Barbara Wood

Ráj

Prolog

Al-Tafla, vesnice na Nilu (Současnost)

“Doktorko! Doktorko!”

Amíra se ohlédla ke dveřím a venku na pěšině uviděla Ahmeda. Mladý feláh poslední dobou často přicházel na ambulanci a mlčky nabízel své služby. Byl chytrý a po svém se snažil pochopit něco z toho, co tu Amíra dělala. Ahmed seděl na oslu a vzrušeně ukazoval rukou k cestě vinoucí se vesnicí. “Přijelo auto z Káhiry, doktorko! Zastavilo uprostřed vesnice! Sedí v něm nějaká vznešená dáma!” “Děkuji ti, Ahmede,” řekla Amíra. Tak tedy přijela. Zůstanu tady, nepůjdu ji přivítat. Ať přijde ona za mnou… Ahmed otočil osla, mírným úderem holí ho pobídl ke svižné chůzi a zmizel na hlavní cestě. Amíra potlačila náhlý záchvěv strachu a obrátila pozornost zpátky ke svému malému pacientu. Kojeňátko mělo tak vkleslou fontanelu, že se zdálo, jako by mělo v hlavičce díru. Zatímco pečlivě prohlížela dítě, otevřenými dveřmi ambulance pronikl dovnitř vánek od řeky. Z dáli s sebou do ordinace zanesl hudbu a smích a vůni jehněčího opékaného na rožni. Doktorka van Kerková se rozpomněla, že v jednom domku na kraji vesnice se slaví svatba. Mladý Husejn se ženil s krásnou, avšak chudou Sandrou, která tímto sňatkem dopomůže své rodině k větší vážnosti mezi vesničany. Vzrušený zvuk bubnů oznamoval obyvatelům vesnice, že ženy zahájily břišní tanec, který měl novomanželům zajistit plodnost. Jak si žádal mrav, poteče zanedlouho krev, která tak přinese důkaz nevěstina panenství. Amíra se v duchu ptala, zda bude ceremonie zbavování panenství vyžadovat její pomoc. Někdy, když se ženichovi nedařilo prorazit panenskou blánu nevěsty a tuto úlohu mohl splnit jen skalpel, pro ni feláhové poslali. Ačkoliv doktorka van Kerková nevzešla z jejich středu, patřila už k vesnici, ve všech oblastech jejího života a v očích nilských rolníků zaujímala důležité místo ve věč-

něm koloběhu zrození a smrti. K jejím povinnostem dokonce patřila i občasná pomoc při početí dítěte. Ale co udělá, když ji rodiče ženicha povolají, až u ní bude návštěva? Sebere odvahu nechat svého hosta z Káhiry čekat? Mám vůbec odvahu ji uvítat?

Amíra se soustředila na kojence s propadlou fontanelou, která svědčila o životu nebezpečném nedostatku tekutin. Tuto diagnózu musela lékařka v Al-Tafle vyslovit často. “Dobře mě poslouchej, Fátimo,” oslovila arabsky mladičkou matku. “Už jsem ti to říkala jednou. Tvoje děťátko má těžký průjem a nedostává dost tekutin. Ta díra v jeho hlavičce znamená, že musíš dbát na to, aby dostávalo dost pít.” “Ne ne, doktorko, mého Abdua ohrožuje uhranutí! Někdo mi mého synáčka závidí a proklel ho!” Mladá felážka chvějícím se hlasem naléhavě zašeptala: “Já Alláh.” Při Bohu. “Ne, to není uhranutí, Fátimo,” odporovala Amíra energicky. “V jeho bříšku jsou bakterie. To ony jsou příčinou průjmů, který vede k dehydrataci, k vysušení.” Varovně zvedla ukazováček a ještě jednou přísným tónem opakovala: “Musíš mu dávat víc pít.” Amíra se pokoušela nemyslet na ženu, která se každým okamžikem objeví na stanici. “Fátimo, tvoje děťátko je ve vážném nebezpečí.” Mladé matce se zalily oči slzami. Bylo jí čtrnáct let a tohle bylo její první dítě. Amíra sáhla do příruční ledničky za svým psacím stolem pro dětskou láhev s čirou tekutinou. Odstranila uzávěr a vsunula dítěti dudlík mezi rty. Maličký začal okamžitě pít. “Tak,” řekla doktorka a vložila Fátimě láhev do ruky, “dohlédni, aby to všechno vypil.” Pak přistoupila ke skříni a vyndala z ní několik balíčků se znakem světové zdravotnické organizace a s nápisem Orální rehydratační přípravek. Podala balíčky mladičké matce a řekla: “Rozpusť obsah jednoho balení ve džbánu vody, asi takhle velkém,” znázornila velikost nádoby. “Vodu ale musíš napřed převařit. Až vystydne, naplň tekutinou tuhle lahvičku,” ukázala na dětskou láhev, “a dej svému chlapečkovi pít tolik a tak často, jak jen bude moct. Fátimo, slib mi, že to budeš dělat. Je to vůle boží. Rozumělas? A zítra zase přijď, abych mohla tvého synka opět prohlédnout.” Amíra se dívala za felážkou, jak bosýma nohama jde po rozpálené prašné cestě dolů k Nilu. Podvečerní slunce vrhalo na zem šikmé, ale stále ještě palčivé paprsky. Amíra si pomalým pohybem sundala z krku stetoskop a zastrčila ho do kapsy bílého pláště. Pochybovala, že se mladá matka bude řídit jejími radami. Pověry ovládaly život feláhů natolik, že se matky ze strachu před uhrančivým pohledem nějaké závistivé neplodné ženy neodvažovaly své miminko mýt. Fátima svého synka od narození neumyla ani jedinkrát. To udělali až tady na stanici, víceméně proti vůli matky. Žádný div, že brzy po narození dítě dostalo infekci spojenou s průjmem. Doktorka van Kerková zamířila k zrcadlu pověšenému na obílené stěně mezi portrétem egyptského prezidenta Mubáraka a kalendářem se snímkem Asuánské přehrady. Na kalendáriu bylo zakroužkované datum - její narozeniny. Už brzy jí bude osmačtyřicet. V jednom rohu zrcadla byla zasunutá fotografie: ona a Greg se sebevědomým úsměvem ve tvářích stojí na molu v Santa Monice a v rukou drží cukrovou vatu. Slavili tehdy výročí svatby - dva cizinci, kteří se navzdory všem těžkostem nechtěli vzdát naděje a jako na zázrak čekali na lásku. Kolik let už od té doby uběhlo, pomyslela si Amíra. Santa Monica je na druhé straně zeměkoule. Už není žádný Greg, stejně jako už nejsou ti, s nimiž se kdy setkala a kteří hráli v jejím životě nějakou roli. Amíra se zadívala na svůj obraz v zrcadle a zastrčila si pod turban pár plavých pramenů. Tato pokrývka hlavy patřila k jejímu “islámskému šatu” stejně jako plášť světle broskvové barvy s umnou černou hedvábnou výšivkou na rukávech a límci. Fialkově modrý turban ladil s jejíma světle modrýma očima. “Jsou modré jako Nil při východu slunce,” řekl jí jednou Declan. Doktor Declan Connor byl úplně jiný než Greg. Kde asi tak v tuhle chvíli je? Jaká vzdálenost ho od ní dělí? Jak daleko před ní utekl? “Doktorko!” uslyšela zvenku znovu Ahmedův křik. Feláhové ji už dávno přestali oslovovat příjmením van Kerková, protože arabština nemá V. “Vůz přijíždí! Máš vznešenou návštěvu!” křičel mladý muž. “Nějakou dámu! Velice bohatou dámu!” Amíře se rozbušilo srdce. Jak jen ji Chadídža vypátrala? Al-Tafla byla nepatrný bod na mapě Egypta. Amíra tuto zemi opustila před šestadvaceti lety a zapřísáhla se, že už na

její půdu nikdy nevkročí. Odkud Chadídža ví, že se vrátila? Proč se rozhodla ji po tolika letech vyhledat? Amíra se rozhlédla po nevelké ordinaci, jako kdyby tu mohla nalézt odpověď na své otázky. Viděla však jen obílené stěny, vycídě-nou podlahu a plakáty, které v arabštině informovaly, jak se přenášejí různé choroby. Na jednom velmi starém, zažloutlém plakátu Gamál Abd an-Násir ubezpečoval Egypťanky, že korán schvaluje kontrolu porodnosti. Tento plakát visel vedle Amířina univerzitního diplomu z roku , na němž Castillo Medical College v Kalifornii stvrzovala úspěšné zakončení jejího lékařského studia. Když z cesty před stanicí zaslechla zvuk motoru a hlasy, zhluboka se nadechla. Ke svému překvapení si uvědomila, že to, co cítí, není jen rozrušení, ale i strach. Velká černá limuzína se pomalu blížila k ambulanci, následovaná v patřičné vzdálenosti hroznem obyvatel Al-Taf-ly. Zpráva o příjezdu bohaté dámy se rozšířila rychlostí větru a zvědavý a vzrušený dav se stále rozrůstal. Když vůz zastavil před nevelkou kamennou budovou, vystoupil z něj šofér a s lehkou úklonou otevřel zadní dvířka. V nich se s hlavou důstojně vztyčenou objevila Chadídža. Dav oněměl. Opírajíc se o hůl vykročila stará žena k otevřeným dveřím ambulance. Byla celá v bílém, což prozrazovalo, že vykonala pouť do Mekky. Hlavu, ramena a spodní polovinu obličeje zahaloval bílý hedvábný závoj, kolem těla se vlnil oslnivě bílý plášť s širokými rukávy, které sahaly až po zápěstí. Lem sukně vířil prach cesty. Když stařena stanula ve dveřích, působila v záři zapadajícího slunce jako tajemný bílý stín. Amíra viděla jen černé oči, které se na ni zpříma a zkoumavě upíraly. Obě ženy jedna druhou mlčky pozorovaly. Za Chadídžinými zády tancovaly v paprscích slunce částečky zvířeného prachu. V těsném půlkruhu se tlačili vesničané a vzrušeně si šeptali. Kdo je ta bohatá, významná žena, která přijela za jejich doktorkou? dohadovali se. Konečně Chadídža prolomila mlčení. “Mír s tebou,” pronesla arabsky. Doktorka na ni jen mlčky zírala. Tato žena stále ještě měla moc vyvolat v ní strach, úctu i hněv. Amíra ji kdysi z celého srdce milovala, ctila ji jako nikoho druhého. Pak však přišla ta hrozná událost, která Amíru ranila do hloubi duše. Od té chvíle neměla pro tuto ženu nic než opovržení.

Pohled na ni okamžitě vyvolal proud vzpomínek: vzlykající pětiletá Amíra s rozbitým kolenem hledá u Chadídži ochranu a útěchu; Amíra s úžasem naslouchá, jak Chadídža vypráví podivuhodné příběhy světců a džinů; Chadídža dává Amíře před svatbou ponaučení o manželských povinnostech ženy… Ano, Chadídža pro ni byla osobou, která věděla snad všechno, která měla pochopení pro každou lidskou slabost i ctnost, soužení i pokušení. Ale Chadídža nečinně přihlížela, když byl nad Amírou vyřčen ortel, který ji prakticky odsoudil k smrti… A teď tato žena v důstojném šatu poutníků stála před ní a jednou rukou se v zamyšlení opírala o hůl. Amíru napadlo, že je drobnější, než jak si ji pamatovala. S nezmenšenou silou z ní však vyzařovaly její přirozená důstojnost a hrdost, které všichni tak dobře znali. Amíra se nevědomky pousmála, když se jí z paměti vynořila vzpomínka na santalové dřevo a fialky, na osvěživý šumot staré kašny ve dvoře panského sídla v Rajské ulici a především na báječnou chuť zralých, jako cukr sladkých meruněk, které jim Chadídža přinášela za horkých odpolední do zahrady. A vzápětí si vzpomněla i na svůj poslední den v Egyptě, kdy prchala ze země, vyděděná, prokletá, zapuzená. “I s tebou buď mír, boží slitování a požehnání. Můj dům je i tvým domem,” pronesla Amíra s lehkou úklonou. Byla to však jen prázdná, bezvýznamná slova, společenský rituál, nic víc. Pak už spolu obě ženy opustily ordinaci. Jako vždy, když do Al-Tafly zavítal cizinec, je doprovázeli vesničané. V záři zapadajícího slunce se za nimi táhli po pěšině podél Nilu jako při procesí. Ve vzduchu se vznášela vůně pečených ryb a vařených bobů. Před chýšemi postávaly ženy. Průvodu se pletly pod nohy polonahé děti, které s rozšířenýma očima zíraly na vznešenou ženu v bílém hávu. Amíra ani Chadídža nepřenesly jediné slovo, přesto však bylo cítit, jak mezi nimi narůstá napětí. Chadídža upírala oči na pěšinu pod svýma nohama a přidržovala si bílý závoj zakrývající dolní polovinu obličeje. Po celém Egyptě ženy opět nosily tradiční závoj. Chadídža Rašídová ho neodložila nikdy. Než průvod dospěl na okraj vesnice, rudé slunce se už skrylo za vrcholky tyčícími se na západě. Oranžové a na-červenalé paprsky probleskovaly jako ohnivá výheň nad

modrým Nilem a zelenými poli, jež postupující temnota nořila do hluboké černě. Kolem Al-Tafly rostly pomerančovníky a prastaré fíkovníky. Pěstovala se tu i vinná réva. Byla to typická nilská vesnice. Ženy balancovaly na hlavách ohromné džbány, do kterých nabraly vodu z řeky, děti před sebou holemi hnaly vodní buvoly, muži se znaveným krokem vraceli z polí - stejně jako jejich prapředci za časů faraónů. Amíra bydlela sama v malém, čerstvě obíleném domku přímo na břehu Nilu. Stál uprostřed morušovníků skýtajících příjemný stín. Zavedla Chadídžu nahoru na verandu, kde vznešeného hosta plaše pozdravila mladá služebná. Na Chadídžin pokyn šofér služce podal hnědou koženou kabelu. Dívka ji postavila vedle židle a odchvátala do domu pro čaj a pečivo. Vesničané se drželi v uctivé vzdálenosti, protože dům byl soukromým územím doktorky van Kerkové. Přicházeli sem jen v naléhavých případech. Když viděli, že doktorka se svou návštěvnicí usedly do ratanových křesel, spokojeně pokývali hlavami a zástup se rozešel. Vzrušující zážitek skončil. Vzduch byl těžký nevyřčenými slovy. Obě ženy mlčky sledovaly, jak červánky na západě pomalu blednou a obloha se zbarvuje fialkovou modří rozkvetlé levandule. Jemný vánek od řeky lehce vlnil bílé záhyby pláště a pohrával si s bě-loskvoucím hedvábným závojem staré ženy. Amíra stále nepřekonala svůj údiv nad tím, že se Chadídža bez jakéhokoliv doprovodu vydala na tak dalekou cestu, přestože téměř nevycházela z domu. Poprvé se odvážila sama vyjít na ulici až ve svých devětačtyřiceti letech. Teď už jí jistě táhne na devadesátku, ale stále je při siláah, přemítala Amíra. Vždyť pěšky urazila cestu z ambulance až sem jen s oporou hole. Šla tak hrdě vzpřímená, že nikdo netušil, jak je stará a vetchá. Dál už Amířin obdiv nesahal, protože Chadídža byla její nepřítel. Jen zdráhavě a neochotně přistoupila doktorka na tohle setkání - první po celých těch dlouhých letech. Amíra stiskla rty. Nepromluví jako první. To Chadídža jí poslala telegram ohlašující její návštěvu v Al-Tafle, ať tedy prolomí mlčení ona. To už se na verandě objevila služebná s Amířiným nejpa-rádnějším mosazným podnosem a porcelánovými šálky. Na dvou talířcích přinesla meruňkové sušenky a mandarinky.

Když na stůl postavila konvici s horkým mátovým čajem, zase zmizela v domě. Sotva odešla, upřela Chadídža na Amíru své černé mandlové oči. Z bahnitého břehu řeky se zvedly veliké labutě a sklouzly zpátky do vody. Amíra už nevydržela déle mlčet. “Jak se ti daří?” zeptala se. “Dobře, a za to patří můj dík Bohu.”

“Jak ses dozvěděla, že jsem tady?”

“Napsala jsem Izákovi Misrachimu do Kalifornie. Znal tvoji adresu,” odpověděla Chadídža. ” Sluší ti to, Amíro,” dodala lehce se chvějícím hlasem. “Jsi lékařka, to je dobře. Máš velice odpovědné povolání.” Rozevřela náruč. “Nechceš mě obejmout?” Amíra sebou škubla, jako kdyby ji švihl bičem. Tahle žena asistovala při jejím porodu. Její ruce vonící po mandlích se jí jako první dotkly, sotva vyšla z matčina lůna. Políbila ji, tak jako polibkem vítala na tento svět všechny novorozence. Když však Amíra pohlédla do jejích hlubokých černých očí, nedokázala ji obejmout. Chadídža měla hranatý obličej beduínů z pouště a drobnou bradu hrdě vztyčenou jako královna. Stejné rysy měli všichni její potomci, děti i vnuci. Měla je i Amíra van Kerková, protože byla rozená Rašídová, a tato žena byla její babička. Chadídža se své vnučce zadívala do očí. Závoj halící její tvář se sotva pohnul, když řekla: “Už k nám nepatříš, Amíro. Jsi Američanka. A přece nosíš islámský šat. Jsi pořád muslimka?” Amíra se zajíkla.V tom hlasu se skrývala stále stejná síla. V hlasu, který ji pronásledoval ve snu ještě po celou dobu jejího vyhnanství v Americe. Takže se vlastně nic nezměnilo, pomyslela si s hořkostí. “Dvacet šest let jsem pro vás byla mrtvá. Vzali jste mi mé jméno i mou identitu a udělali jste ze mě ducha mezi živými. Proč jsi teď za mnou přišla?” “Přišla jsem, Amíro, protože se mi ve snu zjevil anděl a já vím, že brzy zemřu. Ten anděl mi řekl, že Bůh mi ve své nekonečné milosti dává dřív, než mě navštíví smrt, poslední příležitost zbavit naši rodinu prokletí, které na ní spočívá. Když se mi to nepodaří, budou Rašídové až na věky zatraceni… zatraceni až do posledního soudu.” Chadídža pozvedla ruku potaženou téměř průsvitnou kůží, pod níž vystupovaly temně modré žíly, a stáhla si z hlavy

závoj. Bílé hedvábí se svezlo stranou a Amíra spatřila zestárlou tvář, která však stále prozrazovala někdejší krásu. “Jen ty, Amíro, můžeš naši rodinu zbavit kletby, do níž ji uvrhl Bůh. Je to v tvých rukou,” řekla Chadídža překvapivě svěžím, mladistvým hlasem. Amíra na ni upírala oči rozšířené hrůzou. Znovu slyšela Chadídžin hlas, tak jak jí zněl v uších onoho dávného večera v Káhiře: “V okamžiku, kdy jsi přišla na svět, dolehla na naši rodinu kletba.” Už šestadvacet let žila Amíra s tíživým vědomím, že své rodině přinesla neštěstí. Chadídža jako by četla její myšlenky. “Ty na tom prokletí neneseš vinu, i když na nás opět dolehlo tu noc, kdy ses narodila. Přivolal ho někdo jiný,” řekla. Teď už vím, kdo to byl, pomyslela si. Ale toto tajemství si chtěla vzít s sebou do hrobu, jen když bude ona kletba z rodiny Rašídů sňata. Amíra se zadívala na řeku, která se ještě naposledy zaleskla v pohasínajícím světle, dřív než se ponoří do černé tmy. Felúky, úzké čluny s trojcípými plachtami, vykreslovaly na hladině geometrické obrazce zčeřených vln. Proti noční obloze se tyčily vysoké rozčepýřené siluety datlových palem. Amíře se vynořila z paměti milovaná, důvěrně známá jména - Jasmína,Tahíja, Muhammad. Jména, která za celá ta léta nepřešla přes její rty. Teď pocítila palčivou touhu je vyslovit. Žijí ještě? Ptají se po mně? chtěla vědět. Ale tohle zadostiučinění Chadídže neposkytne. “Dvacet šest let jsi mě nechala žít v přesvědčení, že jsem svou rodinu uvrhla do neštěstí a že mě Bůh zatratil. Připravila jsi mě o štěstí, o lásku, o rodinu. Proč bych ti měla být nápomocná? A proč právě já?” “Protože mi už nezbývá moc času, Amíro,” odpověděla Chadídža klidně. “Vrať se se mnou do Káhiry. Jsi lékařka, musíš uzdravit svou rodinu.” Když viděla, jak Amíra s trpkým výrazem ve tváři vrtí hlavou a dál němě zírá do vod Nilu, tiše dodala: “Nesmíme být nepřátelé, Amíro. Jsi moje vnučka, a já tě miluji z celého srdce…” “Při vší úctě, babičko, já nemohu zapomenout, co se tehdy stalo…” “Bylo to zlé pro nás pro všechny, mé ubohé dítě. Ale věř, že já sama jsem jako malá zažila něco tak strašného, že jsem dokázala jen plakat. Plakala jsem, až jsem všechny slzy vyplakala. Myslela jsem, že umřu. Neumřela jsem, ale kdesi

hluboko v mém nitru zůstal ukrytý hrozný strach. Tehdy jsem si přísahala, že své děti před podobným utrpením uchráním. Ibráhím, tvůj otec, byl můj syn, Amíro. Nemohla jsem se tenkrát postavit proti němu. Podle zákona smí muž naložit se svými dětmi, jak uzná za vhodné. Je pánem své ro-diny. Ale tesknila jsem po tobě, Amíro.” Amíra tu seděla jako přibitá. Proto snad Chadídža poslala ten telegram? Chvějícím hlasem se zeptala: “Je můj otec… je mrtvý?” “Ne, tvůj otec ještě žije. Ale je velice nemocný, Amřro. Umírá. Potřebuje tě. Proto tě prosím, aby ses vrátila domů. Jen to ho může zachránit.” “To on tě požádal, abys mě přivedla?”

Chadídža zavrtěla hlavou. “Tvůj otec netuší, že jsi tady. Bála jsem se, že kdyby se dozvěděl, že jsem jela za tebou, a ty by ses se mnou nevrátila, zabilo by ho to.” Amíra stěží potlačovala slzy. “Proč umírá? Co má za nemoc?” “Nemá nemocné tělo, Amíro, ale duši. To jeho duše umírá. Ztratil vůli k životu.” “Jakjá bych mu mohla pomoct?”

“Umírá i kvůli tobě. V den, kdys odjela z Egypta, ztratil svou víru. Byl přesvědčen, že Bůh ho opustil. A je o tom přesvědčen stále. Amíro, nesmíš svého otce nechat takhle umřít, protože pak by ho Bůh skutečně opustil a on by se nedostal do ráje.” “Je to jeho vina…” Amíře vypověděl hlas.

“Amíro! Vážně si myslíš, že všechno vis? Myslíš, že víš, proč tvůj otec udělal to, co udělal? Znáš celou historii naší rodiny? U Proroka - pokoj jemu - neznáš její tajemství, tajemství, která utvářejí i tvůj život. Teď však nastal čas, abys je poznala.” Chaďíďža zdvihla na klín koženou brašnu a vyndala z ní starou vyřezávanou, slonovinou vykládanou etuji, na jejímž víku stálo v arabštině: Bůh je milosrdný. “Jistě se pamatuješ na Misrachiovy. Byli to naši sousedé v Rajské ulici. Museli odejít z Egypta, protože to byli Židé. Mar-jam Misrachiová byla moje nejlepší přítelkyně. Jedna s druhou jsme sdílely svá tajemství. A já ti teď chci všechna ta tajemství svěřit, protože jsi mému srdci nejbližší a já bych tě ráda usmířila s tvým otcem. Budu ti dokonce vyprávět i Marjamino největší tajemství. Mohu ti to říct, protože Marjam už zemřela. A pak ti prozradím své vlastní strašlivé

tajemství, které nezná ani tvůj otec. Ale napřed musíš vyslechnout všechno ostatní.” “Já s tebou nemůžu do Káhiry. Nezapomeň, že pro vás pro všechny jsem mrtvá,” řekla Amíra a spolkla obvyklé umm, matko, jak Chadídže vždycky říkala. “Tvůj otec a já jsme tě prohlásili za mrtvou, mé dítě, protože…” Amíra zdvihla ruku. “Sajjido,” přerušila Chadídžu záměrně voleným formálním oslovením, “co se stalo, stalo se. Všechno to stálo psáno od počátku věků. Nevrátím se s tebou do Káhiry!” Avšak Chadídža nedbala na její námitku. Otevřela víko krabice. Amíra se zachvěla po celém těle. Děsila se, co všechno může dřevěná schránka vydat, ale zároveň to toužila poznat. “Nechci slyšet tvoje tajemství,” zašeptala téměř plačtivě, když pochopila, že se ji Chadídža chystá vzít s sebou na pouť do minulosti. “I ty mi svěříš svá tajemství,” řekla Chadídža. “Ano, neboť i ty máš tajemství.” Povzdechla si. “Musíme si důvěřovat. A až Bůh z našich úst vyslechne celou tu historii, budu ho úpěnlivě prosit, aby nám ve své nezměrné dobrotě dal poznat, co máme dělat.” Zhluboka se nadechla a dala se do vyprávění: “První tajemství, Amíro, sahá rok před tvé narození. Právě skončila druhá světová válka a svět oslavoval mír. Bylo to jedné teplé letní noci, noci plné nadějí a příslibů. V tuto noc klesla naše rodina ještě hlouběji do propasti…” PRVNÍ ČÁST

()

l. kapitola

“Princezno, podívej, tamhle nahoře na obloze! Vidíš, jak po nebi cválá okřídlený kůň?” Holčička vzhlédla k noční obloze, viděla však jen nekonečné moře hvězd. Když zavrtěla hlavou, láskyplně ji objaly teplé paže. Zatímco se stále pokoušela objevit mezi tisíci hvězdami létajícího koně, uslyšela v dáli temné zahřmění, jako když se blíží bouřka. Náhle se všude kolem ní rozlehl ohlušující hlomoz a křik. Zena, která ji k sobě tiskla, vykřikla: ,,Opatruj nás Bůh!” V příští chvíli se ze tmy vynořily hrozivé temné postavy na ohromných koních v černých vlajících pláštích. Děvčátko myslelo, že se snesly na zem z nebe, a věřilo, že vidí velká opeřená křídla. Pak se však daly před nočními jezdci na útěk a spolu s ostatními ženami a dětmi prchaly do tmy. Zatímco se ve svitu táborového ohně blyštěly meče a k chladným, nehybným hvězdám stoupaly hlasité výkřiky, hledaly, kam se ukrýt. Děvčátko se tisklo k ženě. Spolu se choulily ze velkou truhlou. “Tiše, princezno,” šeptala žena, “ať nás neslyší.” Úzkost, děs a pak - pak jakási drsná síla vytrhla děvčátko z konejšivé náruče ženy. Vykřiklo… Chadídža se probudila. V pokoji byla tma, jen její lůžko jako plášť halily stříbřité paprsky jarního měsíce. Posadila se na posteli a rozsvítila lampičku na nočním stolku. Místnost okamžitě zalilo příjemné světlo. Chadídža si přitiskla ruku na prsa, jako by to mohlo zklidnit její divoce tlukoucí srdce. Moje sny jsou zase tady, pomyslela si. To kvůli nim se neprobouzela svěží a odpočatá. Po celou noc ji pronásledovaly děsivé výjevy - byly to snad vzpo minky? Nevěděla, zda se to, co prožívala ve snu, zakládá skutečných zážitcích, nebo ne. Noční můry vrhaly sví

na den. Nutily Chadídžu prožívat minulost v přítomnosti. Pokud to skutečně byly vzpomínky z minulosti. Před očima jako by se jí odvíjely dva životy současně. V jednom z nich bylo vydáno všanc brutálnímu násilí bezmocné děvčátko, ve druhém se dospělá žena pokoušela nastolit pořádek v ne-vypočitatelném světě a vtisknout mu smysl a řád. “To dítě…” zamumlala Chadídža. Vtom se rozpomněla, že její snacha leží v porodních bolestech. Jak dlouho jsem spala? ptala se v duchu. Dům byl ponořený do jakéhosi zvláštního ticha. Ty snové obrazy se vynořovaly a rušily Chadídžin spánek při každém porodu v domě Rašídů v Rajské ulici. Byly to snad poslové budoucnosti? Chadídža se potřebovala uklidnit. Zamířila do mramorové koupelny zalité příjemnou vůní mandlí, a aniž by rozsvítila, otočila zlatým kohoutkem a nechala si po rukou stékat studenou vodu. Přitom se zadívala do zrcadla a uviděla svou tvář, které měsíc jako by nasadil děsivou bílou masku. Proti své vůli musela Chadídža myslet na svého muže, který již pět let odpočíval v hrobě. Opláchla si obličej studenou vodou a pečlivě ho osušila lněným ručníkem. Pak se učesala a oběma rukama uhladila dlouhou sukni. Natáhla se totiž na postel oblečená, protože počítala s tím, že ji zavolají ke snaše, až to bude zapotřebí. Ponořená do svých myšlenek se vrátila do ložnice. V měsíčním světle se zaleskla fotografie na nočním stolku. Muž ve stříbrném rámečku jako by se na Chadídžu mlčky usmíval. Vzala Alího obrázek do rukou. Jako vždy, když ji něco tížilo, hledala u něj útěchu. “Co znamenají ty sny, můj drahý muži?” zeptala se. Byla to klidná noc, kterou hodiny v domě Rašídů odti-kávaly. Všichni jeho obyvatelé brali ohledy na Chadídžinu snachu, která stála před velkým úkolem přivést na svět svoje první dítě, živé a zdravé. “Řekni,” oslovila Chadídža prosebně muže s impozantním knírem pod orlím nosem, “proč ty sny přicházejí, vždycky když má přijít na svět dítě? Je to snad znamení, kterému nerozumím, nebo to jsou jen fantazie vyvolané mými obavami?” Povzdechla si. “Alí, co se to přihodilo v mém dětství, že mě pokaždé sevře hrůza, když má do této rodiny přibýt nový život?” Chadídža občas ve snu viděla i usedavě vzlykající děvčátko.Ale nevěděla,kdo to je. “Jsem to snad já?” ptala se své-

ho manžela. “Jen tys znal tajemství mého původu, můj milovaný muži. Možná jsi věděl víc, ale nikdy jsi mi to neprozradil. Byl jsi dospělý muž a já ještě dítě. když jsi mě přivedl do svého domu. Proč si nedokážu rozpomenout, co bylo předtím?” Místo odpovědi na svou otázku uslyšela Chadídža jen šelestem listí v zahradě. Postavila fotografii zpátky na noční stolek. Ať Alí věděl, co věděl, vzal si to s sebou do hrobu. Proto se Chadídža nemohla dopátrat odpovědi na své otázky, kdo byla její rodina, odkud pocházela, jak se jmenovala. Nikdo z Rašídů nevěděl o jejím tajemství. Když byly její děti ještě malé a vyptávaly se na příbuzenstvo své matky, pokaždé dostaly stejnou vyhýbavou odpověď: “Můj život začal toho dne, kdy jsem se provdala za vašeho otce. Jeho rodina se stala i mou rodinou,” protože Chadídža neměla jedinou vzpomínku na své dětství, jen ty tajemné sny… “Sajjido?” uslyšela ode dveří hlas.

Chadídža se otočila. V pokoji stála stará služebná, která u Rašídů sloužila dřív, než se Chadídža vůbec narodila. “Už to začalo?” zeptala se Chadídža. “Ano, sajjido, už brzy to bude.

Chadídža zaplašila sen i své otázky a chvatně zamířila dlouhou chodbou ke schodišti. Zvuk jejích kroků tlumily vzácné koberce. Její obraz se zrcadlil v křišťálových vázách a zlatých svítilnách. U schodiště stál malý hošík. “Neumře teta?” zeptal se ustrašeně. Vítr mezitím nabyl na síle a přehlušoval sténání ozývající se z pokoje, v němž ležela Chadídžina snacha. “Teta Fathíja je v božích rukou,” odpověděla Chadídža vlídně a zaposlouchala se, zda nerozluští nějaké znamení, které by jí snad mohl dát vítr třeskající okenicemi. Byl to každoroční chamsín, který přicházel z pouště a naplňoval noc přízračnými zvuky, když se proháněl širokými třídami i úzkými uličkami Káhiry a halil panský dům v Rajské ulici do jemného písečného závoje. “Ale co je jí?” ptal se tříletý hošík své babičky. “Je nemocná?” Měl strach, protože si pamatoval, jak mu teta Zu Zu jednou vyprávěla, že pouštní vítr s sebou přináší bloudící duše lidí, kteří zemřeli v poušti a před kterými se navždy zavřela brána ráje. Omar se bál, že vítr dnes v noci přišel. aby odnesl tetu Fathíju do říše mrtvých.

“Bude mít dítě. Vrať se do svého pokoje a klidně spinkej, můj maličký.” Ale Omar nechtěl spát. Bál se. I když se ho babička snažila upokojit, věděl, že něco není v pořádku. Jindy byli všichni veselí, nahlas se smáli a bavili a Omar všude nacházel otevřenou náruč a klín připravený ho pochovat. Dneska večer však všechno bylo jako v nějakém strašidelném snu. Po stěnách přebíhaly stíny, mosazné lampy se komíhaly a jeho tety a další ženy chvátaly s ručníky a horkou vodou do ložnice, aby z ní o chvilku později s povzdechem opět vyběhly. Po celém domě se šířila vůně kadidla. Ženy si mezi sebou cosi špitaly. Nikdo si nevšiml vystrašeného Omara, který nepozorovaně vklouzl za babičkou do pokoje, v němž všechny ženy z rodiny Rašídů přiváděly na svět své děti. V jednom koutě uviděl Keltu, hrozivě působící starou astroložkuJak se hrbí nad svými kartami a dalšími hvězdopraveckými pomůckami, připravená v okamžiku narození dítěte určit jeho hvězdu. Omar se se vzlykáním rozběhl ke staré tetě Zu Zu, která s otevřeným koránem v ruce tiše odříkávala modlitby. Chadídža ke své úlevě zjistila, že její snacha je obklopena tetami a dalšími ženami žijícími v domě, které vyčerpanou rodičku utěšovaly, osušovaly jí čelo, dávaly jí pít, konejšily po obzvláště prudkých náporech bolesti a modlily se. Elegantní ženy měly hedvábné závoje shrnuté z obličeje a voněly drahými parfémy. Rodina Rašídů byla bohatá a urozená. Toho času k ní příslušelo třiadvacet žen a dětí ve věku od jednoho měsíce do šestaosmdesáti let. Tolik bylo staré Zu Zu. Jako sestry, dcery a vnučky prvních manželek Alího Rašída byly spolu všechny ženy spřízněné. Do rodiny patřily i vdovy jejich zemřelých synů a synovců. Podle islámských mravů směli žít pohromadě s ženami jen chlapci do deseti let. Po svých desátých narozeninách musel hoch opustit svou matku a přestěhovat se do mužského křídla na druhé straně domu. V současnosti tam žilo sedm mužů. Doktor Ibráhím Rašíd, Chadídžin syn, byl ve svých osmadvaceti letech hlavou rodu. Dvaačtyřicetiletá Chadídža vládla v ženské části, bývalém harému. Alího Rašída zde stále připomínal rozměrný portrét zavěšený nad postelí, který představoval velkého, podsaditého muže, trůnícího na židli s nádhernou řezbou.

O jeho moci si za jeho života nikdy nikdo netroufl zapochybovat. Když Chadídža přistoupila k lůžku, stále ještě byla jako omámená. Před několika okamžiky seděla v táboře uprostřed pouště a vzhlížela ke hvězdám. Kdo byla ta žena ze snu, která ji chtěla ukrýt, když byl tábor přepaden? Její matka? Proč ji ale se znatelnou úctou v hlase oslovovala “princezno”? Chadídža se na svou matku nemohla rozpomenout. Stále znovu ve snu viděla nebe poseté hvězdami. Někdv měla pocit, že se snad nenarodila z ženy, ale že pochází z jedné z těch vzdálených zářivých hvězd. Zatímco přikládala své snaše na čelo chladivý obklad, v duchu se ptala sama sebe: Co se stalo s tou ženou, která k sobě tak láskyplně tiskla malé děvčátko? Byla zavražděna? Viděla jsem ji umírat? Došlo tam v poušti ke krveprolití, při němž všichni našli smrt z rukou oněch děsivých černých postav? Je to snad důvod, proč si dokážu vybavit svou minulost jen ve snu? Chadídža v zamyšlení ponořila do fenyklového čaje připraveného pro rodičku lžičku s medem a zamíchala ho. Zatímco jí pomáhala pít, pozorovala vzdutý život pod saténovým prostěradlem. Fathíja otevřela ústa k bezhlesému výkřiku. Snažila se nekřičet nahlas, neboť žena, která projevila při porodu slabost, zneuctila svou rodinu. Chadídža své snaše vyměnila propocený polštář a osušila jí čelo. “Bismilláhi!” Ve jménu božím! zašeptala jedna z mladých žen, která stála u postele. “Co se vlastně děje?” Chadídža odhrnula prostěradlo a ke svému překvapení uviděla, že se dítě z nepochopitelných důvodů otočilo, takže neleželo v normální porodní poloze, ale napříč. Chadídže vytanula na mysli jiná noc téměř před třiceti lety. Bylo jí tehdy třináct a teprve nedávno přišla jako nevěsta do domu Rašídů. Právě tu rodila jedna z žen a její dítě se také otočilo bokem. Chadídža věděla, že matka i dítě tenkrát zemřely. Aby zastřela své obavy, konejšivě promlouvala k Fathíje a zároveň k sobě gestem ruky přivolala Dorejju, svou rozvedenou nevlastní dceru, která pálila kadidlo, aby jím zahnala od dětské postýlky džiny, démony a jiné zlé duchy. Potichu ji poprosila, aby došla pro jejich sousedku, Marjam Misrachiovou. Marjam byla Chadídžina nejlepší přítelkyně a Chadídža teď potřebovala její pomoc, protože bylo třeba

dítě co nejrychleji přetočit do normální polohy, hlavičkou dolů. Fathíja už brzy začne rodit, a jestli dítě uvízne v porodních cestách, budou ztraceni. Nafísa vnímala jen málo z dramatu, jež se odehrávalo v prostorné posteli s nebesy. Bolela ji záda, protože tu seděla rovná jako svíce a upírala nepřítomný pohled na pouliční svítilnu před domem. Musela setrvávat v této nepohodlné pozici, pokud vůbec chtěla vidět na ulici za vysokou zdí. Upřeně zírala do jednoho z mnoha otvorů v mašrabíji, umně proplétané mříži, která pocházela ještě z časů harému. Tehdy ženám umožňovala nenápadně sledovat děj na ulici. Nafísa neseděla u okna poprvé. Chadídža ani ostatní ženy nevěděly, že u něj v uplynulých dvou týdnech vysedávala každé poledne a každý večer a čekala. Ze střechy bylo normálně vidět tisíce káhirských kopulí a minaretů a za jasných měsíčních nocí i pyramidy, které na druhém břehu Nilu strměly k nebi jako jakési přízračné trojúhelníky. Ale protože v těchto dnech chamsín - dostal své jméno podle arabského výrazu pro padesát, protože vane padesát dní - zahalil město písečným závojem, nebylo dnes večer vidět ani Nil, ani měsíc, l pouliční svítilny vrhaly jen žlutavě hnědé světlo. Když ulicí tu a tam projelo auto, působily jeho reflektory jako kalné, vyhaslé oči. Dneska určitě nepřijde! pomyslela si Nafísa zklamaně. Její napětí vzrostlo, když uslyšela klapot koňských kopyt a skřípot kol projíždějícího kočáru. Propásla jsem snad jeho čas? Že by mě neviděl? Nafísa neseděla u stejného okna jako obvykle. Co jestli vzhlížel k oknu mé ložnice, a když mě neviděl, zklamaně odešel a už nikdy se nevrátí? Přitáhla si závoj úžeji k obličeji v obavě, aby si ostatní ženy nevšimly zklamání v její tváři. Žádná z nich neznala její tajemství. Její chování by v nich vyvolalo zděšení. Nafísa před nedávném ovdověla a očekávalo se od ní, že povede bezúhonný, ctnostný život. Ale jak to od ní může někdo čekat, když jí je teprve dvacet? Její muž byl playboy a ona ho vlastně neznala. Tra vil svůj život po nočních klubech a jeho vášní byly automobilové závody. Pár týdnů před narozením dcery Tahíji měl smrtelnou nehodu ve svém závodním voze. Nafísa byla tři roky ženou naprostého cizince. A teď snad má pro tohoto muže po zbytek svého života truchlit?

To nedokázala. A ani nechtěla.

Z jejích úvah ji vytrhlo zasténání, které se ozvalo z lůžka. Ubohá Fathíja! Nafísa se svou švagrovou hluboce soucítila, protože ona sama na tomto lůžku přivedla před třemi lety na svět Omara a teprve před měsícem malou Tahíju. Chadídža, tety a sestřenice jí tehdy stály po boku stejně jako dnes Fathíje. Ale Nafísa neměla tak hrozné bolesti. Její švagrová musela velice trpět. Nafísa jí přála z celého srdce, aby byla odměněna synem. Na nádvoří zaskučel vítr a Nafísa se opět zadívala ven z okna. Liduprázdná zahrada působila přízračným dojmem. Kolem kašny se proháněl písek a listí. Nafísa upírala toužebný pohled na ulici, směrem, kde šlo spíš jen tušit pouliční svítilnu, a její obavy vzrůstaly. Když za svými zády zaslechla ustarané ženské hlasy, škublo to s ní. Už už se chystala ze svého místa u okna zvednout. Vtom však uviděla, jak se k brance ve zdi blíží matná mužská postava. Muž se probíjel proti větru. Zvednutý límec mu zakrýval skoro celou tvář. Nafísa upřeně zírala do tmy. Je to on? Vzrušením ani nedýchala.

Muž se zastavil pod lucernou. V jejím kalném svitu uviděla Nafísa uniformu, důstojnickou uniformu. Srdce jí začalo tlouct jako splašené. On přišel! Muž se zahleděl na tří-poschoďový dům. Nafísa měla co dělat, aby potlačila výkřik deroucí se jí z úst: Tady jsem! Tady, za tímhle oknem! Neodcházej! Zůstaň. Možná už. nikdy nepřijdeš…

Muž si rukou zaclonil oči a upřel pohled na mříž, za níž seděla Nafísa. Přitáhla si závoj k tváři, otevřela nevelký průzor v mříži a čekala na znamení, že ji objevil. Před dvěma týdny seděla Nafísa u okna své ložnice a znuděně vyhlížela na ulici. Vtom na chodníku zahlédla anglického důstojníka, který se zastavil pod pouliční svítilnou, aby si zapálil cigaretu, a přitom náhodou zdvihl oči vzhůru. Jejich pohledy se setkaly. Nafíse se málem zastavilo srdce. Neodvažovala se ani vydechnout. Zmrtvělou rukou si před obličejem přidržovala závoj, takže muž z ní mohl vidět jen oči. Stál pod lampou déle, než bylo nutné, a obdivně k ní vzhlížel. Od té doby se onen britský důstojník objevoval každý den kolem jedné v poledne a krátce před půlnocí. Pokaždé se zastavil pod lampou, podíval se vzhůru k Nafísině oknu,

a když ji zahlédl, rozškrtl zápalku a připálil si cigaretu. Chvíli se na ni díval přes sloupeček kouře a ona viděla jeho modré oči žhnoucí touhou - pak pokračoval v chůzi. Ačkoliv vysokého štíhlého muže bičoval vítr, podařilo se mu rozškrtnout sirku a zapálit si cigaretu. Konečně! Dával jí znamení, že ji vidí! Nafísina trpělivost byla zase jednou odměněna a ona měla možnost spatřit na okamžik jeho tvář - byl plavovlasý, měl světlou pleť a Nafíse připadalo, že je hezčí než kterýkoliv jiný muž, kterého znala. Kdyby tak jen našla odvahu nechat sklouznout závoj, aby mohl spatřit její tvář! To však nebylo možné, neslušelo se to. Zákon sice již od žen nepožadoval, aby se na veřejnosti zahalovaly, ale Nafísa byla Chadídžina dcera a všechny ženy v domě Rašídů chránily svou čest závojem. Nafísa směla vycházet z domu jen o náboženských svátcích nebo když šla do paláce navštívit svou přítelkyni, princeznu Fajzu. Jak to udělat, aby mohla se svým důstojníkem, do kterého se bezhlavě zamilovala, přece jen promluvit? Zatímco ho Nafísa pozorovala, jak stojí venku pod lampou a upírá na ni své modré oči, v duchu se ptala, co se mu asi honí hlavou. Byl stejně jako Egypťané překvapený, že druhá světová válka konečně skončila, protože stejně jako jeho druzi z britské armády a všichni v Egyptě čekal, že potrvá ještě dvacet let? Nafísa byla ráda, že už nemusejí zatemňovat, že už nepotřebují mít strach z bombardování. Už nebyli nuceni utíkat uprostřed noci do bunkru, který nechal u domu zbudovat její bratr, protože bylo nemyslitelné, aby Rašídové hledali útočiště ve veřejném krytu. Trápí jejího ctitele s nádhernýma modrýma očima, tak jako všechny Brity, obavy, že po skončení války se začnou v Káhiře vzmáhat protianglické nálady? Egypťané teď možná budou požadovat odchod Angličanů, kteří už tak dlouho vládli jejich zemi… Nafísa nechtěla myslet na válku, na politiku. Bylo jí úzko při pomyšlení, že by “její” důstojník byl vyhnán z Egypta. Toužila zjistit, kdo to je. Toužila sním promluvit a… milovat se s ním. Věděla však, že to je pouhý sen. Kdyby její tajnou lásku někdo odhalil, Chadídža by ji přísně potrestala. Copak nebyla její starší sestra Fátima zapuzena, protože spáchala strašný hřích? Nafísa neměla ponětí, co Fátima vlastně provedla, ale Chadídža odstranila z rodinného alba veškeré její fotografie a nikdo se o ní nesměl slovem zmínit.

Pokud Chadídža nedokázala odpustit své milované nejstarší dceři, neměla by s Nafísou teprve žádné slitování. Kradmé setkání bylo u konce. Důstojník se otočil - se zdráháním? - a zmizel v temnotě noci. Nafíse se roztřásly ruce. Jak má přečkat ty dlouhé hodiny až do zítřejšího poledne, kdy se jejich nepsaný rituál snad bude opakovat? Byla do toho muže zamilovaná, a přitom ani neznala jeho jméno. Kdosi ji zatahal za sukni. To Omar u ní hledal útočiště. “Počkej…” zamumlala Nafísa, protože si chtěla vychutnat své letmé štěstí, které v ní důstojník probudil. Její synek se však energicky domáhal svých práv. S povzdechem ho zdvihla na klín. Omar jí rozepjal živůtek a spokojeně se přisál k jejímu prsu. “Jak je jí?” otázala se Marjam a přistoupila k loži.

“Dítě může přijít na svět každou chvilku, dá-li Bůh, ale leží v nesprávné poloze.” Chadídža sáhla po amuletu, který položila vedle postele už když se dostavily první porodní stahy, protože v sobě měl zvláštní moc hvězd. Po sedm nocí předcházejících úplňku ho kladla na střechu, aby do sebe nasál světlo hvězd. Dřív než se dotkla Fathíji, sevřela Chadídža amulet v rukou, aby tak mohlo působit jeho kouzlo. Venku zuřila bouřka, mosazné lampy se kývaly a Zu Zu tichým hlasem předčítala z koránu: “Stojí psáno, že nás nepotká nic. co Bůh nechtěl. On je náš ochránce. Jen Bohu důvěřujte.” Když Chadídža zlehka přiložila ruce na Fathíjin vzdutý život a zároveň mlčky pokynula Marjam, aby učinila totéž, zašeptala mladá žena: “Matko…kde je Ibráhím? Kde je můj muž?” Její horečnaté oči žhnuly jako dvě třpytivé černé perly “Ibráhím je u krále a nemůže přijít domů.” Oběma ženám se podařilo dítě lehkým tlakem obrátit do správné polohy, ale jakmile odtáhly ruce, viděly, jak se podbřišek pomalu vzdouvá a dítě se znovu převrací napříč. Když Chadídža uviděla úzkost v očích své snachy, řekla konejšivě: “Bůh nás povede. Musíme dítě udržet ve správné poloze tak dlouho, dokud nevyjde ven.” Chadídža s Marjam dítě znovu obrátily. Avšak při dalším stahu se s tvrdošíjností otočilo zase nazpátek.

Chadídža pochopila, co je třeba udělat. “Připrav hašiš,” přikázala Dorejje. Marjam položila ruku na Fathíjino rozpálené čelo a odříkávala modlitbu. Její příjmem znělo Misrachi, což v arabštině znamená Egypťan. Misrachiové žili již po mnoho generací v Káhiře, ale Marjam se modlila hebrejsky, protože byla Židovka. Když nacisté během války postoupili téměř až do Alexandrie, ukryli křesťané a muslimové Židy ve svých domech. Marjam a její muž přijali do svého rozlehlého domu vedle Rašídových celé židovské rodiny. Teď Marjam němě pohlížela na Chadídžu. Obě ženy se nepotřebovaly dorozumívat slovy. Byly přítelkyně a znaly se natolik dobře, že jedna druhé dokázala číst myšlenky. Místnost brzy naplnila kořenná vůně hašiše. Chadídža si za předříkávání textu z koránu omyla ruce až po lokty a osušila je čistým ručníkem. Vědomost, na kterou nyní spoléhala, pocházela od její tchyně, neboť matka Alího Rašída byla léčitelka. Mnoho novomanželek si ve své nové rodině jen těžko zvykalo, protože většinou žily ve společnosti své tchyně a manžela viděly jen zřídka. Nebylo výjimkou, že tu s mladými ženami zacházeli spíše j ako se služebnými než j a-ko s členv rodiny. Marjam věděla, že Chadídža měla štěstí. Matka Alího Rašída vládla nevyčerpatelnými znalostmi starých lékařských tajemství, která se předávala z generace na generaci. Ta stará žena, která byla již dávno po smrti, dokázala s nekonečnou trpělivostí učit vystrašenou třináctiletou Chadídžu léčitelskému umění. I její syn Alí byl lékař. Chadídža a Ibráhím pokračovali v této tradici, jíž byla rodina Rašídů proslulá. Chadídžino umění sahalo ještě dál a mělo své kořeny v jiném harému. To však věděla jen ze svých snů. Fathíja pomalu nasávala kouř z hašišové dýmky. Její oči náhle dostaly strnulý výraz. Chadídža jí položila jednu ruku na břicho, shora pootočila dítě a druhou rukou pro něj zespodu sáhla. “Ať kouří dál,” pronesla klidným hlasem směrem k Marjam a současně se pokoušela představit si dítě - dvě drobné nožky, které se v mateřském lůně tisknou k malému tělíčku. Musí na ně dosáhnout a pomalu je táhnout dolů. Problém spočíval v tom, že plodový vak se už dávno protrhl a voda vytekla, takže děloha dítě pevně svírala a mohlo snadno dojít k jeho poranění.

Fathíja křečovitě zatáhla z dýmky, útroby jí však sevřela nesnesitelná bolest. Rodička zvrátila hlavu na stranu, ale už se nedokázala déle ovládat a hlasitě vykřikla. “Zavolej do paláce. Ať vyřídí Ibráhímovi, že má okamžitě přijít domů,” řekla Chadídža tichým rozhodným hlasem Dorejje. “Bravo!” zvolal král Fárúk. Právě vyhrál a jeho vklad vzrostl. Jeho věrní kolem ruletového stolu propukli v halasný jásot. Dva muži králi tleskali obzvláště nadšeně - Ibráhím Ra-šíd a Hasan al-Sábir, který stál vedle Ibráhíma se sklenkou šampaňského v jedné ruce, zatímco druhá spočívala na zadečku atraktivní plavovlasé Francouzky. Hasan sice pronášel povzbudivá slova o další možné králově výhře, ale jeho pozornost ve skutečnosti patřila hlubokému výstřihu rafinované večerní róby oné blondýny. “Vsaďte všechno. Vaše Výsosti. Štěstí dnes stojí při vás!” Hasan měl dokonalou výslovnost rodilého Angličana, protože studoval v Oxfordu. Tam se také seznámil s Ibráhímem. Tak jako většině synů z káhirských aristokratických rodin se i jim dostalo vzdělání v cizině, kde si měli mimo jiné osvojit chování pravých anglických džentlmenů. Stejně jako Ibráhím měl i Hasan olivově snědou pleť, velké hnědé oči a kučeravé černé vlasy. Oba mladí muži teprve nedávno oslavili své osmadvacáté narozeniny. Byli si blízcí jako bratři, neboť spolu přišli o panictví, když si v Londýně za tímto účelem společně zaplatili prostitutku. “Ano, udělejte to, Výsosti,” přidal se ke svému příteli Ibráhím. “Kéž Bůh rozhojní vaše bohatství.” Hasan, advokát, byl bohatý playboy, který měl jedinou ctižádost, a sice užívat si života. Ibráhím byl dokonce ještě bohatší. Po svém otci zdědil ohromný pozemek v úrodné deltě Nilu a vlastnil nemalé podíly v bavlnářském průmyslu a v loďařství. Především byl pasa. Ani on neměl jinou touhu než vést příjemný život. Očekával, že všechna jeho přání budou kdykoliv okamžitě splněna. A k nim se pochopitelně počítaly i veškeré myslitelné požitky. Teď však na zábavu neměl ani pomyšlení. Zatímco pánové ve fracích a dámy ve večerních toaletách jásali nad další královou výhrou, kradmo pokukoval po ciferníku hodinek. Připozdívalo se a Ibráhím potřeboval zavolat domů, aby se zeptal, jak se daří jeho ženě. Nesměl se však vzdálit od ruletového stolu, aby jí zatelefonoval. Patřil ke královské družině a jako králův osobní lékař musel stát Fárúkovi po boku. Zbráním celý večer popíjel šampaňské. Jindy tolik nepil. ale dnes hledal v alkoholu uvolnění. Jeho mladá žena možná ještě dnes přivede na svět své první dítě. Ibráhím nikdy v životě nebyl tak nervózní. Šampaňské ho však kupodivu nevzpružilo. Naopak, s každou další sklenkou, s každým novým výbuchem nadšení u hracího stolu byl ještě sklíčenější. Sám sebe se ptal, jaký to má všechno smysl. Tahle pošetilá povyražení se mu nezdála ani trochu zábavná. Zkoumavě si prohlížel houf, který se tísnil kolem krále. Byli to všechno mladí muži, kteří se Ibráhímovi navlas podobali. Jsme jako včelí dělnice, nebo lépe řečeno trubci, pomyslel si Ibráhím hořce a vzal si z číšníkova podnosu další sklenku. Každý věděl, že Fárúk si vybíral členy své družiny se zvláštním zřetelem na jejich dokonalý vzhled a vytříbené chování - byli to jeden jak druhý mladí muži s olivovou pletí, hezkýma hnědýma očima a černými vlasy kolem třicítky, bohatí a bez zvláštních závazků, oblečení do fraků, které si nechávali šít na Savile Row v Londýně, a hovořící strojenou angličtinou, již si osvojili v Anglii. Ale na hlavách mají všichni červený fez, konstatoval Ibráhím s cynismem, který mu nebyl vlastní, žárlivě střežený symbol egyptské vyšší třídy. Některým z nich seděl tak hluboko do čela, že skoro zakrýval obočí. Arabové, kteří nechtějí být Araby, pomyslel si Ibráhím opovržlivě, Egypťané, kteří se považují za anglické džentlmeny. Ibráhím sice měl záviděníhodné postavení, přesto se ho ale tu a tam zmocnila podobná skleslost jako dnes. Jistě, byl osobním lékařem krále, jenže to nemohl považovat za svou vlastní zásluhu, protože za tuto funkci vděčil svému vlivnému otci. “Při Bohu,” zašeptal Ibráhím příteli Hasanovi a znovu se pokradmu podíval na hodinky, “já to snad nepřežiju. Chtěl bych domů za ženou. Mám ji rád. A ona mě potřebuje.” Ibráhím mluvil potichu, aby ho nikdo neslyšel. Jeho slova nesměla narušit zábavu, za kterou král sem do elegantního kasina Club Cage ďOr na břehu Nilu přišel. Před vchod předjely ty nejluxusnější vozy a vzápětí už egyptský král v kruhu svých britských i egyptských přátel prohrával neuvěřitelné sumy. Tenhle tah trval již šestatřicet hodin, od

chvíle, kdy si král zamanul, že se svým průvodem podnikne pouť od jednoho nočního klubu k druhému, z jednoho hotelu do druhého. A ještě zdaleka nebyl u konce. Být Parukovým osobním lékařem mělo spoustu nevýhod a k nim patřila i povinnost trávit po jeho boku večery, jako byl ten dnešní. V zásadě to není nic než mrhání časem, pomyslel si Ibráhím. Stojím tu v záři lustrů a třeští mi hlava, protože už nemůžu ani slyšet tu nesmyslnou rumbu, kterou vyhrává orchestr, a dívat se. jak ženy v přiléhavých šatech tančí s pány ve fracích, jako kdyby se spolu před očima všech milovali. Jako jeho osobní lékař znal Ibráhím krále lépe než kdo jiný. Dokonce lépe než královna Farída. Šuškalo se, že Fárúk má velmi malý penis a velmi rozsáhlou sbírku pornografie. Ibráhím věděl, že pravda je jen jedno z toho, ale věděl také, že pětadvacetiletý Fárúk je v podstatě ještě dítě. Král měl k smrti rád zmrzlinu, smál se hloupým vtipům a hltal komiksy s kačerem Donaldem, které si nechával pravidelně posílat z Ameriky. K jeho vášním patřily filmy s Katherine Hepburnovou a ruleta, ale i nevinné panny, jako byla sedmnáctiletá dívka s bělostnou pletí, které dnes večer nabídl své královské rámě. Dav kolem ruletového stolu narůstal, protože každý se toužil ohřát v jasu královského slunce, které dnes zářilo obzvlášť silně, neboť při Fárúkovi stálo štěstí. Tísnili se kolem něj egyptští bankéři, turečtí obchodníci i evropští šlechtici, kteří unikli Hitlerovým vojskům, a blahopřáli mu k výhrám. Poté, co město přestálo Rommelův vpád, vypukly bujaré oslavy německé kapitulace. V nočních klubech, kde to jen vřelo, nebylo místa pro nepřátelské pocity, zatím ani vůči Angličanům. Hasanovi zavdala kamarádova špatná nálada příležitost pobavit se na jeho účet. “Ty jsi mi ale výstředník!” zažertoval a vzápětí se přidal k potlesku a jásotu, který propukl, když král opět vyhrál. Zároveň požitkářsky hladil po zadečku blondýnu. Neměl ponětí, jak se jmenuje. Seznámil se s tou okouzlující mladou dámou tady v kasinu a chtěl ji svést a ještě dneska se s ní vyspat. “Nezapomínej, můj milý,” utrousil směrem k Ibráhímovi, “že manželky jsou od toho, aby se staraly o dům, rodily děti a spaly s tebou, kdykoli dostaneš chuť. Je ale absurdní milovat je tak, jako miluješ jiné ženy.”

Ibráhím se zasmál. Tak jako většina mladých mužů vedl Hasan typické egyptské manželství. Vzal si ženu, kterou mu našli rodiče. Byla tichá a poddajná. On ji ani nemiloval, ani si ji neošklivil. Rodila mu děti a nic nenamítala proti jeho nočním výletům. Ibráhímův vztah k Fathíje byl úplně jiný. Cítil k ní takovou lásku, k jaké by se podle Hasanova mínění nepřiznal žádný egyptský muž, který dbá na svou čest. Ibráhím se znovu podíval na hodinky. Předpokládal, že již nastaly porodní bolesti, a toužil být své ženě nablízku. Jeho neklid měl však ještě jeden důvod, který on sám považoval za zahanbující. Toužil vědět, zda splnil povinnost vůči svému otci a zplodil syna. “Jsi tím povinován mně i našim předkům,” řekl mu Alí Rašíd krátce před svou smrtí. “Jsi můj jediný žijící syn. Neseš odpovědnost za to, že náš rod bude mít pokračování. Muž, který nezplodí syny, není žádný pořádný muž,” řekl tehdy Alí. “Dcery se nepočítají, protože jak praví již staré pořekadlo, vše, co se skrývá pod závojem, přináší jen starost a trápení.” Ibráhím měl ještě v živé paměti Fárúkovu zoufalou touhu, aby mu královna Fanda dala syna. Dokonce po něm žádal přípravek na zvýšení potence a afrodisiaka. A pak konečně zazněla dělostřelba, ohlašující narození královského potomka. Celá Káhira naslouchala se zatajeným dechem a všichni pocítili zklamání, když děla vypálila jen jedena-čtyřicet ran, a ne sto jednu jako při narození syna. Syn nebo dcera, Ibráhím byl čím dál neklidnější. Chtěl za každou cenu ke své mladičké ženě, ke svému motýlkovi. Šťouchl do Hasana a potichu řekl: “Tak dělej, vymysli něco, ať odtud můžu zmizet.” Když se však na něj Hasan místo odpovědi zašklebil, musel se Ibráhím proti své vůli usmát. Přes veškerou únavu a bolení hlavy, přes všechen hluk, cigaretový kouř a alkohol si mohl gratulovat ke svému štěstí. Ještě dneska se mu narodí první dítě, a dá-li Bůh, bude to možná dokonce syn. Pak se bude moct s Fathíjou zase brzy milovat. Uděláme si cestu do Evropy, přísahal si v duchu. Ta hrozná válka skončila a my si můžeme dopřát druhé líbánky… Při králi opět stálo štěstí. Zatímco mu všichni blahopřáli k jeho neuvěřitelnému úspěchu, upíral Ibráhím zamyšlený pohled do své sklenky a vzpomínal na den, kdy Fathíju poprvé uviděl. Bylo to na zahradní slavnosti v jednom z královských paláců. Patřila k nejkrásnějším mladým ženám

v královnině družině. Její křehkost a krása mu učarovaly, a když na její čelo usedl motýl a ona vykřikla, rázem se do ní zamiloval. Okamžitě se ocitla v obklopení svých družek a Ibráhím se k ní rozběhl s čichací solí. Když se však kroužek žen rozevřel, neseděla uprostřed s uplakanýma očima, ale smála se. Ibráhímovi bylo v tu chvíli jasné: tenhle motýlek bude mojí ženou. Vzrušený dav kolem hracího stolu přitiskl k Hasanovi blondýnu a jeho žádost vzrostla. Na rozdíl od svého přítele nestál o lásku, chtěl jen dobývat. Po vášnivé milostné noci už blondýnu nebude chtít znovu vidět; druhý den určitě najde jinou partnerku pro své milostné hrátky. Výběr byl neomezený, protože většina z krásných žen, po kterých Hasan al-Sábir zatoužil, se nezdráhala začlenit do jeho osobního harému. Jen po jedné nesměl vztáhnout ruku. A tou byla Nafísa, Ibráhímova krásná sestra. Přednedávnem ztratila svého chrabrého manžela, a pokaždé když ji Hasan zahlédl v domě Rašídů nebo v paláci její přítelkyně, princezny Fajzy, spatřil v jejích očích hlad, který tak dobře znal. Nafísa byla mladá a toužila po muži. Ale Hasan věděl, že Chadídža, Ibráhímova matka, svou dceru přísně střeží, protože ve hře byla čest rodu. Škoda, krásná Nafísa by se od něj mohla mnohému naučit, ale byl jí určen jiný osud. Chadídža se po určité době postará, aby se provdala za bohatého starého obchodníka, a krásná Nafísa tak bude pro svět ztracená. S pokrčením ramen Hasan sám sobě připomněl, že ho Egypťanky vlastně nezajímají, a sáhl po poháru s humro-vým koktejlem, který mu nabízel číšník. Hasan chtěl být dobrým muslimem a s muslimskými ženami spal tak, jak se patří na věřící - s hlavou odvrácenou od Mekky, muž na ženě, s myslí při orgasmu upnutou k Bohu. Takto se miloval se svou věrnou a oddanou manželkou. S cizinkami se podobnými předpisy necítil vázaný. S těmi si dopřával naprostou volnost a dokonce experimentoval s prostředky ke zvýšení potence - získával je od muže, který všemožnými přípravky zásoboval i krále. Hasan vlastnil i bibliofilskou raritu, středověkou milostnou příručku Rajská zahrada s podrobnými návody, radami a ilustracemi, které byly více než názorné. Jeho oblíbenou kapitolou bylo “Kterak zarazit čep do sudu”. S náramnou chutí by to předvedl i blondýně po svém boku, svému evropskému objevu, který měl všechno, co vět-

šina Egypťanů považuje u ženy za žádoucí: bílou pleť, plavé vlasy, pěkně zaoblený zadeček a dlouhé nohy. Krasavice se na něj nepřestávala tisknout, na vlhkých rtech mnohoslibný úsměv. Hasan v duchu prožíval extáze, které ho čekají. Není náhodou, že slovo “fitna” arabsky znamená krásná žena, ale i neklid, vzrušení, pomyslel si proti své vůli. Náhle zatoužil co nejrychleji zmizet z kasina, stejně jako Ibráhím. Položil svému příteli ruku na rameno a zašeptal mu do ucha: “Dávej pozor, kamaráde. Právě jsem přišel na to, jak se odtud vypařit.” Hasanovi neušlo, že ani král se v průběhu večera netajil svým zájmem o plavovlasou Francouzku. Fárúk sice dával přednost pannám, a tou tato dámička zaručeně nebyla, ale byla velmi mladá - určitě jí nebylo víc než devatenáct. A když se některá mladá žena mohla pochlubit tak pěknou tvářičkou jako tahle blondýna, král obvykle neměl nic proti. Hasan proto v krásčině mateřštině záměrně hodně nahlas zahlaholil: “Cože? Ty jsi ještě neviděla pyramidy v měsíčním svitu? Ale to je neodpustitelné, má chérie!” Ruleta se roztočila a kulička se tentokrát zastavila na nule. Všichni umlkli a v duchu se ptali, co teď král udělá. Když se rozhodl nechat svůj vklad “ve vězení”, sklidil za svou kuráž obdiv. “Nezáleží ale na mně, kdy uvidíš pyramidy, má chérie,” pokračoval Hasan. Znovu nula. Fárúk nyní byl v “dvojnásobném vězení”. Napětí vzrostlo, protože padesát tisíc liber, které král doposud vyhrál, se náhle ocitlo v sázce. “Nebuď smutná. Určitě pyramidy uvidíš, až přijedeš do Egypta příště,” řekl Hasan blondýně. Kolo se roztočilo a kulička padla potřetí na nulu. Krupiér nevzrušeně shrábl veškeré královy žetony. “Mám nápad! Uvidíš pyramidy hned, krasavice moje!” pronesl král se smíchem do napjatého ticha. Členové jeho družiny okamžitě zamířili od hracího stolu k východu, láhve šampaňského a kaviár v rukou. V tom okamžiku přistoupil k Ibráhímovi číšník a zdvořile se uklonil. “Omlouvám se, doktore Rašíde,” řekl a na zlatém podnosu mu podal lístek, “tohle právě doručili z paláce.” Ibráhím přelétl očima stručnou zprávu, spěšně informoval krále, který byl v těchto záležitostech ohromně velkorysý, a vyběhl ven. Málem by byl zapomněl plášť. V chvatu si přehodil kolem krku hedvábnou šálu, a když konečně usedl

za volant svého mercedesu, zalitoval, že vypil tolik šampaňského. Ibráhím zastavil na příjezdové cestě před domem v Rajské ulici, vypnul motor a zadíval se na třípatrovou budovu z devatenáctého století. Chvíli nechápavě naslouchal, než mu došlo, že ten zvláštní zvuk vychází z domu. Prolétl zahradou, vyběhl po širokém schodišti, a když zdolal dlouhou chodbu, konečně celý udýchaný dorazil do ženského křídla, kde ho uvítal hlasitý táhlý nářek. Ibráhím zůstal jako přikovaný stát ve dveřích a zíral na rozměrnou postel s nebesy, na níž visela šňůra modrých perel jako ochrana před uhranutím. Vtom už se mu vrhla do náručí jeho sestra. “Je mrtvá! Naše sestra je mrtvá!” vzlykala. Ibráhím se jemně vymanil z jejího objetí a pomalu přistoupil k loži, na jehož okraji seděla jeho matka s novorozencem v náručí. Oči měla zalité slzami. “Co se stalo?” zeptal se Ibráhím bezbarvým hlasem a zatoužil, aby měl jasnou hlavu. “Bůh vysvobodil tvou ženu z jejích muk,” odpověděla Chadídža a stáhla z obličeje dítěte jemnou pokrývku. “Ale daroval ti tohle krásné děťátko. Ibráhíme, můj milovaný synu…” “Jak dlouho…” hlesl Ibráhím. Třeštila mu hlava a nebyl schopen souvislé myšlenky. “Zemřela před pár okamžiky,” řekla Chadídža. “Volala jsem do paláce, ale nemohli tě najít.” Přinutil se pohlédnout na lůžko. Oči jeho mladičké ženy byly zavřené. Její bledý obličej, který vypadal jako vyřezaný ze slonoviny, působil tak klidně, jako kdyby spala. Saténové prostěradlo sahalo až pod bradu a zahalovalo všechno, co by mohlo vypovídat o smrtelném zápasu, v němž Fathíja podlehla. Ibráhím klesl na kolena a zabořil obličej do saténu. “Ve jménu Boha, milosrdného, slitovného. Není boha kromě Boha a Muhammadjejeho posel.” Chadídža položila svému synovi ruku na hlavu. “Byla to boží vůle. Je teď v ráji,” řekla arabsky, jazykem, kterým se mluvilo v domě Rašídů. “Jak to mám unést, matko?” zašeptal Ibráhím. “Opustila mě, a já jsem to ani nevěděl.” Po tvářích mu stékaly slzy. “Měl jsem být tady. Třeba jsem ji mohl zachránit.” “To může jen Bůh, jeho jméno buď pochváleno. Nechť ti je útěchou, synu, že tvoje žena byla věřící, a v koránu stojí,

že skutečně zbožným se po smrti dostane té milosti, že budou moci pohlédnout do tváře Bohu. Pojď, podívej se na svou dceru. Její hvězdou je Vega, v osmém domě. Je to dobrá hvězda Jak mě ujistila hvězdopravkyně.” “Na dcerul” zašeptal Ibráhím. “Což mě Bůh potrestal dvojnásobně?” “Bůh tě nepotrestal,” řekla Chadídža a přejela mu rukou po vlasech zvlhlých potem. “Všemohoucí Bůh stvořil tvou ženu. Má právo ji k sobě povolat, kdy on chce. Bůh je moudrý, synu. Musíš ho velebit.” Ibráhím sklonil hlavu a přiškrceným hlasem řekl: “Není boha kromě Boha.” Pak sotva slyšitelně dodal: “Áminti bil-láh.” Důvěřuji Bohu. Vstal, s nechápavým výrazem v očích se kolem sebe rozhlédl, a aniž by se podíval na lůžko, vyběhl z pokoje. O několik minut později už uháněl ve svém mercedesu podél Nilu, přejel po mostě a nechal Káhiru za sebou. Neviděl nekonečná pole cukrové třtiny, nevnímal horký vítr vanoucí z pouště, který bičoval vůz pískem, ale slepě se řítil vpřed, opanovaný hněvem a smutkem. Nevěděl, jak dlouho jel, ale náhle ztratil vládu nad vozem, který udělal otočku na místě a skončil v cukrovém poli. Ibráhím s námahou vystoupil. Všechno se s ním točilo. Udělal pár kroků, aniž by vnímal, kde vlastně je, pak se napřímil a obrátil oči k nebi. Se zoufalým vzlykem zdvihl pěst a mocným hlasem proklel Boha.

. kapitola

Třináctiletá Sára zvědavě přihlížela, jak její sestru připravují ke zkoušce panenství. “Je to nejdůležitější okamžik v životě dívky,” vysvětlila jí matka. Byla to tak významná událost, že se patřilo ji náležitě oslavit. Na dvorku už vysedávali muži, popíjeli kávu a smáli se, zatímco na rožni se opékalo tučné jehně. Sára, její matka i ostatní ženy si oblékly své nejlepší šaty. Několik hostů dokonce mělo na nohou boty. Sářina sestra měla ruce i nohy obarvené henou. Byla tu shromážděná celá ves. Přišel dokonce i starý šejch Hámid požívající všeobecné vážnosti, který svou přítomností prokázal skrovné hliněné chatrči Sářina otce velkou čest. Když ženy odvedly nevěstu do komory, zatímco muži zůstali venku, bylo ve vzduchu cítil veselí a radost, ale i napětí. Ženy položily Nazíru na postel, vyhrnuly jí sukni a roztáhly nohy. Sára propadla panice. Náhle se rozpomněla na noc, kdy ženy dělaly něco podobného s ní. Bylo jí tehdy šest let. Pokojně spala na své rohoži v koutě, když ji zničehonic probudily dvě tety, a zatímco ji matka zezadu držela, vyhrnuly jí galábíji až na prsa a roztáhly nohy. Dříve než se Sára zmohla na jediné slovo, z přítmí se vynořila porodní bába s břitvou v ruce. Následoval rychlý pohyb a Sářiným tělem projela prudká bolest a jako oslnivý blesk vystřelila hlavou až kamsi ke hvězdám. Pak ji čísi ruce položily s nohama pevně svázanýma k sobě zpátky na rohož. Nesměla se pohnout, ani aby ulevila svému močovému měchýři. Matka jí vysvětlila, že to byla její obřízka. Když chtěla Sára vědět, proč ji obřezali, odbyla ji matka slovy: “Je to islámský zvyk.” Sára přihlížela, jak matka zezadu chytla nevěstu, a její panika zesílila. Také Nazíru před léty obřezali. Už dávno jí ale nebylo šest, nýbrž čtrnáct, a právě se vdala za feláha Azřze al-Bakra. Co s ní ženy zamýšlejí udělat?

K Šarmu úžasu do místnosti vešel Azíz. Měl na sobe novou galábíji. Za ním se ve dveřích tlačili muži, smáli se, dělali gesta vyjadřující mužskou potenci a vykřikovali slova jako “býk” a “hřebec”. Jak Sáře vysvětlila její matka, obřízce se musely podrobit všechny dívky, i ona sama, její matka i babička. Tak tomu bylo již za časů proroka Mojžíše, za časů pramáti Evy. Matka jí řekla, že jí vyřízli nečistý kousek těla, aby ho zbavili sexuální touhy a ona mohla svému muži zachovávat věrnost. Bez této operace si žádná dívka nemůže dělat naděje, že najde muže, který by se s ní oženil. “Cena dívky je v jejím pohlaví,” vštěpovala Sáře matka. Později dívka od vesničanů často slyšela staré přísloví: Ctí dívky je její neposkvrněnost, ale muž s prázdným měšcem není ničeho hoden. Nazírá měla nyní podat důkaz o své neposkvrněnosti, o své cti. Znamená to, že bude znovu obřezána? Když Azíz zaujal místo mezi nohama nevěsty, ženy se otočily, protože manželé měli teď být ponecháni sami sobě. Ale Sára neodvrátila pohled, protože poprvé směla být při obřadu zbavování panenství a napjatě čekala, co se bude dít. Azíz klečel mezi nohama nevěsty. Prostředník pravé ruky, kolem kterého měl omotaný bílý kapesník, několikrát vnořil do dívčiny pochvy. Nazírá sebou škubla. Rodina i hosté se ani nepohnuli. Celá vesnice jako by zatajila dech, když se mladý Azíz, který již propadal nervozitě a na jehož čele se perlil pot, ještě jednou pokusil splnit svou úlohu. Sára ve dveřích uviděla svého otce. Měl zachmuřené čelo a ona si vzpomněla na svatbu, která se slavila před rokem v sousední vesnici. Deflorace se tehdy nedařila a bylo nutné zavolat porodní bábu, která s nevěstou provedla cosi tajemného. O několik minut později se objevil pyšný ženich se zakrvaveným kapesníkem. Sáru už už napadlo, že i její sestra bude potřebovat porodní bábu. Azíz však učinil ještě jeden pokus. Zprudka napřáhl prostředník. Nazírá hlasitě vykřikla a mladý muž vyskočil s krvavým kapesníkem v ruce. Všichni propukli v jásot a ženy spustily na důkaz radosti a veselí zaghárít, pronikavé výkřiky provázené vibrací jazyka. Muži obklopili Azíze, poplácávali ho po zádech a oslavovali jako hrdinu. Ženy gratulovaly Nazíře a obletovaly ji tak, jak to Sára ještě nikdy nezažila. Nevěsta byla panna. Čest rodiny zůstala neposkvrněna.

V tlačenici vzrušených příbuzných se Sáře jen s námahou podařilo najít si bezpečné místečko. V duchu se ptala, co by se stalo, kdyby se na Azízově bílém kapesníku neobjevila krev. A pak si vzpomněla na Abdua. Pohledem pátrala mezi muži, kteří se shromáždili v jediné další místnosti domku. S nohama křížem seděli s podkasanými galábíjemi na udusané hliněné podlaze. Z vodních dýmek, které zapůjčil šejch Hámid, stoupal kouř. Muži kouřili hašiš. Sára věděla, že taková slavnost je nad poměry jejího otce, chudého feláha, který vydělal sotva tolik, aby uživil rodinu. Ale byl to hrdý muž, který chtěl při svatbě nejstarší dcery podat důkaz své velkorysosti a pohostinnosti. Ženy pobíhaly po dvoře, věnovaly se pohoštění a těšily se z příležitosti dopřát si hodinku bezstarostné zábavy, v jejich nelehkém životě tak zřídkavé. Pro staré ženy tu byly rozestavené lavice, rovněž vypůjčené od šejcha Hámida, mladší ženy posedávaly všude tam, kde to jen bylo na těsném dvorku možné. Sára před oslavou pečlivě zametla, aby nikomu nehrozilo, že si sedne do slepičino nebo kozího trusu. Chamsín, žhavý pouštní vítr, se před pár dny konečně utišil a na nebi zářilo jarní slunce. Nazírá byla v tento jediný den svého života osvobozená od práce. Hosty obsluhovala Sára s matkou. Roznášely talíře s ostře kořeněnou zeleninou, sýrem a pečenými kuřecími játry. Sára rozdávala mužům uvnitř domu misky s hummu-sem, hrachovou kaší. Jaké to bude při její svatbě, až Abdu s kapesníkem omotaným kolem prstu poklekne mezi její nohy? Bude to hodně bolet? Nazírá nahlas vykřikla. Je to stejná bolest jako při obřízce? Sára chápala nutnost podat důkaz neposkvrněnosti. Jak jinak by měla rodina obhájit svou čest, která se zakládá na panenství dcer? Vzpomněla si na nebožačku z vedlejší vsi, jejíž mrtvolu našli na poli. Jeden hoch z vesnice ji znásilnil a tak její rodinu připravil o čest. Otec a strýcové dívku zabili. Bylo to jejich právo. Hanbu může smýt jen krev, pravilo staré pořekadlo. Sára upřela pohled na Azíze, ženicha své sestry. V jejích očích to bvl panovačný, přehnaně sebevědomý mladík, který byl sám na sebe velmi pyšný, protože neměl jen jednoho. ale hned dva buvoly, tři ovce a velké hejno slepic. Ještě důležitější bylo, že obdělával vlastní půdu - celých pět jiter -,

což mu propůjčovalo zvláštní postavení ve vsi, kde většina feláhů, mezi nimi i Sářin otec, pracovala na plantážích bohatých aristokratů, kteří žili kdesi daleko v Káhiře. Všichni hosté byli zajedno, že Nazířini rodiče pro svou dceru nemohli najít lepšího manžela. Ale Sára neměla pocit, že Nazírá vypadá jako někdo, kdo se cítí šťastný. Připadala jí spíš sklíčená. O svatbě však působí vystrašeně většina nevěst, protože netuší, koho si vlastně vzaly za muže. Mnohé z nich čeká neradostný život, který musí mlčky snášet, protože žena, která si stěžuje na svého muže, dělá své rodině hanbu. Sára však věděla, že ona o své svatbě ustrašená nebo nešťastná nebude, protože si vezme Abdua. Dívka stála u velkého kotle a míchala boby, které se vařily již několik hodin. Přidala do nich nasekaný česnek a olivový olej. Přitom myslela na to, jaké ji potkalo štěstí, protože už teď má ráda muže, za kterého se provdá. Její Abdu se pořád radostně směje a šíří kolem sebe dobrou náladu. Skládá básně, a vždycky když se na ni podívá svýma velkýma očima, které jsou zelené jako Nil, rozlije se jí teplo kolem srdce. Znali se odmalička, ale Abdu byl o čtyři roky starší než ona. Teprve po poslední sklizni ho Sára začala vidět jinýma očima a také Abdu se k ní choval jinak než dřív. Ve vesnici panovalo všeobecné přesvědčení, že se Sára a Abdu vezmou. Vždyť přece byli bratranec a sestřenice v přímé linii. Na řadu přišly další chody - čočkový salát, chlebové placky s ovčím sýrem a vinné listy plněné rýží a rozinkami -a zábava nabývala na hlučnosti a nevázanosti. Hosté přinesli hudební nástroje a ženy začaly zpívat. Ze země vyskočila Júsufova sestra, uvázala si šátek kolem boků a za rytmického tleskání žen se dala do tance. Tleskot zesílil, když dívka za doprovodu hudby svůdně zakroužila boky a hrudníkem. Tancovala baladí, což je arabské slovo znamenající venkovský, domorodý. Baladí byl odedávna výrazem sexuality a síly ženy a krouživý pohyb boků a vlnění ramen znázorňovalo pohlavní akt a zrození. Tančící dívka byla stejně stará jako Sára. Byla dosud neprovdaná a tudíž panna. Její tanec byl však smyslný a vzrušující, protože jím vzdávala hold smyslové, pudové stránce života. Muži při tanci být nesměli. Zeny tancovaly pro ženy. Při takovýchto příležitostech tančily jedna po druhé všechny dívky a přítomné matky tak měly příležitost vybírat nevěsty pro své syny, protože ve

většině případů sjednávaly manželství ženy. Dobrá tanečnice bude snadno rodit děti; pohledné děvče se bude svému muži líbit a díky tomu mu porodí hodně dětí. Potencionální nevěsta tak musela při baladí prokázat svoji sílu a výdrž. Špatná tanečnice se nehodí ani na polní práce. Sára pozorovala své tančící družky a přitom nad ohništěm před hliněnou zdí otáčela jehnětem. Maso bylo třeba stále potírat olejem. Dívce žhnul obličej a bolela ji paže, ale dělala tuhle práci ráda. Maso se podávalo jen při výjimečných příležitostech, jakou byl například svátek Id al-kibír, slavený na paměť proroka Abraháma, který byl ochoten obětovat svého syna Izáka.

Sára pozorně naslouchala hovorům žen. Hovořily o manželce rybáře Mustafy. která na slavnost nepřišla. Po čtyřech letech manželství stále ještě neměla děti. Mustafa si proto vzal druhou ženu, která mu brzy dala syna. Život první ženy začal být nesnesitelný, protože musela sloužit druhé manželce a jejímu synovi a ztratila Mustafovu lásku. Jednoho dne bylo dítě nalezeno utopené v zavlažovacím kanálu. Matku žal málem připravil o rozum a všichni říkali, že první žena se začala náhle tvářit podezřele spokojeně. Povolali policii, ale rodina druhé manželky neobvinila první ženu. nýbrž Mustafu. Policie prohlásila, že to je vyloučené, protože žádný otec by nezavraždil svého vlastního syna. V tento vývoj rodina doufala - policie ukončila vyšetřování a rodina druhé ženy se tak cítila oprávněná vzít odplatu do svých rukou.

Zeny zastávaly názor, že nebude dlouho trvat a mezi oběma rodinami se rozhoří tuhý boj. Z tohoto důvodu nebyl nikdo z nich pozván na Nazířinu svatbu. Nezřídka se stávalo. že slavnost se proměnila v dějiště krvavé msty. Sára dbala na to, aby podnosy, z nichž ženy společně jedly, nezůstávaly prázdné. Věděla, že by bylo projevem neúcty, kdyby host neměl co jíst. Jídla muselo být tolik, aby si každý mohl po skončení oslavy odnést výslužku. Jelikož ohniště s rožněm bylo u zdi naproti vstupním dveřím do domku. mohla Sára pozorovat i muže uvnitř a vyhlížet Abdua. Hovor, který muži vedli, zatímco kouřili z vodní dýmky, zněl překvapivě vážně. Sára pochytila, že nahlas vyjadřují svou nespokojenost. Šejch Hámid mluvil o válce a o tom, že boháči v Káhiře oslavují mír. Ale úděl feláhů je stále stejně krušný, žehral starý šejch, ti nemají co slavit. Potom

šeptem mluvili o Muslimském bratrstvu, tajném spolku s více než milionem členů. Chtěli svrhnout vládnoucí třídu pašů, kterou tvořilo pouhým pět set rodin, jak tvrdil šejch. “Jsme nejbohatší země na Blízkém východě,” říkal. Protože uměl číst a psát a jako jediný ve vesnici vlastnil rádio, těšil se velké úctě a byl pro vesničany zdrojem novinek. “Ale jak se to bohatství rozděluje?” zeptal se hněvivě a vytáhl z galábíje noviny a nechal je kolovat mezi muži. Žádný z nich neměl ještě v životě noviny v ruce, a tak na ně udělaly velký dojem. “Tady píšou,” řekl šejch, “že pašové tvoří méně než půl procenta vlastníků půdy, a přesto jim patří třetina země!” Sára neměla šejcha Hámida v lásce. Nejenže byl velice starý, ale byl zanedbaný a odporný. Vzdělání mu vyneslo titul šejcha, ale jeho galábíje byla špinavá, dlouhý bílý vous zcuchaný a potřísněný kávou a tabákem. Vedl pohoršlivý život. Čtyřikrát se oženil, a žena mu pokaždé zemřela. Po vesnici se šeptalo, že své manželky utrápil k smrti. Sára si ošklivila žádostivé pohledy, které upíral na její ňadra, kdykoliv musela vstoupit do jeho krámu. Její sestra seděla na jediné židli, kterou rodina vlastnila. Působila vyčerpaně. Jako nevěsta měla Nazírá to privilegium, že o svatební hostině nemusela nic dělat. Musela jen sedět na židli, usmívat se a pamatovat na to, aby příliš nejedla. Ostatní ženy jí dělaly společnost. Umm Azíz, ženichova matka, právě mluvila o svém švagru Labíbovi, který je “hloupý jako motyka”,jak se vyjádřila. “Jednou jsem mu vyprávěla vtip: Muž, který má v kapse pět vajec, říká neznámému člověku na ulici: ,Když uhodneš, co mám v kapse, dám ti ta vejce, a když uhodneš, kolik jich je, dám ti všech pět. .Trochu mi napověz, říká cizinec. .Zvenku je to bílé, zevnitř žluté, odpoví muž. ,Už vím, zvolá cizinec, ,bílá řed-kev plněná šafránem. Tak tenhle vtip jsem vyprávěla svému hloupému švagrovi, a víte, co on na to? Zdvořile se zasmál a pak se zeptal: ,No, a co tedy měl ten muž v kapse?” Zeny se daly do smíchu a Sára pokynula matce, protože jehně bylo hotové. Pak ustoupila stranou, aby její tety mohly stáhnout zvíře z rožně a položit ho na prkno, na němž ho budou moci naporcovat. Všichni se těšili na křupavou pečeni, která byla vyvrcholením hostiny. Sára se nenápadně propletla mezi hosty a rozběhla se ke stáji za domkem, která měla stěny spletené z rákosu a kukuřičných stvolů a vy-mazané jílem a střechu z palmových listů. Za obzvlášť parných dní zde lehával a přežvykoval jejich buvol. Sára vedle něj často usedala. Bylo to její oblíbené místečko. Teď si lehla do slámy a pozorovala, jak se slunce sklání k obzoru. V jeho rudých paprscích jako by zavlažovací kanál nedaleko za stájí zaplál žhnoucími plameny. Sára doufala, že si Abdu všiml, jak se vytratila. Poslední dobou pilně pomáhal svému otci na poli a také Sára měla čím dál víc povinností v domě. Dětství pominulo a oni už se nesměli scházet ke společným hrám. Sára se musela držet žen a Abdu mužů, takže jim nebylo dopřáno vidět se příliš často. Jako děti byli neustále pospolu. Hráli si na břehu řeky a jezdili spolu na oslu a Sára přitom drobnýma rukama objímala Abdua kolem pasu. Ale od chvíle, kdy se objevilo pravidelné měsíční krvácení, bezstarostný život skončil. Sára musela nosit dlouhé šaty a vlasy zahalené šátkem. Očekávalo se od ní, že se bude chovat cudně a zdrženlivě. Už nesměla jen tak pobíhat po vesnici, výskat a smát se. Musela dbát na to, aby nikdo nezahlédl její nohy, ba ani kotníky ne. Po dlouhých letech volnosti se jí tato omezení zdála nesnesitelná, zvláště když se ona i Abdu účastnili slavnosti, jako byla ta dnešní, ale nesměli se k sobě ani přiblížit, protože muži a ženy museli zůstat odděleni. Proč mají rodiče takový strach o své dcery, ptala se v duchu Sára. Proč mě matka nespustí z očí a proč se jí musím najednou zpovídat z každičké minuty? Proč už nesmím chodit sama k pekaři nebo pro ryby? Proč si mě otec měří, když se večer sesedneme k bobům a chlebu? Tak hrozně se mračí, že z něj až jde strach. Co je na tom špatného, když se dám do řeči s Abduem nebo s ním posedím na břehu kanálu, tak jako jsme to dělávali, když jsme byli děti? Mělo to snad něco společného s těmi zvláštními, neznámými pocity, které ji přepadaly poslední dobou? Občas ji ochromila jakási bolestná touha, náhlý neklid, a ona ustala uprostřed pohybu, zadívala se doneznáma a snila. Třeba když máchala v kanálu prádlo nebo myla hrnce, když po střeše rozprostírala kravský trus na topení, aby ho vysušilo sluníčko, najednou zapomněla, co dělá a její myšlenky začaly kroužit kolem Abdua. Většinou se pak dočkala matčina pokárání, ale ne vždy. Občas si umm jen povzdechla, zavrtěla hlavou a usmála se na dceru zvláštním, posmutnělým úsměvem.

Slunce zapadlo za obzor. Sára si toho ani nevšimla. Pomalu se snášela noc a ona pochopila, že Abdu už za ní nepřijde. Raduje se a veselí s ostatními. S lítostivým povzdechem se dívka natáhla do slámy a zaposlouchala se do bujarého smíchu svatebních hostí. Za chvíli už spala. Ibráhím pomalu otevřel oči do kalného ranního světla. Slunce bylo zahalené v oparu jako žena v závoji. Seděl bez pohnutí a pokoušel se rozpomenout, kde vlastně je. Byl celý rozlámaný a při každém úderu srdce mu hlavou projela bodavá bolest. Naběhlý jazyk se mu lepil na patro. Měl nesnesitelnou žízeň. Jakmile se pohnul, zvedl se mu žaludek. Ibráhím zjistil, že sedí v autě, které sjelo z cesty. Všude kolem sebe viděl vysoká zelená stébla cukrové třtiny. Co se vlastně stalo? Jak se tu ocitl? A kde to vůbec je? Pomalu se začal rozpomínat: zpráva, která ho zastihla v kasinu… nehybná bledá tvář mrtvé manželky… divoká jízda nocí… vůz zběsile se točící po silnici a… Ibráhím zasténal a v hrůze se rozpomněl, že proklel Boha. S námahou otevřel dvířka vozu. Měl co dělat, aby nevypadl na vlhkou zem. Pak se kymácivě vztyčil. Nic jiného se mu nevybavovalo. Po své zoufalé výhrůžce Bohu nejspíš musel opět usednout za volant a usnout… Šampaňské!… no jistě, vypil hrozně moc šampaňského. Znovu ho přepadla nevolnost. Umíral žízní. Jednou rukou se opřel o vůz a začal zvracet. Moje žena je mrtvá! Ke svému zahanbení si uvědomil, že má stále ještě na sobě frak a kolem krku bílý hedvábný šál, jako kdyby právě vyšel na terasu kasina, aby se nadýchl čerstvého vzduchu. Ibráhím se ještě nikdy v životě necítil tak strašně. Zhanobil svou mrtvou ženu, zhanobil svou matku, zhanobil svého otce. Paprsky slunce pomalu rozpouštěly ranní opar. Ibráhím jako by přímo viděl, jak se nad ním pomalu otvírá nekonečně modré nebe a dolů, přímo na něj, se upírá otcův pohled. Přísný Alí Rašíd s opovržením shlížel na svého syna. Ibráhím věděl, že si otec tu a tam dal sklenku alkoholu. Ale nikdy by se nezpil tak, aby musel zvracet. Takový slaboch on nebyl. Ibráhím se po celý svůj život snažil dostát nadějím, které do něj otec vkládal, a vysloužit si jeho uznání. “Půjdeš studovat do Anglie,” řekl Alí svému synovi a Ibráhím odjel

do Oxfordu. “Budeš lékařem,” rozhodl otec a syn se podřídil. “Přijmeš místo v králově družině,” sdělil mu Alí, ministr zdravotnictví, a Ibráhím otci vyslovil dík za to. že ho tak vyznamenal. ,,Budeš pokračovat v tradici našeho rodu a dáš mi spoustu vnuků,” řekl otec nakonec. Ale v tomto pokořujícím okamžiku jako by se veškeré jeho snažení dostát otcovu očekávání ukázalo marné. Ibráhím klesl na úrodnou zem a z celého svého srdce prosil Boha, aby mu odpustil, že opustil matku a nedržel s ní stráž u své zemřelé ženy a nemodlil se za spásu její duše, že ujel na toto beznadějně pusté místo a ve své neomluvitelné zpupnosti ho proklel. Ale zároveň si musel přiznat, že v hloubi svého nitra žádnou pokoru necítí. A když se zkusil modlit, vyvstal mu před očima přísný obličej otce. Ibráhím pocítil zmatek. Věří všichni synové, že tvář jejich otce je tváří Boha? Ibráhím se kolem sebe rozhlédl. Kde je Nil? Nutně si potřeboval opláchnout obličej a napít se. Nad vysokými stébly třtiny, která se kolébala ve větru, se rozléhal hlas jeho otce: “Dcera! Nejsi schopen ani toho. co svede každý obyčejný feláh!” Ve snaze obhájit se tváří v tvář nebesům odpověděl Ibráhím: ..Copak jsem se nepokusil zplodit syna? Copak jsem nepocítil neskonalou radost, když mi můj motýlek řekl, že bude mít dítě? Copak mou první myšlenkou nebylo: Teď se konečně mohu vykázat něčím, co mi nedal otec, ale co jsem dokázal vlastními silami?” Ibráhímovi se znovu udělalo nevolno. Rukama objal chladič a zvracel, dokud jeho žaludek nebyl úplně prázdný a nevycházela z něj už jen žluč. Když se konečně napřímil a nasál vzduch do plic, měl náhle čisto v hlavě. Naráz, jako by to bylo vnuknutí, se před ním odhalila příčina jeho muk. A to, co pochopil, ho vyděsilo: To není smrt mé ženy, co mé dohání k šílenství, ale pocit selhání vůči otci! Ibráhím zatoužil, aby dokázal plakat, ale tak jako zůstala nevyslyšena jeho prosba o odpuštění, nebyly mu dopřány ani slzy. Opřel se o vůz a snažil se zjistit, jak hluboko vězí kola v bahnité půdě. Dokáže dostat auto zpátky na cestu? Je tu někde v okolí vesnice se studnou? Vtom ve vzdálenosti pouhých pár kroků spatřil postavu. Byl by ochoten přísahat, že tu ta dívka ještě před okamžikem nestála. Byla bosá, měla tmavou pleť, skoro tak černou, jako byla zem kolem nich, a na sobě dlouhé špinavé šaty. Na hlavě držela veliký hliněný džbán. Vypadala, jako by během vteřiny vyrostla z černé, vlhké země. Ibráhím na ni užasle zíral. Nebylo pochyb, že to je felážka, rolnická dívka. Nemohla být o mnoho starší než dvanáct nebo třináct let. Prohlížela si ho rozšířenýma očima, spíš zvědavě než bojácně nebo nesměle. Ibráhím upřel pohled na džbán. “Mír s tebou,” vydralo se mu chraplavě z vyprahlých úst. “Dáš napít cizinci, který umírá žízní?” K jeho překvapení k němu dívka vykročila, sundala džbán z hlavy a nahnula ho tak, že z něj začala vytékat chladivá říční voda. Ibráhím dychtivě napřáhl ruce s dlaněmi prohnutými do mističky. Vzpomněl si, že při jeho občasných návštěvách vlastních bavlníkových plantáží se rolníci, kteří pro něj pracovali, chovali velice bázlivě a že ženy a dívky pokaždé utekly, jakmile hojen zahlédly. Voda chutnala přímo božsky. Hltal ji z dlaní, nechal si ji stékat po obličeji, po vlasech, po krku. “Pil jsem nejvzácnější víno, jaké na světě existuje,” řekl a mokrýma rukama si projel vlasy, “ale tahle voda je lepší. Zachránilas mi život.” Když uviděl dívčin zmatený výraz, uvědomil si, že mluvil anglicky. Navzdory svému trápení se musel usmát. Jako by ho cosi pohánělo, hovořil dál: “Moji přátelé říkají, že jsem dítě Štěstěny.” Znovu se žíznivě napil, opláchl si obličej a ulehčené vydechl. “Ano, dítě Štěstěny,” pokračoval opět v angličtině, “protože nemám bratry a otec všechno odkázal mně. Jsem velice bohatý muž… měl jsem bratry, protože můj otec měl několik žen, dřív než se oženil s mou matkou. Porodily mu tři syny a čtyři dcery. Ale dva syni a jedna dcera zemřeli při epidemii chřipky. Já jsem tehdy ještě nebyl na světě. Můj nejmladší bratr padl ve válce a jedna ze sester zemřela na rakovinu. Zbylé dvě sestry se nikdy neprovdaly a bydlí teď v mém domě v Rajské ulici. Ano, jsem otcův jediný žijící syn a to je velká odpovědnost.” Ibráhím vzhlédl k nebi, jako by očekával, že v nekonečném blankytu spatří tvář Alího Rašída. Plnými doušky nasával svěží ranní vzduch a cítil, jak se mu svírá srdce. Do očí mu vstoupily slzy. Fathíja je mrtvá. Jeho motýlek zemřel. Se zoufalým vzlykem natáhl dlaně a dívka je naplnila vodou.

Opláchl si oči a mokrými prsty se chytil za hlavu, v níž tepala bolest. Jeho pohled spočinul na dívce. Má hezkou tvář, napadlo ho. Věděl však, že krušný život na vesnici jí vtiskne rysy stáří, dřív než dovrší třicítku. “Mám dceru,” pokračoval ve svém monologu, jako by se pokoušel zaplašit smutek, který ho hrozil zaplavit jako písečná vlna vzedmutá bouří. “V očích svého otce jsem selhal. Byl přesvědčený, že zplodit dcery je pro skutečného muže hanba. Přehlížel mé sestry, nebral je na vědomí. Obzvlášť tvrdý byl k oběma dcerám, které mu porodila Chadídža, moje matka. Jedna z nich žije v mém domě. Je to mladá vdova s dvěma malými dětmi. Nevzpomínám si, že by ji otec někdy vzal do náručí. Já ale myslím, že dcery jsou něco krásného… jsou miniaturou svých matek…” Ibráhímovi vypověděl hlas. Musel si odkašlat. “Ty mým slovům nerozumíš,” pokračoval pak, “i kdybych mluvil arabsky, nechápala bys mě. Tvůj život je prostý, tvoje budoucnost je už předem daná. Provdáš se za muže, kterého ti vyberou rodiče. Narodí se ti děti, zestárneš a možná se dožiješ takového věku, že tě tví sousedé budou uctívat.” Ibráhím skryl tvář v dlaních a rozplakal se. Dívka trpělivě čekala. Džbán byl prázdný. Držela ho v náručí a dívala se, jak neznámému muži stékají slzy po tvářích. Když se Ibráhím zase vzpamatoval, byl konečně schopen zamyslet se nad svou situací. Třeba se mu s dívčinou pomocí podaří dostat vůz zpátky na cestu. Znovu se proto obrátil k dívce a v arabštině se jí pokusil vysvětlit, že až jí dá znamení, má vší silou zatlačit proti chladiči. Když vůz opět stál na udusané cestě a předoucí motor jako by ho vyzýval, aby se vrátil domů, Ibráhím se smutně pousmál: “Bůh tě odmění za tvou dobrotu. I já bych ti chtěl něco dát.” Zajel rukama do kapes, zjistil však, že u sebe nemá peníze. Pak si všiml, že dívka upírá oči na jeho hedvábný šál. Sňal ho z krku a podal jí ho. “Kéž ti Bůh dá dlouhý život,” řekl, “hodného muže a hodně dětí.” Jakmile vůz zmizel, Sára se otočila a rozběhla se zpátky do vsi. Nemyslela na to, že džbán je prázdný, měla v hlavě jen drahocenný dárek, který svírala ve svých hnědých rukách, bílý šál, měkký a hebký jako prachové peří. Byl tak jemný, že jí připadalo, jako by jí mezi prsty protékala voda. Musím

najít Abdua a povědět mu o svém setkání s cizincem! Musím mu ukázat ten šál! Teprve pak chtěla vyprávět o svém dobrodružství matce a pak i celé vesnici. Ale jako první se musí o jejím zážitku dozvědět Abdu. Sára tomu pořád ještě nemohla uvěřit. Nejpozoruhodnější bylo, že se ten cizinec tak hrozně podobal jejímu Abduovi. Když doběhla na náves, kde feláhové prodávali plody své dřiny, rozhlédla se, jestli někde neuvidí Abdua, který sem také občas přicházel s dary země. S veselým štěbetáním sem právě mířila skupinka žen. Protože byly všechny vdané, měly přes domácí šaty oblečený černý tób. Ke svému údivu mezi nimi Sára zahlédla svou sestru. Dívka sledovala, jak Nazírá vybírá ohromné palice cibule, a napadlo jí, že se její sestra změnila. Ještě včera to byla dívka jako ona, ale dnes ráno se najednou proměnila v ženu. Musí to být tím, že se vdala, přemítala Sára, a vzpomněla si na zkoušku její neposkvrněnosti. To proto se dneszNa-zíry jako zázrakem stala žena? Sára se náhle rozpomněla na šál, který dostala od bohatého cizince, a rychle ho skryla pod šaty. Byl to určitě pasa, jeden z těch, o nichž s takovým rozhořčením mluvil šejch Hámid. Vtom za sebou zaslechla Abduův smích, otočila se a chvatně, dřív než ji mohli zahlédnout ostatní, mu pokynula, aby ji následoval. Pak se rozběhla ke stáji za domkem, v němž nyní žila jen ona s rodiči. Slunce stálo vysoko nad obzorem. Den už pokročil, a ona musela ještě jednou k řece pro vodu. Ale napřed se potřebovala uklidnit, podělit se s Abduem o svůj úžasný zážitek. Doufala, že pochopil význam znamení, které mu dala, a přijde za ní. Když ho zahlédla vcházet na dvorek, nejradši by mu skočila kolem krku. Zůstala však způsobně stát a také on k ní zamířil pomalým, rozvážným krokem. Chlapci a dívky se nesměli jeden druhého dotýkat. Správně spolu nesměli ani promluvit, leda v přítomnosti rodiny. Spontánní radost uvolnila místo zdrženlivosti, volnost ustoupila poslušnosti. Touha však zůstala, ať jim mravy předepisovaly cokoli. Sára se vpíjela do jeho zelených očí, on však na ni upíral zdvořilý pohled cizince. “Složil jsem báseň,” řekl tiše, “chceš si ji poslechnout?” Protože stejně jako ostatní obyvatelé vesnice neuměl číst ani psát, svěřoval své verše jen paměti. V průběhu let jich byla už pěkná řádka. Teď k nim připojil další:

“Má duse žízní a touží se napít . tvé číše, mé srdce dychtí ochutnal jetel z tvé země. Odtržen od tvých žírnvch prsou mohu jen zemřít jako gazela, která zbloudila v poušti.” Sára byla přesvědčená, že ve své básni hovoří Abdu o ní. Tak ji to dojalo, že nebyla schopná slova. Nedokázala ze sebe vypravit, co by mu tak ráda řekla: “Abdue.jsi stejně hezký jako ten cizinec, ten urozený pán, kterého jsem potkala u řeky.” Když pak ale bok po boku zamířili k Nilu, aby Sára znovu nabrala vodu do džbánu, vyprávěla mu o svém setkání a ukázala mu drahocenný dárek. Abdu k jejímu překvapení projevil o její neuvěřitelný zážitek jen vlažný zájem. Hlavou se mu honily docela jiné myšlenky. O ty se však se Sárou nemohl podělit, protože věděl, že by ho nepochopila. Doufal, že prostřednictvím básně jí dokáže říct, co cítí ve svém srdci, vypovědět jí svou lásku k této zemi, k Egyptu, ale když viděl výraz v její tváři, pochopil, že si jeho verše vyložila jinak. Od chvíle, co do jejich vsi zavítal ten člověk, který hovořil o Muslimském bratrstvu, Abdua jako by zachvátila horečka. Společně se svými přáteli tehdy naslouchal neznámému muži, který plamenně kázal, že nastal čas obrátit Egypt zpátky ke zbožnosti a ke kořenům ryzího života, tak jak to v koránu od věřících žádá Bůh. Všech mladých mužů se zmocnilo nadšení a jejich srdce zaplála dosud netušenou vášní. Od té doby se večer co večer scházeli a ve vzrušených debatách se ptali, jakým právem se od nich žádá, aby se do smrti lopotili na polích boháčů. Jak jen se jejich otci a dědové mohli tak kořit před Angličany? “Jen proto, že jsme feláhové? Copak i my nejsme lidé? Copak i my nemáme duši? Copak i nás Bůh nestvořil k obrazu svému?” Náhle tu byla idea, vize, která přesahovala hranice vsi, a Abdu pochopil, že je povolán k vyšším úkolům. Tohle všechno si však nechal pro sebe. Doprovodil Sáru zpátky domů. Těsně před dvorem zůstal stát uprostřed cesty a zadíval se na ni v němé promluvě očí. Zaplavil ho náhlý příval lásky a hruď se mu sevřela. Čí hlas mám poslechnout? Mám se s ní oženit a pomalu stárnout po jejím boku, nebo vyslyšet volání Muslimského bratrstva a dát se do služeb Boha a Egypta? Vždyť Sára byla tak krásná, jak na něj

v oslňujících paprscích slunce upírala rozzářené oči. Měla plnou, kulatou tvář s pěkně tvarovanou protáhlou bradou. Abdu ji zatoužil sevřít do náručí a líbat. Z děvčátka se rychle stávala žena, jak prozrazovaly křivky rýsující se pod galábíjí.

Abdu ji však nevzal do náručí, nýbrž v rozpacích zamumlal: “Alláh mďaki,” Bůh s tebou, a nechal ji stát pod zlatě žhnoucím sluncem. Sára se rozběhla domů. Toužila vylíčit svůj zážitek matce a ukázat jí šál. Už se rozhodla, že jí ho daruje, protože něco tak krásného její matka ještě nikdy neměla. Sára si všimla, jak si matka s obdivem prohlížela látky, které se občas prodávaly na trhu. Pak ji však napadlo, že možná dostane vyhubováno, že se tak opozdila s vodou od řeky, a rychle si vymyslela výmluvu, že hledala zatoulanou kozu. K jejímu překvapení ji matka uvítala s rozzářenou tváří.

“Mám pro tebe náramnou novinu!” zvolala. “Bohu buď dík. Ještě tento měsíc se budeš vdávat! A tvůj ženich předčí i muže tvé sestry, i když všichni říkají, že Azíz je v celé vesnici nejlepší partie za poslední roky.” Sára se zhluboka nadechla a postavila džbán s vodou na zem. Maminka tedy už mluvila s Abduovými rodiči! A oni souhlasili! “Pochválen buď Pán, Sáro! Šejch Hámid požádal o tvoji ruku,” řekla matka. “Jsi dítě Štěstěny!” Sáře vyklouzl hedvábný šál z rukou.

. kapitola

Nafísa se podívala z okna. Nil se třpytil v paprscích slunce. Byl neobvykle hezký den a ona se radovala ze života, protože nic nebylo krásnější než být zamilovaná. Stěží dokázala opanovat své vzrušení. Když včera v noci uviděla pod pouliční svítilnou svého švarného důstojníka, jak si zapaluje cigaretu a se zdviženým obočím k ní vzhlíží, měla pocit, že jí klade němou otázku. Nafísa učinila smělé rozhodnutí: dneska nebude jen tak zahalená sedět u okna… Pohled na hodiny jí prozradil, že si musí pospíšit. Její důstojník se objevoval den co den přesně v jednu po poledni. Už brzy bude bít dvanáct. Polední modlitbu už absolvovala, takže mohla v klidu usednout k toaletnímu stolku s drahocennými parfémy a líčidly. Samou radostí by nejraději tančila. Konečně se o něm něco dozvěděla! Včera odpoledne byla se svou přítelkyní, princeznou Faj-zou, nakupovat. Nejprve zašly do těch nejelegantnějších káhirských obchodů, jako byl Cicurel a Madame Badias, kde objevily pár obzvláště pěkných kousků, a pak si i s celým obvyklým Fajziným doprovodem a tělesnými strážci zajeli ke Groppimu na čaj. Jelikož Fajza byla sestra krále, museli ostatní hosté odejít, aby vznešená společnost mohla nerušené popíjet čaj a bavit se. Jak tak nezávazně klábosili u zmrzliny a zákusků, zahlédla Nafísa na ulici dva britské důstojníky. Měli na sobě stejné uniformy jako její obdivovatel. “Co je to za šarži?” zeptala se Nafísa jakoby mimochodem svých společníků, a tak se dozvěděla, že její tajný ctitel je poručík. Nebylo to mnoho, vždyť ani neznala jeho jméno, ale přece jen věděla o něco málo víc než včera. Tak tedy poručík. To znamenalo, že ho vojáci z jeho jednotky museli oslovovat “pane”. Celé dopoledne Nafísa věnovala péči o svůj zevnějšek, tak jako většina žen z její společenské třídy, které trávily

zdokonalováním svého vzhledu celé hodiny. Nejprve zbavila celé tělo chloupků. Jediný chloupek nesměl zbýt nejen na pažích a nohách, ale zmizet muselo i obočí a ochlupení klína. Po dlouhém rozvažovaní zvolila parfém a celou hodinu pak vyhradila očím, protože nic víc z ní poručík neuvidí. Nakonec podrobila pečlivé prohlídce svůj přebohatý šatník. Měla celé skříně plné elegantních modelů od předních evropských návrhářů. Některé byly dílem jejích káhirských švadlen, které byly velice zběhlé v kopírování modelů z módních časopisů. Od smrti svého muže už neměla Nafí-sa tak volný výběr, protože se musela omezit na černou barvu. Kdyby tak mohla usednout k oknu ve svých fialkově modrých saténových nebo ohnivě červených hedvábných šatech! Její poručík ji viděl stále jen v černé. Nafísa zavrhla své nejoblíbenější šaty, které hodně zdůrazňovaly pas, protože po porodu dcerky pořád ještě neměla svou původní postavu. Vtom se jí za zády ozvalo vrnění a pobrekávání. V nohách její postele stála kolébka pro dvojčata se spícími miminky, která Nafísa před chvílí nakojila. Šestitýdenní Tahíja spala hlubokým, zdravým spánkem, ale malá Jasmína sebou neklidně šila. Nafísa ji zdvihla do náručí, aby ji utišila. Snad tu maličkou netrápí noční můry po těžkém porodu, který stál Fathíju život. To ubožátko nemá matku, pomyslela si Nafísa, a vlastně ani otce. Ibráhím se od té smutné události doma moc nezdržoval. Jak se vyjádřil, ještě stále nedokázal vzít svou dcerušku do náručí. Vyhýbal se dokonce i tomu, aby ji jen viděl. Nafísa i ostatní ženy proto malou Jasmínu zahrnovaly veškerou láskou a péčí, které jí byly zapotřebí, aby z ní vyrostlo silné a zdravé dítě. Když se nemluvně upokojilo, uložila ho Nafísa zpátky do postýlky a rychle se oblékla. Kdepak můj poručík asi bydlí, přemítala, zatímco si zapínala zip a nasazovala černý tylový závoj. Kam míří každý den? Odkud pochází? Co má v armádě za úkol? Jak se jmenuje a na co myslí, když stojí pod oknem a vidí jen moje oči orámované závojem? Tyto otázky si Nafísa kladla každý den. Dostane na ně někdy odpověď? Ale dnes mě neuvidí jen tak sedět u okna. Dnes na něj čeká překvapení, pomyslela si se vzrušením. Do její ložnice vešla chůva s malým Omarem za ruku. Tvářil se uraženě, ačkoliv měl pusu i bradu od zmrzliny. Na-físa ho vzala do náručí a láskyplně ho k sobě přivinula. Hošík před chvílí dostal záchvat vzteku, když kojila Tahíju a Jasmínu a svému synkovi řekla, že už je moc velký na to, aby pil z prsu. Tříletý Omar se začal vztekat a nebyl k utišení, dokud jeho křik nezaslechly tety Zu Zu a Dorejja, nepřišly do pokoje, neslíbily mu zmrzlinu a další dobroty a ne-ukonejšily ho připomínkou toho, že už je přece velký, rozumný hoch. Sotva Omar v trošku milostivější náladě odešel s chůvou z jejího pokoje, zaslechla Nafísa zvonek u branky. Zvědavě vyhlédla z okna a uviděla, jak do zahrady vchází Marjam Misrachiová. Věděla, že jde k Chadídže na čaj. Chadídža zavedla každodenní posezení u čaje již dávno. Byla to pro ni příležitost vídat se s přítelkyněmi, protože její muž jí nedovoloval vycházet z domu. Marjam bydlela v sousedním domě. To díky ní se Chadídža seznámila se spoustou lidí a měla tak dnes nespočet přítelkyň, které se necítily nijak dotčené, že jim Chadídža návštěvu nikdy neoplatila. Smířily se s tím, že musí pokaždé ony za ní. Mnoho žen z Chadídžiny generace se drželo podobných zastaralých návyků. Zastávaly názor, že místo ženy je doma. Pokud musela žena z nějakého závažného důvodu vyjít na ulici. nikdy nešla bez doprovodu a vždy byla zahalená závojem. Za celých devětadvacet let - s výjimkou jediného letního pobytu v Alexandrii, kam jela vozem celá rodina - Chadídža nepřekročila pomyslnou hranici procházející brankou v zahradní zídce. Nikdy nevkročila do žádné z káhirských ulic. Na pravidelný čajový dýchánek přicházely její dávné přítelkyně, ale vítány byly i nově příchozí. Zeny, které se doslechly, že Chadídža má léčitelské schopnosti a vládne rozsáhlými medicínskými vědomostmi, u ní hledaly pomoc podobně jako všechny tety, sestřenice a děti z domu Raší-dů. Přicházely sem však jen ženy, muži nebyli na čaj zváni vůbec nebo jen výjimečně. Nafísa se dnes matčina čaje zúčastnit nemínila. Jakmile bude mít jistotu, že Chadídža je plně zaměstnaná svými hosty, vystoupí na střechu a bude čekat na svého poručíka. “Co tě trápí, Chadídžo?” otázala se Marjam své přítelkyně, která trhala lístky rozmarýnu a ukládala je do košíku. Chadídža se narovnala a stáhla si z hlavy závoj. Její havraní vlasy se zaleskly na slunci. Byla sice na své zahradě

a sklízela léčivé byliny, přesto však na sobě měla skvostnou hedvábnou blůzu a elegantní sukni, neboť očekávala hosty. Z úcty ke svému nebožtíku muži a ke své teprve před nedávném zesnulé snaše byla celá v černém. “Dělám si starosti o svého syna,” odpověděla Chadídža po chvilce a ustřihla z keříku pár kvítků. “Od pohřbu je jako vyměněný, chová se dost podivně.” “Truchlí pro svou ženu,” řekla Marjam. “Byla tak mladá a krásná. Ibráhím ji miloval. Od její smrti přece uplynulo teprve čtrnáct dní. Chce to čas.” “Ano,” přitakala Chadídža, “nejspíš máš pravdu.”

Rozhovor obou žen se odehrával v Chadídžině soukromé zahradě. Chadídža tu pěstovala léčivé rostliny, z nichž připravovala své medicíny na všemožné choroby. Tuhle zahradu založila matka Alího Rašída. Řídila se při tom pasážemi z bible, v kterých se hovoří o zahradě krále Šalamouna. Rostly tu kafrovníky a arálie, puškvorec a šafrán, skořicov-níky, myrha a aloe. Z vlastního popudu Chadídža vysadila i importované byliny, jako je kasie, černý kořen a heřmánek. Podle starých receptur z nich vyráběla tinktury, elixíry a masti. Marjam, která byla o hodně vyšší, neměla přes husté ryšavé vlasy závoj. Její světle žluté letní šaty přivábily motýla, který kolem ní třepotavě poletoval. “S boží pomocí Ibráhím své trápení překoná,” řekla spíš sama pro sebe a nahlas dodala: “Ale tobě leží na srdci ještě něco, Chadídžo. Znám tě za ta léta natolik, abych poznala, kdy tě něco tíží.” Chadídža odehnala včelu, která se jí chystala usednout na hlavu. “Nechci tě s tím obtěžovat, Marjam,” řekla. “Kolikpak let už spolu sdílíme všechny radosti i bolesti? Jedna druhé pomáháme přivést na svět své děti a vnuky. Myslím, že se mnou budeš souhlasit, když řeknu, že jsme jako dvě sestry.” Chadídža na Marjam pohlédla a usmála se. “Máš pravdu, před tebou stejně nic neutajím.” Pak se zase honem shýbla. Její největší tajemství neznala ani Marjam. Chadídža se nikdy neodhodlala vyprávět jí o harému v Perlové ulici. “Nemůžu spát, protože mi nedopřávají klidu děsivé sny.” “Tvé sny o táboře v poušti a o přepadení?” Chadídža zavrtěla hlavou. “Ne, jsou to jiné, nové sny, které se mi ještě nikdy nezdály.” V rozpacích se podívala na

svou přítelkyni. “Zdá se mi o mladém muži, který je mým přítelem a upomíná mě na jakýsi slib. Je velice nešťastný a já vím, že na tom nesu vinu. Ale když se ho zeptám, co jsem udělala, nenávratně zmizí, jako kdyby zemřel, a já se v hrůze probudím.” Chadídža se odmlčela a po chvíli sotva slyšitelně dodala: “Marjam, já vím, že jsem ho kdysi milovala, ale netuším, kdo to je.” Marjam se na ni chvíli dívala. Pak se zasmála a chytla svou přítelkyni v podpaží. Chráněny stínem věkovitých stromů zamířily pryč od Chadídžiných záhonů a po cestě vydlážděné kameny přešly do druhé části zahrady. Chadídže bušilo srdce až v hrdle. Odhalila své přítelkyni nejskrytější zákruty své duše. Ano, ona toho muže ze svého snu milovala, ale celé jako by to patřilo do jiného života. On už byl dospělý a ona ještě děvčátko. Byla velice šťastná. Toužila po něm. Chtěla si ho vzít. Sotva se však probudila, zmocnily se jí výčitky svědomí. Bylo jí stydne, že po tragické smrti své snachy myslí na lásku. Musí to nějak udělat, aby ty znepokojivé sny přestaly. Ze střechy se náhle s pleskotem křídel vzneslo hejno holubů, jako kdyby je někdo vyplašil. Ptáci zakroužili nad domem a usedli na moruše. Chadídža zdvihla hlavu a rukou si zaclonila oči před oslňujícím sluncem. Tam nahoře někdo stál. “To je Nafísa,” řekla Marjam s pohledem upřeným nahoru. “Co dělá tvoje dcera na střeše?” Chadídža pokrčila rameny. “Já nevím,” odpověděla.

Marjam se usmála. “Možná je dcera očarovaná stejným kouzlem jako matka,” zažertovala. Když uviděla, jakCha-dídža v rozpacích sklopila hlavu, musela se smát. “Řekla bych, že se Nafísa poslední dobou chová jako mladé zamilované děvče. Jak romantičtí dokážou být Rašídové!” Povzdechla si. “Jo jo, mládí zamilované, však si na to taky ještě pamatuji.” Třeba je moje dcera opravdu zamilovaná, přemítala Chadídža. Ale do koho? Jako vdova žila téměř úplně odloučená od okolního světa. S kým se mohla seznámit? Jakou měla šanci potkat nějakého muže? Možná to je přítel princezny, který byl Nafíse představen u dvora. Ta myšlenka Chadídžu uklidnila. Jestliže se ten muž pohybuje u dvora, pak to je příslušník aristokracie a pochází z nějaké staré a vážené rodiny.

“Víš, co bys potřebovala, abys zapomněla na své sny?” řekla Marjam, když se blížily k pavilonku, kde Chadídža za pěkného počasí přijímala své hosty. “Změnu vzduchu. Potřebuješ odtud na chvíli vytáhnout paty. Když jsme se my dvě poznaly, byli jsme se Sulajmánem teprve měsíc svoji. Tvému Ibráhímovi bylo pět a můj Izák ještě nebyl na světě. Pozvalas mě na čaj a já nevěřila svým uším, když jsem slyšela, že jsi v životě nepřekročila práh tohohle domu. Jistě, i tenkrát tady spolu s tebou bydlela spousta dalších žen. Jenže považ, Chadídžo, že to je už víc než dvacet let. Časy se změnily. Harém byl zrušen. Zeny dnes s naprostou samozřejmostí vycházejí ven na ulici. Poslyš, pojeď se mnou a se Sulajmánem v létě do Alexandrie. Mořský vzduch ti udělá dobře.” Chadídža v Alexandrii už jednou byla. Alí Rašíd kdysi pojal úmysl strávit s celou rodinou léto ve své vile na břehu Středozemního moře. Stěhování z rozpálené Káhiry na chladnější severní pobřeží byla velká událost. Přípravy na cestu zabraly celé dny. Služebnictvo ukládalo vše potřebné do bezpočtu truhel a beden. Všichni jen hořeli vzrušením. Konečně nastal den odjezdu. Ženy zahalené od hlavy až k patě usedly do vozů a o několik hodin později stejně zahalené opět vystoupily, aby tou nejkratší možnou cestou přeběhly do vily. Chadídže se v Alexandrii nelíbilo. Z balkonu letního sídla viděla přístav s britskými válečnými loděmi a americkými zaoceánskými parníky. Zastávala názor, že cizinci přinesli do Egypta nebezpečný, demoralizující životní styl. “Tady se bez tebe všichni nějaký čas obejdou,” pokračovala Marjam, když se nedočkala odpovědi. Chadídža jí s úsměvem poděkovala za pozvání. Šlo o jejich odvěký spor, v němž se obě ženy nikdy nemohly shodnout. Marjam rok co rok snášela stále nové argumenty, které by její přítelkyni pomohly vymanit se ze zajetí starých zvyků, jež ji připoutávaly k tomuto domu. I teď jí přede-stírala svůjáné vyhlídky, Chadídža však jako už tolikrát namítla: “Zena musí opustit dům jen dvakrát za život. Poprvé, když odchází z otcovského domu, aby následovala svého muže. Podruhé, když ji z domu jejího muže vynášejí v rakvi.” “Co mají znamenat ty řeči o rakvích!” zvolala Marjam. “Jsi mladá, Chadídžo, a za zdmi tohoto domu se prostírá

nádherný svět. Nejsi už žádná vězeňkyně svého muže, jsi svobodná žena.” Vězeňkyni z ní však neučinil Alí Rašíd. To bylo Chadídže jasné. Měla ještě v živé paměti den, kdy jí Alí řekl: “Chadídžo, ženo má, časy se mění a já jsem pokrokový muž. Po celém Egyptě ženy odkládají závoj a vycházejí do ulic, kdykoli se jim zachce. Máš mé svolení vyjít si do města, jak často jen budeš chtít, klidně i bez závoje, jestli ti to je milejší. Jen by tě v zájmu tvého bezpečí měl pokaždé někdo doprovázet.” Chadídža mu tehdy poděkovala, ale takovou volnost odmítla. Alí to tenkrát nechápal, zrovna jako tomu dnes nerozuměla Marjam. Chadídža však věděla, že skutečný důvod jejího lpění na starých pořádcích leží v minulosti, v jejím dětství, na něž se nedokáže rozpomenout. Svírala ji nepojmenovatelná úzkost. Její život byl zahalen temným příkrovem tajemství, a dokud se jí nepodaří toto tajemství rozluštit a pochopit důvod své úzkosti, raději zůstane za bezpečnými zdmi domova. “Hosté už přicházejí.” řekla Marjam. když se rozezněl zvonek u branky. Chadídža sebou trhla, protože v myšlenkách byla opět na cestě do jiného, tajuplného života. Ze střechy, kde kolem úponků vinné révy s bzukotem poletovaly včely a procházeli se vrkající holubi, měla Nafísa nerušený výhled na káhirské minarety a zlaté kopule. Šlo odtud přehlédnout celé město od Nilu až k Citadele a za jasných měsíčných nocí bylo vidět neskutečně působící trojúhelníky pyramid daleko v poušti. Teď bylo žhavé poledne a město drželo siestu. Nafísu však nezajímalo nic jiného než ulice před domem. Pokaždé když kolem projel kočár a na dlažbě zacinkaly podkovy koní, dychtivě se nahnula přes zábradlí, v hlavě jedinou myšlenku: Je to on? Přijel tentokrát na koni nebo v kočáře? Rajskou ulicí projížděly i vojenské vozy. Nafíse se pokaždé zatajil dech. Nevěděla, jestli její poručík přijde pěšky nebo přijede autem. A objeví se vůbec? Možná že už ho ta každodenní němá výměna pohledů přestala bavit. Nafísu při tom pomyšlení bodlo u srdce. Byla rozhodnutá neztrácet už déle čas. Jestli přijde, rozhodla se, sejdu dolů a promluvím s ním. Když v zahradě zahlédla svou matku s Marjam Misrachiovou, honem ustoupila. Doufala, že si jí nevšimly, protože

by s jejím jednáním určitě nesouhlasily. Přesto však nespouštěla ulici z očí a modlila se, aby přišel. Určitě si vyjde na procházku, když je tak krásně! Rozlehlé panské domy v sousedství, stejně jako dům Rašídů oddělené od venkovního světa vysokými zdmi, stály ve stínu tamarindů a moruší. Vzduch byl prosycený vůní pomerančovníkových květů, ztichlé poledne oživovalo jen cvrlikání ptáků a ševelení kašen. Nafísu, která přímo žhnula milostnou touhou, napadlo, že je příznačné, že ulice, v níž bydlí, má podle legendy spojitost s láskou. Vyprávělo se, že po několik století táhla krajem sekta zbožných mužů z Arábie. Byli zcela nazí a všude, kam přišli, se to kolem nich hemžilo ženami, protože se tradovalo, že která z nich bude smět spočinout v jejich objetí či se jich jen dotknout, bude vyléčena z neplodnosti, a je-li ještě panna, najde potentního muže. Podle legendy přišel v patnáctém století jeden z těchto mužů do palmového háje na okraji Káhiry. Během tří dnů obšťastnil sto žen a poté zemřel. Očití svědkové líčili, že z nebe sestoupily božské panny, jež korán slibuje každému věřícímu jako nebeskou odplatu, a odnesly svatého muže do ráje. Palmový háj byl od té doby zasvěcen pannám z ráje. Když Britové o čtyři sta let později prohlásili Egypt za svůj protektorát, zřídili svou sídelní čtvrť v takzvané Garden City, kde rostl palmový háj. V upomínku na onu událost dostala ulice procházející tímto místem jméno Rajská. A v ní Alí Rašíd vystavěl svůj růžový dům uprostřed bujné zahrady, obehnaný vysokou zdí, která měla skýtat ochranu jeho ženám, jež mohly shlížet na ulici zpoza mašrabíjí v harému, aniž by samy byly spatřeny. Alí vybavil dům elegantním nábytkem a různými drahocennými předměty. Do leštěného dřeva nad vstupními dveřmi nechal vyřezat nápis: Ty, kdož vcházíš do tohoto domu, chval Proroka, Vyvoleného. Brankou v zahradní zídce vešla první z návštěvnic. Od této chvíle bude Chadídža zaměstnaná svými hosty. Jestli se měl Nafísin smělý plán zdařit, musel její poručík přijít brzy. Chadídža přijímala své návštěvnice v pavilonku, mistrovském uměleckém díle kovotepců. Vypadal jako skvostná ptačí klec. Nad mřížovím zdobeným filigránskými ornamenty se klenula kopule, která se podobala kopuli mešity Muhammada Alího. Každé jaro dostal pavilon nový bílý ná-

těr, takže se třpytil v paprscích slunce a přímo vybízel ke vstupu. Měl však jednu úmyslnou vadu na kráse: ornament zdobící vchod byl asymetrický. Muslimští umělci kladli na podobné nedokonalosti velkou váhu, neboť jimi chtěli vyjádřit svou úctu před Bohem: jen Bůh dokáže stvořit něco dokonalého. Některé z návštěvnic oslovovaly Chadídžu sajjidoJiné jí říkaly Umm Ibráhím, matko Ibráhímova, další ji titulovaly šejcha, moudrá žena. Dnes mnohé z nich vyjadřovaly Chadídže upřímnou soustrast nad ztrátou snachy. Ale tak jako pokaždé, ani dnes nebyla nouze o jídlo, o veselé štěbetání a smích. Nemálo z žen žádalo od Chadídži nápoj lásky či afrodisiakum, jiné s ní probíraly možnosti antikoncepce nebo si nechávaly naordinovat medicínu na své dny. Některé ženy hledaly u Chadídži pomoc při neplodnosti nebo impotenci svých mužů. Přicházely za ní se svými problémy, protože platilo za neslušné, aby se muslimská žena svlékala před lékařem. Chadídža se však těšila velké vážnosti i proto, že náležela k šarífské rodině, přímým potomkům Proroka. Z tohoto důvodu ji občas vyhledaly ženy s prosbou, aby jim požehnala, neboť věřily v zázračnou sílu Muhammado-vých potomků. Ještě při jejich svatbě by jí toho Alí byl mohl tolik povědět o jejím původu, avšak tato příležitost zůstala jednou provždy nevyužita. Fathíjina smrt otevřela dveře Chadídžina podvědomí dalšímu snu, který ji zavedl do jiného světa, do jiného života. Byla to snad její minulost? Když se jí zdálo o onom mladém muži, který se o ni ucházel a jehož lásku ona opětovala, viděla se sedět v překrásné zahradě u fontány s čirou, tyrkysově modrou vodou, obklopená dívkami hrajícími na jednoduché hudební nástroje. Viděla vysoké snědé muže v turbanech a ženu v modrém hedvábí - byla to snad její matka? Ta žena přistoupila k děvčátku, které se až zalykalo láskou k tajemnému mladíkovi, a vážným hlasem řekla: “Princezno, dítě mého srdce, nezapomeň, že patříš k Prorokovým potomkům. Máš před sebou odpovědný úkol.” V pavilonku se objevila Umm Muhammad, žena ministra zemědělství. Sevřela Chadídžinu ruku. “Když pomyslíme na ztrátu ženy tvého syna, naše srdce ztěžknou. Bůh ji určitě přijal k sobě do ráje. Fathíja byla jako sluneční paprsek, jako průzračná voda,”

Chadídžiny návštěvnice hovořily v jejím domě zásadně arabsky, ačkoliv v módě byla angličtina a francouzština. Děti v mnoha egyptských rodinách se arabsky vůbec neučily. Chadídža však trvala na svém a prosazovala arabštinu. “Bůh je moudrý a dobrý, Umm Muhammad. Kéž se ti dostane jeho požehnání za tvou účast. Daří se ti dobře? Co dělá tvůj tlak?” “Je příliš nízký. Ale nechci si stěžovat.”

“Pošlu ti rozmarýnové kapky. Třikrát denně vypij sklenici vody s třiceti kapkami a potom odříkej súru Slunce.” K Chadídže si přisedla osmnáctiletá žena, která měla z úcty k hostitelce hlavu zahalenou šálem. “Zdálo se mi o jablkách, šejcho. Co to znamená?” chtěla vědět. “Svatbu, Bint Fuád,” odpověděla Chadídža s lehkým úsměvem. Bint Fuád, dcera Fuádova, nevynikala přílišnou krásou a toužila se vdát. “A pokud byla jablka z tvého snu hodně sladká, najdeš bohatého muže.” Služebnictvo přineslo kořeněné masové knedlíčky, čerstvé ovoce, pečivo a jako zvláštní lahůdku marmeládu, kterou Chadídža vyrobila z růžových lístků, rozvařených v citrónové stavě s cukrem. Chadídžina kuchyně zahrnovala ještě jednu specialitu: vejce vařená natvrdo ve skopovém ragú. Chuť pokrmu pronikla skořápkou a vejce dostala obzvlášť lahodnou příchuť. K pití se podával slazený mátový čaj. Ženě, která měla nepravidelnou menstruaci, dala Chadídža amulet nabitý energií hvězd. Poradila jí, aby ho stále nosila při sobě a po sedm dní každé ráno před úsvitem obrácená čelem k východu odrecitovala první súru z koránu. Některé z návštěvnic pohovořily s Chadídžou a po chvíli se rozloučily, jiné ještě zůstaly, aby mohly složit poklonu staré Zu Zu. Mladší ženy se bavily s Dorejjou a přitom pohledem sledovaly hrající si děti. Jejich hovory se většinou točily kolem manželství - jak najít muže, jak si ho udržet. “Taková muslimská žena musí dbát, aby k sobě svého muže připoutala,” pravila stará Zu Zu. “U křesťanů je rozvod prakticky vyloučený. Proto si manželky nedávají se svými muži žádnou práci. Zanedbávají svůj zevnějšek a nehledí na to, aby svého manžela sexuálně uspokojily, tak jak potřebuje. Můžete mi věřit, že muslimská žena může docílit, aby její manželství dobře fungovalo, jen za použití svých dvou největších zbraní - krásy a sexu. Jenom tak dosáhne toho, že ji manžel nebude chtít opustit.”

Zeny se smály jemné ironii jejích slov, protože všichni věděli, že to byla Zu Zu, kdo se nechal rozvést se svým mužem, a ne on s ní. Návštěvnice si vyměňovaly recepty a probíraly taje kuchařského umění. “Okouna je třeba zásadně péct s burskými oříšky,” řekla Umm Valíd a se stejnou naléhavostí prohlásila, že “příliš osmahnutá cibulka není dobrá a je těžko stravitelná”. Zároveň si ženy jedna druhou kriticky měřily, aby si mohly udělat obrázek, která rodina zbohatla a která naopak zchudla, dávaly k lepšímu svůj názor, z čí dcery bude dobrá manželka a z čí ne, a informovaly, která matka má syna, jenž je ve věku na ženění a představuje dobrou partii. Nezapomínaly přitom na nuance plynoucí z příslušnosti k určité třídě a z místa na společenském žebříčku, kterými se řídila komplikovaná pravidla etikety. Status ženy se dal vyčíst z nákladnosti jejího ošacení, z kultivovanosti její arabštiny, z počtu služebnictva a profesního postavení jejího muže. Ještě důležitější však byla forma oslovení. Sajjida odpovídalo vážnosti, kterou požívala vdaná žena. Umm, matka, stálo ještě výše, přičemž nejvyšší úctě se těšila matka syna. Umm Ibráhím bylo proto zdvořilejší než Umm Nafísa. Bezdětné ženě se někdy říkalo Umm el-Gájib, matka nenarozeného, aby nemusela být oslovována jen křestním jménem, protože to by ji znevažovalo. Zatímco obyčejní lidé za vysokou zahradní zdí projevovali stále větší nespokojenost a odbojnost a panující třída se stále více ztrácela v bludišti zkorumpované politiky a mezinárodních bankovních machinací, kroužily myšlenky Chadídži a jejích návštěvnic především kolem problémů souvisejících s dětmi a manželstvím. Chadídža si stále častěji musela vyslechnout stížnost manželek, že je jejich muži už nemilují. Myslela přitom na svého vlastního muže, Alího Rašída pašu, vysokého statného muže, kterého nikdo neznal jinak než v dokonalém kaftanu a vysokém rudém fezu, s diamantovým prstenem na prsteníku levé ruky a plácačkou na mouchy ze slonoviny v pravé ruce. Jako svého neomezeného pána a učitele ho za celých čtyřiadvacet let jejich manželství neoslovila jinak než titulem pasa. Ve spojitosti s láskou na něj nemyslela nikdy. Chadídža vyznávala jedinou kategorii, a do té patřila úcta a obdiv. Lás-ka byla něco stejně neuchopitelného, stejně mlhavého jako kouř. K Chadídže přistoupila chudě oblečená žena. “Odpusť mi mou smělost, ctěná sestřenko,” řekla skromně, “jsem pouhý koberec pod tvýma nohama.” Po krátké rozmluvě si žena konečně dodala odvahu a přitlumeným hlasem řekla: “Můj manžel a mé děti prožívají těžkou dobu. Ale Bůh je milostivý k těm, kdo dávají chudým. Jsem s tebou spřízněná, sajjido.” “Bůh ti dej mír. Jak jsme spřízněné?”

“Alí pasa, slituj se nad ním Bůh, byl bratrancem strýce mé matky, Saada Rašída.” “To je dobrý muž,” řekla Chadídža.

“Ale můj manžel je bez práce a hledá zaměstnání. Byl vedoucím v jedné továrně na voňavky. Umí číst a psát, sajjido.” “Přijď za mnou za tři dny, můj syn pro něj mezitím opatří zaměstnání.” Vzápětí před Chadídžou stanula další neznámá žena. Byla vybraně oblečená, v ruce držela kabelku tvořící komplet s koženými botami a na hlavě měla evropský klobouček se závojem přes oči. “Tvůj den nechť je požehnaný, sajjido,” řekla. “Jsem Sa-fíja Ragíbová.” “Bůh tě ochraňuj. Posaď se, prosím.”

Chadídža neznámé nalila šálek čaje.Ta s díky přijala. Obě ženy rozmlouvaly o počasí, o dobré sklizni pomerančů v letošním roce. Během hovoru Chadídža nabídla Safíje cigaretu. Bylo třeba dodržet společenská pravidla. Návštěvnice, která by přešla rovnou k věci, by urazila hostitelku. A Chadídža by projevila velkou nezdvořilost, kdyby se svého hosta bez okolků zeptala na důvod návštěvy. “Promiň, sajjido,” řekla konečně Safíja Ragíbová se zjevnou nervozitou, “přišla jsem za tebou, protože jsem slyšela, že jsi šejcha a vládneš mimořádnými vědomostmi a velkou moudrostí. Říká se také, že máš léčitelské schopnosti a znáš lék na všechny nemoci.” “Všechny nemoci lze léčit,” odpověděla Chadídža přátelsky, “jen tu ne, na niž má člověk zemřít.” “Nevěděla jsem, že jste měli úmrtí v rodině. Vidím, že přicházím v nevhodnou chvíli.” “Osud a trápení mají své vlastní zákony. Jak ti mohu být nápomocná?”

Safíja Ragíbová se úkradkem poohlédla po ostatních ženách. Měla zjevně velké starosti a nebylo jí příjemné mluvit o nich v přítomnosti tolika lidí. Chadídža se proto zvedla a vyzvala ji: “Pojď, projdeme se trochu po zahradě.” Nafísa se kradla podél zdi a přitom neustále pokukovala směrem k pavilonu, jestli ji někdo nevidí. Ve zdi byly dva vchody - branka pro pěší, která byla otevřená, a dvoukřídlá brána, jíž dovnitř vjížděly vozy. K ní měla namířeno Nafísa. Škvírou v dřevěné výplni vykoukla ven na ulici. Samým vzrušením se zajíkla. Je tam! Stál na ulici a vzhlížel k jejímu oknu. Nafíse tlouklo srdce jako splašené. Tohle je ta pravá chvíle, protože za okamžik už bude pryč. Jen je třeba dát pozor, aby ji nikdo neviděl. Původně měla v plánu hodit mu lísteček, na který by napsala své jméno a otázku, kdo vlastně je. Hrozilo však nebezpečí, že poručík lísteček přehlédne a že ho najde někdo jiný, možná dokonce některý ze sousedů. Pak ji napadlo shodit ze střechy něco osobního, třeba rukavičku nebo šál. Ale i to jí připadalo nejisté. Proto se nakonec rozhodla sejít dolů. A teď… Nafísa zkameněla.

Zaslechla svou matku, která podle hlasu nebyla daleko a blížila se směrem sem. Nafísa skočila za keř. Co když poručík mezitím odejde? děsila se. Třeba usoudí, že jsem o něj ztratila zájem… Proboha matko, co tě přivádí právě sem? Pospěš si! No tak, honem! Nafísa zahlédla svou matku ve společnosti neznámé ženy. Kráčely pomalu a potichu o něčem rozmlouvaly. Zdálo se, že Chadídža si své dcery skryté za keřem nevšimla. Sotva ženy konečně zmizely za mandarinkami, vyběhla Nafísa ze svého úkrytu a škvírou v bráně vyhlédla na ulici. Ještě neodešel! V chvatu utrhla květ ibišku, hodila ho přes zeď a zůstala bez hnutí stát. Poručík si ničeho nevšiml.

Kolem projel vojenský vůz, jehož široké zablácené pneumatiky květ málem přejely. Když zmizel, uviděla Nafísa, jak poručík vběhl doprostřed ulice a zvedl květ ze země. Vzápětí se zadíval na zeď a po chviličce přejel pohledem na bránu, za níž stála Nafísa. Ještě nikdy ho neviděla takhle zblízka.

Měl tmavě modré oči, plavé řasy a dolíček v levé tváři. Na-físa byla uchvácená. Pak se stalo něco nečekaného: s očima upřenýma na bránu zdvihl poručík květ ke rtům a políbil ho. Nafísa měla dojem, že omdlí.

Cítit tak jeho rty na svých, schoulit se v objetí jeho paží… Osud jim určitě nachystal víc než kradmé pohledy! Nafíse bylo rázem jasné, že jim je souzeno se setkat - jednou, někdy… Jak se zachová, až se dozví, že jsem byla vdaná a že mám dvě děti? pomyslela si ustaraně. O vdovy a rozvedené ženy jistě příliš nestojí ani Angličané. Ženy se sexuální zkušeností byly považovány za příliš náročné, protože již poznaly lásku jiného muže a mohly srovnávat. Nafísa věděla pramálo o Angličanech s bílou pletí, kteří již téměř sto let vládli Egyptu, údajně jako ochránci, ale ve skutečnosti jako im-periální mocnost, jak prohlašovalo stále více Egypťanů. Je pro Angličana důležité, aby jeho milenka byla panna? Ztratí pro svého poručíka přitažlivost, až se dozví pravdu? Ne, pomyslela si, ne, takový on určitě není! Mezi jejím poručíkem a jí zaplane skutečná láska. Určitě se setkají, o tom Nafísa už neměla pochyb. “Nikdo o tom neví, sajjido,” řekla Safíja Ragíbová. “Nosím to břímě sama.” Měla na mysli pravý důvod své návštěvy: její neprovdaná čtrnáctiletá dcera byla těhotná. Safíja se dozvěděla, že Chadídža Rašídová zná tajné receptury a metody. Chadídža v duchu náhle znovu uviděla sama sebe jako děvčátko v harému. Častokrát si všimla, že ženy, které po nějaký čas trpěly nevolností, dostaly jakýsi nápoj. Slyšela, jak starší konkubíny říkaly, že to je Mentha pulegium, a později se dozvěděla, že tato bylina vyvolává potrat. “Saffjo Ragíbová,” oslovila Chadídža svou partnerku a vybídla ji, aby se posadila na mramorovou lavičku ve stínu olivovníku, “vím, co bys ode mne chtěla. Věř, že s tebou hluboce cítím, ale to, o co mě žádáš, ti dát nesmím.” Žena se dala do pláče.

Chadídža trpělivě počkala, až se Safíja Ragíbová zase uklidní, a pak se zeptala: “A co otec tvé dcery. Ví o tom?”

“Můj muž a já jsme Saídí. Pocházíme z jedné vesnice v Horním Egyptě. Vzali jsme se, když mně bylo šestnáct a jemu sedmnáct. O rok později se mi narodilo naše první dítě.

Nejspíš bychom ještě pořád žili v rodné vesnici, kdyby můj muž jednoho dne neslyšel, že vojenská akademie přijímá i syny z rolnických rodin. Pustil se do studia a byl přijat. Dnes už je kapitánem. Můj muž je velice hrdý, sajjido. a čest je mu nade vše.” Povzdechla si. “Ne, o hanbě naší dcery neví nic. Před třemi měsíci byl přeložen do Súdánu. Za týden nato svedl mou dceru cestou do školy syn jednoho souseda.” Věru nebezpečná doba, pomyslela si Chadídža. Copak je možné, aby dívky vycházely na ulici bez doprovodu? Věděla, že byl přij at nový zákon, podle něhož se děvče smělo vdát až po dosažení věku šestnácti let. Chadídža to nepovažovala za správné. Jakmile se dostavily měsíčky, zbýval jediný způsob, jak mohla matka ochránit svou dceru, a sice ji provdat. Od té chvíle bylo starostí jejího muže, aby mu zachovávala věrnost a nedala prostor pochybám, zda všechny děti, které mu porodí, jsou jeho. Dnes se však všichni opičí po těchhle Evropanech a mladé ženy se vdávají až v osmnácti nebo devatenácti. Šest, sedm let jsou tak vystaveny nebezpečným svodům, a po celou tu dobu je čest rodiny v sázce. Chadídža však na sobě nedala znát, co se jí honí hlavou. “Postoj společnosti je někdy velice tvrdý a je úkolem matky, aby zmírnila dopad tragédie na rodinu,” pravila. Musela myslet na svou vlastní dceru, která byla vyhnána z lůna rodiny, aniž by na tom ona sama mohla cokoli změnit. “Kdy se vrátí tvůj muž ze Súdánu?” “Byl tam poslán na rok. Sajjido Chadídžo, můj muž a já se máme velice rádi. V tomto ohledu mám velké štěstí. Často mě žádá o radu a taky na ni dá. Ale co se týká téhle záležitosti, vím, že by naši dceru zabil. Můžeš mi nějak pomoct?” Chadídža se zamyslela. “Kolik je ti let?”

“Třicet jedna.”

“Měla jsi se svým mužem styk?”

“V noci před jeho odjezdem…”

“Znáš nějaké místo, kam bys mohla svou dceru poslat? Myslím k nějaké příbuzné, které můžeš důvěřovat?” “Mám sestru v Asjútu.”

“Pak je to jasné. Pošli svou dceru k ní. Sousedům řekni, že odjela pečovat o jednu příbuznou, která se roznemohla. Ty budeš pod šaty nosit polštář, každý měsíc o něco tlustší. Všude rozhlas, že jsi těhotná. Až tvoje dcera porodí, povolej ji i s dítětem zpátky, odlož polštář a všem řekni, že to dítě je tvoje.”

Safíja se dívala na Chadídžu s očima rozšířenýma údivem. “Myslíš, že to vyjde?” “S pomocí boží ano,” odpověděla Chadídža.

..Nafíso?”

Mladá žena sebou trhla a polekaně se otočila. “Teto Mar-jam!” “Viděla jsem dobře? Hodila jsi přes zeď květinu, řekla Marjam Misrachiová s úsměvem. “Nejspíš jsi tím udělala radost komusi na druhé straně zdi…” Když Nafísa zrudla a v rozpacích sklonila hlavu, Marjam se zasmála a objala ji kolem ramen. “Vsadím se, že to byl nějaký mladý muž.” Nafíse bylo do pláče. Potřebovala být sama. Nechtěla svého poručíka spustit z očí, toužila mu být ještě alespoň okamžik nablízku. Možná dokonce uslyší jeho hlas… Místo toho však za zdí zaslechla kroky, které se pomalu vzdalovaly. Marjam voněla po zázvoru. Její rusé vlasy se leskly v záři slunce jako kaštany. Byla u toho, když se Nafísa narodila, a odjakživa za ni cítila odpovědnost. “Kdo je to?” zeptala se s úsměvem. “Znám ho?” Mladá žena zaváhala. Bála se vyjít s pravdou ven. Všichni věděli, že Marjam nenávidí Brity, protože jí při povstání v roce zabili otce. Patřil ke skupině intelektuálů a politických aktivistů, kteří byli popraveni kvůli “vraždě” Angličanů. Marjam tehdy bylo šestnáct. “Je to britský důstojník,” odpověděla Nafísa sotva slyšitelně. Když uviděla, jak se Marjam zachmuřila, honem dodala: “Ale kdybys věděla, jak mu to sluší, teto. Je tak vznešený a urostlý! Určité měří přinejmenším metr osmdesát a má vlasy jako slámu. Vím, že nemůžeš Angličanům odpustit. Ale přece nemohou být takoví surovci všichni. Já ho musím poznat! Britové prý budou muset z Egypta brzy odejít. Já si to nepřeju, protože pak bude muset odejít i on!” Marjam na Nafísu upírala zamyšlený pohled. Měla ještě v živé paměti dobu před dvaadvaceti lety. Bylo jí tehdy dvacet a stejně jako Nafísa byla beznadějně zamilovaná. “Pokud je mi známo, milé dítě, Britové tak rychle neodejdou.” “Takže dojde k povstání,” řekla Nafísa sklíčeně. “Všichni říkají, že jestli Angličané neodejdou dobrovolně, vypuknou boje, možná dokonce revoluce.”

Marjam nechala její slova bez odpovědi. Tahle šuškanda už tedy dospěla i k jejím uším. “Nedělej si starosti,” pravila a zamířila spolu s Nafísou k pavilonu, “jsem si jistá, že tvému důstojníkovi se nic nestane.” Nafísa se rozzářila. “Já vím, že se sejdeme. Je nám to souzeno. Zažilas to taky, teto? Myslím ten pocit, že jsi prostě někomu souzená? Prožívalas něco podobného se strýčkem Sulajmánem?” “Ano,” odpověděla Marjam tichým hlasem, “když jsme se se Sulajmánem poznali, okamžitě nám bylo jasné, že jsme jeden druhému souzeni.” “Neprozradíš mě, viď, že ne, teto? Prosím, neříkej o tom mamince.” “Nic jí neřeknu. Všichni máme svá tajemství.” Marjam vytanulo na mysli tajemství, které před svým milovaným mužem strážila už tolik let. ,,Maminka žádná tajemství nemá,” řekla Nafísa, “je příliš čestná na to, aby před někým něco skrývala.” Marjam odvrátila pohled. Chadídža měla ta největší tajemství ze všech. “Musím ho poznat a nevím, jak to udělat,” řekla Nafísa těsně před pavilonkem, kde stále ještě seděl kroužek žen. které popíjely čaj a povídaly si, zatímco děti si házely míčem. “Maminka by s tím samozřejmě nikdy nesouhlasila. Ale já jsem přece dospělá, teto. Měla bych přece mít možnost se sama rozhodnout, jestli budu nosit závoj nebo ne. Z mladých žen už dneska chodí zahalená jen málokterá. Maminka je tak staromódní. Tvrdošíjně lpí na starých zvycích. Copak nechápe, že doba se změnila? Z Egypta se mezitím stala moderní země!” “Tvoje matka velice dobře vidí, jak se doba změnila, Na-físo. Možná právě proto tolik lpí na starých zvycích.” “Kdo je ta žena, s kterou se právě procházela po zahradě? Mluvily spolu dlouho.” “Ach ta.” Marjam se usmála. “Myslím, že to také patří do říše tajemství…” Nafísa se v pavilonku dlouho nezdržela. Potřebovala být sama, aby mohla přemýšlet o těch vzrušujících událostech, které tentokrát provázely poručíkův příchod. Když vstoupila do domu, předal jí sluha jejího bratra vzkaz, že doktor Rašíd je ve svých komnatách a očekává ji. Nafísa věděla, co

jí Ibráhím chce. Od Fathíjiny smrti bylo její povinností, aby o bratra pečovala. Zamířila proto do kuchyně, kde připravila podnos s kávou a pečivem. Ibráhím seděl ve svém salonu, vyzutý a bez saka. Měl pocit, že je mu nejméně sto let. “Tedy, já ti řeknu…” pravil Hasan al-Sábir, hodil sebou na měkce polstrovaný divan a natáhl si nohy na kulatý kožený polštář. “Něco se musí stát. Takhle už to dál nejde…” Oba mladí muži měli krví podlité oči a neoholené tváře. Od Fathíjiny smrti se po králově boku pokoušeli rozptýlit Ibráhímův smutek těmi nejroztodivnějšími povyraženími, které si Fárúk jen dokázal vymyslet. Hasan doufal, že lovecká výprava do Fajjúmu zmírní přítelův žal, ale Ibráhím naopak upadl do ještě hlubší deprese. Král se snažil pobavit své hosty promítáním nejnovějších filmů s Katherine Hepburnovou, vyprávěním vtipů a závody v pojídání křepelek, z nichž si odnesl vavříny vítěze, protože dokázal spořádat padesát ptáčat. V podobném duchu probíhala zábava v luxusním královském stanu až do svítání. Hasan dokonce přivedl dvě nikterak upejpavé blondýny, které měly Ibráhíma opět probudit k životu. Ale všechno marné. “Truchlení je sice pěkná věc.” prohlásil Hasan a zívl, “ale hořekovat čtyřiadvacet hodin denně, to není nic pro mě. Musíme něco vymyslet.” Hasan byl sám na sebe pyšný, že mu tak leží na srdci blaho kamaráda, ale současně si nemohl zastírat, že v podstatě myslí spíš sám na sebe. Smutek jeho přítele koneckonců mohl vzít radost ze života i jemu. “Víš, co bys potřeboval?” začal, jeho další úvahy však přerušila Nafísa, která vešla do pokoje s podnosem v ruce. Hasan ji pozoroval, jak mlčky staví na stolek šálky, konvici s kávou a mísu s pečivem. Když se ohnula, aby odložila podnos na zem, zálibně si prohlížel její ladné křivky. Ibráhím na přítelovu otázku nereagoval. Byl k smrti unavený, cítil každý sval, každou kost v těle. Ale především na něm ležel nekonečný smutek. Nic podobného dosud nezažil. Bože, zalkal v duchu, zatímco mu sestra zapalovala vodní dýmku, cožpak už nikdy nezakusím radost ze života? Jako komár bzučící kolem hlavy ho trápila vzpomínka na noc, kdy zemřela Fathíja a on proklel Boha. Nechal se tehdy přemoct svým žalem. Bůh mu to určitě odpustí. Všemohoucí mu jistě zase dopřeje pohodu a vnitřní klid. Ibráhím si nemohl vzpomenout na jediný den ve svém životě, kdy by

nedostal, po čem toužil. Chce snad příliš, když touží po klidu a míru? Hasan se svými prostitutkami mu pomoct nemohl. Však mu také Ibráhím dal jasně na srozuměnou, že ho podobné ženy nezajímají. Chtěl milovat jedinou ženu a chtěl být milován jedinou ženou. A tou byla Fathíja. “Jestli zase začneš s těmi svými děvkami…” ozval se, ale Hasan ho nenechal domluvit. Právě požitkářsky upíjel ze šálku kávy, který mu Nafísa podala. Přítelova sestra se už naučila, jak kávu připravit, aby mu chutnala. “Vím, že to pro tebe není řešení, ty můj věrný muslime. Pro mě za mě si počkej na další manželku, jestli to tak dlouho vydržíš. Já proti tomu nic nemám. Myslím ale, že bychom měli dát vale Káhiře a všemu, co ti připomíná Fathíju. Potřebuješ změnit prostředí, můj milý. Musíš teď trochu myslet na sebe. Chápeš?” Když uviděl záplat jiskřičku zájmu v Ibráhímových očích, pokračoval: “Jsme přece bratři! Je tedy moje povinnost postarat se, aby ses nemusel dívat pořád na stejné tváře, poslouchat pořád stejné hloupé řeči, především ty věčné nářky na Angličany. Mám už politiky až po krk, to mi věř.” Ibráhím potáhl z vodní dýmky a zamyslel se nad Hasa-novým návrhem. Fathíjina tvář se rozplynula při pomyšlení na cestu lodí, na jiné pokrmy, na evropskou hudbu, na nové lidi. Hasan má pravdu. Měl by myslet na sebe, protože co může rodině dát nešťastný, sklíčený muž? Jak se může postarat o její štěstí, když sám není šťastný? “Při Bohu,” řekl, “myslím, že máš v zásadě pravdu.” Pokynul sluhovi. “Mahmude, řekni mé matce, že bych si s ní rád promluvil.” Když se Chadídža dozvěděla, že její syn je doma, udivilo ji to. Ibráhím odjel s králem na lov s tím, že bude pryč nejméně dva týdny. Jeho nenadálý návrat pro ni byl překvapením. Chadídža si však dělala starosti i kvůli Nafíse. Viděla svou dceru, jak se schovává za křovím, když ji zahlédla se Safíjou Ragíbovou v zahradě. Chadídža ještě neměla možnost si o tom s dcerou promluvit. Ale ať to bylo jakkoli, Nafísa se chová zvláštně už celý měsíc. Chadídža v zamyšlení přešla do druhého křídla domu. Zšeřelé, dřevem vykládané místnosti dříve obýval její muž. Když byla ještě mladá, Alí ji sem vdával, aby mu pomohla

při koupeli, namasírovala ho, pobavila a ukojila jeho sexuální touhy. Pak se zase vrátila do svých pokojů, dokud ji k sobě znovu nepovolal. Za pár let se do této části domu přestěhuje Nafísin syn Omar a budou sem za ním přicházet jeho přátelé, stejně jako má dnes svůj okruh přátel Ibráhím a před ním Alí. Muži vedli úplně jiný život než ženy - a tak to také má být. Když Chadídža viděla, jak služebnictvo vynáší z Ibráhímovy šatny lodní kufry a další zavazadla, v úleku si pomyslela: pojedeme do Alexandrie! Alího Rašída se jí podařilo přesvědčit, že stěhovat se každé léto i se všemi ženami do Alexandrie, aby unikli rozpálené KáhiřeJe příliš náročné. Projeví Ibráhím podobné přání, kterému se ona bude muset podvolit? Při pohledu na svého syna Chadídža strnula. Za ty dva týdny, kdy ho neviděla, se změnil k nepoznání. Byl vyhublý na kost, tváře měl propadlé. Rozhodla se, že mu k večeři připraví vejce natvrdo a plněné masové knedlíčkyJeho oblíbené jídlo. Ibráhím vykročil matce v ústrety. “Rozhodl jsem se, že na nějaký čas odjedu,” oznámil jí v arabštině hned na uvítanou. “Odjcdeš? Ale kam? A proč?”

“Nemůžu už vydržet v tomhle domě, který je plný vzpomínek na Fathíju. Jsem hrozně nešťastný.” “A pomůže ti taková cesta?” otázala se Chadídža. “Zoufalství nám dává možnost myslet na radost, synu. Čas hory přenáší. Nevěříš snad, že zdolá i tvůj zármutek?” “Ale já noc co noc vidím ve snu Fathíju plnou života.”

“Dobře mě poslouchej, můj milovaný synu. Rozpomeň se na slova, která pronesl Abú Bakr po smrti Muhammada, pokoj jemu, když si lidé zoufali.AbúBakrřekl:,Protyzvás, kdo uctívali Muhammada, je Prorok mrtvý. Pro ty z vás, kdo uctíváte Boha, Prorok žije a nikdy nezemře. Důvěřuj Bohu, synu, on je moudrý a slitovný.” “Musím na nějaký čas pryč,” trval na svém Ibráhím. “Král mi udělil dovolenou.” “Ale kam chceš jet?”

“Na francouzskou Riviéru. Hasan má v Monaku přátele, u kterých se můžeme ubytovat.” Chadídže jako by vrazil nůž do srdce. Hasan! Ibráhím netušil, jak silnou nechuť matka vůči jeho příteli pociťuje. Musela se kousnout do rtů, aby jí neuklouzlo: “Nejezdi na tu cestu s Hasanem,” Toužila sevřít svého milovaného syna do

náručí, přitisknout ho k sobě a sejmout z něj jeho trápení. Toužila ho přemluvit, aby zůstal a neutíkal před svou trýzní, protože to nepomůže, naopak ho to ještě více vzdálí sobě samému. “Jak dlouho budeš pryč?” zeptala se místo toho. “Já nevím. Potřebuji klid, abych si mohl zase uspořádat svůj život. Mám pocit, jako by všechno bylo vzhůru nohama.” “Dobrá.//l:afl//a/.Je-lito vůle boží. Pamatuj ale, že když se tělo vzdálí o pouhý centimetr, pro srdce jako by to byl celý kilometr. Provázej tě boží mír a láska.” Chadídža políbila syna na čelo a dala mu tak své mateřské požehnání. Naplněna zlými předtuchami kráčela Chadídža zpátky do ženského křídla. Ztratila snad schopnost postarat se o své děti? Nejprve Nafísa se svým podivným chováním a teď Ibráhím - její syn se chystá vzít do zaječích. Chadídža musela myslet i na Fátimu, svou zapuzenou dceru. Má snad ztratit i obě zbylé děti? Ibráhím byl její syn a její pýcha. Stal se z něj lékař, patřil ke královskému dvoru a platil za vlivného muže, ve svém trápení byl však bezbranný jako dítě. Nafísa, její nejmladší, její mazlíček, se zhlédla v evropském způsobu života. Toužila po všem, co jí bylo zapovězené. Chadídžiným úkolem bylo chránit své děti a držet rodinu pohromadě. Ale jak? Jak? Služebnictvo už zamklo branku, protože byly čtyři hodiny odpoledne. Touto dobou pravidelný čaj končíval, protože Chadídža nechtěla promeškat salát al-asr, odpolední modlitbu. Sotva překročila práh svého pokoje, okamžitě zamířila do koupelny, aby vykonala rituální očistu před modlitbou. Pak se odebrala do ložnice, v níž zemřela Fathíja při porodu Jasmíny, rozprostřela na zem svůj modlitební kobereček, zula si boty a obrátila se obličejem k Mekce. Když uslyšela volání muezzinů z nesčetných káhirských minaretů, potlačila všechny přízemní pozemské myšlenky a soustředila se na Boha. Přiložila ruce s rozevřenými dlaněmi ke spánkům a pronesla: “Alláhu akbar.” Bůh je převeliký. Pak začala recitovat fátihu. první súru koránu: “Ve jménu Boha milosrdného, slitovného…” Uklonila se, opět se napřímila, poklekla a čelem se třikrát dotkla země se slovy: “Chvála Bohu. Pánu lidstva veškerého, milosrdnému, slitovnému, vládci dne soudného. Tebe uctíváme a tebe o pomoc žádáme, veď nás stezkou přímou, stezkou těch, jež zahrnuls milostí svou, ne těch, na něž jsi rozhněván, ani těch,

kdo v bludu jsou.” Její pohyby byly vzletné a plynulé. Nakonec se zvedla a ukončila svou modlitbu slovy: “Lá iláha illá Iláh,” není boha kromě Boha a Muhammad je jeho posel. Modlitba poskytla Chadídže útěchu, neboť své děti vychovávala ve víře v sílu modlitby. Všechny ženy v domě Ra-šídů se musely modlit pětkrát denně, kdykoli se ozvalo volání muezzina. A to bylo před východem slunce, krátce po poledni, odpoledne, krátce po západu slunce a uprostřed noci. Nemodlily se nikdy přesně ve dvanáct hodin v poledne nebo při východu či západu slunce, protože to byla doba, kdy dříve pohané vzývali slunce. Modlitba Chadídžu vzpružila a vlila jí nové síly. Pochyby ustoupily, už neměla strach z budoucnosti. Bůh nás nenechá na holičkách, ujišťovala v duchu sama sebe. Chadídža se vydala do kuchyně, aby přikázala kuchařce, že má přichystat Ibráhímovo zamilované jídlo. Náhle jako by ji osvítil Bůh. Jako by před ní narýsoval cestu z této těžké situace: Musím najít Ibráhímovi ženu a Nafíse muže.

Třináctiletá Sára přičapla vedle kravky, aby ji podojila. Opřela se o mohutné teplé tělo a přitiskla tvář k drsné srsti. Na chvíli se poddala klidu, který ji prostoupil. Jako mávnutím kouzelného proutku na okamžik zapomněla na své šrámy a modřiny. Nebylo to poprvé, co ji otec ztloukl. Zapomněla i na své trápení, na sňatek, k němuž ji nutili. Zítra se měla provdat za šejcha Hámida. “Kravičko moje,” zašeptala plačtivě, “co mám dělat?” Za celé dva týdny, které uplynuly od svatby její sestry Na-zíry, viděla Abdua jedinkrát. Když mu řekla o svém zasnoubení s Hámidem, Abdu rozhořčeně zvolal: “Ale jsme přece příbuzní! Měli bychom se vzít, protože to tak je správné!” Pak se rozpomněl na oblíbené přísloví feláhů: Lepší peklo s mužem z příbuzenstva než ráj s cizincem. Manželství s Abduem by nebylo žádné peklo, to Sára věděla. Byl by to ráj. Skrze něj by unikla dřině a bezútěšnosti života v otcovském domě, protože by se mohla přestěhovat k Abduovi, který bydlel se svou babičkou, vlídnou a přátelskou ženou. Sára by byla starostlivá manželka a poctivě by pečovala o svého muže i jeho babičku, tak jak ji tomu učili. Jako nejmladší dcera měla povinnost vstát před úsvitem, zatímco ostatní členové rodiny ještě spali, podojit kravku, vy-kydat hnůj z chléva a podestlat čerstvou slámu, rozložit na střechu kravince na topení, pak ve džbánech nanosit vodu z řeky. Poté musela zamést podlahy a připravit snídani, která sestávala z mléka, sýra a chleba. Sára obsloužila nejprve otce a bratry, pak posnídala matka s dcerami. Dopoledne strávila Sára u ohniště, mlela kukuřici a pšenici, zadělávala těsto a pekla chlebové placky. Potom se vydala se špinavým prádlem dolů k řece. Její další starostí bylo mít nachystanou večeři, až otec s bratry přijdou domů z pole. Matka a dcery pak dojedly, co zbylo po mužích. Sára tedy byla schopná vést domácnost a starat se o rodinu. Byla by Abduovi dobrou ženou. Ale pomyšlení, že by takto musela posluhovat starému šejchu Hámidovi, pro ni bylo nesnesitelné. “Budeš pracovat v jeho krámě,” líčila jí umm s rozzářenýma očima, “budeš moct mluvit s jeho zákazníky, brát od nich peníze a vracet jim nazpátek. Budeš ohromně důležitá, Sáro!” Dívka však věděla, že se matka snaží vyzdvihnout jen dobré stránky tohoto manželství. Neuniklo jí, že ani umm šejcha nemá v lásce. Jistě, stát za pultem v krámě je vážené postavení a Sáře by se to i líbilo. Ale šejch neměl jediného posluhu. Sára by proto musela nejen od rána do večera obsluhovat zákazníky, zatímco její muž by vysedával v kavárně Hádždžího Farída a hrál kostky, ale i obstarávat domácnost, vařit a prát mu. Věděla také, proč její otec se sňatkem souhlasil. Kvůli Nazířině svatbě se velice zadlužil. Sářini rodiče nyní patřili k nejchudším ve vesnici. A ona si proto nebude moct na oslavu Prorokových narozenin obléct nové šaty. Dívka se protáhla a promnula si prochladlé prsty. Teprve se rozednívalo a vzduch byl ještě velmi chladný. Sára myslela na svou sestru, kterou potkávala na tržišti. K jejímu překvapení působila Nazírá šťastně, ba přímo zářila radostí, když ostatním ženám předváděla šperky, které od svého muže dostala jako svatební dar. Celá vesnice se shodovala. že Nazírá udělala terno, zvláště když jim ukázala svatební dar od rodičů - opravdický nábytek. V jejím novém domově stálo dvoulůžko a truhla a na hliněné podlaze ležel koberec. Nebyl samozřejmě nový, Nazířiny rodiče ho koupili, když umřela vdova Naíma. Ale protože nábytek vlastnilo jen málo rodin, kamarádky Nazíře upřímně záviděly. Nazíru však zjevně nerozradostňoval jen nově nabytý majetek. Působila pyšně a sebevědomě. Ženy z vesnice s ní

teď jednaly jinak. Sára pochopila, že loje tím, že zNazíryse stala vdaná žena. Dávalo jí to zvláštní postavení, které brzy ještě upevní mateřství. A pokud Nazírá porodí syna, bude vážnost, které se ve vesnici těší, neotřesitelná. Sára by se ale Nazíry ráda zeptala: Miluješ Azíze? Když vyšla z chléva, zadívala se na zelená pole, zahalená v ranním oparu. Nad plochými střechami hliněných domků vycházelo slunce a voda v kanálu se třpytila, jako by dno bylo vyložené drahokamy. Vesnice se probouzela k životu. K obloze stoupal kouř z ohnišť a mezi chatrčemi se linula vůně chleba a vařených bobů. Pak se z amplionu na mešitě ozval hlas muezzina vyzývající k modlitbě: “Modlitba je lepší než spánek!” Ale Sára nereagovala. Vyhlížela Abdua. Potřebovala s ním nutně mluvit Kde jen může být? Pak u kanálu zahlédla postavu vysokého muže s širokými rameny. Kolem nohou se mu líně převalovala mlha. Abdu! Sára se k němu rozběhla. Když uviděla, že má na sobě svou sváteční galábíji a v ruce uzlík, zmocnila se jí panika. Abdu si ji mlčky prohlížel očima modrýma jako vody Nilu. “Odcházím, Sáro,” ozval se po chvíli. “Rozhodl jsem se, že se připojím k bratrstvu. Tebe dostat nemůžu a žádnou jinou nechci. Zasvětím svůj život úkolu navrátit naši zem Bohu a islámu. Provdej se za šejcha Hámida, Sáro. Je starý a brzy zemře. Zdědíš po něm krám a rádio. Celá vesnice tě bude uctívat a říkat ti šejcho.” Sáře se roztřásla brada. “Kam chceš jít?”

“Do Káhiry. Žije tam muž, který mi pomůže. Nemám peníze, a tak půjdu pěšky. Mám ale trochu jídla na cestu… sýr, chleba a nasolenou rybu.” “Dám ti svůj šál,” řekla Sára přiškrceným hlasem. Když Abdu dárek od neznámého cizince prodá, získá spoustu peněz. Sára měla šál pod šaty. Schovala ho z obavy, že by jí ho otec mohl vzít a prodat. “Tumáš, budeš potřebovat peníze.” “Nech si ho, Sáro,” odmítl Abdu. “Vezmi si ho na svou svatbu.” Dívka propukla v pláč a Abdu ji k sobě přitiskl.

“Neopouštěj mě, Abdu! Umřu bez tebe…”

Celá se roztřásla. Abdu se však vymanil z jejího sevření a vážně se na ni zadíval. “Mysli na naši lásku. Sáro, a buď šejchovi dobrou ženou. Musíš nám oběma dělat čest.” Pak se otočil a vykročil směrem na sever.

Urazil sotva pár kroků, když za ním dívka vykřikla:

“Abdu, moje duše tě budeJirovázet. Moje mysl, můj dech a mé slzy půjdou s tebou. Sejch Hámid nedostane víc než moje bezvládné tělo.” Abdu se obrátil. Rozběhl se k ní a Sára mu klesla do náručí. Z hnízda v rákosí se vznesl pár kulíků. Abdu stáhl Sáře z hlavy šátek, a když se jí po zádech rozlily dlouhé černé vlasy, zůstali oba jako bez dechu. Přitáhl ji k sobě. Náhle ho zaplavila dosud netušená síla a Abdu pochopil, že žil jen pro tento jediný okamžik. Jeho tělo bylo stvořeno, aby Sáru učinilo šťastnou. Abduovy rty našly dívčina ústa, jeho prsty se vnořily do moře jejích vlasů. Přitiskl tvář na její krk. Zmocnil se ho pocit, že spočinul v bezpečné náruči Egypta s jeho životodárným Nilem, ještě teplým chlebem, pižmem páchnoucím buvolem a něžnou vůní panenské Sáry. Jejich těla klesla na vlhkou zem. Vysoká zelená tráva jim nabídla měkké lože, zahalené do nadýchaného závoje mlhy. Abdu se přimkl k Sáře a něžně, a přece vášnivě ji objal. Vyhrnul jí galábíji, a když se dotkl jejích pevných hladkých stehen, zašeptal: “Jsi moje žena, Sáro! Jsi moje duše!” Pomalu se smrákalo. Sára s matkou zamířily dolů k Nilu. Byly tu i ostatní ženy z vesnice, které nabíraly vodu do džbánů, dřevěnými holemi tloukly prádlo nebo si mydlily ruce a nohy, se smíchem šije oplachovaly a přitom se kolem sebe rozhlížely, jestli se do jejich blízkosti potají nepřikradl některý z mužů. Na břehu v uctivé vzdálenosti od buvolů postávajících ve vodě si hrály děti. Jakmile ženy naplnily objemné hliněné džbány, vyzdvihly si je na hlavu a zamířily zpátky do vesnice. “Zítra je slavný den, Umm Husejn!” volaly ženy na Sáhnu matku. Jejím nejstarším dítětem byla dcera, ale všichni ji oslovovaly jménem jejího prvorozeného syna. “Už zase svatba! Celý týden jsme hladověly, abychom toho hodně snědly!” Sářina matka se rozesmála. Tuhle svatbu její muž platit nemusel. Šejch Hámid jim nabídl, že na sebe vezme veškeré výdaje. Byla to pro ně velká čest, dar nebes, protože od Nazířiny svatby neměli ani piastr. Sářiny vrstevnice, které stejně jako ona stály na prahu znepokojivého světa ženy, se chichotaly a jejich tvář zbarvoval ruměnec. Neustále si cosi špitaly a dělaly uštěpačné poznámky, jak si nevěsta o svatební noci pospí. “Šejch Há-mid je nenasytný,” řekla dívka, která tančila na Nazířině svatbě. Tomu, co říkala, vlastně sama tak docela nerozuměla. Opakovala jen, co slyšela od dospělých žen. “Nebudeš se mít špatně.” Ženy se smíchem sbíraly své věci a chystaly se zpátky do vsi. “Nesmíš Hámidovu touhu nikdy docela ukojit, Sáro. Tak za tebou přijde každou noc.” “Já vím, co dělat, aby za mnou přišel každou noc můj muž,” pronesla s pýchou v hlase Umm Hakím. “Celou dobu chodil domů až po půlnoci. Mě to zlobilo. Proto jsem pokaždé, když se vracel takhle pozdě, zavolala: ,To jsi ty, Ahmede?” “A tohle že pomohlo?”

“Aby ne! Můj muž se totiž jmenuje Gamál!”

Za veselého povyku se ženy rozběhly po pěšině vedoucí do vesnice. Za nimi utíkaly děti. Ty nejstarší se chopily ohlá-vek buvolů, aby je odvedly domů. Když zapadající slunce zalilo hladinu svým oranžovým a po chvíli rudým světlem, stála ve vodě už jen Sára se svou matkou. “Jsi tak zamlklá, děťátko moje. Co je s tebou?” zeptala se umm. “Já si nechci vzít šejcha Hámida.”

“Jak jen můžeš být tak pošetilá! Žádné děvče nerozhoduje o tom, za koho se provdá. Já jsem tvého otce viděla poprvé v den svatby. Zpočátku jsem z něj měla hrozný strach, ale nakonec jsem si zvykla. Ty šejcha aspoň znáš.” “Já ho nemám ráda.”

“Láska, láska! Co to je za hloupé nápady, Sáro! To ti musel nasadit do hlavy zlý džin! V manželství je důležitá poslušnost a úcta. Láskaje dobrá leda pro básníky!” “Proč si nemůžu vzít Abdua?”

“Protože je chudý-stejně chudý jako my. Šejch Hámidje nejbohatší muž z celé vesnice. Koupí ti boty, Sáro! Možná ti dokonce daruje zlatý náramek! Nezapomeň, že zaplatí i svatbu. Je to velkorysý muž a bude na tebe hodný, až se staneš jeho ženou. Pamatuj, že v první řadě musíš myslet na svou rodinu.” Sára odložila džbán s vodou a rozplakala se. “Maminko, maminečko! Stalo se něco hrozného…” Do dívčiny matky jako když hrom udeří. I ona postavila džbán na břeh a popadla Sáru za ramena. “Co to povídáš? Sáro,co jsi vyvedla?”

Ale nepotřebovala se ptát. Pochopila. Přesně toho se obávala od chvíle, co pravidelné krvácení prozradilo, že její dcera dospěla v ženu. Neušlo jí, jak se na sebe Sára a Ab-du dívají. V noci jí nedávaly spát obavy, že svou nejmladší nedokáže uhlídat až do svatby. A teď se její noční můra stala skutečností. “Byl to Abdu?” zeptala se klidným hlasem. “Spala jsi s ním? Připravil tě o panenství?” Sára mlčky přikývla.

Umm semkla víčka a zamumlala: ” In šá alláh.” Je-li to vůle boží. Přivinula svou dceru na prsa a začala recitovat slova z koránu: “Bůh je stvořitel, on nám dává žít a on nás vede. Všechno malé i velké stojí psáno v božích knihách. Je to jeho vůle.” Po chvilce se sebezapřením dodala: “On určuje, kdo má zbloudit, a on ochraňuje toho, koho si vyvolil.” Setřela dceři slzy z tváře a řekla: “Nemůžeš tu zůstat, děťátko moje. Musíš odejít. Tvůj otec a tví strýci by tě zabili, až by zjistili, cos udělala. Šejch Hámid by zítra při zkoušce tvého panenství neuviděl na kapesníku krev. Všichni by se dozvěděli, že jsi nás zneuctila. Musíš si zachránit život, Sáro. Bůh je milosrdný. On se o tebe postará.” Sára potlačila slzy a upřela na matku vyděšené oči napuchlé pláčem. Tahle žena ji naučila všemu, co uměla, po celý život ji vedla a chránila. A ona ji teď měla opustit, aby ji už nikdy nespatřila? “Počkej tady,” řekla umm, “nechoď se mnou domů. Vrátím se, až se tatínek nají. Mám náramek a prsten, které jsem od něj dostala jako svatební dar. Teta Alíjja mi odkázala hedvábný závoj. To všechno můžeš prodat, Sáro. Přinesu ti taky něco k jídlu. Nikdo tě nesmí vidět. Nikomu neříkej, kam jdeš.” Povzdechla si a pak naléhavým hlasem řekla: “Dobře mě poslouchej, Sáro. Nikdy, rozumíš, nikdy se nesmíš vrátit domů. Už v životě se nesmíš objevit v Al-Tafle.” Sára se otočila a zadívala se na pomalu plynoucí Nil. Pár mílí po proudu řeky je most. Až ho přejde, stačí jít pořád rovně po silnici, která ji zavede až do Káhiry. Touto cestou odešel Abdu. A ona ho bude následovat. Nafísa vystoupila z vozu, přitáhla si závoj těsněji přes dolní polovinu obličeje a vmísila se mezi chodce, kteří proudili Báb Zuvélou, jednou ze starých městských bran. Protože mladou ženu od hlavy až k patě zahalovala černá miláje,

velký obdélník látky, který ženy kolem sebe dokázaly omotat tak zručně, že jim nebyly vidět ani prsty na rukou, nepůsobila na ulici staré káhirské čtvrti obývané feláhy nápadně. Když v chvatu minula krámky obchodníků se stany a prošla branou, kde se celá staletí konaly krvavé popravy, rázem se ocitla v jiné, dávno minulé době. V této středověké čtvrti byli k vidění muži v galábíjích vedoucí za ohlávku velblouda či osla. Zeny tu bez výjimky vycházely ven zahalené. V úzkých uličkách staré Káhiry, kde nebyly žádné drahé módní salony a kde ženy nechodily v elegantních evropských šatech, byla miláje počestným oděvem, který měl skrýt ženské tvary a tak přispívat k mra-vopočestnosti. Mladší ženy jí však často dávaly jiný ráz. Přehoz sice spadal z hlavy přes ramena až ke kotníkům, ale pas a boky obepínal tak těsně, že naopak víc odhaloval než skrýval. Látka, povětšinou silon nebo tenoučká bavlna, byla lehká a hladká, takže ji bylo třeba pořád znovu řasit a různě upravovat. Žádný div, že nemálo žen, které dokonale ovládaly toto umění, na sebe rafinovaně poutalo mužskou pozornost. Nafísa se nezastavila u žádného ze stánků, u nichž bylo ke koupi všechno od zeleniny až po modlitební koberečky. Chvátala kolem temných domovních vchodů, kde se muži ve stísněných dílničkách věnovali svým odvěkým řemeslům, přímou cestou k jednoduché brance v nenápadné zdi. Zaklepala, dveře se otevřely a ona vstoupila dovnitř. Podala ženě v dlouhém přehozu předem připravenou bankovku, která jí otevřela cestu zšeřelou chodbou s vlhkými stěnami. Mísila se tu pronikavá vůně parfémů, páry, potu a chloru. Nafísa vešla do nevelké místnosti, kde si svlékla šaty, které od ní vzala neznámá žena. Pak jí další ruce podaly velký měkký ručník a pár gumových sandálů. Nakonec Nafísa vstoupila do rozlehlého prostoru s mramorovými sloupy. Oknem ve stropě dopadalo tlumené sluneční světlo na koupající se ženy, masérky a sloužící, které návštěvnicím servírovaly sklenice s vychlazeným mátovým čajem a čerstvé ovoce. Střed místnosti zaujímala rozlehlá fontána. V prostorném bazénu se brouzdala a plavala spousta žen. Smály se a štěbetaly a přitom si myly vlasy. Některé byly cudně zahalené ručníkem, jiné úplně nahé. Pár z nich, které sem zřejmě chodily pravidelně, Nafísa už znala. Další sem naopak zjevně přišly k rituální očistě po menstruaci.

Většina z žen se však jen slastně oddávala blahodárným účinkům bylinné parní lázně, zábalů a masáží. Nafísa si všimla i svatební společnosti. Nebylo to nic neobvyklého. Ženská část příbuzenstva v lázni chystala na svatbu nevěstu. která musela mít tělo naprosto hladké, zbavené i posledního chloupku. Nafísu sem však nepřivedl žádný z těchto důvodů. Její návštěva lázně měla tajný účel. Ode dne, kdy hodila přes zeď květ ibišku, přicházel její poručík jen sporadicky a v jiný než obvyklý čas. Někdy se dva nebo tři dny neobjevil vůbec, pak ho však Nafísa zase zahlédla, jak se prochází Rajskou ulicí. Jedné noci, kdy Káhiru ozařoval žlutý přísvit dorůstajícího měsíce, vyhlédla Nafísa z okna a uviděla ho stát pod pouliční svítilnou. Už už čekala, že si jako obvykle zapálí cigaretu a bude pokračovat v chůzi, ale on udělal něco zcela nečekaného. Zdvihl ruku, v níž cosi držel, jako by jí to chtěl ukázat, pak se ohlédl a přivolal k sobě mladou žebračku, něco jí řekl. ukázal na branku v zahradní zdi, dal jí to, co držel v ruce, a zjevně i pár mincí, protože dívka mu uctivě poděkovala. Pak vzhlédl vzhůru k Nafíse a poklepal na hodinky na svém zápěstí, aby jí naznačil, že už musí jít. Na rozloučenou jí poslal vzdušný polibek. Nafísa chvatně seběhla do zahrady, a když otevřela branku, stanula tváří v tvář žebračce s obálkou v ruce. Pohled na ni Nafísu zděsil; ti nejchudší s nejchudších Káhiřanů zabloudili do této bohaté čtvrti zřídka. Tím méně se tu dala čekat felážka, která zjevně čekala dítě, ačkoliv byla sama ještě dítě. Nafísa si vzala obálku, kterou jí dívka podávala. “Počkej!” řekla, zaběhla zpátky do domu a zamířila do kuchyně, kde svým příchodem vyděsila kuchařku. Popadla kus chleba, studené jehněčí, párjablek a sýr a všechno to zabalila do čisté utěrky. Cestou zpátky chvatně otevřela prádelník a vytáhla z něj tlustou vlněnou deku. Pak už vtiskla uzlík jídla a přikrývku společně s několika mincemi překvapené dívce do rukou a se slovy: “Pán s tebou!” zaklapla branku. Toužila obálku okamžitě otevřít, nemohla však potřebovat. aby ji přitom někdo vyrušil. Rozběhla se proto zahradní pěšinou k pavilonku, který se třpytil v měsíčním světle jako stříbrná klec. Nafísa roztrhla obálku a vyndala z ní lístek s jedinou větou: “Kdy se můžeme setkat?” Nic víc. Nafísa držela v ruce bílý list papíru bez jména, bez adresy. Její poručík jí prostě nechtěl způsobit těžkosti, kdyby

se snad lístek dostal do nepovolaných rukou. Na Nafísu však i ta jediná věta zaúčinkovala jako dlouhý milostný dopis. Od té chvíle usilovně přemýšlela, jak to udělat, aby se mohli setkat. Směla však z domu jen zřídka, když si vyšla nakupovat nebo do kina, a to ještě v doprovodu četných tet a sestřenek. Konečně na to přišla. Zaslechla totiž, jak jedna z dvorních dam líčí princezně přednosti veřejných lázní, které dokážou člověka zbavit bolestí hlavy a migrény. Od té chvíle sužovaly Nafísu neustálé “migrény”. Nejprve si od matky vyžádala prostředek proti bolestem hlavy, pak se zmínila o lázních, které by jí snad mohly pomoct. Při prvních návštěvách veřejných lázní ji doprovázela jedna ze sestřenic. Její průvodkyni se však každodenní pouť do lázní brzy začala zajídat a pak už tam Nafísa chodila sama. Po několika návštěvách si sedla a napsala lísteček s tímto textem: “Moje milá Fajzo. Mám nesnesitelné bolesti hlavy a prodělávám léčbu v lázních u brány Báb Zuvéla, kam přicházím každý den krátce po polední modlitbě. Zdržím se pokaždé asi tak hodinu. Myslím, že by ti taková kúra taky prospěla, a mě by tvoje společnost velmi potěšila.” Připojila svůj podpis a na obálku napsala jméno adresáta: Její královská Výsost, princezna Fajza. Svůj dopis potajmu dala mladé žebračce, která od jejich prvního setkání pravidelně přicházela k brance a které Nafísa nosila zbytky z kuchyně. Přikázala dívce, aby její dopis předala poručíkovi, jakmile se objeví pod lucernou. Až potud to bylo snadné. Co se však stane, jestli její ctitel uposlechne výzvy a vyhledá ji, to si Nafísa netroufala domyslet. Každopádně je spolu nikdo nesmí vidět. Nafísa věděla, že všude po ulicích se pohybuje dost lidí, kteří sledují dění kolem sebe. Kdyby anglický důstojník oslovil počestnou muslimskou ženu, určitě by nevyváži živý. Každé setkání, lhostejno jak pečlivě naplánované, mohlo být velice nebezpečné. Nebezpečí však jejich milostnému románku zároveň dodávalo na romantičnosti. Nafísa byla mladá a až po uši zamilovaná. Lázně, které si zvolila pro své dobrodružství, byly jedny ze stovek káhirských lázní a měly tisíciletou pohnutou historii. Tradovalo se například, že před sto lety si jeden americký novinář usmyslel, že zjistí, jak to v takových ženských lázních chodí. Převlékl se za ženu a byl vpuštěn dovnitř.

Když však podvod vyšel najevo, ženy se ho chopily a zbavily ho jeho mužství. Novinář to přežil a dožil se požehnaného věku. Ve svých cestopisných zápiscích se o dobrodružství v káhirských lázních zmínil pouhými pár větami: “Ženy byly do jedné nahé. Když zjistily, že jsem muž, okamžitě si zahalily tváře, ne však své ostatní dráždivé půvaby.” Nafísa se ocitla v místnosti s masážními stoly, kde masérky usilovně hnětly ztuhlé svaly a křečovitě stažené šlachy. Shodila ze sebe ručník, položila se na břicho a poddala se zručným prstům masérky. Ve skutečnosti však nestála o žádnou masáž, žádnou očistnou koupel, žádnou z mnoha procedur, které se tu návštěvnicím nabízely. Doufala, že se konečně setká se svým poručíkem. Zavřela oči a v duchu se modlila, aby ta chvíle konečně přišla. Po masáži pastou připravenou z růžového oleje, mandlových otrub a fialkového krému přišla na řadu procedura, které se pravidelně podrobovaly téměř všechny Egypťanky, pokud chtěly být krásné a žádoucí. K Nafíse přistoupila žena s miskou s červeným pudrem a nanesla jí ho na čelo. Pin-zetou jí chloupek po chloupku vytrhala obočí, jež měla posléze nahradit uhlová linka. Potom jí tělo natřela halávou, citrónovou šťávou svařenou s cukrem. Jakmile hmota ztuhla, lázeňská ji odstranila a s ní i veškeré chloupky rostoucí po těle. Bylo to bolestivé, avšak účinné. Na závěr přišla vonná koupel, po níž byla kůže hladká jako mramor. Když se Nafísa, svěží a voňavá, opět oblékla a vyšla na ulici zalitou sluncem, s tlukoucím srdcem se kolem sebe rozhlédla. Pak vykročila zpět k autu. Náhle ztuhla. On přišel! Opíral se o landrover zaparkovaný před Báb Zuvélou. Nafísa by ho málem nepoznala, protože na sobě neměl uniformu. Nohy se pod ní podlomily. Jejich oči se setkaly a Nafísa se rozběhla k vozu. Když nastoupila, řekla řidiči, aby si udělal procházku na Staré město a koupil si pražená dýňová semínka. Šoféra to sice udivilo, ale Nafísa tak získala drahocenných deset minut. Sotva vystoupil a zmizel v davu, stál u vozu poručík a okénkem se díval dovnitř, v očích otázku. Nafísa vklouzla na vedlejší sedadlo a uvolnila mu místo vedle sebe. Zatímco kolem pulzoval život, který chvílemi utichal, aby v příštím okamžiku opět vytryskl v hlasu lidí i zvířat a zuřivém troubení aut, seděli Nafísa s poručíkem v jakémsi mik-rokosmu, ve svém vlastním světě, do kterého nepatřil nikdo

kromě nich dvou. Nafísa dychtivě lapala každý detail. Tohle tedy byl její milenec, který postával pod lucernou a noc co noc ji navštěvoval v jejích snech! Pohlíželi na sebe a jeho kolínská se mísila s jejími růžemi a fialkami. V jedné modré duhovce jeho očí si Nafísa všimla tmavé skvrnky. Na rtech ji pálil bezpočet otázek. Konečně promluvil. Jeho hlas byl mnohem příjemnější, než si dokázala představit. “Nemůžu uvěřit, že jsem skutečně tady, vedle tebe. Měl jsem pocit, že jsi výtvor mé fantazie.” Odmlčel se. “Neumím bohužel arabsky. Mluvíš anglicky?” “Ano,” odpověděla Nafísa.

Když vzal mezi prsty okraj jejího závoje, myslela, že se jí rozskočí srdce. Zaváhal, ale když se nebránila, odkryl jí tvář a řekl. “Bože můj, ty jsi ale krásná!” Nafísa si připadala, jako kdyby ji vysvlékl donaha. Nepocítila však stud, neupadla do rozpaků. Cítila v sobě jen stravující touhu. Chtěla mu toho tolik říct. Najednou však ke svému zděšení uslyšela svůj vlastní hlas: “Byla jsem vdaná. Jsem vdova. Mám dvě děti,” vyhrkla proti své vůli. Možná ale bylo dobře říct mu to hned, pomyslela si vzápětí. Ať mě rovnou zatratí, dřív než k něčemu dojde. Usmál se. “Já vím,” řekl, “Slyšel jsem, že děti jsou stejně krásné jako jejich matka.” Nafísa byla tak rozrušená, že se už nezmohla na jediné slovo. “Bydlím nedaleko tebe,” řekl poručík vybranou angličtinou. Jeho hlas na ni měl magický účinek. “V britské rezidenci o ulici dál. Sloužím na Citadele. Ale poslední dobou mě často převeleli jinam. Bál jsem se, že už mě máš dost a žes na mě zapomněla.” Nafísa byla jako omámená. Připadalo jí, že sní. Bylo to tak neskutečné. “A já jsem myslela, že jsi odjel z Egypta. Navždy,” slyšela se říkat. Zašla, jak nenucené je s ním schopná hovořit. “A pak ta hrozná událost se studenty, kteří demonstrovali před britskými kasárnami! Tolik lidí tam přišlo o život nebo bylo zraněno. Měla jsem o tebe strach. Modlila jsem se za tebe.” “Bohužel není naděje, že by se situace zlepšila. Proto taky dneska nejsem v uniformě. Ale musel jsem s tebou mluvit, protože mám na půl roku odjet zpátky do Anglie na speciální výcvik.” Když viděl, jak sebou Nafísa polekaně trhla,

řekl chlácholivě: “Slibuji ti, že se vrátím. Myslím na tebe kudy chodím. A teď jsi tak blízko vedle mě…” “Šofér se vrátí každou chvilku.”

“Nerad bych tě přivedl do nesnází. Ale třeba bys do mého návratu dokázala zařídit, abychom se mohli setkat někde o samotě… na čaj nebo na kávu,” dodal rychle. “Máme si toho tolik co říct.” “Pokusím se…” zamumlala Nafísa. “Princezna Fajza je moje přítelkyně. Určitě nám pomůže.” “Smím ti něco dát? Sloužím už v Káhiře nějaký čas, ale pořád ještě neznám vaše zvyky. Netroufám si ti darovat něco tak osobního, jako je šperk nebo parfém. Nerad bych tě urazil. Ale zároveň bych nechtěl, abys na mě zapomněla, až budu v Londýně. Doufám, že se ti to bude líbit. Patřil mé matce…” Poručík jí vtiskl do ruky jemný modře vyšívaný kapesníček s krajkovou obrubou. Nafísa si ho přitiskla na rty. Byl ještě teplý, jak ho měl schovaný v kapse. “Je to pro mě těžké,” řekl poručík tiše, “jsi tak blízko a přece… Nevím, co mám říct, co smím říct. Stále jen sedíš za zamřížovaným oknem a tvou tvář halí závoj. Toužím se tě dotknout… toužím tě políbit…” “Já vím…” vydechla Nafísa. “Snad nám princezna pomůže. Snad zatím vymyslím, kde bychom se mohli setkat. Až se vrátíš, pošlu ti zprávu… po té žebračce, která pravidelně přichází k brance.” Dlouze si pohlédli do očí. Poručík Nafísu zlehka pohladil po tváři. “Brzy na shledanou, moje drahá,” řekl a vystoupil. Teprve když zmizel v davu, napadlo ji, že jí ani neřekl, jak se jmenuje.

. kapitola

Marjam Misrachiová se dala do vyprávění: “Jednoho dne šel Faríd se svým synkem na trh koupit ovci. Jak každý ví, řídí se cena ovcí podle tuku uloženého na ocasu. Faríd proto ohmatával ocasy mnoha ovcí, těžkal je v ruce a štípal do nich. Synek se po chvíli zeptal: ,Proč to děláš, tatínku? Faríd odpověděl: .Protože tak mohu lépe posoudit, kterou ovci koupit. O několik dní později vyběhne synek naproti Fa-rídovi, který se vrací domů z práce, a volá: .Tatínku! Dnes tu byl šejch Gamál. Myslím, že chce koupit maminku!” Zeny se smály a připojili se k nim i hudebníci, kteří byli coby muži skrytí za paravánem. Po chvilce pokračovali ve hře. Slavnost se konala v Chadídžině salonu. Staré mosazné lustry vrhaly veselé pablesky na elegantně oděné hosty, samé ženy, které seděly na nízkých divanech a velkých hedvábných polštářích a ujídaly z lahůdek, naservírovaných na bufetu vykládaném třpytivou perletí. Turecké koberce na podlaze a závěsy visící na stěnách zaručovaly, že tu i za dnešní chladné prosincové noci bylo příjemně teplo. Slavnostně osvětlený salon byl naplněný smíchem, cinkotem sklenic a zvuky živé zábavy podbarvené orientální hudbou. Služebnictvo přinášelo stále další a další podnosy s pikantně kořeněnými masitými pokrmy, ale i čerstvé ovoce a pečivo. K pití se podával tak silně oslazený mátový čaj, že na dně sklenic zůstával nerozpuštěný cukr. Ke slavnosti nezavdala podnět žádná oficiální příležitost. Návštěvnice - bylo jich přes šedesát - pocházely z aristokratických kruhů, jak prozrazovaly i šperky a nápadité večerní róby urozených dam. Díky zvýšené poptávce po bavlně na Dálném východě a po pšenici a kukuřici ve válkou vyhladovělé Evropě zažíval Egypt hospodářský rozmach. Chadídžiny návštěvnice, jejichž manželé dosahovali na světovém trhu dosud nevídaných zisků, stavěly své bohatství

na odiv společností uznávaným způsobem - všechny do jedné vystupovaly jako královny. Také Chadídža si připnula diamanty a zlato, které jí daroval Alí. Byla spokojená, že se slavnost vydařila, protože měla v záloze ještě jedno překvapení. Srdce jí poskočilo radostí, když se přednedávnem konečně dočkala toužebně očekávaného telefonátu svého syna. Ibráhím pobýval v cizině již bezmála sedm měsíců a ona o něm slyšela jen sporadicky. Psal domů nic neříkající pohlednice a nezávazné dopisy. Chadídža se za něj každý večer modlila a prosila Boha, aby z něj sňal trápení a on se zase mohl v klidu vrátit domů, do Egypta, kam patřil. Nemohla se dočkat jeho návratu, protože pro něj našla skvělou nevěstu - osmnáctiletou příslušnici rodu Rašídů, tichou, poslušnou, spořádanou a dobře vychovanou dívku. Byla to vnučka sestřenice Alího Rašída. Matka s dcerou byly mezi hosty, a to bylo Chadídžino velké překvapení. Všechno již předem domluvila a dnes chtěla toto ujednání zpečetit zásnubami. Při této slavnostní příležitosti bude v přítomnosti předních žen země a členů rodiny stanoven termín svatby, protože Ibráhím na dnešní večer ohlásil svůj návrat. A v rodičovském domě ho uvítá jeho budoucí žena. Všichni mu budou blahopřát a radovat se z jeho návratu. Její syn měl pocítit, jak velice ho potřebují a ctí. Dnes měla začít nová etapa v historii Rašídů. “Chadídžo!” zakřičela jedna z žen přes celou místnost. Právě si vzala kousek j átry nadívaných kuřecích prsíček, zabalených v těstíčku a osmažených na olivovém oleji s pikantním kořením, mátou a pistáciovými oříšky. “Kde nakupuje tvoje kuchařka kuřata?” Dřív než mohla Chadídža odpovědět, zvolala Marjam:

“Rozhodně ne u toho šejdíře Abú Ahmeda v ulici Kasr el—Ajní. Každý přece ví, že ty nebohé ptáky nacpe kukuřicí, dřív než je zabije, aby víc vážili!” “Umm Ibráhím, potřebovala bych si s tebou promluvit,” řekla jedna žena středních let, která měla obě zápěstí ověšená těžkými zlatými náramky. Jejímu muži patřilo tisíc hektarů úrodné zemědělské půdy v nilské deltě a byl velice bohatý. “Znám jednoho muže, kterému věru není hany. Může ve všem sloužit za vzor. Je to chytrý a bohatý vdovec a je velice zbožný. Obrátil se na mě, protože by se s tebou chtěl oženit.” Chadídža se smíchem zavrtěla hlavou. Její přítelkyně se stále znovu pokoušely dostat ji pod čepec. Ale Chadídža se

nechtěla znovu vdát. Zasvětila svůj život blahu rodiny Raší-dů, především svému synovi a své dceři. Pokládala za svou povinnost zdárně je provést nebezpečnými dobami společenského přerodu, zmatků a dramatických změn. Některé ženy z Chadídžina kroužku byly členkami Egyptské ženské ligy. Byly to aktivní feministky, které ji stůj co stůj chtěly přesvědčit, aby se zapojila do boje za práva žen. “Musíš opustit brány domu, umm Ibráhím!” přemlouvaly Chadídžu. “Odlož závoj a vezmi se veřejně za svá práva. Ženám konečně svítá na lepší časy.” Ale Chadídža se pokaždé jen usmála a řekla: “A jak mě tahle takzvaná práva ochrání, až vyjdu na ulici? Ne, všechna moje práva jsou tady, v domě mého muže.” Ke své nelibosti však musela Chadídža konstatovat, že její dcera je podobným myšlenkám velice nakloněná. Od Ibráhímova odjezdu bylo s Nafísou těžké pořízení. Veškeré snahy namluvit jí nějakého ženicha ztroskotávaly. A přitom výběr nebyl bůhvíjaký. Nafísa už nebyla panna a mladí muži jejího věku nestáli o ženu se sexuálními zkušenostmi. A nějaký postarší vdovec, jako byl například ten, který projevil zájem o Chadídžu, pro ni nepřicházel v úvahu. V tomto bodě se Nafísa své matce energicky vzepřela s odvoláním na “nová práva”, která ženě dávala oporu v odhodlání sama rozhodovat, za koho se provdá. Chadídža si povzdechla. Nechtěla svou dceru do ničeho nutit, ale věděla, že na rozdíl od ní samotné potřebuje muže. Nafísa seděla na divanu na druhém konci místnosti a kojila svého synka. Ve třech a půl letech byl Omar už velký hoch a nesál z jejího prsu nijak šetrně. Nafísa se ho už pokoušela odstavit, ale prozatím neúspěšně. Pokaždé, když kojila jeho sestru Tahíju nebo osiřelou Jasmínu, energicky se dožadoval svých privilegií. Děvčátka si odvykala snáze. Stačilo jen důrazně stát na svém. Chlapci byli mnohem zpo-vykanější a rychle se učili, že mají ve všem převahu nad ženami - vlastní matkou počínaje. Nafísa pohladila Omara po hlavě a pomyslela si: Je už pozdě. Musím dát děti spát. A pak přijde její tajná hodinka, kdy bude sedět u okna a snít o svém poručíku. Čas rychle ubíhal, protože brzy po jejich setkání v autě a poručíkově odjezdu ranila starou Zu Zu mrtvice a od té doby byla upoutaná na lůžko. Nafísa jí pravidelně každý večer předčítala - někdy některý z příběhů Tisíce a jedné noci, jindy z bible. Zu Zu se nikdy nemohla dost nabažit podrobností

ze života velkých proroků, Josefa, Abraháma, Mojžíše a Ježíše. A tak se Nafísa večer alespoň necítila tak opuštěná. Přesto stále tesknila po svém anglickém poručíkovi a toužebně očekávala jeho návrat a doufala ve smluvené setkání. Opravdu se však vrátí? Nechtěla se vzdát svých nadějí. Byla přesvědčená, že jsou jeden druhému souzeni. Jednoho večera se v princeznině paláci objevila jasnovidka a Nafísa si od ní nechala předpovědět budoucnost. Stařena se dlouho dívala do kávové sedliny a pak Nafíse konečně řekla, že najde lásku v náručí pla-vovlasého muže. Omar u jejího prsu přes všechen křik, hudbu a smích konečně usnul. Nafísa ho položila na divan, zapnula si šaty a nenápadně přivolala chůvu. Pak gestem naznačila matce, že jde za Zu Zu. Jedna z žen náhle vstala, vyzula si boty, vykročila doprostřed místnosti a dala se do tance. Ostatní ženy okamžitě začaly tleskat do rytmu a prozpěvovat. Zpívaly milostné písně, které byly tak jako většina egyptské hudby eroticky podbarvené a dráždivé. Vyprávěly o vášnivých polibcích a zapovězených dotecích. Zeny se tyto písně naučily již jako nevinné dívky a zpívaly je venku v přírodě, na houpačce a při svých dětských hrách, aniž by chápaly význam slov. “Líbej mě, můj milý-líbej. Zůstaň se mnou, zůstaň až do úsvitu. Mé lože zahřej, má ňadra polaskej, a já jen pro tebe hořet budu. Chci ti navždy dát svou lásku…” První tanečnice se po několika minutách zase posadila a okamžitě vyskočila další, aby pokračovala v tanci. Měla na sobě boty s vysokými podpatky a nový model od Diora, o němž mluvil celý svět. Žena zavřela oči, zdvihla ruce nad hlavu a za doprovodu písní o vášnivých mužích a dlouhých milostných nocích se dala do tance. Při obzvlášť půvabném pohybu několik žen na důkaz uznání zatrylkovalo zaghárít. Když usedla druhá tanečnice, zaujala její místo třetí. Břišní tanec, baladí, patřil ke slavnostem žen. Sloužil jako ventil zadržovaných citů a zapovězených tužeb. Beledi byl pro každou ženu výrazem její nejryzejší, vrozené podstaty, a proto tanečnice nebyly nikdy kritizovány nebo navzájem porovnávány. Tady neexistovala konkurence. Žádná z žen neplatila za lepší nebo půvabnější, jedno jak obratný nebo působivý byl její tanec. Každé ženě se dostalo od ostatních povzbuzení a uznání za její příspěvek ke zdárnému průběhu slavnosti.

Když konečně doprostřed kruhu žen spontánně vykročila Chadídža, odkopla boty a vytáhla se na špičky, zavýskly ženy radostí a hlasitými výkřiky ji začaly povzbuzovat. Měla na sobě dlouho úzkou sukni a rafinovaně uvázanou hedvábnou blůzu. To, co na ní bylo fascinující, však nesouviselo s oblečením. Chadídža byla oslnivý zjev. Plavnými pohyby zakroužila boky a v rychlém tempu rozvlnila celé tělo, aniž by se hnula z místa. Furioso se stále stupňovalo, až už to ženy nemohly vydržet a vyskočily na nohy. Chadídža gestem ruky vyzvala Marjam, aby se k ní připojila, tak jako už tolikrát za celá ta léta. Už jako mladičké dívky spolu při tanci tvořily vzájemně se doplňující duo. Jejich pohyby a kroky se vyznačovaly takovou harmonií a dokonalostí, že se pokaždé ozval ohlušující zaghárít. Marjam jako by se zbavila všech okovů, které ji spoutávaly. Baladí propojoval tělo s duší a vyvolával stejnou euforii, do jaké muže uvádělo kouření hašiše. Marjam bylo nedávno třiačtyřicet. Své narozeniny slavila týden po narozeninách nejstaršího syna, který byl velkým tajemstvím jejího života, o němž Sulajmán neměl tušení. Jediný člověk, který tajemství znal, byla Chadídža. Při tanci, provázeném rytmickým tleskáním a nenapodobitelným trylkováním, se její pocity viny, její úzkosti rozplývaly. Zase jednou si dokázala s klidným svědomím říct, že pro svého milovaného Sulajmána udělala, co mohla. Marjam sepoprvé vdávala, když jí bylo osmnáct. Její mladý muž i dítě však zemřeli při epidemii, která zachvátila celou Káhiru. Když poznala pohledného Sulajmána Misrachi-ho, byla osamělá a hluboce nešťastná. Postupně si ho zamilovala. Byl majitelem prosperující dovozní firmy a příslušníkem jedné z nejstarších židovských rodin usazených v Egyptě. Když si Sulajmán přivedl svou nevěstu do domu v Rajské ulici, prosil Boha, aby mu dal hodně dětí. Uplynul rok, pak druhý a třetí, ale Marjam pořád ne a ne otěhotnět. Celá zoufalá chodila od jednoho doktora k druhému, ale všichni ji ubezpečovali, že neshledali důvod, proč by nemohla mít děti. A tak pochopila, že vina je na straně Sulajmána. Věděla však, že kdyby to svému muži řekla, zlomilo by ho to. Svěřila se tenkrát se svým trápením Chadídže, která ji uklidnila slovy: “Bůh vše spraví.” A pak se Marjam zdál sen, který jí napověděl řešení. V tom snu uviděla tvář Sulajmánova bratra Músy a ona si uvědomila, že jsou si podobní jako vejce vejci. Trvalo několik týdnů, než sebrala odvahu a zašla za ním. Když se k tomu konečně odhodlala, Músá s účastí vyslechl její příběh. I on byl toho názoru, že by se Sulajmán nikdy nevypořádal s tím, že je neplodný. A tak se domluvili na společném plánu. Marjam Músu potají navštěvovala, dokud neotěhotněla. Narodil se chlapec a Sulajmán neměl nejmenší pochyby, že to je jeho dítě. O dva roky později Marjam znovu vyhledala Músu. Dcera, kterou porodila tentokrát, byla Sulajmáno-vou věrnou kopií. V domě v Rajské ulici tak přišlo na svět pět dětí a Sulajmán byl všeobecně považován za jejich šťastného a Bohem požehnaného otce. Když se pak Músá odstěhoval do Paříže, řekla Marjam svému muži, že jí doktor nabádá, aby už neměla další děti. Až do dnešního dne znala toto tajemství jen ona sama, Músá a Chadídža. Nafísa jen krátce nahlédla do ložnice staré Zu Zu a hned spěchala do svého pokoje. Rychle otevřela malé okénko v mříži. Otvor byl právě tak veliký jako její obličej. Nafísa ucítila na rozpálených tvářích příjemně chladivý vzduch. Měsíc a hvězdy nehybně stály na noční obloze, jako by byly ztuhlé zimou. Tak strašně dlouho už neviděla svého poručíka! Její láska však každým dalším dnem sílila. Nafísa měla neustále před očima jeho obličej s jasně modrýma očima, cítila na tváři jeho bílé prsty. Ne, nechtěla se stát ženou žádného jiného muže, chtěla jen svého anglického poručíka. Při každé ze svých pěti denních modliteb se modlila za jeho návrat. Před bránou náhle se skřípěním brzd zastavilo auto. Vystoupil z něj šofér a stiskl zvonek. Nafíse se zdálo, že za sklem bočního okénka rozeznává muže s vyhrnutým límcem. Že by to byl on? Že by měl odvahu přijet přímo před jejich dům a oficiálně požádat o její ruku? Nafísa se rozběhla ke skříni, vyndala z ní kožich, chvatně si ho přehodila přes ramena a vyběhla na schodiště. Musím ho uvítat. Nesmí se jako první setkat s matkou, pomyslela si, musím ho varovat… Chadídža ustala v tanci uprostřed pohybu. Zaslechla totiž zvonek.Tleskání a trylkování umlklo. Hudebníci za paravánem přestali hrát. Z chodby se ozval mužský hlas: “Já Alláh!

Já Alláh!”, který vykřikoval tradiční varování, že do pokojů vyhrazených ženám se chystá vstoupit muž. Když Chadídža uslyšela známý hlas, rozběhla se ke dveřím. “Ibráhíme?” zvolala. A opravdu, v příštím okamžiku už stanul ve dveřích její milovaný syn. S radostným výkřikem rozevřela Chadídža náruč a přitiskla ho k sobě. Po tvářích jí stékaly slzy. “Tolik jsi mi chyběla, umm!” zašeptal Ibráhím. “Ani nevíš, jak hrozně jsi mi scházela.” Tety, sestřenice, všechny ženy z rodu Rašídů se s tvářemi zářícími radostí shlukly kolem Ibráhíma, zatímco jejich návštěvnice si vzrušeně šeptaly: Doktor Rašíd se vrátil domů! Vypadal zdravě a odpočatě. Vskutku šťastný večer, opravdu zdařilá slavnost! Bůh je dobrý! Bůh je převeliký. Když k Ibráhímovi přistoupila Marjam Misrachiová, objal i ji. Neslušelo se sice, aby se muž dotýkal ženy, která s ním nebyla spřízněná, ale teta Marjam pro něj byla jako druhá matka. Vzala si ho k sobě, když měly přijít na svět jeho sestry Fátima a Nafísa; vyrůstal s jejími dětmi, byl na bar micvě jejích synů a jako dítě u Misrachiů pravidelně jídával o sabatu. “Matko,” pronesl Ibráhím s rozzářenou tváří, “rád bych ti někoho představil.” Ustoupil stranou, a když do salonu vkročila mladá žena, všechno utichlo. Byla vysoká a štíhlá a měla okouzlující úsměv. Na sobě měla elegantní cestovní kostýmek a přes rameno jí visela kožená kabelka. Nejnápadnější na ní byl klobouk s širokou krempou, odvážná evropská kreace. Přítomné ženy však ze všeho nejvíc fascinovaly vlasy sahající na ramena, zastřižené do pážecího účesu - neznámá žena měla platinové vlasy jako Jean Har-lowová! “Tímto tě představuji své rodině,” pronesl k ní Ibráhím anglicky. Pak se obrátil k Chadídže a řekl arabsky: “Matko, to je Alice, moje žena.” Nikdo se neodvažoval ani vydechnout. Teprve když Alice napřáhla ruku a řekla v angličtině: “Dobrý den, paní Rašídová. Těší mě, že vás poznávám,” ozvalo se šeptem pronesené: “Angličanka!” Chadídža chvíli zírala na podávanou ruku, pak rozpřáhla náruč a pravila anglicky: “Vítej v našem domě, má nová dcero. Bůh buď pochválen, neboť nám požehnal, když tě k nám přivedl.”

Teprve když Alici pustila ze svého objetí, všimla si toho, co už zaznamenaly ostatní ženy: její nová snacha byla těhotná. “Alici je dvacet jako tobě,” řekl Ibráhím své sestře, která vešla do dveří chvilku po nich. “Hned mi bylo jasné, že z vás budou přítelkyně.” Nafísa svou švagrovou objala. Obdivně si prohlížela její bílou pleť a plavé vlasy a přitom myslela na svého poručíka. Nepřišel, ale Nafísa získala alespoň anglickou příbuznou. Chadídža přistoupila ke svému synovi. “Jsi šťastný, mé dítě?” zeptala se. “Nikdy v životě jsem nebyl šťastnější, matko,” řekl Ibráhím a ona v duchu vzdala dík Bohu. “Měl jsi nám dát vědět předem, Ibráhíme,” ozvala se Nafísa. “Mohli jsme přichystat pokoje pro tvou ženu…” Ibráhím svou manželku láskyplně objal kolem pasu a řekl: “Alice bude bydlet se mnou, na druhé straně domu.” Chadídže na okamžik ztuhl úsměv na rtech, ale rychle svůj údiv překonala. “Jistě, jistě. Pojď, dcero, chtěla bych tě seznámit s našimi hosty…” Sára vykročila pryč od brány. Dneska se jídla nedočkala. S vděčností si však připomněla teplou vlněnou přikrývku. Alespoň už nemusím mrznout, pomyslela si. Ještě před chviličkou pociťovala hořké zklamání. Trpělivě čekala, až se jako každý večer objeví v okně její dobrodějka, která většinou sešla dolů, když Sáru zahlédla, a donesla jí něco k jídlu. Bývalo toho tolik a tak vybrané lahůdky, že dívka měla dojem, jako by jí Bůh posílal po svém andělu pokrmy z ráje. Abdua stále ještě nenašla. Už však neměla strach, protože věděla, že ji vede a ochraňuje Bůh. Vtom před domem zastavilo auto. Sára nechtěla věřit svým očím. Uvnitř vozu seděl muž, s kterým se před mnoha měsíci ráno po Nazířině svatbě setkala v třtinovém poli u silnice. Byl to onen cizinec, který jí daroval hedvábný šál. A ona znovu žasla, jak je podobný jejímu milovanému Abduovi. Sára pocítila první bolesti, právě když pozorovala cvičeného paviána v pyžamu s ustřiženými rukávy a nohavicemi. jak metá kozelce na hřbetě osla. Komické číslo přilákalo před elegantní hotel Continental-Savoy, před nímž Sára občas prosebně napřahovala dlaň k bohatým turistům, zástup

lidí. Smála se kouskům, které prováděla opice, a úplně zapomněla, že ještě nesplnila svou denní kvótu. Nadžíba bude zase běsnit. Vtom jí útroby sevřel první bolestný stah. Sára ztuhla. Byla to palčivá bolest, jako by se jí kolem podbřišku zařízla obruč. V prvním okamžiku si dívka pomyslela, že to je následek faláfelu, který si ráno koupila u pouličního prodavače za peníze, jež vlastně nepatřily jí, ale Nadžíbě. Měla hrozný hlad, protože naposledy jedla před mnoha hodinami. Je možné, že by z něho ještě teď měla bolení břicha? Když se bolest opakovala, tentokrát tak prudce, že jí vystřelila až do nohou, Sára s úlekem pochopila, že se na svět hlásí její děťátko. Ale vždyť na to je ještě příliš brzy! “Kdy bylo dítě počato?” zeptala se jí Nadžíba, když Sáru přijímala do žebráckého klanu. Dívka jí však nebyla schopná dát uspokojivou odpověď. Při pátrání po Abduovi ztratila přehled, kolik dní a měsíců uplynulo. Vzpomínala si však, že když se sAbduem milovali, kvetla bavlníková pole žlutými kvítky a právě probíhala sklizeň kukuřice. Nadžíba odpočetla měsíce na ukoptěných prstech a nakonec řekla: “Narodí se koncem února, možná začátkem března, až bude vát chamsín. Tak tedy dobrá, můžeš zůstat. Myslíš si možná, že ženě s břichem lidi dají almužnu spíš. Ale není to pravda. Lidi si myslí, že to je trik a že máš pod šaty meloun. Ale až porodíš, bude to sypat. Nad tak mladou matkou se lidi slitujou, zvlášť když jsi tak malá a hubená.” Sára Nadžíbě nezazlívala, že ji držela s jídlem zkrátka, protože chtěla, aby vzbuzovala dojem, že je polomrtvá hlady. Když už nic lepšího, získala alespoň střechu nad hlavou, matraci a společnost lidí, kteří se stali jejími přáteli. Někteří z žebráků na tom byli mnohem hůř než ona, protože přišli k Nadžíbě jako zdraví a silní muži. Chudáky z nich bylo třeba teprve udělat, a tak se dobrovolně nechali zmrzačit, zohavit své tělo, protože jen tak mohli vyžebrat dost peněz. Ženy zase byly nuceny nabízet své tělo. Prostituce sice nebyla zakázaná, ale bylo to ponižující řemeslo. Po prvních strašných týdnech ve městě se Sára bála, že padne hlady uprostřed ulice a lidé budou lhostejně obcházet její bezvládné tělo. A tak pro ni byla ochrana, kterou jí poskytla chamtivá a bezcílná Nadžíba, záchranou v nejvyšší nouzi. Když jejími útrobami projela bolest potřetí, vymanila se Sára ze sevření davu a vzhlédla k obloze, aby zjistila, jak vysoko stojí slunce. Tam venku doma bývalo vždycky tak jednoduché odhadnout denní dobu, ale tady ve městě s jeho vysokými budovami, kopulemi a minarety strmícími k nebi nebylo slunce chvílemi ani vidět. Oblohu za střechou Turf dubu už barvily červánky. Den se nachyloval. Sára měla naprostou vnitřní jistotu, že dítě přijde na svět za studené lednové noci. Náhle ji zaplavila vlna štěstí. Konečně to bude! Připadalo jí, že na Abduovo dítě čeká už celou věčnost. Rychle zabočila do postranní uličky, aby nebudila pozornost, a rozběhla se směrem k Nilu. Ulice, v níž bydlela Nadžíba se svou žebravou cháskou, byla sice na opačné straně Káhiry, na Starém Městě, ale tam Sára nechtěla. Nejprve musela splnit jiný, důležitější úkol, a to znamenalo projít nejmodernější čtvrtí města, kde po širokých bulvárech šuměla nablýskaná auta a po udržovaných chodnících spěchaly za nákupy ženy v krátkých sukních a střevíčcích s vysokými podpatky. V této čtvrti nebyla vesnická dívka ve špinavých potrhaných šatech vítaným hostem. Když Sára konečně dospěla do blízkosti řeky, slunce se právě skrylo za obzor a nastal soumrak, který zanedlouho vystřídá tma. Sára cítila, že si musí pospíšit. Bodavá bolest jí projížděla útrobami ve stále kratších intervalech. Byla však rozhodnutá nejprve splnit svůj úkol, a teprve pak se vrátit k Nadžíbě. Bylo zapotřebí maximální opatrnosti, protože nedaleko stála anglická kasárna a za nimi bylo velké muzeum, které právě zavíralo, takže z jeho bran proudily zástupy návštěvníků. Sára se roztřásla. Rychle se ochlazovalo. Doma, ve své rodné vsi, by touto dobou zavedla starého buvola do stáje a pak už by spěchala do rodičovského domku, uvnitř kterého by se od ohniště šířilo blahodárné teplo. Co se asi dělo doma po jejím odchodu? Byl šejch Hámid hodně rozhněvaný, že přišel o nevěstu? Pátrali po ní otec s bratry, aby ji zabili? Ztloukli její matku, aby z ní dostali pravdu? Nebo šel život prostě dál a zmizení Sáry, Bint Tau-fík, se prostě stalo jedním z mnoha příběhů, které se ve vsi vyprávějí? Sára jen nerada vzpomínala na první dny v Káhiře. Tenkrát ještě nepochybovala, že se jí podaří najít Abdua, i když nepřestávala žasnout, jak nekonečnými ulicemi proudí davy cizích lhostejných lidí, kteří si jí prostě nevšímali nebo

zlostně mačkali klakson, aby ji upozornili, že jim má uhnout z cesty. Portýři ji pokaždé vypeskovali. když se v noci uložila ke spánku v průjezdu. Pouliční obchodníci ji odháněli, protože byli přesvědčení, že jim chce něco ukrást. Jednou na ni dokonce zavolali policistu, který jí pohrozil, že ji zatkne. Místo toho ji však zavedl do jakéhosi bytu, kde mu tři dny a tři noci musela být po vůli, než se jí podařilo utéct. Konečně na své bezcílné pouti městem objevila most, pod kterým nocovali mrzáci a žebráci. Sára se pokusila vyžebrat na chodcích pár šestáků, ale okamžitě se na ni obořila jakási žena s tetovanou bradou a zahnala ji. Prohlásila, že to je jejich most, a že kdyby tu Sára chtěla žebrat, musela by se dohodnout s Nadžíbou. Od té doby tedy žebrala ve službách oné pozorouhodné ženy jménem Nadžíba, což znamená urozená. Sára jí odváděla polovinu svého denního zisku. Často jí nezbylo ani tolik, aby si mohla koupit paličku cibule k večeři. Nebyla dobrá žebrácká. Jednou ji její druzi málem vyhnali. Ale pak jí krásná paní z velkého růžového domu darovala vlněnou deku, spoustu dobrot a dokonce i peníze. Od té chvíle s ní byla Nadžíba spokojená a doufala, že až se narodí dítě. bude dívka dostávat ještě tučnější almužnu. Sára směla zůstat. Krásná paní ji pravidelně obdarovávala. A jednoho večera Sára ke svému úžasu viděla, jak do onoho domu vešel cizinec, od kterého dostala hedvábný šál. Od té chvíle věřila, že její kroky vede Bůh, a znovu nabyla naděje, že najde i Abdua. Při dalším stahu pod Sárou podklesla kolena. Schoulila se v průjezdu domu a pozorovala, jak se z kruhové křižovatky před anglickými kasárnami do všech směrů rozjíždějí auta a autobusy. Chtěla dolů k řece. Nemohla už déle čekat! Sotva se setmělo, rozžehly se pouliční svítilny. Kryta stínem, který vrhaly vysoké budovy s ohromnými výkladními skříněmi, se Sára rozběhla širokou ulicí. Proplétala se mezi auty, až konečně dospěla k mostu klenoucímu se přes řeku. Po něm vedla výpadová silnice k pyramidám. Touto silnicí, která kdesi protínala i Al-Taflu, Sára před několika měsíci přišla do Káhiry. Zpátky domů tudy však už pro ni cesta nevedla. Ztěžka oddechujíc se dívka vlekla dál. Musela se co chvíli zastavit, protože bolest byla stále prudší, téměř k nesnesení. Když pod nohama ucítila vlhkou zem, klesla na všechny čtyři a plazila se dolů k řece. Konečně se ocitla

uprostřed rákosového porostu plného odpadků a hnijících rvb. Po levici viděla felúky uvázané k molům. Tady bydleli chudí rybáři, kteří si na ohništích vedle svých člunů vařili svou nuznou večeři. Po její pravici se za budovou muzea pohupovaly na vlnách prostorné obytné čluny boháčů. Na palubách hořely tisíce světýlek a otevřenými okénky se linuly zvuky hudby a smíchu. Za řekou se prostíral velký ostrov se sportovními kluby, bary a vznosnými vilami. Také odtud do tmy zářila světla. Sára necítila strach, když se plazila k vodě. Bůh jí pomůže a ona už brzy bude smět chovat v náručí Abduovo dítě, tak jako v ní před mnoha měsíci směla držet Abdua. Až za nějaký čas zase nabere síly, bude pokračovat ve svém pátrání, protože se nikdy nevzdala naděje, že se se svým milým opět shledá. Teď nechala promluvit instinkt vesnické ženy, který rodičce velel sejít k řece a pozřít trochu bahna z břehu, protože Nil měl tu moc uchovat zdraví a sílu a ochránit dosud nenarozené dítě před uhranutím. Bolesti ještě zesílily a stahy byly stále častější. Sára pochopila, že už nezbývá moc času. Dítě si razilo cestu na svět. Dívka ležela na zádech, dívala se k nebi a divila se, že už vypukla noc. Nahoře na obloze zářilo moře hvězd. Abdu jí jednou řekl, že to jsou oči andělů. Snažila se nekřičet, protože to by ji zneuctilo. Myslela na HagarJak na poušti hledala vodu pro své dítě. Jestli to bude chlapec, dám mu jméno Ismáíl, pomyslela si. Zadívala se na světla na druhém břehu, zlatě a stříbřitě zářící do noci. Viděla ženy v bílém, které vypadaly jako andělé. Když ji přemohly bolesti a hvězdy nad ní se divoce roztančily, upřela oči na třpytivá světla a pomyslela si: Takhle to vypadá v ráji. Takhle to vypadá v ráji, řekla si v duchu lady Alice, když stanula na terase klubu Cage ďOr. Káhira tonula v moři světel, v roztančených vlnách Nilu se jako třpytivé diamanty odrážely hvězdy - ano, takhle vypadá ráj! Alice byla tak šťastná, že toužila zavířit v tanci tam dole pod sebou, na rozzářeném břehu řeky. Její nový život překonával veškeré očekávání, všechny sny. Slýchávala, že Káhira je Paříž na Nilu, nikdy si však nemyslela, že by mohla natolik připomínat Francii. Dům, v němž bydlela, byl malý palác ve čtvrti

ambasád a skvostných rezidencí zahraničních diplomatů. Nebylo těžké podlehnout představě, že sídlo rodiny Rašídů stojí v pařížské Neuilly. Jaká nová nádherná překvapení jí život ještě chystá? Zaplať pánbůh, že ta hrozná válka už skončila, pomyslela si lady Alice, i když ona sama z ní mnoho nepocítila. Žila se svým otcem, hrabětem z Pembertonu, v rodinném sídle na venkově. Je)í otec sice vyjádřil ochotu ubytovat zde děti z rozbombardovaných měst, ale tak daleko to naštěstí nikdy nedospělo. Alice by si s nimi nevěděla rady. Jen nerada myslela na tak protivné věci, jako je válka a sirotci. Nechtěla myslet ani na prosakující zvěsti, že by Angličané měli odejít z Egypta. Bylo to naprosto nepředstavitelné. Co by se stalo, kdyby k tomu opravdu došlo? Copak to nebyli Angličané, kdo z Egypta udělal tuhle pohádkovou zemi? První, na čem se s Ibráhímem shodli, když se loni v Monte Carlu seznámili, byla nechuť zatěžovat si hlavu nepříjemnými myšlenkami. Když ostatní vedli vzrušené politické debaty, Ibráhím se držel stranou. Bylo toho tolik, co Alice na svém muži obdivovala. Byl milý a velkorysý, měl bezvadné vystupování, nebyl ani trochu ješitný a nevychloubal se tak jako všichni ostatní muži. Alice byla přesvědčená, že být osobním lékařem krále je neobyčejně důležité poslání. Ale Ibráhím se jí přiznal, že je to snadná úloha, která nevyžaduje příliš lékařského umu. Řekl jí dokonce, že se stal lékařem jen proto, že i jeho otec byl lékařem a zároveň ministrem zdravotnictví. Vylíčil jí, že po zdárném ukončení studií, během nichž však nedosahoval bůhvíjak skvělých výsledků, a po určité době zcela průměrné praxe uvítal, že nebude nucen otevřít si vlastní ordinaci. Otec ho představil Fárúkovi a král k němu okamžitě pocítil sympatie. Ibráhím vždy zdůrazňoval, že to nejlepší na jeho funkci osobního lékaře krále je, že se rozhodně nenadře. K jeho povinnostem patřilo dvakrát týdně změřit Fárúkovi tlak a občas mu předepsat něco proti žaludečním obtížím. Alici nijak nevadilo, že Ibráhím není žádný “hloubavý mraveneček”, jak sám o sobě jednou se smíchem prohlásil. Byl spokojený, že o sobě může říct, že má vyrovnanou povahu a příjemný zevnějšek. Neměl k ničemu ani vášnivé sklony, ani vyslovený odpor. Nebyl žádný fanatický vyznavač nějakých idejí a neměl ctižádost dosáhnout něčeho mimořádného. Důležité pro něj bylo jen to, aby o sobě mohl říct, že se mu povedlo zajistit své rodině i sobě příjemný život. Dokázal si užívat. Věděl, že zábava a povyražení jsou důležitou součástí života. A pro tohle všechno ho Alice milovala. Považovala ho také za dobrého milence, ačkoliv neměla možnost srovnání s jinými muži, protože když se poznali, byla ještě panna. Alice litovala, že už nežije její matka. Lady Frances by se exotický manžel její dcery jistě líbil, protože měla slabost pro všechno, co pocházelo z Orientu. Odnepaměti však trpěla nevysvětlitelnou depresí - do úmrtního listu uvedl doktor Rivers jako příčinu smrti melancholii. Lady Frances jednoho zimního rána strčila hlavu do plynové trouby. Ani hrabě, ani jeho dcera Alice či syn Edward nikdy nevyslovili slovo sebevražda. Když lady Alice uslyšela smích zaznívající z klubu, otočila se a pohlédla skleněnými dveřmi dovnitř. Fárúk stál jako obyčejně u ruletového stolu. Členové jeho družiny vyráželi nadšené výkřiky. Určitě právě vyhrál. Alici se egyptský panovník líbil. Připadal jí jako velký kluk, který s oblibou vypráví legrační historky a směje se všemožným vtipům. Královně Farídě, která mu dosud nebyla schopná dát syna, nebylo co závidět. Šeptalo se, že jí proto její manžel brzy zapudí. Na to měl egyptský muž právo. Stačilo jen, aby v přítomnosti svědků pronesl formulku “jsi propuštěna”, a byl se svou ženou rozveden. Alice zkřížila ruce na prsou. Mně nebezpečí, že by mě Ibráhím zapudil, nehrozí, pomyslela si. Byla si jistá, že mu porodí syna. Přesto jí ta všeobecná posedlost po synech připadala zvláštní. Samozřejmě že všichni muži toužili po synovi. I její otec, hrabě Pemberton, byl rozčarovaný, že jeho prvorozené dítě je dcera. Ale pro Egypťany bylo toto téma tím nejdůležitějším v životě. Alice už dokonce zjistila, že arabština nemá slovo pro “děti”. Když byl muž dotázán, kolik má dětí, použil v odpovědi slovo aulád, synové. Dcery se nepočítaly. Nešťastník, který plodil jen dcery, dostal pokořující označení abú báňat, otec dcer. Alice nemohla přehlédnout, že když se s Ibráhímem v Monte Carlu poznali, jeho zájem o ni vzrostl poté, co mu vyprávěla o své rodině a zmínila se o bratrovi, o strýcích a dalších mužských příbuzných a se smíchem řekla, že

zvláštností Westfallů zřejmě je, že přivádějí na svět spoustu synů. Ale nemiloval se s ní, nevzal si ji za ženu a nepřivedl ji do rodičovského domu jen proto, že věřil v její schopnost dát mu jednoho či více synů. Ibráhím ji stále znovu ujišťoval o své lásce. Zbožňoval ji, velebil její krásu a žehnal stromu, z kterého byla vyřezána její kolébka, hladil a líbal jí prsty na nohou. Kdyby tak jen otec měl víc pochopení! Kdyby mu tak dokázala vysvětlit, že ji Ibráhím opravdu miluje a že jí je dobrým mužem. Nesnášela nadávku “Arabák” a přála si, aby jí byl otec nikdy nevyslovil. Líbánky v Anglii skončily po dvou týdnech katastrofou. Hrabě se odmítl s jejím manželem byť jen seznámit. Vyhrožoval dokonce, že ji vydědí, protože se vdala za Ibráhíma. Že prý přijde o svůj podíl. Že ztratí právo používat titul lady, který jí jako dceři hraběte příslušel. Alice mu však odpověděla, že jí na tom nezáleží, protože si vzala pašu a titul lady jí tedy náleží i tak. Otcovy výhrůžky Alici nijak zvlášť netrápily. Nepochybovala, že se dá obměkčit, až přijde dítě. Hrabě určitě zatouží spatřit svého prvního vnuka. Ale chybí mi, musela si přiznat Alice. Byly chvíle, kdy ji přepadl stesk po domově. Zvláště v prvních dnech strávených v domě v Rajské ulici pociťovala, že se ocitla v úplně jiném světě. Hned první jídlo, kterým byla snídaně druhý den po příjezdu, jí připravilo nemalé překvapení. Alice byla zvyklá na tiché a klidné stolování jen ve společnosti svého otce a bratra. U Rašídů byla snídaně náramně hlasitá a hlučná záležitost. Ženy seděly pospolu na zemi, v rukou talíře naložené všemožnými pokrmy, mluvily jedna přes druhou a přitom se ládovaly, jako kdyby to měla být jejich poslední příležitost se najíst. Cítily potřebu všechno okomentovat. Důležitým tématem hovoru bylo koření a různé nuance chutí. Probíraly rozdíly mezi oleji a neustále se vzájemně vybízely: “Ochutnej tohle, ochutnej tamhleto!” Jídlo samotné bylo pro Alici jedna hrůza. Podávaly se vařené boby, vejce, teplé chlebové placky, sýr, nakládané limetky a papriky. Když Alice sáhla pro první sousto, upozornila ji Nafísa diskrétně: “My jíme pravou rukou.” Alice odpověděla: “Já jsem ale levačka,” Nafísa se chápavě pousmála a řekla: “Jíst levou rukou je urážlivé, protože tuhle ruku používáme k…” a naklonila se k Alicinu uchu. Ta chudák celá zrudla.

Musela se toho tolik učit, existovalo tolik pravidel slušného chování, jejichž porušení vyvolávalo pohoršení. Ale Rašídové byli vlídní a trpěliví. Zdálo se, že je dokonce těší, že mohou Alici naučit spoustě věcí. Často se smáli, a jak Alice pochopila, ženy s oblibou vyprávěly veselé historky. Spřátelila se především s Nafísou, která hned první den po Alicině příjezdu představila svou novou švagrovou princezně Fajze a jejím urozeným dvorním dámám. Ačkoliv byly všechny Egypťanky, v jejich oblečení a chování bylo mnoho evropského. Tenkrát však Alice utrpěla i první šok. Když se před odchodem oblékaly, zahalila se Nafísa od hlavy až k patě do černého přehozu, do miluje, takže z ní byly vidět jen oči. “Umm to od nás vyžaduje!” vysvětlila Nafísa Alici se smíchem. “Matka věří, že ulice Káhiryjsou plné hříšných svodů a ďábelských pokušení. Podle ní na každém rohu postávají muži a čekají, až budou moct nějakou ženu připravit o čest. Buď bez obav, Alice,” dodala, když viděla její zděšený výraz, “ty nejsi muslimka, takže tyhle předpisy se na tebe nevztahují.” Přesto ve však Alice musela v mnohém pracně přizpůsobovat. Postrádala slaninu s vejci k snídani, chyběly jí kotlety a šunka, protože vepřové maso, ale i alkohol islám zakazoval. Ani k jídlu se nepilo víno, po něm se nepodávala brandy. Ibráhímovi příbuzní mluvili pouze arabsky, ačkoliv byli kdykoliv ochotni přeložit jí všechno, co ji zajímalo. Nejnezvyklejší byl pro Alici oddělený život mužů a žen v rámci domu. Ibráhím směl kdykoli vstoupit do kterékoli místnosti, ale ženy, dokonce i jeho matka, ho musely požádat o svolení, když ho chtěly navštívit v mužském křídle domu. Když Ibráhím přišel domů v doprovodu hostů mužského pohlaví, zvolal: “Já Alláh!” a všechny ženy se okamžitě stáhly do svých komnat, aby je nikdo neviděl. A pak tu byla ještě ta věc s náboženskou vírou. Chadídža Alici hned na začátku přátelsky upozornila, že v Káhiře je nemálo křesťanských kostelů a že si tam může kdykoli zajít. Ale Alice nevyrostla v přísně religiózní rodině a chodívala do kostela jen při výjimečných příležitostech. Chadídža se zajímala, jak je možné, že existuje tolik různých křesťanských církví. “Máme různé náboženské směry. V islámu neexistují různé sekty?” řekla jí na to Alice. “Ale ano, existují, ale přesto jsme všichni muslimové a chodíme do stejné me-šity, i ten, kdo patří k nějaké sektě,” poučila ji Chadídža.

Když si s ní Ibráhímova matka chtěla popovídat o bibli, protože nechápala, proč existuje v různých zněních, když je jen jediný korán, musela její snacha přiznat, že to neví. Alice si však nemohla stěžovat, jak ji rodina jejího muže přijala. Všichni k ní byli milí a přátelští, oslovovali ji sestro nebo sestřenko. Chovali se k ní, jako kdyby v Rajské ulici žila odjakživa. Až se narodí dítě, bude její štěstí dokonalé… Na terase se objevil Ibráhím. “Tady jsi, drahoušku!” zvolal. “Potřebovala jsem se trochu nadýchat čerstvého vzduchu,” odpověděla mu Alice a pomyslela si, jak mu to ve fraku sluší. “To šampaňské mi stouplo do hlavy!” Starostlivě jí položil kolem ramen kožešinový šál. “Je chladno, a já teď musím pečovat o dva.” Pak jí vložil do pusy čokoládový bonbon s lanýžovou náplní, který ji přinesl, políbil ji a přitom si z něj kousíček ukousl. “Jsi šťastná, miláčku?” zeptal se a přitiskl ji k sobě.

“Jako ještě nikdy.”

“Stýská se ti?”

“Ne… no, trochu ano. Postrádám svou rodinu.”

“Je mi líto, že jsi se nepohodla s otcem a že má vůči mně výhrady.” “To není tvoje vina. Nemůžu se celý život řídit podle toho, co se líbí jemu.” “Víš, Alice, já jsem se v životě neřídil ničím jiným. Pokoušel jsem se plnit přání svého otce, ale ne pokaždé se mi to povedlo.” Zaváhal a pak tichým hlasem dodal: “Ještě nikdy jsem to nikomu neřekl, ale celou dobu mě pronásledoval pocit, že jsem selhal.” “Ale tys přece neselhal.”

“Kdybys znala mého otce, slituj se nad ním Bůh, věděla bys, o čem mluvím. Všichni ho znali, měl velkou moc a ještě větší vliv a byl velice bohatý. Vyrůstal jsem v jeho stínu. Nemůžu si vzpomenout, že bych od něj kdy slyšel vlídné slovo. Nebyl zlý, ale patřil k jiné generaci, do doby, kdy panoval názor, že projevovat synovi lásku ohrožuje jeho charakter. Někdy si myslívám, že otec očekával, že budu dospělý už v den, kdy jsem se narodil. Nepřežil jsem vůbec žádné dětství nebo jen to málo z něj, co mi dala matka. A když jsem dospěl, nedokázal jsem se otci zavděčit, ať jsem dělal, co jsem dělal. To je taky jeden z důvodů…” s něhou jí přejel ukazováčkem po tváři a se zářícíma očima pokračoval, “… proč toužím po synovi. Kdybych se otci mohl pochlubit

synem, byl by to můj první čin. na který bych mohl být opravdu pyšný. Syn mi může konečně dopomoct k otcově lásce.” Alice svého muže něžně políbila. Po chvíli je chlad přinutil vrátit se dovnitř. Nedolehlo k nim nic ze vzrušení, které zavládlo na druhém břehu Nilu, kde se s křikem sbíhali rybáři nad nečekaným nálezem. “Proč Angličani chtějí sebrat Arabům Palestinu a dát ji Židům?” zeptal se Fuád, zpovykaný mladý muž, a požitkářky nasál hašiš. “Arabové přeci tuhle zem nevzali Židům, ale Italům ve čtrnáctém století. Dokáže mi někdo říct, která evropská země by se vzdala území, které jí patří už od čtrnáctého století? To by stejně dobře mohli indiáni chtít vrátit Manhattan. A já se vás ptám: Vrátili by jim ho Američani?” Tři kamarádi spolu rozmlouvali na hausbótu Hasana al—Sábira zakotveném na břehu Nilu nedaleko Egyptského muzea. Rozvalovali se na širokých měkkých pohovkách a zabořeni do hedvábných polštářů společně kouřili vodní dýmku a pojídali hrozny, olivy, sýr, chléb a v oleji nakládané artyčoky, které si po libosti brali z velkých mosazných podnosů. Čtvrtý jejich společník se opíral o zábradlí lemující palubu. “No, já myslím, že nejde jen o to, kdo kde byl dřív,” reagoval Hasan znuděně. “Ale co si tím budeme lámat hlavu? Nám to může být jedno.” Fuád se však nedal od svého tématu jen tak odradit. “My jsme Židy za války nepronásledovali. Pro nás jsou to bratři, protože jsou stejně jako my všichni potomci proroka Abraháma. Celá staletí s nimi žijeme v míru. Nový Izrael nemá být domovem pro pronásledované Židy, ale pouhou záminkou pro Evropany, jak zase jednou získat vládu nad Blízkým východem, to mi věřte.” Hasan zasténal. “Začínáš vést nebezpečně politické řeči,

milý brachu…”

“Chci vám říct, jak to bude probíhat,” nenechal se ve svých úvahách přerušit Fuád. “Nepřijdou jako Semiti a nebudou žít jako bratři mezi Semity, ale jako Evropám, kteří se na nás ubohé Araby budou dívat spatra.To přece známe! Nesmíme do Turf dubu nebo do Sporting dubu, protože to není nic pro nás Arabáky! Musíme se postarat, aby Egypt zase patřil Egypťanům. Nebo dopadneme stejně jako Palestinci.”

“Angličan! z Egypta nikdy neodejdou, a jestli, tak teprve tehdy, až nebudou potřebovat naši bavlnu a Suez,” ozval se Valíd, blazeovaný mladý muž s dlouhými štíhlými prsty, a cynicky se zasmál. “A to obojí budou potřebovat až na věky věků…” “Při Bohu,” řekl Hasan podrážděně, “proč marníte čas takovými nesmysly?” “Protože Egypt má nejvyšší úmrtnost na světě,” suše opáčil Valíd. “Každé druhé dítě umře dřív, než dosáhne věku pěti let. Máme víc slepců než kterákoliv jiná země. A co proti tomu udělali Britové, naši takzvaní ochranitelé? Za celých osmdesát let, co okupují naši zem, neučinili jediný pokus zajistit venkovu pitnou vodou, vybudovat školy nebo zavést lékařskou péči pro chudé. Možná že ne vědomě, ale přece jen přispěli k tomu, že to s Egyptem jde z kopce i co se týče kultury, protože projevují přímo trestuhodnou lhostejnost. A to podle mě vyjde nastejno.” Hasan vstal a vydal se za Ibráhímem na palubu své obytné lodi. Měl sice ještě byt ve městě, v němž žila jeho žena, matka, neprovdaná sestra a jeho tři děti, ale Hasan trávil většinu času na hausbótu. Tady přijímal přátele a tady dobýval stále nová a nová ženská srdce. Teď zalitoval, že místo obou svých mladších společníků z kanceláře nepozval dvě prostitutky, “Omlouvám se, kamaráde,” řekl Ibráhímovi a zapálil si cigaretu, “ty dva už nikdy nepozvu. Neměl jsem tušení, jaké zastávají názory. Každopádně mi těmi svými politickými disputacemi jdou pěkně na nervy. Aspoň že ty působíš docela spokojeně.” Ibráhímjen zářil. Díval se směrem ke Garden City a v duchu si právě říkal, že Nil plyne se stejnou důstojnou pomalostí, s jakou uplývá čas. “Myslel jsem na Alici,” odpověděl a usmál se. “Sám sebe se ptám, čím jsem si vlastně vysloužil její lásku.” Také Hasan právě myslel na Ibráhímovu ženu. která měla v nejbližších dnech přivést na svět své první dítě. Víc než jednou si už pohrával s myšlenkou, jak by se lady Alice vyjímala v jeho posteli. Nechal se unášet představou jejích bílých paží a stehen, jejích neobvykle působících plavých vlasů. Ještě měl v živé paměti, jak mu na ni v Monte Carlu padl zrak, dřív než tu blondýnku z řad aristokracie Ibráhím vůbec zaregistroval. Ale jeho příteli se prostě nějak podařilo získat ji pro sebe. Hasan se od té doby opájel představou,

jak ji zve na svůj hausból a předvádí jí svou sbírku pornografie. Byla by šokovaná nebo by se jí to líbilo? Anebo snad obojí? Hasan se krotil jen kvůli Ibráhímovi, protože se nechtěl zpronevěřit jejich přátelství. Jinak by se již dávno pokusil dostat lady Alici do postele. “Jen tak mimochodem,” začal Hasan a zadíval se na svou tvář odrážející se v okně. Byl s tím pohledným mladým mužem, který se na něj odtud usmíval, spokojený. “Přišel za mnou bratranec manžela mé sestry. Uchází se o místo na ministerstvu zdravotnictví. Nemohl bys využít svého vlivu a přimluvit se za něj?” “Uvidím se s ministrem v sobotu na golfu. Řekni svému příbuznému, ať mi pozítří zavolá. Postarám se, aby to místo dostal.” Vtom se na palubě objevil Hasanův osobní sluha a řekl:

“Doktore Rašíde, právě vám volali z domova. U vaší ženy začaly bolesti.” “Al-hamdu lilláh! Chvála Bohu! Už brzy budu mít syna!” zvolal Ibráhím a rozběhl se do tmy. Nafísa kráčela za vysokým mlčenlivým Núbijcem v bílé galábíji a červené vestě a s červeným turbanem na hlavě, jedním z početných sluhů zaměstnaných v paláci o více než dvou stech místnostech, jejichž jedinou úlohou bylo plnit přání a tužby princezny a jejího muže. Palác stojící v samém srdci Káhiry pocházel z osmanské doby a představoval exotickou směs perské a maurské architektury. Jako princeznina důvěrná přítelkyně nebyla Nafísa v tomto labyrintu chodeb, pokojů a zahrad poprvé. Zatímco za svým němým průvodcem šla pohádkovými mramorovými arkádami na místo schůzky, slyšela tiché tóny valčíku - princezna měla hosty. Konečně dospěli do části paláce, kterou Nafísa prakticky neznala. Sluha rozhrnul sametový závěs a Nafísa vstoupila do rozlehlého sálu s nádhernou fontánou uprostřed. Věděla, že to je starý harém, který už léta nesloužil svému účelu. Podlaha byla vyložená tmavomodrým leštěným mramorem, který působil jako bezedná voda. Nafísa se téměř bála na ni vkročit. Zdálo se jí, že v hlubině vidí ryby. Podél stěn byly rozestavené dívány se sametovými nebo saténovými potahy. Z vysokého stropu visely na dlouhých řetězech nespočetné mosazné lustry. Všechny byly rozsvícené a vrhaly

na mramorové sloupy a oblouky tajuplné obrazce. Střed stropu zdobila skvostná květinová mozaika. Těsně u stropu přisedaly na stěnu zamřížované balkony, z nichž se dalo sledovat dění v sále. Nafísa si představovala, jak tu kdysi sedával sultán a potají pozoroval své ženy. Její zrak padl na nádherné nástěnné malby, které zobrazovaly nahé ženy koupající se v kašně. Některé z nich byly dokonce znázorněné v nepokrytě erotickém objetí. Obrazy zachycovaly mladé i staré ženy nejrůznějších typů. Všechny však jako by zahaloval opar melancholie, protože byly zajatkyněmi své krásy, uvězněnými jako ptáci v kleci jen proto, aby mohly poskytnout uspokojení svému pánovi. Nafísa odvrátila pohled od obrazů, které na ni působily znepokojivě. S bušícím srdcem myslela na to, jak dlouho čekala na tenhle večer. Jak asi bude probíhat první ničím nerušené setkání s jejím anglickým poručíkem? Neklidně přecházela rozlehlým sálem sem a tam. Přála si, aby už přišel. Její sny mu přisoudily roli něžného a citlivého milence. V kroužku princezniných přítelkyň už však slyšela i docela jiné příběhy. U dvora se pohybovaly také ženy, které se dobrovolně dávaly cizincům, a ty tvrdily, že Angličané mají chladnou krev. Bude její poručík stát o to, aby spolu strávili celou dlouhou noc zasvěcenou lásce? Třeba vstoupí, strhne ji k sobě, a až ukojí svou touhu, navždy zmizí… Když Nafísa zaslechla odkudsi z parku naříkavý křik páva, její obavy zesílily. Připozdívalo se. Z jejich schůzky už dvakrát sešlo - jednou ji zmařil Omarův záchvat vzteku, který jí nedovolil přijít včas, podruhé ji na poslední chvíli odřekl on, protože musel nastoupit do služby místo nemocného kamaráda. Nafísiny obavy pomalu přerůstaly v paniku. Už brzy ztratí svou svobodu. Dneska však nechtěla myslet na muže, mezi nimiž jí matka hledala ženicha. Byli to všechno bohatí, vzdělaní a pohlední muži. Jak dlouho se ještě bude moci vymlouvat a odmítat toho i onoho? Jak dlouho bude matka projevovat trpělivost, než konečně řekne: “Ten a ten je pro tebe přesně tím pravým, Nafíso. Musíš se znovu vdát, tvoje děti potřebují otce.” Ale já se nechci vdát, pomyslela si Nafísa, teď ještě ne, protože to znamená konec svobody a já už nikdy nebudu mít příležitost strávit noc plnou nádherné zapovězené lásky.

Vtom zaslechla kroky.

Sametový závěs se zavlnil jako ve větru, a její poručík byl tu. Sundal si čepici a jeho plavé vlasy zazářily ve světle lustrů. Nafíse se zatajil dech.

Vykročil k ní a v chůzi se rozhlížel po ohromném sále. Nablýskané holínky zvonily na mramoru. “Kde to jsme?” “V harému. Byl vybudován před třemi sty lety…”

Zasmál se. “To je jako z pohádky, jako z Tisíce nocí.”

“Z Tisíce a jedné noci,” opravila ho Nafísa. Stále nemohla uvěřit, že opravdu přišel. Konečně byli spolu, jen oni dva. “Sudá čísla přinášejí neštěstí,” dodala. Žasla, že jí ne-vypověděl hlas a že našla odvahu hovořit s ním s takovou lehkostí a nenuceností. “Proto Šeherezáda připojila k tisícímu příběhu ještě jeden.” Pohlédl na ni. “Můj bože, ty jsi krásná.”

“Měla jsem strach, že nepřijdeš.”

Přistoupil blíž. “Nic mě nemohlo zadržet,” řekl klidně, “i kdybych kvůli tomu musel dezertovat.” Nafísa si všimla, jak si v rukou nervózně pohrává s čepicí, a pocítila k němu o to silnější lásku. “Mám-li být upřímný, nevěřil jsem, že se s tebou někdy sejdu,” řekl. “Proč ne?”

“Jsi tak… nedostupná… jako ty postavy na obrazech…” ukázal na nástěnné malby, “žena skrytá za závojem, uvězněná za dřevěnými mřížemi.” “Moje matka mě hlídá jako oko v hlavě. Věří, že staré mravy jsou lepší než ty nové.” “Co jestli se dozví, že ty a já…?”

“Raději ani nemyslet. Měla jsem sestru, která něco provedla. Nevím co. Bylo mi tenkrát teprve čtrnáct a moc jsem nechápala, co se stalo. Slyšela jsem jen, jak na ni otec křičel. Vyhnal ji z domova - prostě jí zabouchl dveře. A nikdo z nás už v životě nesměl vyslovit její jméno. Ještě dneska se o Fá-timě nikdo slovem nezmíní.” “Co se s ní stalo?”

“Nevím.”

“Máš strach?”

“Ano.”

“Neboj se.” Napřáhl ruku a ona ucítila na paži dotyk jeho prstů, lehoučký jako vánek.

“Zítra odjíždím,” řekl. “Moje jednotka byla přeložena do Anglie.” Nafísa znala jen temné, vyzývavé oči arabských mužů, které, vědomky či nevědomky, hořely žádostivostí a příslibem milostných rozkoší. Ale její poručík měl modré oči, průzračné jako letní moře, v nichž se zračila nevinnost a zranitelnost, které ji vzrušovaly mnohem víc. “Takže nám zbývá jen tahle…” zašeptala, “tahle jediná chvíle?” “Máme pro sebe celou noc. Musím se hlásit až zítra ráno. Můžeš zůstat se mnou?” Nafísa přistoupila k oknu a zadívala se do noci. V zahradě kvetly bílé růže a kdesi mezi jejich trnitými stonky trylkoval slavík. “Znáš příběh o růži a slavíkovi?” zeptala se Nafísa.

Stoupl si za ni, tak těsně, že cítila v týle jeho dech. “Vyprávěj…” “Před dávnými časy…” začala Nafísa a cítila, jak se jí zmocňuje žár. Jestli se mě teď dotkne, zachvátí mě plamen, pomyslela si. “Před dávnými časy kvetly všechny růže bíle, barvou nevinnosti. Ale jedné noci se do růže zamiloval slavík. A jak jí tak zpíval svou jímavou píseň, hnulo se něco v jeho srdci. Slétl k růži a zašeptal: .Miluji té, růžičko moje. Růže se zapýřila a zbarvila se dorůžova. Ale slavík se snesl ještě blíž a růže rozevřela okvětní plátky a slavík ji připravil o její nevinnost. Protože však růže mají z vůle boží zůstat nevinné, zrudla studem. Od té doby rozkvétají červené a růžové růže. A ještě dnes se okvětní plátky růže začnou chvět, když se ozve slavičí zpěv. Ale nero-zevřou se, protože Bůh nepřeje lásce mezi ptákem a květinou.” Položil jí ruce na ramena a otočil ji k sobě. “A co muž a žena. Co Bůh určil jim?” Vzal její obličej do obou rukou a přiblížil své rty k jejím. Voněl po cigaretách a po whisky -nic z toho Nafísa dosud neokusila. Teď však ucítila chuť zakázaného ovoce na rtech, na jazyku. Pak o krok ustoupil, rozepnul si opasek s revolverem a zůstal nepohnutě stát, zatímco mu Nafísa třesoucími se prsty rozepínala knoflíky uniformy. K jejímu překvapení pod ní neměl košili. Svalnatý hrudník a mohutné paže napínaly bílou pokožku. Přejela prsty přes vypoukliny a pro-lákliny mezi jednotlivými svaly, přes ploché břicho. Měla

pocit, že se dotýká tvrdého a pevného mramoru. I její manžel byl mladý, ale měl měkké, téměř ženské tělo. A pak byl na řadě on. Pomalým pohybem jí vykasal blůzku. Nespěchal. Měli spoustu času. Ibráhím ze sebou potichu zavřel dveře ložnice. Alice se potřebovala po porodu v klidu vyspat. Pak se vydal za matkou, která spolu s hvězdopravkyní Kettou seděla v salonu nad astrologickými kartami. Pod Chadídžiným bdělým dohledem tu spalo i novorozeně. Ibráhím se sklonil nad postýlkou. Necítil ke své dceři nic než lásku a něhu. Vypadala jako andílek z nějakého obrazu. Jako jeden z nebeských andělů, pomyslel si Ibráhím. Hlavu pokrývaly plavé lokýn-ky, jemnější než hedvábí. Dám ti jméno Amíra, rozhodl se, ano,Amíra. S pocitem provinění si vybavil, že Jasmínu na svět s takovou láskou neuvítal. Tehdy byl natolik přemožený bolestí nad ztrátou své mladé ženy, že se na dítě nemohl skoro ani podívat. Dokonce ani dnes, po roce, nemiloval Ibráhím Jasmínu tolik jako tohle novorozeně. Ibráhímovu radost však zkalila vzpomínka na otce. Jako by ho slyšel říkat: Zase jsi zklamal. Šest roků už ležím v hrobě a pořád ještě nemám vnuka, který by celému světu dokázal, že jsem vůbec žil. Prosím, nebraň mi milovat tohle dítě, zapřísahal Ibráhím otce v němé prosbě. Avšak Alí odpověděl: Jsi otec dcer, nic víc. Chadídža položila synovi ruku na rameno. “Tvoje dcera se narodila ve znamení Mirach, jasné žluté hvězdy souhvězdí Andromedy, v sedmém domě. Ketta říká, že to znamená krásu a bohatství.” Odmlčela se. Tušila, co se odehrává v synově nitru. “Nemusíš si zoufat, Ibráhíme, příště to bude syn, in šá alláh” dodala tiše. “Určitě, matko?” Sklonil hlavu pod tíhou viny, kterou na něj navalil otec. “Nikdy to nelze říct s určitostí, Ibráhíme. Jen Bůh ve své moudrosti může člověka obdařit synem. Budoucnost je už dávno napsaná. Hledej útočiště v božím milosrdenství a nekonečném pochopení.” Matčina slova Ibráhíma sklíčila. Zdvihl ruce a nechal je opět rezignovaně klesnout. “Třeba mi syn nebude nikdy dopřán. Třeba jsem na sebe přivolal neštěstí.” “Co tím chceš říct?”

Ibráhím cítil, jak se na něj upírají temné, pronikavé oči hvězdopravkyně. Stařena přicházela do domu Rašídů často. Byla i při jeho narození, aby určila hvězdu, v jejímž znamení byl zrozen. Ale Ibráhím se v její přítomnosti nikdy necítil dobře. Její pátravý pohled ho vyváděl z rovnováhy. “Stalo se to té noci, kdy se narodila Jasmína a zemřela její matka. Byl jsem bez sebe zármutkem, nevěděl jsem, co dělám. Ve své bolesti jsem proklel Boha.” Nedokázal se své matce podívat do očí. “Spočívá na mně kletba? Nebudu nikdy mít syna?” zašeptal prosebným hlasem. “Tys proklel Boha?” zeptala se Chadídža a vtom se jí vybavil sen, který se jí zdál v noci před Ibráhímovým návratem z Monte Carla - viděla džiny a démony v temné, prachem pokryté ložnici. Bylo to snad znamení příštího dění? Čekala je budoucnost, v níž Rašídové nezplodí už žádné syny a rodina vymře? Chadídža si potřebovala okamžitě zjednat jasno.

Šeptem se uradila s Kettou. Podle jejích pokynů pak uvařila silnou sladkou kávu a Ibráhím ji musel vypít. Astroložka převrátila šálek na talířek a počkala, až na něj steče sed-lina a vytvoří jasný obrazec. Zavřela oči a zadívala se do Ibráhímovy budoucnosti. Viděla samé dcery. Na Ibráhíma čekaly jen dcery.

Ketta však vyčetla ze sedliny ještě jedno poselství. “Sajjide,” vydechla s úctou. Její mladistvý hlas Ibráhíma překvapil, protože byl přesvědčený, že jí musí být přinejmenším devadesát. “Ve svém zármutku jsi proklel Boha, avšak Bůh je milostivý a netrestá ty, kdo trpí. Na tomto domě přesto leží prokletí, sajjide. Nedokážu ti říct, co je jeho příčinou.” Ibráhím ztěžka polkl. Hrdlo měl vyprahlé. Otec, pomyslel si, to otec mě proklel. “Co to znamená?” “Rod Rašídů vymře.”

“Mou vinou? Je to jisté?”

“Je to jen jedna podoba budoucnosti, sajjide. Avšak Bůh je milostivý a ukázal nám cestu, jak tvé rodině navrátit požehnání. Musíš vyjít na ulici a udělat něco, co je velkou obětí a co dosvědčí, že máš soucitné srdce. Bůh miluje ty, kdo jsou útrpní, můj synu, a skrze tvou slitovnost z tebe sejme prokletí. Neboť Bůh je milosrdný. Jdi, jdi hned.” Ibráhím tázavě pohlédl na matku. Když mlčky přikývla, vyběhl z místnosti. Hnal ho otcův hněv, vzpomínka na muže, který říkal svému synu “bídný pse”, protože byl přesvědčený, že to utuží jeho charakter. S očima zalitýma slzami nasedl do vozu. Nevěděl, co by měl udělat, jaký čin se od něj očekává. Myslel jen na svého okouzlujícího andílka, na Amíru v kolébce. Toužil svou dceru milovat, ale nemohl, protože byl přesvědčený, že otec jím pohrdá, že s opovržením shlíží na obě jeho dcery, na všechny dcery, které se teprve mají narodit, neboť jméno Rašídů neponese žádný syn. Tak se naplní boží úradek a rodina vymře. Sotva vyjel bránou v zahradní zdi na ulici, šlápl na brzdu a položil hlavu na volant. “Co mám dělat?” Když se zase narovnal, díval se přímo na felážku s kojencem v náručí. Tu dívku tu viděl obcházet už dřív. Dívala se na něj, jako kdyby ho znala. Nikdy s ní nemluvil, nikdy si ji ani pořádně neprohlédl, ale když před ním teď stanula ozářená měsíčním světlem, náhle se rozpomněl na ono ráno zhruba před rokem. Ta žena se podobala děvčeti s džbánem. Byla to ona, kdo mu dal napít, když umíral žízní? “Jak se jmenuješ?” zeptal se. Podívala se na něj rozšířenýma očima. “Sára, pane,” odpověděla tichým nesmělým hlasem. “Tvoje dítě nevypadá zdravě,” řekl.

“Nedostává dost jíst, pane.”

Ibráhím si prohlížel na kost vyhublou postavu dívky. Také dítě bylo podvyživené. Ibráhíma se zmocnil zvláštní pocit. Jako by cítil boží ruku, která ho vede. Hlavou mu probleskla myšlenka, která se mu ve své jednoduchosti zdála geniální. “Když mi svého syna dáš,” řekl vlídně, aby děvče nezaplašil, “můžu mu zachránit život. Můžu mu zajistit život v dostatku.” Sára se na něj podívala se zmatkem v očích. Myslela na Abdua. Měla právo dát jeho syna někomu jinému? Ale tenhle muž je Abduovi tak podobný… Co má dělat? Už tak dlouho neměla nic v puse, že byla jen stěží schopná jasné úvahy. Vzhlédla k vysokému domu, v jehož zahradě kvetly pomerančovníky a z bezpočtu oken se linulo zlatavé světlo. Pomyslela na Nadžíbu, která ji denně nutila chodit s dítětem na ruce po žebrotě. Pak se znovu zadívala na muže, s nímž se už jednou setkala nedaleko své rodné vesnice. Jejím mozkem omámeným hladem probleskla myšlenka, že musí být v nějakém vztahu k Abduovi. “Ano, pane,” řekla plaše a napřáhla k němu paže s dítětem. Ibráhím vystoupil, přidržel jí dvířka vozu a počkal, až nasedne. Pak se rozjel.

“Cože chceš?” Hasan na něj nechápavě zíral.

“Chci se oženit s touhle dívkou,” opakoval Ibráhím a protáhl se kolem Hasana na palubu člunu. “Jsi advokát. Tak sepiš svatební smlouvu. Budeš zastupovat její rodinu.” Hasan vešel za svým přítelem do salonu. “Zbláznil ses? Co to má znamenat: Chci se s ní oženit! Máš přece Alici!” “Hasane, přemýšlej přece trochu! Já nestojím o ni, ale o toho chlapce. Alice mi dneska v noci porodila dceru. Astroložka mi řekla, že Bůh ode mě žádá dobrý skutek. Prohlásím tohohle chlapce za vlastního.” Hasan mlčky přemýšlel. Konečně pochopil, o co Ibráhímovi jde. “To si opravdu myslíš, že ti někdo uvěří, že to je tvůj syn? Jsi blázen, Zbráníme! Byl jsi skoro sedm měsíců v Monte Carlu. Nikdo ti neuvěří, že to je tvoje dítě.” “Ta žena říká, že se dítě narodilo před třemi měsíci. To znamená, že ho počala před rokem. Tenkrát jsem ještě byl v Káhiře. Když před svědky prohlásím, že to je můj syn, tak jím podle zákona bude.” Hasan zdráhavě přikývl, protože si uvědomil, že za necelou hodinu dostane návštěvu. S pokrčením ramen usedl k psacímu stolu, aby sepsal svatební smlouvu. Povolal svého sluhu jako svědka a podal Ibráhímovi pero k podpisu. Poté Hasan s Ibráhímem svazek stvrdili stiskem ruky. Protože další akt podle zákona vyžadoval čtyři svědky, nechal Hasan zavolat ještě svého kuchaře a domovníka. Všichni mlčky naslouchali, jak Ibráhím slavnostním hlasem odříkává: “Prohlašuji, že toto dítě je můj syn, dítě z mé krve. Nechť nosí mé jméno. Já jsem jeho otec a on je můj syn.” Hasan chvatně vyplnil rodný list a svědkové připojili své podpisy - domovník v podobě otisku prstu, protože neuměl psát. Ibráhím se pak obrátil na Sáru a třikrát, tak jak to vyžadoval mrav i zákon, prohlásil: “Jsi propuštěna, jsi propuštěna, jsi propuštěna.” Vzal jí dítě z náručí a řekl: “Toto dítě je před Bohem a podle egyptských zákonů můj syn. Nesmíš na něj už nikdy vznést nárok nebo mu říct, kdo jsi. Rozumělas mi?” “Ano,” hlesla Sára a v mdlobách se svezla k zemi.

Chadídža zírala na dítě v Ibráhímově náručí. Pak se nevěřícně podívala na svého syna. “Tohle že je tvoje dítě?” “Je to můj syn. Dal jsem mu jméno Zakarja.”

“Ale Ibráhíme, nemůžeš přece prohlásit za svého syna dítě jiného muže! V koránu stojí, že Bůh zakazuje přijmout za vlastního syna jiného muže!” “Je to můj syn. Oženil jsem se s jeho matkou a přijal jsem chlapce za svého. Mám doklady, které si žádá zákon.” “Zákon!” zvolala Chadídža. “Je proviněním proti božímu zákonu adoptovat cizí dítě! Ibráhíme, zapřísahám tě, to nesmíš udělat…” Chadídži se zmocnila panika. Ibráhím vzal dítě jeho matce! “Při vší úctě, matko, Ketta mi řekla, že mám jít na ulici a učinit skutek milosrdenství. A já ji poslechl. Zachránil jsem dítě před bídou a smrtí hladem.” “Bůh se nedá oklamat, Ibráhíme! Jeho neobelstíš! Neudělals to z milosrdenství, ale ze zištných důvodů! Nechceš být otec dcer, chceš být otec Zakarji. Ale tím jsi na náš dům přivolal ještě větší neštěstí. Prosím tě, můj synu, nedělej to! Vrať dítě jeho matce.” “Už se stalo. Je to můj syn,” opáčil Ibráhím. Když Chadídža uviděla bezmoc zračící se v jeho očích, jeho strach a zmatek, řekla: “Nechť se tedy stane, in šá alláh. Je-li to vůle boží. Poslouchej mě, Ibráhíme, musí to zůstat naším tajemstvím. Nikdo se nesmí dozvědět o původu toho dítěte. Nesmíš to říct živé duši, absolutně nikomu, jedinému ze svých přátel ani z rodiny. Musí to zůstat jen mezi námi dvěma. Jenom tak je možno uchránit čest rodiny.” Chvějícím se hlasem dodala: “Zítra tvého syna ukážeme světu. Půjdeš s ním do mešity a pak bude obřezán.” Chadídža byla zdrcená. S bolestným povzdechem se posadila. Po dlouhém mlčení zvedla hlavu a zeptala se: “A co je s jeho matkou? Kde je?” “Postarám se, aby nezůstala bez pomoci.”

Chadídža energicky zavrtěla hlavou. Znovu se přihlásila její obava, ta z hloubi nitra vyvěrající úzkost. Věděla z vlastní zkušenosti, co to znamená pro dítě, když ho násilím vezmou jeho matce. “Ne,” prohlásila, “ten maličký musí zůstat se svou matkou. Nesmíme je od sebe odloučit. Přiveď ji sem. Najdu pro ni práci tady v domě. Tak bude moct dítě kojit a Zakarja se on ní nebude muset odloučit.” Chadídža vstala a vzala vyhladovělého kojence do náručí. “Vychovám tě jako svého vnuka. Když tě nebesa stvořila, najde se pro tebe místo i na zemi,” zašeptala mu. Když pohlédla do zelených očí dítěte, vzpomněla si na svůj nový, znovu a znovu se opakující sen, který nedokázali!

la vyložit ani Ketta. Že by ten sen, v němž viděla dva tajuplné muže, jak si tisknou ruku, spokojeně se usmívají a pak dávají oddílu černých jezdců pokyn k odjezdu, byl předznamenáním této noci? Nebo zase jednou dostala možnost nahlédnout do minulosti, do své vlastní minulosti? Tváře oněch dvou mužů měly jen černé obrysy, ale jí přesto připadaly povědomé. Chadídža musela myslet i na svou dceru. Marjam jí řekla, že Nafísa odešla. Šla prý za princeznou. Měla se snad v paláci setkat se svým milencem? Hodina už pokročila, a ona pořád ještě nebyla doma. Chadídža v duchu prosila Boha, aby její dceru ochránil. Pak se otočila k Ibráhímovi: “Dobře mě poslouchej, můj synu. Zítra v mešitě dáš peníze na chudé. Budeš se modlit a prosit Boha, aby ti odpustil. Bůh je milosrdný.” A já se budu modlit, aby se slitoval nad naší rodinou, pomyslela si.

. kapitola

“Poslyšte, co to má znamenat? Je snad dneska svátek, že na ulicích není ani živáčka?” Řidič taxíku se ve zpětném zrcátku zadíval na svého pasažéra, který do jeho vozu nastoupil u hlavního nádraží. Ten pošetilý mladý Angličan s plavými vlasy byl na cestu vybavený náčiním na tenis, golf a kriket. Taxíkář mu chtěl říct, že pro takové, jako je on, je Káhira v dnešních dnech nebezpečné místo. Chtěl se ho zeptat, jestli snad neslyšel o včerejším masakru u Suezského průplavu, při kterém vojáci z jeho domoviny zabili padesát Egypťanů. Jestli neví, že celé město přísahalo pomstu za tento hrůzný čin a že vláda vyzvala všechny Brity, aby nevycházeli na ulici. Chtěl mu položit otázku, jestli už pochopil, proč nemohl sehnal taxík, jestli mu došlo, že dneska sveze Angličana jen ten, kdo už od života moc nečeká. Chtěl mu připomenout, že ho nechal nastoupit a uvolil se ho zavézt do Rajské ulice jen proto, že dostal slíbené štědré spropitné a že v den, jako je ten dnešní, není snadné sehnat rito. A že jsou nejspíš oba stejní blázni… Místo toho však řidič jen mlčky pokrčil rameny. Ten Angličan toho zjevně věděl jen málo, nebyl obeznámen ani s pravidly slušného chování. Netušil, že muž taxíkáře urazí, když se neposadí vedle něj, ale na zadní sedadlo. Pasažér nebyl jen tím, kdo zaplatí za jízdu, byl v taxíku hostem. Není pochyb, že to je mimořádně zabedněný Angličan, usoudil řidič. Avšak Edward Westfall, šestadvacetiletý syn hraběte Pembertona, si nemínil připouštět žádné starosti. Co mu na tom záleží, že káhirské ulice jsou v toto chladné sobotní ráno jako po vymření? Proč by ho mělo znepokojovat taxíkářovo mlčení? Tak dokonale si užíval svůj “studentský vandr”, jak otec označil jeho cestu, že mu nic, absolutně nic nemohlo zkazit náladu.

“Přijel jsem za sestrou,” sdělil řidiči, když jeli po široké třídě procházející káhirskou čtvrtí Ezbekíja. Ani Edward, ani taxíkář netušili, že ve stejný okamžik se kdesi houfují mladíci vyzbrojení sekyrami, tyčemi a klacky a chystají se vytáhnout do svaté války. “Moje návštěva pro ni má být překvapení,” pokračoval Edward a předklonil se, jako by tak chtěl řidiče popohnat, aby jel rychleji. “Moje sestra netuší, že přijedu. Je manželkou osobního lékaře krále Paruka, víte?” Usmál se a pyšně dodal: “Dneska budeme určitě večeřet v paláci.” Řidič zvedl oči k jeho tváři odrážející se ve zpětném zrcátku. To tedy vážně máš být na co pyšný, ty hlupáku! svr-bělo ho na jazyku. Angličan a králův přítel, to ti může jen přitížit. Otoč se a vrať se domů, dokud jsi ještě naživu. Místo toho však nahlas řekl: “Jistě, sajjide,” a zkoušel si spočíst, jak vysoké by mohlo být spropitné. “Už se nemůžu dočkat, jak se zatváří, až mě uvidí!” Edward se při pomyšlení na shledání se sestrou celý rozzářil. Tak dlouho už se neviděli! Hned po skončení války odjela Alice za svými přáteli na francouzskou Riviéru. Domů se vrátila jen na skok v doprovodu svého muže, doktora Rašída, ale při té návštěvě, od níž už uplynulo šest a půl roku, došlo mezi ní a hrabětem k vážné roztržce. A teď se psal rok ! “Víte, já jsem v Egyptě poprvé,” pokračoval Edward nevzrušeně, přestože se mu zdálo, jako by v dálce zaslechl jakousi ránu. “Pozvu Alici, aby se mnou podnikla plavbu jachtou po proudu Nilu až úplně dolů do Dolního Egypta. Chtěl bych si spolu s ní prohlédnout pyramidy. Jsem přesvědčený, že tam za celou tu dobu, co je provdaná v Egyptě, ještě nebyla.” Ani tohle nevíš! pomyslel si řidič s opovržením. Musíš plout proti proudu Nilu nahoru do Horního Egypta, když chceš na jih. Dolní Egypt leží na severu a Nil teče z jihu na sever. Nechtělo se mu však pouštět se do žádných debat, protože i on uslyšel detonaci. Nedovedl odhadnout, z jaké dálky výbuch zazněl. Není ve vzduchu cítit kouř? Liduprázdná ulice působila klidně a pokojně. “Hej!” zvolal Edward s pohledem upřeným přes čelní sklo. “Co se to děje?” Z postranní ulice se vyvalil bojovně naladěný dav lidí s obušky a pochodněmi-“Já Alláh!” zvolal řidič a dupl na brzdu. Pohled na hněvivé tváře a zaťaté pěsti ho však vzápětí přiměl sešlápnout plynový pedál a zahnout do další postranní ulice.

“Panenko skákavá…” zamumlal Edward, když to s ním hodilo do opěradla. “Co je to, nějaké procesí?” Když dojeli na konec ulice, spatřili přímo před sebou budovu v plamenech. Z oken se valil dým, všude na chodnících se tlačil dav lidí. Kupodivu tu nebylo vidět jediný hasičský vůz, nikdo z přihlížejících se nepokoušel oheň hasit. Když Edward uviděl, jak se z fasády uvolnil firemní štít a třeskl na ulici, stáhla se mu tvář nevolí. Smyihe & Sou, English Ha-berdashers, est. , stačil ještě přečíst, než tabule zmizela pod příkrovem suti a popela. Řidič zařadil zpátečku, vycouval ulicí až na první křižovatku a rychle uháněl pryč po hlavní třídě. S Edwardem na zadním sedadle to házelo sem a tam. “Tak řeknete mi konečně, co to má znamenat? Proč ten oheň nikdo nehasí?” zeptal se. Odpovědi se nedočkal. A pak i jemu došla řeč. Stačil jen zamumlat: “Proboha! To je hrůza!” Na konci hlavní třídy hořel další dům. A kolem něj pobíhali mladí muži a vytlučenými okenními tabulkami vrhali do místností vybavených anglickým nábytkem pochodně, aby oheň pořádně rozdmýchali. “Bože můj!” vydechl Edward, zatímco se taxíkář opatrně proplétal davem. “To vážně nevypadá dobře.” Když taxík prosvištěl bulvárem a zmizel za nejbližším rohem, zdvihl za ním vůdce davu pěst a vzkřikl: “Smrt bez-věrcům!” Stovky jeho spolubojovníků jeho výkřik jako hromová ozvěna opakovaly. V první řadě stál mladík, kterému plály oči vzrušením. Cítil v žilách proudit sílu od Boha. Pro tento den Abdu žil už bezmála sedm let. Odešel ze své rodné vesnice, aby šířil ryzí islámskou víru a přinesl Egyptu boží spravedlnost. Jeho jediným přáním bylo, aby s ním ten triumf mohla prožívat Sára - veselá malá Sára s baculatými tvářemi. Nikdy ji nepřestal milovat. Nejspíš je vdaná, možná dokonce vdova, protože šejch Hámid byl už tenkrát starý. Abdu si v duchu maloval, jak Sára za pultem Hámidova krámu s pýchou pokyvuje hlavou v odpověď na uctivé pozdravy zákazníků. Kolikpak asi má dětí? Od onoho dne, kdy se Abdu na svém odchodu z rodné vesnice nechal na travou porostlém břehu Nilu přemoct láskou k Sáře, ho pronásledovaly výčitky svědomí. Připravil ji

o panenství a při svatbě tak nemohla téct krev na důkaz její neposkvrněnosti. Když si však vzpomněl na žádostivost zračící se v očích starého šejcha a na sumu, kterou byl za nevěstu ochoten zaplatit její rodině, řekl si, že patří k mužům, kteří jsou ochotni uchýlit se ke lsti, aby získali ženu, kterou si vyhlédli. Stačí, aby se píchl do prstu, dřív než ho ovine kapesníkem, a všechno je zachráněno. Ten trik byl tak starý jako vody Nilu. Když Abdu dorazil do Káhiry, nazývané matkou měst, a našel adresu, kterou dostal, město ho zcela pohltilo. Nechal se strhnout vášnivostí a rozhodností členů Muslimského bratrstva a na všechno ostatní zapomněl. Spadl z něj všechen žal a Sára se stala sladkou vzpomínkou. Ta doba před sedmi lety byla dnes už jen vybledajícím snem. Abdu se někdy rozpomněl na mladíka, který pracoval na poli nebo hrál v kavárně Hádždžího Fanda vrhcáby či skládal verše pro Sáru. Tak docela přesně už nevěděl, kdo to vlastně byl, protože dnešní Abdu byl jiný člověk. Jeho život začal onoho večera, kdy přišel do Káhiry. Tehdy jako by slyšel slovo boží poprvé. Kázání z úst stařičkého imáma vAbduově rodné vsi všechny ukolébávalo k spánku. Neměl nic z boží inspirace vůdců bratrstva. I oni kázali podle koránu, předávali věřícím stejné poselství, avšak bratři recitovali verše súr tak, že Abdu jako by slova nejen slyšel, on je cítil, chutnal na jazyku. Byla pro jeho vyhladovělou duši potravou, jakou je pro tělo chléb a maso. Měl pocit, že se před ním prostírá jasně osvětlená, přímá cesta, po níž kráčí ke svému cíli. A tím bylo společně se svými druhy zachránit Egypt od pádu do propasti a oddat se Bohu a jeho milosrdenství. Vůdce přikázal davu, aby se zastavil. Vyšplhal na stožár pouliční lampy a spustil svou plamennou řeč: “Ukážeme světu, že Egypt už není ochoten trpět pod cizí nadvládou! Vyženeme Angličany ze země, zaženeme je do jejich hrobů!” Mladíci zahučeli nadšením a rozvlnili vlastnoručně vyrobené vlajky. “Lá iláha illá Iláh!” volali a spolu s nimi křičel i Abdu: “Není boha kromě Boha!” A když vůdce vzkřikl: “Vzhůru k Turf dubu!”, vlil se dav podoben přílivové vlně do nejbližší postranní ulice. Abdu s hlavou hrdě vzpřímenou kráčel v čele. Jeho zelené oči plály vírou ve vítězství spravedlnosti.

Vrchní velitel britské armády, důstojník ověnčený řády, vstal a pozvedl sklenku: “Pánové, na následníka!” Když si šest set hostů u dlouhých banketových stolů připilo na zdraví korunního prince, naklonil se Hasan k Ibráhímovi a zašeptal: “Ve skutečnosti si připíjíme na královský strip-poker.” Ibráhím se málem zadusil smíchy. Oba mladí muži patřili k čestným hostům banketu, který se v paláci Ábidín pořádal na počest narození Paruková syna a na který byli ve vyváženém poměru pozváni zahraniční hodnostáři, vysocí důstojníci egyptské a britské armády a vládní úředníci. Seděli pod rozzářenými lustry u vybraného menu sestávajícího ze spousty hlavních i vedlejších chodů, které se servírovaly na zlatě. Po rybích specialitách následoval chřest s máslem, studená polévka připravená ze smetany a salátové okurky, kachna na pomerančích a k ní malinový sorbet, pečená gazela a flambované třešně. K pití se podávalo víno zahraničních značek, prvotřídní koňak a pro povzbuzení silně slazená turecká káva. Přes družné rozhovory a hlasitý smích panovala v sále rozpačitá atmosféra. Do smíchu se občas přimísil falešný tón, někteří z hostů mluvili příliš nahlas a byli všechno jen ne veselí a uvolnění. Arabové i Angličané se zdvořile usmívali, jejich veselí však bylo spíše předstírané a pocity nijak upřímně přátelské. Všichni věděli, že se Jeho Veličenstvu dostalo rady, aby oslavu odložil vzhledem k nepokojům, které ve městě propukly po masakru v Ismáílíji. Avšak Fárúk o tom nechtěl ani slyšet. Ujistil své rádce, že důvod k obavám mají pouze Britové, on ne. Ještě nikdy nebyl král tak šťastný. Protože mu královna Farída neporodila syna, Fárúk ji zapudil - stačilo, že v přítomnosti svědků třikrát pronesl: “Jsi propuštěna.” Vzápětí pojal za manželku šestnáctiletou pannu a zahrnul ji luxusem, který do nejmenších podrobností popisovaly ve svých rubrikách drbů časopisy po celém světě. Během námluv a líbánek Narímán každý den překvapil nějakým dárkem - náhrdelníkem s rubíny jeden den, pralinkami ze Švýcarska druhý, jejími oblíbenými orchidejemi nebo koťátkem další den. A teď se mu jeho mladičká choť odvděčila prvním synem a on nemohl připustit, aby mu nějaký masakr či pověsti o jakémsi povstání pokazily dnešní slavnost. Ibráhím seděl jen několik míst od Paruka, aby byl okamžitě po ruce, kdyby snad královský žaludek stihla po vší té opulentní krmi nevolnost. Ještě před šestnácti lety byl Fá-

rúk pohledný, štíhlý muž, mezitím to však dotáhl na víc než devadesát kilo. Jedl s lačností, která jeho přátele uváděla v úžas. Od každého chodu si nechal naložit třikrát a už vprostřed hostiny měl v sobě deset sklenek šampaňského s pomerančovou šťávou. Hasan pozoroval, jak král pořádá další porci grilovaného mečouna s mátovým máslem, a naklonil se k Ibráhímovi: “To by mě vážně zajímalo, jak to s Narímán dělají, myslím v posteli. Jeho břicho přece daleko přesahuje jeho…” “Ticho, přerušil ho Ibráhím, “slyšels to?”

“A co?”

“Znělo to jako výbuch…”

Hasan se rozhlédl po ohromném sálu, kde se šest set mužů oddávalo orientálním kulinárním požitkům, jež patřily k luxusnímu životnímu stylu, který byl v poslední době terčem stále hlasitější kritiky. Vysokými okny s těžkými brokátovými závěsy dopadalo na mohutné mramorové sloupy, sametem potažené stěny a obrazy zasazené do zlatých rámů měkké zimní světlo. Zdálo se, že nikdo z hostů nic neobvyklého neslyšel. “To byl nejspíš ohňostroj na počest prince,” řekl Hasan.

“No jistě, ohňostroj…”

Hasan svraštil čelo. “Myslíš, že ta záležitost v Ismáílíji bude mít následky?” Měl ještě v živé paměti sérii alarmujících událostí, k nimž došlo před čtyřmi roky po potupné porážce Egypta v palestinské válce. Nejprve byl zavražděn velitel policie, pak guvernér provincie Káhiry a nakonec byl cestou na ministerstvo vnitra zastřelen ministerský předseda. Všude propukaly demonstrace, přepadení byla na denním pořádku. Konaly se stávky, které měly za cíl přimět Angličany k odchodu z Egypta. Ještě v loňském roce přišlo při demonstraci před britskou ambasádou o život několik lidí -a teď zase ten strašný masakr v Ismáílíji, k němuž došlo předchozí den. Ibráhím se na svého přítele povzbudivě usmál. “My Egypťané jsme možná velice temperamentní a občas i ne-vypočitatelní, ale nejsme takoví blázni, abychom tloukli a vraždili britské občany. Všechny ty řeči o jakési revoluci nejsou nic než hloupé výmysly. Naší zemi už nevládnou Egypťané víc než dva tisíce let. Jen blázen by si mohl myslet, že teď se na tom něco změní. Alespoň Jeho Veličenstvo se v nejmenším nevzrušuje. A teď dokonce máme následní-

ka trůnu. Vsadím se, že se nepokoje uklidní a že už zítra si dav najde jinou oběť, na které by si mohl vybít vztek.” “Máš pravdu.” Hasanovi se rázem zlepšila nálada. Jedním douškem vyprázdnil sklenku šampaňského. Sotva ji položil na stůl, sluha stojící za jeho židlí mu okamžitě dolil. Nespočetní sloužící byli připravení splnit libovolné přání každého ze šesti set hostů dříve, než je vůbec stačí vyslovit. Mlčky tu stáli, oblečení v bílých galábíjích, s turbany na hlavě a v bílých rukavičkách, a jejich jedinou starostí byla péče o tělesné blaho královských hostí. “Rád bych věděl, jestli už jsou známé výsledky vylučovacích zápasů,” řekl Hasan a vzal si opečený krajíček křupavého bílého francouzského chleba s dokonale vyzrálým sýrem brie. “Za favorita je považován Manchester…” Ibráhím ho však neposlouchal. Myslel na překvapení, které má svou ženu - cestu do Anglie. Věděl, že Alici se stýská po příbuzných, zvláště po Edwardovi, s kterým si bývali velice blízcí. Když její druhé dítě zemřelo na tropickou malárii, upadla do tak těžké deprese, že byl Ibráhím ochoten udělat cokoliv, co by ji z ní pomohlo dostat. Vzal ji dokonce s sebou na Fárúkovu svatební cestu, o níž se říkalo, že to je nejvelkolepější a nejdelší svatební cesta v historii. Šedesát pozvaných hostí se shromáždilo na královské jachtě k nikdy nekončící oslavě. Všichni muži byli oblečení do stejných modrých blejzrů, bílých kalhot a námořnických čepic. V různých přístavech pak společnost opouštěla palubu jachty, aby se v soukromých královských rolls-roycech přepravila do těch nejluxusnějších hotelů, kde opulentní oslava vrcholila. Fárúk svou novou choť zahrnoval nejdrahocennějšími šperky, nespočetnými uměleckými skvosty, hýčkal ji výtvory haute cuisine a haute couture. Sám se oddával své hráčské vášni a v canneském kasinu prohrál s Darrylem E Za-nuckem za jediný večer sto padesát tisíc dolarů. Byla to cesta na kouzelném létajícím koberci. Celý svět žasl, jen lady Alici to nechávalo chladnou. Nenaplnilo se ani očekávání nového těhotenství, v nějž Ibráhím vkládal velké naděje. Hasan se předklonil a pošeptal mu: “Přestaň se mračit, kamaráde, na scénu přichází královské fakáně.” Do sálu vešla chůva s novorozencem, zabaleným do činčilové přikrývky, a když šest set důstojníků a hodnostářů povstalo, aby vzdalo hold následníku egyptského trůnu, musel Ibráhím myslet na svého syna Zakarju.

Nikdo se tehdy příliš nedivil, když se v Rajské ulici zničehonic objevilo novorozeně. Nebylo výjimkou, že se muž oženil, aniž by o tom někomu řekl. Dokonce i Hasan musel kapitulovat a oženit se s jistou plavovláskou, kterou se mu nepodařilo získat jinak. Ta žena nyní žila na jeho hausbótu a Hasanova egyptská manželka o ní neměla ani tušení. Ibráhím tenkrát všem vysvětlil, že matku svého syna propustil. Chadídža Sáru diskrétně zavedla mezi služebnictvo a od té chvíle dívka prostě patřila k personálu. Z ko-jeňátka mezitím vyrostl roztomilý šestiletý klučina. Byl však slaboučký a věčně zasněný. K Ibráhímově údivu mu Zaki byl dokonce podobný. Navzdory Chadídžiným úzkostným pochybám v tom Ibráhím viděl znamení, že adopce dítěte byla božím úradkem. Matčiny obavy si prostě odmítal připustit. Ne, na rodině Rašídů nespočívá žádná kletba, přesvědčoval sám sebe, neboť egyptská bavlna dosahovala rekordních cen a jeho polnosti přinášely tak vysoké zisky, že si stěží byl schopen udržovat přehled o svém rychle se znásobujícím bankovním kontu. Žádný div, že se bavlně říkalo “bílé zlato”. Matka se určitě mýlí. Rodina byla šťastná a zdravá. Ibráhím mohl v klidu a pokoji vést tak pohodlný a bezstarostný život, jaký nebyl dopřán dokonce ani jeho otci. Kdyby tak jen Alice měla další dítě! Pak by štěstí bylo dokonalé. Ale jeho žena z jakéhosi nevysvětlitelného důvodu ztratila veškerý zájem o sex. Ibráhím dokonce nabyl dojmu, že za ním do jeho ložnice přichází jen s nevolí. Z vlastního popudu nepřišla nikdy, a když ji k sobě zavolal, chovala se chladně a drženlivě. Ibráhím až příliš dobře znal Hasanův názor, že ženy jsou předurčeny k tomu, aby rodily děti. a ne aby měly požitek ze sexu. Pozvolna začínal chápat, proč jeho přítel udržuje mimomanželské vztahy. Ale ve svých pětatřiceti letech nechtěl Ibráhím začínat s nevěrou. Jistě, nebyl žádný vzor dokonalého muslima - tu a tam vynechal povinné modlitby a také se nevyhýbal vínu. Ale stanovil si určitou hranici dodržování božích přikázání, kterou v žádném případě nechtěl překročit. A korán říkal naprosto jasně, že pohlavní styk smí být pěstován pouze v rámci manželství. Proto Ibráhím začal Alici rozmazlovat. Počínal si stejně jako Fárúk, který s tím zjevně slavil úspěchy. Ibráhím své ženě nosil drahé dárky, vodil ji do luxusních restaurací a trval

na tom, aby se oblékala v prvotřídních salonech a neohlížela se na astronomické účty za výstřelky nejnovější módy. Alice jeho snahy neodmítala, ale vytoužené nadšení se ne-dostavovalo. Co se mezi nimi vlastně stalo? Ibráhím o tom hodně přemýšlel. Byl dokonce v pokušení se jí zeptat. Nikdy se k tomu však neodhodlal, protože se neslušelo, aby muž mluvil se svou manželkou o sexu, sexuální soužití manželů nevyjímaje. To bylo tabu. Utěšoval se myšlenkou, že určitě na něco přijde. Neuspěje-li s cestou do Anglie, pak určitě s něčím jiným. V hodovním sále se objevil službu konající důstojník. Něco si šeptal s králem a vrchním armádním velitelem. Ibráhím by rád věděl, co se děje. Ze by v ulicích přece jen vypukly nepokoje? Pokud by protibritské nálady panující v Káhiře vyústily v násilí, mohlo by to znamenat ohrožení i pro Alici, přemítal Ibráhím. Je možné, aby se řadoví občané stali obětí msty? Na podobné věci nechtěl raději ani pomyslet. K něčemu takovému nemůže dojít, uklidňoval sám sebe. Jeho myšlenky začaly opět kroužit kolem příjemné představy, jak bude Alice překvapená, až jí řekne, že si spolu vyjedou do Anglie. Řidič taxíku, v němž seděl Edward, zabočil do postranní ulice, ale také v ní se valil dým a šlehaly plameny. Dav v ulicích narůstal. Muži vytloukali okna domů a házeli dovnitř zápalné bomby. Jednu budovu po druhé zachvacoval oheň. Šofér zkoušel, kudy by se mohl dostat do Garden City, ale žádná z ulic nebyla průjezdná. Nakonec se obrátil k Edwardovi se slovy: “Zavezu vás na bezpečné místo, sajjide,” zabočil do úzké uličky a krátce nato zastavil před Turf dubem. “Vevnitř jsou jen samí Angličan!,” řekl a natáhl se, aby svému pasažéru otevřel dveře. “Tady v klubu budete v bezpečí. “Ale jájsem přece chtěl do Rajské ulice! Co se to tu vlastně děje? Snad nevypuklo povstání?” “Prosím vás, jděte rychle dovnitř! Káhira je pro vás dneska moc nebezpečná! Jděte! Tam budete v bezpečí, in sá al-láhV Edward váhavě vystoupil a okamžitě se rozkašlal. Vzduch byl prosycený kouřem. Nedůvěřivě si prohlédl vchod do klubu a usoudil, že bude lepší pokusit se dostat

k sestře. Chystal se zase nastoupit, ale vtom se taxík odlepil od chodníku a i s jeho zavazadly zmizel za nejbližším rohem. Když ulicí otřásl výbuch kdesi v bezprostřední blízkosti, vyběhl Edward po schodišti do klubu. Ale i tady už vládla panika. Ve vstupní hale zmateně pobíhali členové klubu; muži v bílých kriketových kalhotách poráželi židle, dámy v plavkách a slaměných kloboucích zděšeně pištěly, egyptští sluhové v dlouhých galábíjích a s turbany na hlavě se drali ven ze dveří. Edward se prodíral tlačenicí a hledal někoho, kdo by se ho ujal a poradil mu, co má dělat. Do žeber se mu zapíchl čísi loket, kdosi mu dupl na nohu. Před klubem s kvílením brzd zastavil džíp. Vyskákali z něj mladíci a s kanystry benzínu a železnými tyčemi vyběhli po schodech. Edward s hrůzou přihlížel, jak podpalují závěsy, křesla a pohovky, z nichž vzápětí vyšlehly jasné plameny. Za žháři vnikla do klubu další skupina Egypťanů, a když se vyděšení členové klubu chtěli dát na útěk, zaútočili na ně železnými tyčemi. Vzduch naplnily výkřiky, z prvních ran vytryskla krev. Edward toho přes hustou clonu kouře mnoho neviděl. Když se rozprskly láhve v polici za barem, instinktivně se přikrčil. Konečně se mu podařilo prodrat se k recepci, ale za pultem nikdo nebyl. Otevřenými dveřmi uviděl na ulici hasiče s hadicemi. Když však namířili proudy vody na hořící budovu, vrhli se na hadice mladíci s noži a rozpárali je, takže byly k nepotřebě. Edward si razil cestu místností zahalenou stále hustší clonou dýmu. Na podlaze viděl ležet krví zbrocená těla Angličanů. Snažil se potlačit ochromující paniku. Neměl jinou myšlenku než dostat se ven. Hlavní vchod byl obsazený vzbouřenci. Edward zíral do plamenů. Bazén! blesklo mu hlavou. Když klopýtal vstupní halou ke dveřím na terasu, cestu mu náhle zastoupil mladý Egypťan v dlouhé galábíji. Edward viděl, jak se na něj upírá pár zelených očí, z nichž jako by sršely jiskry. Přemýšlel, jestli by se s mužem šlo domluvit. Vždyť on koneckonců nepatří k Angličanům, kteří byli usazení v Egyptě, ale přijel do Káhiry teprve dneska, jako pokojný návštěvník. Když se mu však po krku vztáhly dvě hnědé ruce, napjal všechny síly k obraně. Jak je to všechno absurdní, pomyslel si, zatímco zápasil s Egypťanem.

Jeho protivník natáhl ruku po váze s květinami. Alice bude zklamaná, byla Edwardova poslední myšlenka, než se sklo roztříštilo o jeho lebku. Alice nemohla uvěřit svým očím.

S košíkem, zahradnickým náčiním a v širokém egyptském slamáku, který měl ochránit její bílou pleť před sluncem, vešla do zahrady. “O bože!” zvolala, když spatřila ten zázrak u východní zídky, a klesla na kolena. Co když se jí to jenom zdá? Nezdálo. Na konci temně zelených stonků skutečně rašily drobné pupeny, a tři z nich se už dokonce rozvinuly do velkých karmínově zbarvených květů. Konečně! Po čtyřech letech marných pokusů, po čtyřech letech péče, pravidelného zalévání a přistiňování, po čtyřech letech pozorování, očekávání, zklamání a nového odhodlání - po vší té práci, nepolevující naději i obavách, že neuspěje, poprvé rozkvetly rudé bramboříky, její zamilované květiny. Chadídža v tom určitě uvidí dobré znamení. Alice doufala, že teď bude mít úspěch i s dalšími rostlinami - s karafiáty, zvonky, se všemi květinami, které tak bujně rostly na pozemcích rodiny Pembertonů. Alice tesknila po své domovině, po tudorském domě svých předků, po šťavnaté zeleni zahalené v mlhách. Stále znovu a znovu si v duchu vyvolávala obraz, jak nečekaně vstupuje do dveří a vidí překvapení zračící se v Edwardově tváři. Pak by zase mohli podniknout společnou vyjížďku na koních v doprovodu psů, tak jako to dělávali dříve. Zašla by s Amírou na nákup k Harrodovi a ukázala by jí střídání stráží před Buckinghamským palácem. Alici se stýskalo po slanině s vejci, po pivu a krvavém bifteku, po dešti trvajícím celé týdny, po jízdě červeným patrovým autobusem. Postrádala své přátele; Rupert s Mary jí na svatbě slíbili, že ji v Egyptě navštíví. Jak plynul čas, jejich slib byl stále mlhavější, až nakonec v dopisech, které si vyměňovali, přestala být o jakékoliv návštěvě řeč. Jen kamarádka Madeleine jí otevřeně napsala: “Momentálně je návštěva Egypta příliš nebezpečná - zvláště pro Angličany.” Přijde snad kvůli politice o své nejlepší přátele? Když Alice loni v létě sázela nové bramboříky, pojala úmysl podívat se domů. Pak však ke svému nesmírnému zklamání zjistila, že jako egyptská státní občanka, kterou se stala sňatkem s Ibráhímem, podléhá egyptským zákonům.

A k těm patřilo i ustanovení, podle kterého žena nesměla opustit zemi bez souhlasu manžela. Bez Ibráhímova podpisu nemohla dostat ani cestovní pas. Proto svého muže požádala, aby jel do Anglie s ní. Ale jeho povinnosti u dvora mu nedovolovaly opustit Káhiru. Když pak vyjádřila přání vydat se na cestu sama, Ibráhím nesvolil. Ale Alice byla pevně odhodlaná jet - třeba jen nakrátko. Byla rozhodnutá prosadit, že pojede sama. Podniknout tu cestu bez Ibráhíma se mezitím stalo jedinou možností. Alici bylo jasné, že nic by momentálně nebylo horší než znovu absolvovat společnou cestu. Potřebovala být konečně sama, v klidu si utřídit své pocity. Byla chyba, že se připojila ke společnosti provázející Fárúka na svatební cestě. Ibráhím byl tak vstřícný a úslužný, že ho na konci té cesty téměř nenáviděla. Ve skutečnosti však k němu nenávist necítila. V tom byl celý problém. Pořád ho ještě milovala a nedokázala se ve svých rozporuplných pocitech vyznat. Všechno to začalo druhý den po narození Amíry, když se dozvěděla, že do domu přibylo ještě jedno dítě - Ibráhímův syn. Alice se ohlédla na malého Zakiho, který seděl na bobku před slunečními hodinami a pozoroval motýla ve svých dlaních. Alice k tomu šestiletému chlapci necítila žádnou averzi. Byl obětí Ibráhímovy proradnosti stejně jako ona. Zakarja byl podle ní hodné a milé dítě; byl tichý a poslušný a měl velice rád svou nevlastní sestru Amíru.Ani hochově matce, ať už jí byl kdokoliv, Alice nic nezazlívala. Vždyť ona coby Ibráhímova druhá manželka tu nebohou ženu “sesadila z trůnu”. Ne, Alice dávala vinu jen a jen Ibráhímovi. Byla si vědoma, že ho proměna jejího chování mate. Nechápal, proč se přestěhovala do ženského křídla, proč uléhá na jeho lože s nevolí a netečně se poddává jeho objetí. Všechny ty dárky, večeře a nákupy v luxusních obchodech - copak si vážně myslel, že něco takového ji může oslnit? A přitom by stačilo, aby jí položil jedinou otázku, a dozvěděl by se pravý důvod její proměny. Kdyby konečně sebral odvahu a zeptal se jí, řekla by mu: Nechci od tebe žádné drahé dárky, chci znát pravdu. Proč jsi přede mnou zatajil existenci té druhé ženy, ženy, s kterou ses oženil po Fathíjině smrti a s kterou jsi zplodil dítě, dřív než ses objevil v Mon-te Carlu? Proč jsi mi tenkrát neřekl, že už jsi ženatý? A proč

jsi nikomu neřekl ani slovo, když se narodil tvůj syn? Byl jsi po všechny ty večery, které jsi údajně musel strávit v paláci, ve skutečnosti u nH Proč jsi ji nakonec zapudil? Proč jsi dal přednost mně? Pohrozila ti snad, že řekne tvé rodině o synovi, kterého ti porodila? Byly mu tři měsíce, když jsi ho přinesl do Rajské ulice. Tri měsíce jsi tajil, že máš syna. Přinosíš ho sem, protože já jsem ti porodila jen dceru? Když se Alice znovu zadívala na své bramboříky, napadlo ji, jestli to hřmění v dálce je bouřka, která se zvedla nad Nilem. Pak se však sklonila k záhonu s pevným odhodláním, že hned jak se Ibráhím vrátí domů, vyžádá si od něj souhlas s cestou do Anglie. Kuchyně byla prostorná a slunná místnost s podlahou i stěnami obloženými mramorem. Zatímco růžolící libanonská kuchařka s dozadu sčesanými vlasy a její čtyři pomocnice poletovaly mezi dvěma pecemi a třemi velkými sporáky, sluneční paprsky pozvolna přehřívaly chladný lednový vzduch. Počet obyvatel panského sídla v Rajské ulici se rok od roku měnil. Dcery se vdávaly a odcházely z domova, staří umírali, přibývaly manželky a rodily se děti. V dnešní studenou lednovou sobotu bylo v domě devětadvacet příslušníků rodiny Rašídů, od kojenců až po starce. Na střeše žilo dvanáct členů služebnictva. V kuchyni se neustále vařilo, peklo a smažilo. Bylo tu živo ve dne v noci. Ženy spolu při práci švitořily, z rádia se linul slavný hlas Farída al-Atraše vyzpěvující v hodinovém hudebním pořadu milostné písně. Uprostřed všeho toho ruchu stála Chadídža a chystala limonádu pro děti, které si hrály venku v zahradě. Dřív než nalila vlastnoručně vyrobenou šťávu do sklenice, ujistila se pokaždé, že je dokonale vyleštěná. Zažívala přitom pocit štěstí a pohody. Před nedávném jí přibyl další křížek na hřbetě, ale zároveň se ještě nikdy necítila tak zdravá a silná. Když Chadídža pokládala na podnos mísu s kandovaný-mi meruňkami, padl jí zrak na Sáru, která zadělávala těsto na tenké kulaté chlebové placky a přitom se dívala oknem do zahrady. Chadídža věděla, kam míří její pohled, protože za celých těch šest let Sára nespustila svého synka z očí. Slíbila sice, že neřekne živé duši, zeje Zakarjovou matkou a že Ibráhím není jeho otec, ale i dnes ještě hrozilo nebezpečí, že svůj slib nedodrží. Proto byla Chadídža neustále na stráži, připravena kdykoliv zasáhnout.

Když scházela po schodišti do zahrady, vzhlédla k obloze. Bylo to snad zahřmění, co právě zaslechla? Nebe však bylo bez jediného mráčku. Nejspíš to je slavnostní kanonáda na počest novorozeného královského potomka, usoudila. Zanesla občerstvení Dorejje, která seděla v pavilonu a vyšívala, potom Hanejje, mladičké ženě jednoho z vnuků Zu Zu, která byla v pátém měsíci těhotenství. Pak zamířila s podnosem k zídce na východní straně zahrady, kde klečela Alice u svých květinových záhonů. O pozemek kolem domu se starali zahradníci, jen o svou zahradu s léčivkami pečovala Chadídža osobně. A také Alice si pro sebe vymínila malou zahrádku. Od svého příchodu do Rajské ulice se tu pokoušela vypěstovat rostliny, které normálně rostly v chladném, vlhkém klimatu. “Podívej, matko Chadídžo!” zvolala, když uviděla svou tchyni. “Moje bramboříky kvetou! Co říkáš, nejsou nádherné? Teď to zkusím s fuksiemi. Ale nevím, jestli jim zdejší suché horké podnebí bude svědčit. Ráda bych zasadila i ro-dodendrony, ale ty potřebují hodně vláhy.” “Jsem přesvědčená, že když je zasadíš ty, budou prospívat. Věnuješ svým květinám tolik péče a lásky, že prostě růst musí.” Chadídža projevovala živý zájem o pokus své snachy přenést do své zahrádky kus Anglie. Stesk po domově, pomyslela si, může být stejně tíživý jako kterákoliv jiná choroba. Ale tak jako každá teprve krátce vdaná žena musí se i Alice smířit s tím, že její domov je teď tady. Patří sem, a její srdce musí stejně jako její květiny zapustit kořeny v Egyptě. I já jsem se jako mladá musela sžít s tímto domem, pomyslela si Chadídža. Odložila podnos a pohroužila se do myšlenek na svůj sen, který se poslední dobou stále vracel. Byly to jakési obrazy z jejího dětství. Objevovala se v něm velká čtverhranná věž, kterou si vybavovala odjakživa, ale od posledních narozenin ji viděla zřetelněji a častějiJako by jí konečně měla poskytnout klíč ke všem souvislostem. Chadídža si o tom nemohla s nikým promluvit, ani s hvězdopravkyní Kettou, která příslušníkům rodiny Rašídů sestavovala horoskopy ještě dřív, než přišel na svět Ibráhím. Nikdo neznal pravdu o jejím původu. Vždyť ani nevím, jaký je můj ascendent, pomyslela si Chadídža, zatímco jí Alice líčila, jaké má plány se svou za-bradkou. Jak si můžu bez ascendentu nechat předpovědět budoucnost? Jaký význam má ta čtverhranná věž? A kde vůbec stojí? Chadídža zahnala všechny vtíravé otázky a soustředila se na jedinou myšlenku: jestli mi Bůh chce vyjevit můj původ, jestli se mám dozvědět, kdo jsou mí rodiče a v kterém znamení jsem narozená, pak mi to vyjeví. Při tom pomyšlení se v jejím nitru rozprostřel mír a Chadídža se se zájmem zadívala na hrající si děti. Jasmína tančila se zavřenýma očima na melodii, kterou slyšela jen ona. Tahle šestiapůlletá dívenka jednou své babičce řekla: “To je od Boha opravdu hezké, že nám daroval tanec, umm!” Chadídže připadalo, že v tom děvčátku s tmavou pletí a jantarovýma očima dřímají schopnosti, které se touží rozvinout v plné síle. Jasmína tančila s půvabem letícího ptáka, s křehkou něhou pupenu těsně před rozpukem. Chadídža si už dávno předsevzala, že jí zajistí výuku tance, jen co trochu povyroste. Amíra s bílou pletí a tmavě plavými vlasy ležela v trávě a byla ponořená do obrázkové knížky. Ve svých pěti a půl letech už projevovala neukojitelný hlad po stále nových a nových vědomostech. Jednou Chadídže vysvětlila, že knížky jsou proto tak krásné, že pokaždé, když nějakou otevře, najde v ní něco nového, něco, co dosud nevěděla. Pokud šlo o čtení, byla Amíra daleko před ostatními dětmi, ačkoliv z nich byla nejmladší. Tahíja, která byla ve věku své sestřenky Jasmíny, si hrála s panenkami. “Jednou budu mít spoustu dětí,” prohlašovala. Je tak jiná než její matka, pomyslela si Chadídža a v duchu se ptala, jestli se Nafísa ještě jednou provdá. Pak tu byl ještě Zakarja, hezký chlapec s krásnýma zelenýma očima, který si v zadumání hrál s jakousi hračkou. Chadídža vždy znovu žasla, že z jakéhosi tajuplného božího úradku je hoch podobný svému adoptivnímu otci. Byla to však jen vnějšková podoba. Zakarja neměl Ibráhím ův sklon k lenošení a povrchnosti. Stále znovu se vyptával na anděly. Díval se k obloze a chtěl vědět, jak vypadá Bůh, jaké je to na nebesích. Ten chlapec je zvláštní, požehnané dítě, říkávala si Chadídža. Ve svých šesti letech už uměl nazpamět dvacet súr z koránu. Když se ho někdo zeptal, jak zní třicátý osmý verš čtvrté súry, bez zaváhání spustil: “Muži zaujímají postavení nad ženami…”

Do zahrady přišel Omar. Nafísinu buclatému synkovi bylo deset a měl v hlavě jen samá alotria. Chadídža se ze všech sil snažila mít s tímhle těžko zvladatelným dítětem trpělivost. Nebyla to jeho vina, že mu jeho matka nikdy nedala pořádnou výchovu. Chadídža si povzdechla. I tohle je důvod, proč by se Nafísa měla znovu provdat. Všech pět vnoučat mělo své místo v Chadídžině srdci. Největší radost jejich babička pociťovala, když jim vyprávěla příběhy z bible - o Danielovi v jámě lvové, o králi Šalamounovi, o Josefovi a jeho bratřích. Vyprávěla jim i hrdinské příběhy postav uctívaných muslimy. Patřila k nim Chadídža, Prorokova první žena, sajjida Zénab, ochránky-ně postižených, a Ajša, poslední Prorokova žena, v jejímž náručí Muhammad spočíval, když umíral. K čemu potřebuji znát svou minulost, když vidím, jaká se přede mnou prostírá budoucnost? ptala se Chadídža sama sebe. Ať už má ona tajuplná věž ze snu jakýkoliv význam, nemůže být tak důležitá jako tyhle děti. “Matko Chadídžo,” řekla Alice a zakousla se do sladké meruňky, “taky cítíš kouř?” “To nejspíš feláhové na druhém břehu Nilu vypalují pole.” Vtom Omar jen tak bezdůvodně strčil do malého Zakarji, takže hošík upadl na štěrkovou cestu. Jasmína s Amírou se k němu okamžitě rozběhly a pomohly mu vstát. Mělo by tu být mnohem víc dětí, pomyslela si Chadídža. V tak velkém domě by si mělo hrát spousta dětí. Jistě, byly tu ještě Dorejjiny tři děti a také Rajja kojila dvě miminka, ale Chadídža toužila po dalších vnoučatech své vlastní krve. Nafísa se odmítala znovu vdát, ať jí Chadídža navrhovala vhodných nápadníků kolik chtěla, a Alice dosud Ibráhímovi dala jen jedno živé dítě. Jistě, Chadídža neměla právo vměšovat se do intimních záležitostí muže a ženy, postupně se jí však zmocňovalo podezření, že Ibráhím s Alicí mají v manželském loži problémy, které nemají nic společného se schopností zplodit nový život. Chadídže přeběhl mráz po zádech, protože ji opět přepadla její dávná úzkost. Což už se v Rajské ulici nenarodí další děti? Je to snad znamení boží klatby? Musela stále myslet na onu neblahou noc, kdy přišla na svět Jasmína a kdy Ibráhím podle svého doznání proklel Boha. A jako by na tom nebylo dost, přijal za vlastní cizí dítě, aby ošálil svět a přelstil Boha. Také Nafísa jí dělala těžkou hlavu. Změnila

se. Umíněně odložila závoj a vycházela na ulici nezahalená. I Alice se změnila. Když pár dní po porodu zemřelo její druhé dítě, další děvčátko, upadla do hluboké deprese. Přestěhovala se z Ibráhímových komnat do ženského traktu. Depresi sice překonala a našla zalíbení v práci na zahradě, ale Chadídža se obávala, že manželství utrpělo trhlinu, kterou již nepůjde zacelit. “Děti!” zavolala. “Máte tu limonádu!”

Amíra se rozzářila, když uviděla meruňky, svou oblíbenou pochoutku. Proto se jí také přezdívalo Mišmiš, což v arabštině znamená meruňka. Než však stačila sáhnout do mísy, odstrčil ji Omar a nabral si plnou hrst. Chadídža to přešla mlčením. Však bylo dost pro všechny. Záhy už všechny děti třímaly v drobných ručkách sklenice s limonádou a slastně žvýkaly sladké meruňky. Chadídža cítila, jak se jí do zad opírá hřejivé slunce, nasávala vůni květin a náhle se jí zmocnil těžko popsatelný pocit tiché radosti. Budoucnost před ní ležela jako otevřená kniha: za deset, patnáct let se tyhle děti ožení a vdají a dům bude opět plný křiku a pláče novorozeňat. A ze mně se stane prabába, ačkoliv mi nebude ještě ani šedesát! Zaplavilo ji takové štěstí, až měla pocit, že by mohla létat. Chvála Bohu, Panu lidstva veškerého, milosrdnému, slitovnému. Kéž to tak zůstane napořád… “Podívejte!” zvolala Jasmína, která za sebou v chůzi táhla uschlý papyrus. “Já jsem páv!” Chadídža strnula, protože náhle skutečně uviděla místo své vnučky páva. Po cestičce si pyšně vykračoval modravě se třpytící pták. Nohy pod ní podklesly a ona si musela sednout. Skryla obličej v dlaních. Před očima jí zcela zřetelně vyvstala zasutá vzpomínka na to, jak si jako děvčátko v Jasmínině věku hrávala s pávem. A pak uslyšela hlas svého milého. Seděl vedle ní před zurčící fontánou a přednášel jí milostnou báseň. Za zvuků loutny zpíval verše, které ve své moudrosti a kráse velebily lásku mezi mužem a ženou. Dívenka naslouchala mladíkovým slovům, která chápala jen silou své nevinné duše, a věděla, že ho bude milovat, co živa bude… Chadídžu náhle prudce rozbolela hlava. Měla pocit, že se jí rozskočí. Nikdy nevěděla, kdy se jí z paměti vynoří vzpomínky, zda ve snu nebo za bílého dne. Zaplavily ji jako přílivová vlna mořský břeh, jako by chtěly odplavit letitý ná-

nos a odkrýt něco z její minulosti. Jako fascinující scénu zachycenou na momentce prožívala cosi, co se zdálo být skutečnější než svět, v němž žila. A pak obraz opět zmizel a zůstala tu jen ona, se srdcem bušícím jako kladivo. Chadídža si představovala své vědomí jako hlubokánskou studnu, od jejíhož dna stoupají vzduchové bubliny, které na hladině prasknou a z nich se jako motýl z kukly vynoří vzpomínky. Někdy jako by nebyly zcela neznámé, jako například vzpomínka na den, kdy v harému v Perlové ulici poznala Alího Rašída, většinou to však byly zapomenuté fragmenty, obličej nebo hlas, nenadálý pocit úzkosti či radosti, anebo páv jako dneska. Věděla, že to děvčátko žije v jakémsi paláci, víc však ne. Chadídža už nepochybovala, že to děvčátko je ona. Ve všech těch obrazech, snech a pocitech se promítaly události z jejího dětství. Složí se někdy jednotlivé střípky do mozaiky její minulosti? Ve vzduchu byl stále silněji cítit kouř. Co to jen může být? Chadídža pomalu vstala, znepokojeně se kolem sebe rozhlédla a podívala se na hodinky. Za chvíli se vrátí ze synagogy Marjam se Sulajmánem, takže se jich bude moct zeptat, jestli se ve městě něco nestalo. Vtom však pochopila, že ten dým nesouvisí s žádným nevinným ohněm. Napřímila se a řekla: “Děti, domů! Za chvilku vám začíná vyučování.” “Umm,” zaprosil Zakarja, “opravdu už musíme domů?”

Chadídža se zadívala na jeho kolena, která si rozbil, když upadl. “Musíš se přece naučit písmenka, aby sis mohl číst v koránu,” řekla. “Slovo boží v sobě má velkou sílu. Až budeš znát korán od začátku až do konce, budeš vyzbrojený proti všemu, co tě v životě může potkat. Když budeš znát Písmo boží, nikdo už ti nebude moct ublížit.” Alice, která sklízela své zahradnické náčiní, se zasmála. “Vždyť to jsou ještě děti, matko Chadídžo,” řekla. Chadídža se snažila úsměvem zastřít obavy, které se jí zmocňovaly. Dým neustále houstl. Z ulice sem doléhal hluk. “Děti, honem do práce. Jestli dneska stihnete všechny úlohy, můžete zítra jít k dědečkovu hrobu.” Po tomto příslibu se děti s radostným křikem rozběhly domů. Výlet k hrobu byla pokaždé událost. Jednou za rok bral Ibráhím děti do města mrtvých. Přinesli s sebou čerstvé květiny, aby ozdobili hroby Alího Rašída, Jasmíniny matky a Aliciny dcerušky. Pak se konal piknik. Když se vrátili do-mu, vyprávěla Chadídža dětem o tom, jak duše putuje do ráje, když tělo spočine v zemi. Zakarja se nemohl líčení ráje nabažit. Toužil se tam dostat co nejrychleji. Dívky ale většinou posmutněly, když slyšely, jaké odměny slibuje korán po smrti mužům - překrásné zahrady a půvabné panny. Jasmína se jednou zeptala, jaká odměna čeká na ženu. Chadídža ji se smíchem objala. “Odměna ženy spočívá v tom, že svému muži může až do smrti sloužit.” Do zahrady přiběhla kuchařská pomocnice. “Sajjido! Město hoří!” Ženy se rozběhly na střechu za ostatními. Uviděly plameny a oblaka kouře. “Konec světa nastal!” křičela kuchařka.

Chadídža nechtěla věřit svým očím - celé město bylo v plamenech, dokonce i Nil jako by hořel, jak se v jeho hladině odrážel oheň. Detonace stíhala detonaci. Pak zaslechli štěkot automatických pušek. “Bůh je všemohoucí!” šeptala kuchařka.

“Alláh je milosrdný!”

Na střechu se přibelhala stará Zu Zu. “Bůh s námi! Město hoří!” zvolala s očima rozšířenýma hrůzou. Služebnictvo propuklo v nářek. “Napadnou i nás dum Hoří celé město?” zaznívalo do drmolení modliteb. “Proč vláda nezakročí? Kde je policie? Kde je vojsko?” ptala se Alice téměř neslyšně. Chadídža zírala na oblaka černého dýmu stoupající k nebi z místa vzdáleného asi dva kilometry odsud a snažila se určit, odkud se valí. Kdysi, před mnoha lety vystoupila na střechu se svým mužem. Alí Rašíd jí chtěl ukázat Káhiru, aby alespoň z dálky poznala něco z pamětihodností města, v němž žila, které ale neznala. Zdálo se jí, že kouř stoupá z míst, kde - jak jí tehdy řekl Alí - si vystavěli své hotely a kina Angličané. Chadídža se ustaraně dívala směrem k paláci Ábidín, kde se konal banket, kterého se účastnil i Ibráhím. Nedokázala však rozeznat, zda hoří i tato budova. Byla už noc. Černou oblohu ozařovaly rudé plameny. Rodina Rašídů v obavách čekala na zprávu od Ibráhíma. Cestou ze sídla své dovozní společnosti se v Rajské ulici zastavili Marjam a Sulajmán Misrachiovi, kteří se vypravili do města zjistit, zda nehoří i budova, v níž byla kancelář a sklady. Sulajmánova kancelář i skladištní haly zůstaly ušetřeny.

Cestou se jim však naskytla neuvěřitelná podívaná - celé ulice obývané Brity byly v plamenech. Teď všichni seděli v Chadídžině salonu. Mosazné lampy svítily do tmy a ručičky hodin se pomalu blížily ke dvanáctce. Hlas v rádiu předčítal dlouhý seznam zničených budov: “Barclays Bank, Shephearďs Hotel, Metro Cinema, opera, Groppťs…” Když hodiny odbily půlnoc, otevřenými dveřmi padl do pokoje stín. Dorejja si toho všimla jako první. “Bůh je milosrdný! Zbráníme!” Vyskočila a rozběhla se k němu, ostatní za ní. Jeden přes druhého ho objímali a líbali. Ibráhím je ujistil, že se mu nic nestalo a že se vyhnul všem případným útokům. Pak se však obrátil na Sulajmána: “Pojď se mnou! Potřebuj u pomoct!” Oba muži vyběhli z místnosti a vzápětí přivlekli mladého muže s ovázanou hlavou. “Eddie! Můj bože, Eddie!” vykřikla Alice, když ho uviděla. “Co tu děláš? Kdy jsi přijel? Proboha, ty jsi zraněný! Co se stalo?” Edward se pokusil o úsměv. “Chtěl jsem tě překvapit. Myslím, že se mi to povedlo.” “Eddie… o Eddie.” Když Ibráhím začal líčit, co se udalo v Turf dubu, Alice se rozvzlykala. “Odvezli ho do nemocnice El-Ajní. Když se mu podařilo je přesvědčit, že je skutečně můj příbuzný, zavolali mi do paláce.” Ibráhím si povzdechl. “Takže tedy… tohle je Edward, Alicin bratr.” Chadídža mladíka na uvítanou opatrně políbila na tvář. “Je mi líto, Edwarde, že jsi přijel do Káhiry v tak pohnutý čas,” řekla s pohledem upřeným na obvaz kolem jeho hlavy. “Pojď, posaď se. Ošetřili tě pořádně? Pro jistotu se ti na to ještě jednou podívám.” Nechala si přinést mísu s vodou, mýdlo a ručník. Když si prohlédla Edwardovo zranění, ujistila ho, že to není nic vážného. Vymyla mu ránu, potřela ji kafrovou mastí a přiložila na ni čerstvý obvaz. Pak mu uvařila čaj z heřmánku na uklidnění a z měsíčku kvůli lepšímu hojení. “Jak to vypadá? Je požár pod kontrolou?” zeptal se Sulajmán Ibráhíma. “Město pořád ještě hoří,” odpověděl Ibráhím zachmuřeně. “Byl vyhlášen zákaz nočního vycházení. Povstalci se dostali až na vzdálenost jednoho kilometru od paláce.” “Kdo za tím ale stojí?” zeptala se Chadídža.

Když jim Ibráhím řekl, že povstání údajně zesnovalo Muslimské bratrstvo, všichni se rozpomněli na onen strašný den před pěti lety. Členové bratrstva tehdy na protest proti Angličanům, kteří vzali palestinským Arabům jejich zem, vyhodilo do povětří všechna kina, kde se hrály “Židy financované americké filmy”, jak říkali. “Svrhli vládu?” zeptala se Marjam. “Došlo ke státnímu převratu?” Ibráhím zavrtěl hlavou. Nikdo se nepokusil o převzetí moci či svržení Fárúka. Přesto nebylo pochyb, že to bylo dobře naplánované a zorganizované povstání. Chybělo však vysvětlení, z jakého důvodu a s jakými záměry k němu došlo. “Co hodlá král dělat?” chtěl vědět Sulajmán.

Ibráhím neodpověděl. Věděl, že Fárúk neudělá nic. Král opakovaně prohlásil, že nepokoje nejsou namířeny proti němu, nýbrž proti Angličanům. Věděl, že na rozdíl od nenáviděných Angličanů má dobrou pozici, a nepochyboval, že ho Egypt nakonec bude oslavovat jako hrdinu. V rádiu četli z koránu, což se normálně dělo, jen když umřel některý z nejvyšších státních činovníků. Zatímco obyvatelé domu v Rajské ulici naslouchali hlasu z rádia, každý z nich se v duchu zabýval svými vlastními strachy a obavami. Edward se rozhodl, že se společně se svou sestrou vrátí do Anglie. Ibráhím myslel na cestu, kterou chtěl překvapit Alici. Ale vzhledem k situaci mu Fárúk nikdy nedovolí odjet z Egypta. Budou muset počkat, až se nepokoje uklidní. Sulajmán tiskl ruku své ženy a myslel na židovské obchody, které lehly popelem. A Chadídža se sama sebe ptala, co by bylo s jejím synem i s celou rodinou, kdyby lid povstal proti králi.

. kapitola

Horký červencový večer byl prosycený těžkou vůní květin z početných zahrad, která se mísila s pachem pomalu plynoucích vod Nilu. Chodníky se pozvolna zaplňovaly lidmi, kteří vycházeli z kin a restaurací. Jedna mladá rodina se v tento večer obzvláště těšila ze života. Právě absolvovali filmové představem a v radostné náladě si ještě cestou dali zmrzlinu. Když se však vrátili domů, čekal na muže naléhavý vzkaz. Rychle ho přelétl očima a spálil. Pak na sebe hodil uniformu a vtiskl ženě a dětem polibek na rozloučenou. Poprosil ji, aby se za něj modlila, protože nevěděl, jestli se se svou rodinou na tomto světě ještě někdy shledá. Potom už mlčky vyběhl do noci. Spěchal na nebezpečnou schůzku, která byla naplánovaná už dávno. Ten muž se jmenoval An-var Sádát. Právě začala revoluce. Nafísa hledala osvěžení v mramorové vaně zapuštěné v podlaze její osobní koupelny. Slastně se nořila do vody, z níž stoupala nádherná vůně mandlí a růží. Byla nucena trávit parné letní noci v Káhiře, protože Ibráhím zrušil cestu do Alexandrie. Od lednových nepokojů, od Černé soboty, jak se onomu dni mezitím začalo říkat, se napětí ve městě stupňovalo a neustále docházelo k násilnostem. Její bratr usoudil, že cesta na pobřeží by pro rodinu byla příliš nebezpečná. Proto Rašídové museli zůstat doma, když se Ibráhím vypravil s králem do letního paláce v Alexandrii. Nafísa však dávno nebyla tou poslušnou malou sestřičkou. Už před časem vzdorně odložila závoj a řídila se svou vlastní vůlí. Teď chtěla do Alexandrie a byla odhodlaná nedbat rozhodnutí svého bratra, ať se mu to bude líbit, nebo ne. A nepojede sama! Nafísa zvrátila hlavu, zavřela oči, zhluboka nasála omamné výpary éterických olejů a v duchu si přivolala obraz Edwarda Westfalla, který ji zítra bude na cestě na pobřeží doprovázet. Myslela na vlnité plavé vlasy, dychtivé modré oči, bradu rozdělenou rýhou, hladkou bílou pleť. Pomalu pokrčila kolena a vychutnávala, jak jí po stehnech stéká hebká voda. Pak sáhla po broušeném flakónku s mandlovým olejem, nakapala si do dlaně pár kapek a začala si ho zlehka vtírat do pokožky.

Nafíse se někdy při koupeli podařilo přivést své tělo k oné mnohoslibné hranici, za níž se prostíralo cosi jedinečného a úžasného. Skutečného vrcholu však nikdy nedosáhla. Nejasně si vzpomínala, že jako malé děvčátko při svých vzrušujících průzkumech vlastního těla zažila rozkoš, která až brala dech. Vybavovala si, že sama sobě dokázala přivodit opojný zážitek, kdykoli se jí jen zachtělo. Pak však přišla noc obřízky. Chadídža malé Nafíse vysvětlila, že ji zbavili nečistoty a že od této chvíle je “hodné a spořádané” dítě. Od té doby se Nafíse už nikdy nepodařilo zažít onen nepopsatelný pocit.

I tentokrát jí zůstal prožitek tělesné slasti odepřen a zbyl z něj jen mlhavý příslib toho, co by mohlo být. Nafísa sáhla po houbě a začala si do pokožky vtírat tekuté mandlové mýdlo.

Proč jen musely být ženy tak mrzačeny? Kdy byla obřezána první žena? Chadídža tehdy Nafíse řekla, že to začalo už u pramáti Evy. Ale jestli to byla pravda, kdo tu operaci provedl, když Eva byla první žena? Ze by Adam? Proč se obřízka chlapců konala za bílého dne, zatímco u dívek se vše odehrálo pod rouškou noci - a posléze už se o tom nikdo nikdy slovem nezmínil? Proč se měly dívky stydět za to, čím se chlapci mohli pyšnit? Nafísa si povzdechla. Ani tentokrát nenašla odpověď na své otázky. Odzátkovala lahvičku z modrého foukaného skla, nechala do dlaně stéct pár kapek pomerančového oleje a krouživými pohyby si ho začala vtírat do kůže na prsou a na břiše. V myšlenkách se vrátila k Edwardu West-fallovi.

Nafísa Alicina bratra nemilovala. Měla-li být upřímná, dokonce jí ani nebyl nijak zvlášť sympatický. Ale tolik jí připomínal jejího anglického poručíka, kterého milovala z celého srdce, že kdykoliv se na ni Edward podíval nebo ji oslovil, cosi hluboko v jejím nitru se pohnulo.

Ještě dneska cítila vzrušení při vzpomínce na onu noc ve starém harému princeznina paláce. Nafísa a její poručík se tehdy milovali až do úsvitu. Nafíse se zdálo, že to bylo včera. Do všech podrobností si pamatovala na všechny ty úžasné slasti, na své vzrušující objevy - na jizvičku na jeho levém stehně, na slanou chuť jeho kůže. S jakou vášní ji sevřel do náručí! Zatímco z nástěnných maleb na Nafísu shlížely melancholické oči žen a v zahradě trylkoval slavík, zažívala extázi, o níž si většina žen může jen nechat zdát - o tom neměla pochyb. Když se pak za ranního rozbřesku loučili, když ji její důstojník naposledy políbil, dal jí slib, že jí bude psát, že se vrátí, ale Nafísa věděla, že se už nikdy neuvidí. Neřekl jí, jak se jmenuje, neprozradil své jméno ani mezi žhavými polibky, laskáním a něžnými slůvky. Oba toužili, aby ta noc zůstala výtvorem fantazie, něčím tak nádherným a neskutečným, jako byly sultánovy konkubíny na stěnách. A Nafísa se nemýlila - o svém poručíkovi už nikdy neslyšela. Zůstal jí po něm jen krajkový kapesníček, který jí daroval a který kdysi patřil jeho matce, jak jí tehdy řekl… Nafísa pomalu vystoupila z vany a zabalila se do měkoučké osušky z té nejjemnější bavlny, jaká rostla snad jen na plantážích jejího bratra. Je ještě v Anglii? Oženil se? Vzpomene si někdy na mě? ptala se v duchu, když si pak do kůže vtírala pleťový krém připravený .z lanolinu, olibánu a bylin z Chadídžiny zahrady, Kolik času už mezitím uplynulo! Její mládí pominulo. Bylo jí teď dvacet sedm let. Čas jí byl stále v patách jako hrozivý stín. Chadídža ji chtěla provdat, chtěla, aby Nafísa měla další děti. O její ruku se ucházelo nemálo bohatých Egypťanů, ale ona o ně nejevila zájem. Toužila po tom, co nemohla mít, co však přece jednou prožila. To proto zaměřila pozornost na Edwarda. Když popustila uzdu své fantazii, viděla ho, jak stojí v důstojnické uniformě pod pouliční svítilnou a zapaluje si cigaretu. Ne, nemilovala ho. Už nikdy nebude žádného muže milovat tak jako svého poručíka. Když však byl ten ze všech nejlepší nedosažitelný, spokojí se s druhým nejlepším. Nafísa se natáhla na chladivé prostěradlo provoněné le-vandulí a pokoušela se sama sobě namluvit, že se těší na zítřejší cestu do Alexandrie v doprovodu Edwarda. I když po

něm nijak vášnivě netoužila, pořád to byl plavovlasý Angličan s bílou pletí. Možná se jí podaří v přítmí ložnice uvěřit, že leží v náručí svého navždy ztraceného poručíka… Za svitu žhavého červencového měsíce se liduprázdnými ulicemi spícího města nezvučně míhaly temné postavy. Z kasáren Abbásíja vyjížděly do noci tanky a džípy plné vojáků se zbraněmi připravenými k palbě. Armáda obsadila mosty přes Nil i všechny káhirské výpadové silnice. Převzala moc do svých rukou a přerušila noční jednání generálního štábu, na němž se mělo rozhodnout o zatčení všech vůdců revoluce, kteří si říkali Svobodní důstojníci. Obsazení rozhlasu a tiskové kanceláře bylo dílem okamžiku. Jejich prostřednictvím pak štábní důstojníci a velitelé vojenských jednotek obdrželi rozkaz ihned se hlásit na generálním štábu. Jakmile se dostavili, byli okamžitě zatčeni a uvězněni. Ozbrojená brigáda zaujala postavení na silnici vedoucí na Suez, pro případ, že by se do města chystaly vpochodovat britské oddíly od průplavu. Všude, kde se vzbouřenci objevili, narazili jen na slabý nebo vůbec žádný odpor. Ve dvě hodiny v noci byla Káhira pod kontrolou Svobodných důstojníků. Zbývalo jen dobýt Alexandrii a zajmout krále. Edward Westfall se zadíval na revolver ve své ruce, s kterým absolvoval celou válku. V případě nebezpečí by ani chvíli neváhal a znovu by střílel. Rozednívalo se. Otevřenými okenicemi do jeho ložnice vnikal teplý vánek a přinášel s sebou z nesčetných káhirských minaretů hlas muezzinů svolávajících k modlitbě. Edward držel v ruce osmatřicítku Smith & Wesson a mlčky se modlil: Pomoz mi. Bože! Nenech mě znovu podlehnout slabosti. Poddal jsem se svodům a nedokážu se jim sám ubránit. Bože, osvoboď mě od touhy, která mě stravuje a které nedokážu vzdorovat. Edward všem tvrdil a také sám sobě namlouval, že je půl roku po svém příjezdu do Káhiry stále ještě tady, protože se bojí o svou sestru. Stejný důvod uvedl i ve svém lednovém dopise otci. Požádal hraběte, aby mu nechal poslat pár jeho osobních věcí, protože s jeho zavazadly ujel nesvědomitý taxikář. “Nemohu s Alicí odjet z Egypta,” psal tehdy, “jelikož zde platí jakýsi prehistorický zákon, podle kterého smí

žena vycestovat do ciziny jen s písemným souhlasem svého muže. A Ibráhím prostě nechce připustit, že tu Alici a všem Angličanům hrozí nebezpečí.” Edward poprosil svého otce, aby mu poslal i jeho služební revolver ještě z války, Smith & Wesson ráže , kterým Anglie vyzbrojovala své vojáky, když se vyprázdnil arzenál enfieldů. Edward opravdu chtěl Alici s Amírou odvézt pryč z Egypta, z oblasti ohrožení. Ale od té doby uběhly již celé měsíce a to, že s odjezdem stále otálel, mělo dávno jinou příčinu. Ve skutečnosti tady zůstával z důvodu, který by za žádnou cenu neprozradil ani své sestře a který jen nerad přiznával dokonce sám sobě, ačkoliv ho zaměstnával dnem i nocí. V Edwardově paměti znovu ožily vzpomínky na znepokojivé sny, myšlenky na temné svůdné oči, plné smyslné rty a dlouhé štíhlé prsty, jak ho dovedně laskají - ve dne se mu dařilo ty necudné, nepřístojné představy zaplašit, v noci ho však jeho vůle zrazovala. Co má dělat? Jak může člověk zůstat ctnostný v zemi, která je jako posedlá sexem, ale zároveň ho zakazuje? Nemohl chodit po káhirských ulicích a nevidět reklamní plakáty na milostné filmy a neslyšet z kaváren písně zpívající o vášnivých objetích a žhavých polibcích. Většina hovorů se točila kolem mužnosti a plodnosti. Sex, láska a vášeň patřily k všednodennosti Káhiry stejně jako káva, prach a palčivé slunce, jak alespoň připadalo plachému a stydlivému Edwardovi. Veškeré pozemské požitky, dokonce i nevinný flirt či významný stisk ruky, byly před manželstvím přísně zapovězeny, a dokonce i manželům povoleny jen v diskrétním ústraní ložnice. Pro Edwarda to bylo horší než puritánský duch jeho viktoriánské výchovy. Pravidla sexuálního chování byla v Anglii stejně jasná jako v Egyptě - byla vzývána ctnost a mravnost, zatracováno smilstvo a nevěra. Anglická společnost však muži na každém kroku nestavěla na odiv to, co nemohl mít. V Anglii nepotkával zahalené ženy, které ho vilnýma očima svlékaly jako potencionálního ctitele. Angličané nevynalezli dráždivý břišní tanec. Žádná anglická rodina by po svatební noci pyšně nepředváděla krev, která tekla při defloraci nevěsty. Užívaly se tu dokonce i jiné vůně. K počestné ženě patřil levandulový parfém od Yardleye, ale tady ženy útočily na smysly mužů dráždi-vými vůněmi pižma a santalového dřeva. I jídlo bylo ostřej-si, hudba dráždivější, smích hlasitější, city ohnivější. Můj Bože, je snad i sex v Egyptě divočejší a vášnivější? Jak si má mladý muž zachovat vnitřní vyrovnanost a neztratit kontrolu nad svými touhami? Edward toho dnes v noci moc nenaspal. Jasmínová vůně dráždila jeho smysly, žár letní noci ho donutil odhodit prostěradlo a spát nahý. Jeho tělo laskal nasládlý vánek. A ráno na něj čekal další den plný svodů. Sotva Edward otevřel oči, nasál vůni opulentní snídaně, k níž patřila vejce, boby se sladkokyselou omáčkou, měkký sýr a silná sladká káva. Položil revolver na stůl a zazvonil na sluhu. Nezapomněl na svůj slib Nafíse, že s ní dneska pojede do Alexandrie. Ale měl z té cesty strach. Srdce se mu rozbušilo a na čele mu vystoupil pot. Jak je pošetilé pouštět se do tak bláznivého dobrodružství! Nepřijel do Egypta, aby se tu oddával svým hříšným touhám! Po pravdě řečeno však nepřijel ani proto, aby viděl Alici. Popudem k jeho cestě byla snaha uniknout zapovězenému milostnému poměru, dřív než ho odhalí otec. Pouhý náznak skandálu by stačil, aby se ho hrabě zřekl a vydědil ho. A on se teď potácí na okraji další propasti, kterou před ním hloubí sex. Otevřenými okenicemi pronikl do pokoje vlahý větřík a zaplavil pokoj vůní pomerančových a jasmínových květů. Edward zaslechl z příjezdové cesty před přístřeškem na kočáry, přebudovaným na garáž, hlas šoféra, který právě vyjížděl s vozem. Upomněl tak Edwarda na cestu do Alexandrie, kterou měl podniknout společně s Nafísou. Mladík se rozpomněl na večer před pár týdny, kdy se u stolu nechtěně loktem dotkl jiného lokte. Následovala výměna pohledů a Edward rázem pochopil, že je ztracený. Zpět do reality dnešního rána ho vrátil hovor služebnictva ozývající se z dolního patra. To znamenalo, že do jeho pokoje každou chvíli vstoupí sluha s čajem, brandy a teplou vodou na holení. Edward vstal, oblékl si hedvábný župan a zamířil do koupelny. Zadíval se na svou tvář odrážející se v zrcadle. Rána, kterou utržil v den svého příjezdu, se už dávno stačila zacelit, aniž by po ní zůstala jizva. Vypadal zdravě a také se tak cítil. Díky Chadídžinu léčitelskému umění a posilujícím přípravkům i svým sportovním aktivitám byl v dokonalé kondici. K Edwardově úlevě se lednové nepokoje nepřenesly

na ostrov Gezíra, kde si Angličané v exkluzivním Island dubu nadále užívali svých privilegií, byť poněkud méně okázale než dřív. Edward se stal členem klubu a denně si sem chodil zahrát tenis či zaplavat, a tak se udržoval ve formě. Byl si vědom toho, že je hezký a že se ženám líbí - nejen pro svůj jemný obličej pravidelných rysů s plavou kšticí nad čelem, ale i díky dobře stavěnému tělu, které se rýsovalo pod dokonalým oblekem gentlemana urozeného původu. V duchu si vybavil, jak se na něj upírají svůdné černé oči, a sám sebe se ptal, co asi vidí, když si ho tak zkoumavě prohlížejí. Jeho tělo okamžitě zareagovalo vzrušením. Edward zasténal. Na čele se mu zapeřili pot, který však nebyl dílem červencového vedra, ale milostné touhy. Mladík dychtil podvolit se žádosti svého těla, a zároveň pociťoval strach, protože nevěděl, jaké by to mohlo mít následky. Vzpomínal si na slova své sestry, která mu jednou řekla: “Nevím, kdo jsem a kam patřím.” I on se cítil zajatcem dvou světů, ale nepatřil ani do jednoho, ani do druhého. Ubohá Alice musela zakusit zradu muže, kterého milovala. Nedokázala už žít s ním, ale nemohla se ani vrátit do Anglie. Nechytil se Edward do stejné pasti? Toužil milovat, ale zároveň se tomu vzpíral. Toužil se vrátit domů, ale nemohl, protože ho tu poutaly erotické tužby. Teď si však dělal trpké výčitky. Jak jsem jen mohl Nafíse slíbit, že s ní pojedu do Alexandrie? kroutil hlavou sám nad sebou. V Alexandrii už se svodům dál bránit nedokáže. Měl by zůstat tady, v Rajské ulici. V tomto domě byl v menším nebezpečí, protože Chadídžiny přísné morální zásady mu byly bezpečným štítem. Když do pokoje vstoupil sluha s ranní brandy a čajem, nepozorovaně strčil revolver do kufru. Ta zbraň ho měla ochránit na dlouhé cestě do Alexandrie. Zatímco sluha připravoval holicí pěnu, Edward do sebe chvějící se rukou zvrátil sklenku brandy a nechal si nalít další. Čaj zůstal nedotčený. Chadídža společně s ženami, dětmi a služebnictvem právě končila ranní modlitbu, na jejíž závěr se modlící ohlédli přes rameno a pronesli slova: “Pokoj vám a slitování boží.” Potom se rozešli - služebnictvo šlo za svými domácími povin-nostmi, ženy na snídani. Za nimi se rozběhli i Zakarja s Omarem, zatímco Chadídža a děvčátka zůstaly v ložnicích. Amíře, Jasmíne a Tahíje sice bylo teprve šest a sedm let, ale už se učily stlát postele. Byla to součást výchovy, která z nich měla udělat ženy připravené stát se dobrými manželkami. Nejprve upravily vlastní lože a po nich postele svých bratrů. Potom uklidily šaty a hračky, které tu Zakarja s Omarem rozházeli, a daly do pořádku jejich pokoj. Dívky se činily, protože měly hlad. Vůně snídaně se šířila po celém domě a děvčátkům se sbíhaly sliny. Budou však smět usednout k jídlu, teprve až se zhostí svých ranních povinností. “Máme ale přece služebnictvo, umm,” řekla Tahíja, které bylo sedm let a dva měsíce a byla ze všech tří dívek nejstarší. “Postele by mohli stlát oni.” “A co když po svatbě žádné služebnictvo mít nebudete?” opáčila Chadídža a uhladila prostěradlo na Omarově posteli. “Jakpak by ses potom dokázala postarat o svého muže?” “Jsou teta Alice a strýček Edward špatní lidé, když se s námi nemodlí?” “Ne, oni jsou křesťané - mají stejně jako my svoje Písmo svaté. Modlí se po svém.” Chadídža zaslechla, jak po schodišti vedoucím do mužského traktu stoupá Edwardův sluha s čajem a brandy. Poprvé od doby, co stál tento dům, v něm byl povolen alkohol. Chadídža se sice ohradila stejně jako tenkrát, když Alice chtěla objednat víno. Tehdy vyhrála, ale tentokrát to bylo přání jejich anglického příbuzného, a tak musela nakonec ustoupit. Do pokoje se o holi vbelhala stará Zu Zu. Kolem očí měla temné kruhy. Jak řekla Chadídže, špatně spala. Její sny nevěštily nic dobrého. Tížily ji zlé předtuchy. “Viděla jsem ve snu krvavý měsíc. Naše zahrada byla plná džinů. Všechny květiny byly uschlé.” Chadídža poslala děvčátka pryč z místnosti, aby jim sta-řenino líčení nenahnalo strach. “Stojí psáno, že se nám nepřihodí nic, co nám neurčil Bůh. On je náš ochránce a náš přítel. Nedělej si těžkou hlavu, teto. Král a Ibráhím jsou v božích rukou.” Ale Zu Zu, která v mládí zažila časy velkého chedívy, odpověděla: “Stojí také psáno, že Bůh nezmění lidi, kteří se nezmění sami. Věř mi: hrozí nám neštěstí. Kde je Ibráhím? Není správné, že tvůj syn není s námi. K čemu je muž? Jeho úkolem je chránit rodinu!”

Když se Ibráhím chystal s králem do Alexandrie, Zu Zu ho přemlouvala, aby tentokrát nejezdil, on ji však bezstarostně ujistil, že všechno je v nejlepším pořádku. Jak jen může být tak slepý? Za těch šest měsíců, které uplynuly od Černé soboty, král Fárúk třikrát přebudoval vládu. Podle nejnovějších zpráv měl v úmyslu postavit do čela kabinetu svého švagra. Vojáci však tímto mužem opovrhovali. Napětí v Káhiře proto znovu zesílilo. “Chadídžo,” řekla Zu Zu, “bojím se o tvého syna. Mám strach o něj i o celou rodinu. Kdo nás ochrání, zatímco je v Alexandrii?” Zakroutila hlavou a odbelhala se za dětmi. Z prvního patra se ozýval hlasitý hovor rodiny, která se sesedla k snídani. Stůl se jen prohýbal pod horami vajec a bobů. U otevřeného okna stála Nafísa a vyhlížela, kdy konečně předjede šofér s vozem. Měla na sobě lehký lněný cestovní kostýmek a v ruce držela kosmetický kufřík z krokodýlí kůže. K oknu přistoupila Alice. “Něco pro tebe mám,” řekla své švagrové a podala jí půvabnou kytičku ze své zahrádky. Červené kvítky ladily s Nafísinými rudými rty a zdůrazňovaly její černé oči. Mladá žena se přes rameno podívala po Chadídže, která pomáhala nejmladším dětem při jídle, a vzrušeným hlasem pošeptala Alici do ucha: “Kdyby tak umm věděla! Kdyby to jen tušila! Zamkla by mě na sedm západů a klíč by hodila do Nilu!” Nafísa měla v plánu něco naprosto neslýchaného. Chtěla propustit šoféra a posadit se za volant sama. Po mnoho týdnů se tajně učila řídit a teď mělo být její úsilí konečně odměněno vysněnou svobodou, kterou získá, až usedne za volant.To jí dávalo dosud nepoznanou moc. “Pro umm je dost na tom, že jsem odložila závoj a přestala chodit ve smutku,” šeptala Nafísa a zastrkovala si kytičku do dírky v klopě kabátku. “Kdyby ale věděla, že se chystám řídit… Ví to vlastně Edward?” “Můj nebohý bratr o tom nemá tušení! Samozřejmě si myslí, že s vámi pojede šofér. Míníš někde přespat?” Alice si přála, aby se švagrové podařilo Edwarda svést, stejně jako si to přála Nafísa sama. Udělala by všechno pro to, aby její bratr zůstal v Egyptě. Vtom se rozezněl zvonek u domovních dveří. Za chviličku už služebná uvedla do pokoje Marjam Misrachiovou. “Ty jsi to neslyšela, Chadídžo? Honem zapni rádio! Zatímco všichni spali, vypukla revoluce!”

“Cože? To není možné! Svrhli krále?” “Já nevím! Ulice jsou plné vojáků a tanků!” Zapnuli rádio a z něj se ozval neznámý hlas. Muž jménem Anvar Sádát, o němž do dnešního dne nikdo neslyšel, hovořil o tom, že Egypťané si konečně budou vládnout sami. Do místnosti přišly Dorejja a Rajja se svými dětmi, objevila se tu i Hanejja s miminkem a o holi se přibelhala i stará Zu Zu. Kolem rádia se tak záhy tísnily všechny ženy obývající dům v Rajské ulici i veškeré služebnictvo. “O králi nepadlo slovo,” poznamenala Rajja, která bedlivě naslouchala Sádátovým slovům. “Vůbec se nezmínil, co s ním udělali.” “Oni ho zabijí!” vykřikla Dorejja. “A Ibráhíma taky!” Propukla panika. Ženy začaly s pláčem a nářkem jedna druhou objímat. Také malá Tahíja se rozeštkala. Chadídža potlačila zděšení, které se jí zmocnilo, a klidným hlasem pravila: “Nesmíme připustit, aby nás opanoval strach. Myslete na to, že Bůh nám ukáže cestu, a poručme se pod jeho ochranu.” Pak se obrátila k Rajje. “Obvolej všechny členy rodiny a řekni jim, aby přišli do Rajské ulice. Budeme společně sledovat zprávy a modlit se. Dorejjo, ty se postarej o děti. Zaměstnej je nějakou hrou, ať se upokojí.” Kuchařce přikázala, aby postavila vodu na čaj a přichystala dostatek jídla, protože brzy se tu sejde celé příbuzenstvo, aby společně čekali na zprávy o Ibráhímovi. Nakonec se Chadídža obrátila k Nafíse. “Dneska do Alexandrie jet nemůžeš.” “To je směšné,” řekl král Fárúk Anvaru Sádátovi a podtrhl svá slova odmítavým gestem ruky. “Jak můžete mluvit o revoluci, když padlo jen několik výstřelů a bylo prolito pouhých pár kapek krve?” Revoluce byla skutečně víceméně nekrvavá. Svobodní důstojníci uvedli v úžas celý svět. Během tří dnů se zmocnili vlády nad Káhirou a převzali kontrolu nad médii, vládními institucemi a dopravními tepnami. Život v Egyptě tak byl prakticky ochromen. Fárúk zůstal uvězněný ve svém paláci; Britové mu nemohli přijít na pomoc, neboť povstalec-ká vojska kontrolovala všechny vlaky, měla obsazené letiště a přísně střežila přístavy a silnice. Americký vojenský atašé v Káhiře sice prohlásil, že Washington očekává vysvětlení posledních událostí, z této strany však král nemohl očekávat žádnou vojenskou podporu. Byl bezmocný. Došlo

sice k přestřelce mezi královskou gardou a revolučními oddíly, které obklíčily palác, ale Fárúk svou jednotku stáhl, nechal zavřít brány a zůstal v paláci. Nakonec se tu objevil Anvar as-Sádát, člen organizace Svobodných důstojníků, a předal králi ultimátum, podle kterého měl Fárúk do šesti hodin do večera opustit Egypt, jinak musel počítat s následky. Když král vyjádřil svůj neslouhlas, Sádát ho zdvořile upozornil na události Černé soboty, kdy byly až do základů vypáleny všechny biografy a noční kluby, kasino, veškeré restaurace a obchodní domy v káhirské čtvrti obývané Evropany - celkem čtyři sta budov. Později se říkalo, že kdyby byl Fárúk zasáhl o dvě hodiny dříve a nemyslel jen na zábavu, dala by se pohroma ještě odvrátit. Ale od té doby, dodal Sádát tiše, král silně ztratil na popularitě. Kromě toho si Fárúk musel přiznat jeden fakt, a sice to, že většina ze Svobodných důstojníků ho chtěla popravit. Jen jediný z nich - Gamál Abd-an Násir - se vyslovil proti tomu, aby byla prolita krev. “Rozsudek nad ním vynesou dějiny,” prohlásil. Fárúk však velice dobře věděl, že čím déle setrvá v Egyptě, tím kratší bude jeho život. Po krátkém váhání sdělil Sádátovi své rozhodnutí.

Ibráhím si náhle uvědomil, že je tady v paláci možná naposledy. Po tolika letech, která prožil v králově stínu, to bylo jen těžko představitelné. Je opravdu možné, že už nikdy nezazvoní o půlnoci telefon s příkazem, aby se okamžitě dostavil do paláce Ábidín? Že už nikdy neuvidí krále, jak se rozvaluje na posteli a cosi vzrušeně vykládá do některého z mnoha telefonů, které měl na dosah ruky? V životě se nestalo, aby Fárúk vzal do ruky knížku nebo si pustil hudbu. Nikdy také nenapsal jediný dopis. Jeho hlavní zábavou byly filmy a telefonické hovory vedené v libovolnou denní i noční dobu. Jako králův osobní lékař byl Ibráhím jedním z mála, kdo věděli, že Fárúk ještě jako patnáctliletý žil v harému, hýčkaný svou matkou, která svou železnou vůlí dokázala prosadit cokoliv. Proto zůstal dítětem. Raději si hrál než dělal politiku a nebyl v nejmenším vybaven k boji o přežití. Když ho několik dní před těmito událostmi upozorňovali na nebezpečí hrozící ze strany Svobodných důstojníků, mávl jen rukou se slovy, že to jsou “kuplíři”.V noci, kdy došlo ke státnímu převratu, byl Fárúk informován o neobvyklých pohybech vojsk v ulicích Káhiry, on však tuto zprávu se

smíchem odbyl jako bezvýznamnou. Ibráhím nyní pochopil, že tento muž není schopen vládnout zemi, jako je Egypt. Povstalečtí důstojníci měli pravdu: čas se naplnil, Egypt potřeboval skutečného vůdce. Ibráhíma však zaměstnávaly ještě jiné myšlenky. Je tohle skutečný konec monarchie? Kdo přijde místo Fárúka? A bude tu ještě místo pro králova osobního lékaře? Ibráhím upíral oči na těžký závěs z černého sametu. Takhle vypadá moje budoucnost, napadlo ho. Konečně do obrovského, prosluněného mramorového sálu, který svými vysokými sloupy a umně zdobenými vlysy upomínal na starověké římské paláce, přinesli abdikační listinu. S nepohnutou tváří upíral Fárúk oči na dokument, který sestával z pouhých dvou vět: “My, Fárúk I., ač jsme vždy usilovali o štěstí a blaho našeho národa…” Král sáhl po svém zlatém plnicím peru. V očích mu stály slzy. Ibráhím přihlížel, jak monarcha podepisuje předepsaný text, a neuniklo mu, že podpis je stěží čitelný, jak se mu třese ruka. Když pak Fárúk vykreslil další podpis v arabštině, udělal ve svém jménu chybu, protože se nikdy nenaučil písmu své země. Ibráhím králi ještě jednou posloužil při koupeli před dlouhou cestou a pak mu pomohl obléct bílou admirálskou uniformu královské flotily. Fárúk se naposledy posadil na drahokamy vykládaný trůn v paláci Řás el-Tín a rozloučil se se svými přáteli a rádci. “Budeš mi chybět, mon ami,” řekl Ibráhímovi francouzsky. “Prosím Boha za odpuštění, kdyby se snad tobě či rodině mělo kvůli tvému spojení se mnou něco stát. Byl jsi mi dobrým služebníkem, příteli.” Ibráhím krále následoval dolů pro širokém mramorovém schodišti a ven na nádvoří. Královská kapela zahrála egyptskou hymnu. Vojáci spustili ze stožáru zelenou egyptskou vlajku s půlměsícem, složili ji a předali králi jako dar na rozloučenou. Když však Fárúk vykročil na palubu Mahrúsť, zůstal Ibráhím stát na molu. Od této chvíle už nebude pořád po jeho boku. Ibráhíma se zmocnil pocit, jako kdyby ho někdo odřezával od minulosti, jako by ho svlékal do nahá. Rozloučení s Fárúkem, který stál na palubě se svými třemi sestrami, sedmnáctiletou královnou a šestiměsíčním synkem, proběhlo v důstojném klidu. Když byla odvázána lodní lana a jachta se dala do pohybu, vypálila nedaleko kotvící fregata jedenadvacet salv.

Ibráhím se díval za pomalu se vzdalující Mahrúsí a z paměti se mu vynořovaly vzpomínky na příjemné chvíle strávené ve Parukových službách. Myslel na to, jak přivedl do paláce Jasmínu. Amíru, Tahíju a Zakarju, aby je králi představil. Fái-úk je tehdy podaroval bonbony a zazpíval jim svou oblíbenou píseň The Eyes of Texas Are Upon You. Ibráhímovi se vybavil i den Fárúkovy svatby, kdy do Káhiry proudily celé zástupy feláhů. Tenkrát se panovník těšil takové oblibě, že káhirští kapesní zloději dokonce prostřednictvím novin slibovali, že se na počest královských novomanželů po celý den zdrží krádeží. Ibráhím se rozpomněl i na večer z ještě dávnější minulosti. Psal se tehdy rok a rodina Rašídů poprvé trávila léto v Alexandrii. Ibráhím tu spatřil nového monarchu. Stál na na palubě své lodi, která v doprovodu bezpočtu člunů a felúk, na nichž hořely svíce, vplouvala do přístavu. Tehdy to byl pohledný štíhlý mladík. V den, kdy vstoupil na trůn, celý Egypt propukal v nadšený jásot při pouhém vyslovení jeho jména, které v arabštině znamená “ten, který umí rozlišit dobro od zla”. Mahrúsí se zvolna ztrácela na obzoru a Ibráhím vzpomínal na den, kdy ho jeho otec, Alí Rašíd, představil mladému králi. Fárúk k němu okamžitě pojal důvěru a jmenoval ho svým osobním lékařem. Ibráhíma přepadl nekonečný smutek. Do očí mu vstoupily slzy. S Mahrúsí odplouval nejen egyptský král, ale i vzpomínky jeho osobního lékaře, jeho minulost a smysl jeho žití. Ibráhím znovu uviděl před očima těžký černý závěs, svou vlastní budoucnost. DRUHÁ ČÁST

()

. kapitola

Alice stála před zahradní zídkou a zalévala své bramboříky. Stačily mezitím rozkvést tolika květy, že zářily už zdaleka. Pro Alici byly pozdravem z domova. Musím je ukázat Edwardovi, pomyslela si. Stejné kvetly i u nás doma, když jsme byli malí. Už už se rozběhla domů, aby se s bratrem podělila o své pocity, když vtom si uvědomila, že Edward jel s Ibráhímem a Hasanem na tenis. Vrátí se až pozdě odpoledne. Ji samozřejmě nepozvali, aby jela s nimi, protože ženy nebyly při takovýchto příležitostech vítané. Alice sama sebe přesvědčovala, že je jí to jedno. Byl to jeden z celého souboru mravů, kterým už musela za tu dobu, co žila v Rajské ulici, přivyknout. Někdy stála v zahradě, dívala se na vysokou zeď, kterou byla obehnaná, a v duchu se ptala, jestli tu stojí kvůli tomu, aby chránila obyvatele domu před vetřelci, nebo spíš proto, aby jim bránila uniknout z tohoto přepychového vězení. Byly doby, kdy se v ní všechno vzpíralo, že musí být pohromadě s ženami, zatímco Ibráhím a Eddie se v jiné části domu bavili s přáteli. Ale kolem a kolem vzato Alici připadalo, že život v Egyptě není tak nesnadný, jak se zpočátku obávala. “Mám se skvěle. Vzala jsem si velice starostlivého muže a žiji ve velkém domě s početnějším služebnictvem, než jsem si kdy dovedla představit,” napsala přednedávnem svým přátelům do Anglie. Když poklekla k záhonu, aby osvobodila své bramboříky ze zajetí plevele, uslyšela znedaleka dívčí zpěv. Alice vstala a zaposlouchala se. Když rozpoznala Jasmínin hlas, roztáhla se jí ústa do širokého úsměvu. Ta dívenka se narodila s hudbou v krvi, pomyslela si, a pokusila se přeložit si arabská slova její písně. Po sedmi letech pobytu mohla být na své znalosti arabštiny pyšná. Nerozuměla všemu, co Jasmína zpívala, ale smysl byla schopná pochopit. Jako snad ve všech

egyptských písních šlo o lásku. “Mé srdce plane. Proč jsi tak chladný stále? Daruji ti růži svou, když vyslyšíš touhu mou.” Alici nepřekvapilo, když se k Jasmíne přidala Amíra. Ty dvě sice od sebe dělil celý rok, ale byly nerozlučné jako dvojčata. Když Alice před spaním ještě jednou nakoukla k dívkám do ložnice, občas je zastihla, jak spí v jedné posteli. Dceřin hlas probudil v Alici stesk po domově. Srdce jí sevřela touha po starém tudorském zámku rodu Westfallů, po šťavnaté zeleni země věčně skrápěné deštěm. Ale jsem tady šťastná, přesvědčovala se. Nic mi neschází a mám okouzlující dcerušku. Přesto však cítila na duši stín. Jako by ji Jasmínin hlas zvi-klával v její jistotě. Alice se rozhlédla po zahradě. Hledala snad mezi keři a květinami čerstvé výhonky svých pochybností? V duchu si jako zrychlený film promítla celý svůj dosavadní život. Ona osobně neměla nic proti tomu, že s Ibráhímem každý spali v jiné části domu. I její rodiče měli odjakživa oddělené ložnice. Alice si nestěžovala ani na to, že se její muž zúčastňoval nespočetných společenských událostí sám, bez ní. Tohoto teplého srpnového rána si však poprvé uvědomila, že jí něco schází, že něco není v pořádku. Nevěděla však, co to je. Volným krokem zamířila k jasmínovému keři, rozhrnula jeho větve a uviděla Amíru s Jasmínou, jak si hrají na sluníčku. Úsměv jí zmrzl na rtech, když pochopila, čím se děvčátka baví. Obě držely v rukou miláji, kterou si se smíchem ovíjely kolem hlavy a těla. Horní polovinu obličeje nechaly nezakrytou, přesně jak to viděly u dospělých žen. Alice s úžasem přihlížela, jak děvčátka zručně řasí hladké hedvábí, které se jim pak při chůzi napíná kolem boků. “No to se podívejme!” ozvala se Alice a zamířila k nim.

“Teto Alice!” vykřikla Jasmína a s koketním úsměvem vykročila ve své miláji po cestičce. “Že nám to sluší? Dala nám je teta Nafísa!” Aha, jsou to tedy závoje, které odložila Nafísa, pomyslela si Alice. Měla ještě v živé paměti proměnu, kterou prodělala její švagrové po oné tajné milostné noci prožité s britským poručíkem. “Netoužím žít jako moje matka,” prohlásila tehdy Nafísa. “Chci žít jako emancipovaná žena.” Od té chvíle odmítala chodit zahalená a Chadídža k všeobecnému překvapení nic nenamítala. A tak si teď obě děvčátka hrála se závoji tety Nafísy stejně jako kdysi Alice s odloženými šaty své matky. A přece v tom byl rozdíl. Vysloužilé večerní šaty lady Frances byly prostě šaty a ne symbol útlaku a otroctví. Alice si s pocitem tísně připomněla, že od té doby, co Fá-rúk podal demisi a moci se chopila nová revoluční vláda, stále sílí tlak na to, aby Angličané odešli z Egypta; a po jejich odchodu se země opět vrátí ke starým pořádkům. Alice si tím nikdy příliš nelámala hlavu, teď si však náhle uvědomila, co takový návrat ke starým obyčejům obnáší. Znala fotografie předků rodu Rašídů, které zachycovaly muže v turbanech a fezech obklopené spoustou zahalených žen. Ty ženy postrádaly jakoukoli identitu, neměly tvář a žily výhradně pod ochranou muže, který je držel ve svém harému. Musely mlčky přihlížet, jak si jejich muži berou další ženy, kdykoliv se jim zachce. Vždycky když Alice uviděla malého Zakarju nebo zaslechla jeho smích, pocítila onu starou bolest, která jako by vystřelovala z nikdy nezahojené rány, aby jí připomněla, že Ibráhím už měl jednu ženu. když se oženil s ní. Alice zatoužila po pravém anglickém čaji usrkávaném ve společnosti krajanek, po plesech a návštěvách divadla po Ibráhímově boku. V Anglii se mohly ženy stýkat s muži bez jakýchkoli omezení. V Anglii by se mohla společně s Amírou přátelit s jinými matkami a jejich dětmi. Co se mnou bude, jestli Angličané odejdou z Egypta? ptala se v duchu. Zmizí pak do nenávratna všechno evropské, co v mém životě ještě zbylo? Alice měla pocit, že se před ní otvírá děsivá budoucnost - budoucnost, v níž ženy znovu budou muset nosit závoje, nebudou smět vycházet na ulici a budou vydány na milost a nemilost svým mužům, vládcům harému. Její dcera si ve vší nevinnosti hrála s archaickým černým přehozem a halila do něj své drobné tělo. Jak se ale bude vyvíjet její život v zemi, kde výraz pro neklid a vzrušení zároveň označuje krásnou ženu? Dívky mluvily arabsky a také Alice jim odpovídala v arabštině. Když však po chvilce usedla na kamennou lavičku s malou Amírou na klíně, přešla do angličtiny. “Když jsem plela záhony, vzpomněla jsem si na veselou příhodu ze

svého dětství. Mám vám ji vyprávět?” Obě děvčátka zavýs-kla radostí a soustředěně se zaposlouchala. Budu Amíře povídat o Anglii, předsevzala si Alice. Budu s ní mluvit ve své mateřštině. Budu jí předávat svoje vzpomínky, abych ji vyzbrojila pro budoucnost a ona nikdy nezapomněla na svůj původ… Alice se dala do vyprávění o myšce, která si spokojeně žila v kuchyni krátkozraké babičky Westfallové, ačkoliv stará paní měla z myší hrozný strach. Děvčátka mohla puknout smíchy, když Alice předváděla, jak babička každé ráno vzala návlek na čajovou konvici, v němž myš spávala, myš skočila na pohovku a spolu s babičkou pak svorně seděly u stolu a pily čaj. “Dobré ráno!” ozvalo se a Alice zahlédla za keři zářící zrzavou kštici Marjam Misrachiové. “Teto Marjam!” vypískly holčičky a vyskočily, aby se jí pochlubily svými milájemi. Když Marjam dostatečně pochválila jejich zručnost, obrátila se k Alici. “Jak se ti daří? Ohromně ti to sluší.” Zatímco Alice rozmlouvala s Marjam, poprvé od chvíle, co ji poznala, si uvědomila, že je úplně jiná než Chadídža, Mar-jamina nejlepší přítelkyně. Věděla, že obě ženy se už pěknou řádku let vídávají téměř denně. Marjam však byla pořád dobře naložená a plná elánu. Měla ráda pestré barvy, zatímco Ibráhímova matka byla rezervovaná, spíš konzervativní. Alice nechápala, jak může být Chadídža spokojená se svým životem stranou venkovního světa. Vždyť to je pohledná žena v nejlepších letech, která nemá nouzi o nabídky k sňatku. “Dostala jsem dneska dopis od Izáka,” řekla Marjam. “Tvůj syn žije v Kalifornii, že?” “Ano. Poslal mi fotografie. Tohle je jeho dcera Ráchel. No řekni, není roztomilá?” Alice si prohlížela snímky, které zachycovaly rodinu na pláži uprostřed palem. “Ráchel je jen o pár let mladší než tvoje Amíra.” Marjam si povzdechla. “Můj bože, jak ten čas letí. Ještě jsem ji nikdy neviděla. Ale jednou svoje děti se Sulajmánem navštívíme. Podívej, tahle fotografie tě bude určitě zajímat. Poprosila jsem Izáka, aby mi ji poslal, protože jiná kopie neexistuje. Je už hodně stará, byla pořízená při Izákově bar micvě. Poznáváš tu někoho?” Snímek zachycoval skupinku stojící pod starým olivovníkem. Alice poznala Marjam a Sulajmána Misrachiovy s jejich synem Izákem. Vypadali mnohem mladší. Na snímku byl i Alí Rašíd, Chadídžin manžel, jehož fotografie visela málem v každé místnosti domu. I tady zaujímal dominantní pozici. Konečně Alice objevila i Ibráhíma, který byl tenkrát ještě chlapec. Alice žasla, jak je podobný Amíře. Ibráhím se nedíval do kamery, nýbrž na otce. “Kdo je tahle dívka?” zeptala se Alice.

“To je Fátima, Ibráhímova sestra.”

“Nikdy jsem neviděla jedinou její fotografii. Máš ponětí, co se s ní stalo? Ibráhím se o ní slovem nezmíní.” “Možná ti tu historii jednou bude vyprávět sám,” odpověděla Marjam vyhýbavě. “Pokusím se nechat udělat od té fotografie duplikát. Izák ji chce vrátit a Chadídža by si ji určitě chtěla nalepit do svého alba.” Marjam se zasmála. “Je tím svým albem přímo posedlá! Já bych na to neměla trpělivost. Mám fotky v krabicích.” “Marjam,” ozvala se Alice, když společně zamířily k jejím bramboříkovým záhonkům. “Jak to, že neexistují žádné fotografie Chadídžiny rodiny, jejích rodičů,jejích bratrů a sester?” “Zeptala ses někdy přímo jí?”

“Ano, ale pokaždé jsem dostala odpověď, že když se provdala za Alího. stala se jeho rodina i její rodinou. Ale musí přece mít fotografie svojí rodiny. Proč nikdy nemluví o svých rodičích?” “No však víš, rodiče s dětmi se někdy nepohodnou. Všude je něco.” Alice si vzpomněla na svého otce, který se na ni pořád ještě zlobil. “Ano, já vím,” přisvědčila. Celou dobu doufala, že se s ní hrabě Pemberton po narození Amíry usmíří. On se však omezil na pravidelný dárek k Vánocům - na šek pro svou vnučku. Jinak nedával ničím najevo, že by měl kromě Edwarda ještě dceru. Alice využila příležitosti, že je s Marjam sama, aby se zeptala: “V žádném albu není také jediná fotografie Zakarjovy matky. Znalas ji?” “Ne, nikdo z nás ji nezná. Ale na tom není u muslimů nic zvláštního.” “Víš, jak se jmenuje nebo kde žije?”

Marjam zavrtěla hlavou.

“Marjam, pověz, myslíš, že mě tu mají rádi?” zeptala se Alice s vědomím, že této ženě, která rodinu Rašídů tak dobře zná, může důvěřovat.

“Co tím chceš říct? Nejsi snad šťastná?”

“Ale jsem. O to nejde, jenže…Těžko se o tom mluví. Občas mám pocit, že hodiny, které mám v sobě, bijí v jiném rytmu… že nemůžu najít správný tón, asi jako když hraješ na rozladěný klavír. Chápeš, jak to myslím? Když někdy po večeři sedíme v salonu, dívám se na příbuzné svého muže a mám dojem, jako kdybych je viděla v zrcadle, které maličko zkresluje. Vím, že je to především můj problém. Připadám si jako hranolek dřeva, který se někdo snaží strčit do kulatého otvoru. Jsem tu šťastná, Marjam, a hrozně bych sem chtěla opravdu patřit. Ale občas…” Marjam se chápavě usmála. “Co ti vlastně schází, Alice?” zeptala se. “Říkáš, že jsi šťastná, ale možná v hloubi duše toužíš ještě po něčem jiném. Nesmíš zapomínat, že tohle není Anglie. Určitě ti něco leží na srdci, i když to nedokážeš vyjádřit slovy.” Alice se otočila a pohlédla na dům, který růžově svítil v paprscích slunce, a na okamžik si představila, že má schopnost vidět skrz silné zdi jeho nesčetných pokojů. “Chadídža právě chodí po domě a kontroluje prádlo, nádobí…” řekla tak tiše, jako by mluvila sama se sebou. Marjam se zasmála. “Pokud jde o pořádek, je Chadídža jako ostříž. Ví naprosto přesné, kde co je. Už kolikrát jsem ji prosila, aby přišla udělat inventuru i k nám. Musím se přiznat, že pořád ještě tak docela přesně nevím, jaké poklady se skrývají v mých skříních.” “Jenže já bych se ráda viděla na jejím místě, Marjam,” řekla Alice a svým vnitřním zrakem dál sledovala Chadídžu, jak spolu se služebnou jde od pokoje k pokoji, všechno pečlivě prohlíží, dává stranou, co je třeba spravit, a počítá úhledně vyrovnané sloupečky prádla. “Já jí závidím,” dodala Alice tiše a náhle pochopila, co jí schází. Chybí jí její vlastní domov. Proto není schopná zaplašit své obavy. Proto se bojí odchodu Britů z Egypta a návratu starých pořádků. Dokázala by za svou rodinu lépe bojovat, mohla by ji snáze chránit - chránit sebe i svou dceru před útiskem barbarských mravů - kdyby měla vlastní domov. Když s Marjam po boku vcházela do domu, pomyslela si vzrušeně: ještě dnes večer si o tom promluvím sibráhímem! Potřebujeme si vybudovat svůj vlastní domov. Všechno to s ním proberu. Usmíříme se a já ho budu moct zase milovat.

Tak strašně bych si přála, abych ho mohla mít zase ráda! Potřebuju jen, aby mě ujistil, že nemá jinou ženu kromě mě. Já nechci žít v harému! Po celé Káhiře kolovaly od úst k ústům nejnovější senzační informace o sesazeném králi. Kdekdo se rozpaloval nad zprávami o neuvěřitelné marnotratnosti. Ani Ibráhímova rodina, která po večeři seděla v salonu, nebyla výjimkou. “Kdo by si pomyslel, že Jeho Výsosti vedly tak přepychový život!” nevěřícně kroutila hlavou Dorejja. Protože Fárúk se svou rodinou byl nucen odjet z Egypta nakvap, odvezli s sebou jen to, co mohli pobrat ze svého alexandrijského paláce, Pět set pokojů v paláci Ábidín a čtyři sta místností v Kubbě vydalo světu svědectví o tom, jakým nepředstavitelným luxusem se Fárúk obklopil: byly tu koupelny s malachitovými vanami zapuštěnými v podlaze, obrovské šatníky s tisíci obleky, celé sbírky vzácných drahokamů a zlatých mincí. Ohromné sejfy byly plné erotické literatury, amerických filmů a komiksů. Kromě toho se tu našly klíče od padesáti bytů po celé Káhiře. Každý z nich měl přívěsek se jménem jedné ženy a popisem jejích sexuálních dovedností.

Také po královně toho nezůstalo málo, mimo jiné i svatební šaty pošité dvěma tisíci diamanty, ale i více než stovka krajkových nočních košilek, pět norkových kožichů a boty s vysokými masivními podpatky ze zlata. Revoluční rada povolala z Londýna odborníky aukční síně Sothebys, aby celé to bohatství ocenili. Výtěžek plánované aukce měl připadnout chudým. Počítalo se s tím, že zabavený majetek královské rodiny vynese přes sedmdesát milionů egyptských liber. “Nemůžu ty řeči poslouchat,” naklonila se Nafísa k Ibráhímovi, který seděl vedle ní a upíjel kávu. “Princezna byla moje přítelkyně.”

Ibráhím zůstal své sestře dlužný odpověď. Byl příliš ponořený do svých starostí, Alice mu hned po jeho příchodu domů s vážnou tváří sdělila, že si s ním potřebuje promluvit. Při pouhém pomyšlení na ten rozhovor se pod Ibráhímem roztřásla kolena. Má snad v úmyslu od něj odejít? “Jen si představ, že by tě vyhnali ze země,” pokračovala Nafísa a prsty projížděla hustou kšticí svého syna, z něhož se mezitím stal urostlý jedenáctiletý mládenec, “a pak by na

veřejnosti vystavovali tvoje osobní věci. Ráda bych věděla, jestli je Fajza ještě v Egyptě.” Mladá žena si povzdechla. “Ale to se bohužel nedozvím,” ukončila svou úvahu a pohlédla směrem k Edwardovi, jehož plavé vlasy a modré oči ji stále připomínaly jejího poručíka. Cítí stejné zklamání jako já, že jsme nemohli jet do Alexandrie? Nafísa už celé dva týdny vymýšlela další záminku, jak spolu s Aliciným bratrem uniknout z matčina dohledu. Když nemohli jet na sever, tak tedy pojedou na jih. Nafísa věděla, že se Edward zajímá o pyramidy v Sakkáře, vzdálené z Káhiry pouhých třicet kilometrů. Ještě dneska mu navrhne jednodenní výlet spojený s piknikem, který by podnikli jen oni dva. “Já Alláh! Tady se snad něco slaví!” ozval se vtom z chodby mužský hlas, který nade vší pochybnost patřil Ibráhímovu příteli Hasanu al-Sábirovi. Ibráhím měl radost, že ho může uvítat ve svém domě, vždyť Hasan byl jako jeho bratr. Když mladý muž v černém fraku a s fezem mírně sesutým na stranu vstoupil do místnosti, s radostným křikem se k němu rozběhl celý houf dětí v čele s Tahíjou. Hasan ji objal na uvítanou. Vzápětí už mu skočila do náručí Jasmína. “Strýčku Hasane!” volala, medové oči rozzářené štěstím. Děvčátko ho přímo zbožňovalo. To už však u něj byla i Amíra. Hasan postavil na zem Jasmínu a zvedl do náruče šestiletou dcerku svého přítele. Pohladil ji po plavých vláskách a řekl: “Jakpak se daří mé malé Meruňce?” Všichni se rozesmáli. Pak se Hasan přivítal s ženami - jako první se Zu Zu. “Kdo je ta dáma, která je tak krásná, že vedle ní pobledne i měsíc?” zvolal v arabštině, protože věděl, že Chadídža vyžaduje, aby se v jejím domě hovořilo arabsky. “Je to s tebou jako se všemi lichotníky - tady dlí jen tvůj jazyk, tvoje srdce se toulá někde jinde,” pravila stará Zu Zu, ale oči jí přesto svítily. “Cest nestárnoucí! Neříkám nic než pravdu a co nejsrdečněji zdravím všechny přítomné!” Chadídža sledovala, jak na sebe Hasan postupně strhává pozornost všech členů rodiny, což se mu díky jeho šarmu podařilo pokaždé. Když očima zabloudila k Edwardovi, s překvapením si všimla planoucího pohledu, který na Ha-sana upíral. Vypadal, že by ho byl schopný na místě zardousit.

Nafíse neunikl chlad, s jakým její matka pozorovala Ha-sana. Už dávno pochopila, že Chadídža přítele svého syna nemá ráda. Jak je to možné, když všichni ostatní jsou jeho kouzlem jako očarovaní? Navzdory stropním ventilátorům a otevřeným oknům bylo v místnosti k zalknutí. Ibráhím přikázal jednomu ze sluhů, aby Hasanovi donesl cigarety a kávu, a odebral se se svým přítelem na terasu, kde bylo díky svěžímu vánku od Nilu snesitelněji. “Tak co je nového?” zeptal se Ibráhím tlumeným hlasem, jakmile sluha zapálil Hasanovi cigaretu a diskrétně se vzdálil. “Slyšel jsem, že nová vláda chce konfiskovat půdu. Moji přátelé z bavlníkové burzy říkají, že všichni bohatí vlastníci se musí vzdát svých polností a že velké pozemky budou rozděleny rolníkům. Myslíš, že je na tom něco pravdy?” Hasanovo bohatství se nezakládalo na vlastnictví pozemků, ale pocházelo z dědictví. Nemusel si proto dělat starosti. “To se jen tak povídá, kamaráde.” “Snad… ale co všechna ta zatčení, o kterých se také jen tak povídá? Paruková holiče prý odsoudili k patnácti letům nucených prací. Tebe to neznepokojuje? Koneckonců jsi taky patřil k Parukově družině.” Hasan pokrčil rameny. “Jeho holič byl intrikán a má ledacos na svědomí. Já byl jen Fárúkův přítel a tys byl jeho lékař. Nás dva sotva lze považovat za zločince. Kdo se provinil, dostane, co zasluhuje, a nevinní ať si běží. A ty a já, Ibráhíme, my jsme přece nic neprovedli,” řekl a potáhl z cigarety. Ibráhím se usmál. “Na tvém místě byl ale přestal nosit fez. Jen hlupáci pobíhají po ulicích a chlubí se svým bohatstvím.” Sotva vyřkl tato slova, uvědomil si, že by bylo moudřejší upustit od koupě ruského sobolího kožichu, který zamýšlel jako překvapení k Aliciným narozeninám. Momentálně asi bylo na místě trochu víc skromnosti. “Ale co,” řekl Hasan a odklepl přes zábradlí popel z cigarety, “z takzvaných Svobodných důstojníků já strach nemám. Tyhle lidi já znám - jsou to křupani. Otec Násira, jejich vůdce, je pošťák, jeho zástupce Sádát feláh. Pochází z vesnice, která je tak chudobná, že tam nejsou ochotny zůstat ani mouchy. Kromě toho je černý jako noc,” dodal Hasan s opovržením. “Ti se u moci dlouho neudrží, to mi věř. Paruk se vrátí zpátky, však uvidíš.”

“Kéž bys měl pravdu,” řekl Ibráhím.

Hasan pokrčil rameny. Jemu to bylo lhostejné. Ať přijde vlna z jakékoliv strany, on se na ní prostě sveze. A navíc mohl na revoluci jen vydělat, protože jako advokát měl četné styky u soudu. Ještě nikdy neměl tolik klientů, a žádný z nich si nestěžoval na přemrštěné honoráře. Dokud bude tahle bouře ve sklenici vody trvat, Hasan al-Sábir z toho bude mít jen a jen užitek. “Promiň, kamaráde, že to říkám, ale je tady nuda. Nevyrazíme si radši do ulice Muhammada Alí-ho?” vybídl Ibráhíma k návštěvě zábavní čtvrti na Starém Městě, kde nebyla nouze o tanečnice, hudebníky a lehké děvy. “Znám jistou mladou dámu, která je v posteli opravdová umělkyně. Pro dnešek bych ti ji přenechal, kamaráde.” Ibráhím se zasmál, ten smích však měl jen zakrýt jeho zoufalství. Nemilovali se s Alicí už od lednových nepokojů. Nepřiznal by to ale ani svému nejlepšímu příteli. “Jsem naprosto spokojený se svou ženou,” odpověděl a otevřenými dveřmi pohlédl do ozářeného salonu na Alici, která byla zabraná do hovoru s Nafísou. “Jak myslíš.” Hasan svému příteli nevěřil. Žádný muž po sedmi letech manželství nebita svou ženu hladovýma očima jako nějaký roztoužený mladíček. “Jak si můžeš vystačit s Alicí? Jsme přece muži s horkou krví. Proč si nevezmeš druhou ženu jako já? Dokonce i Prorok - nechť žehná mu Bůh a dá mu pokoj - měl pochopení pro potřeby mužů.” “Ale Prorok také říkal, že k druhé, třetí a čtvrté manželce je třeba se chovat stejně. Který muž se dokáže chovat stejně k více ženám?” Dříve než mohl Hasan odpovědět, ozval se za jejich zády zvonivý dívčí hlásek: “Tatínku!” Ibráhím zdvihl svou dcerku a posadil ji na tepané zábradlí. “Teta Nafísa nám dala hádanku,” řekla Amíra. “Dokážeš ji uhodnout?” Hasan pozoroval, jak Ibráhím v přítomnosti své dcerky roztává. Upíral na ni oči zářící štěstím. Svět jako by pro něj přestal existovat. Hasan si musel často vyslechnout nadšené líčení Amířiných pokroků. Ibráhím byl na svou dceru pyšný jako jiní muži na syny a Hasan si ke svému vlastnímu překvapení musel přiznat, že mu závidí. On sám tak vřelý vztah ke svým dcerám neměl. Poslal je na vychování do dívčího penzionátu v Evropě a tu a tam od nich dostal pohlednici nebo dopis. Z Amíry s jejími plavými vlasy a modrýma očima jednoho dne určitě vyroste stejná krasavice, jako je její matka. Za deset let z ní bude svůdná šestnáctiletá žena zralá na vdávání. Vtom se rozezněl domovní zvonek a Hasan se v duchu ptal, kdo to v tuhle pozdní hodinu může být. To už se ve dveřích salonu objevil sluha se vzrušeným výrazem ve tváři, spěšně zamířil k Chadídže a něco jí pošeptal. Chadídža zbledla. Pak kývnutím hlavy vybídla Hasana a Ibráhíma, aby se vrátili do salonu. Sluha opět vyběhl a vzápětí se vrátil se čtyřmi muži v uniformách a s puškami přes rameno. V místnosti zavládlo takové ticho, že by bylo slyšet špendlík o zem cinknout. Ti muži přišli zatknout Ibráhíma Rašída, který se údajně dopustil přečinu proti zájmům egyptského lidu. “Ale to je absurdní!” zvolal Ibráhím. “Vy snad nevíte, kdo jsem? Nevíte, kdo byl můj otec?” Vojáci vyslovili své politování, avšak důrazným tónem Ibráhíma vyzvali, aby šel s nimi. “Okamžik…” Hasan vykročil, aby jim zastoupil cestu, ale Ibráhím ho zarazil slovy: “Je to určitě nedorozumění a já vidím jedinou možnost, a sice pokusit se ho vysvětlit.” Pak se otočil k Alici, která stála po jeho boku. “Nemusíš si dělat starosti,” snažil se ji uklidnit. “Budu na tebe čekat,” odpověděla jeho žena hlasem, v němž zaznívaly obavy. Ibráhím políbil svou matku. “Nebudu pryč dlouho.”

Pak už všichni jen mlčky přihlíželi, jak vojáci s Ibráhímem opouštějí místnost. Nafísa položila matce ruku na rameno. “Buď bez obav, umm, Bůh stojí při těch, kdo v něj věří.” zašeptala. Chadídža se zachvěla. Bude stát i při tom, kdo ho proklel?

. kapitola

Ibráhím s překvapením sledoval, jak pomocná kuchařka Sára se svým synem Zakarjou za ruku míří do mužského křídla domu. Byla bosá, oblečená do jednoduchého šatu vesnických žen. Poprvé si všiml, že už to není žádné vyhublé děvčátko, ale pohledná, žádoucí žena. “Co tu chceš?” zeptal se jí.

Sára otevřela ústa, ale Ibráhím ke svému úžasu uslyšel hlas boží: “Pokusil ses mě přelstít, Ibráhíme Rašíde, proklel jsi mě. Tohle není tvůj syn. Jeho otcem je jiný muž. Nemáš právo si toho chlapce přivlastňovat. Porušil jsi můj posvátný zákon.” “Nechápu, proč…” zvolal Ibráhím a jeho vlastní slova ho probudila. Vzápětí ucítil bodavou bolest v týle a do nosu ho udeřil čpavý pach. Při pokusu postavit se na nohy se Ibráhímovi zvedl žaludek. Před očima se mu jako stíny míhaly obrazy lidských postav. “Kde to jsem?” zasténal. Jeho mozek pracoval na plné obrátky, nebyl však schopný jasné úvahy. Chvíli trvalo, než si Ibráhím uvědomil, že sedí na holé zemi. Bylo mu strašné vedro, ze všech stran k němu doléhaly podivné zvuky. Když se chtěl zhluboka nadechnout, znovu pocítil nevolnost. Vzduch byl prosycený nepředstavitelným zápachem, který byl směsicí potu, moči a výkalů rozkládajících se v palčivém horku. Kde to jsem? pomyslel si Ibráhím znovu.

Pomalu se začal rozpomínat, jak do Rajské ulice přišli vojáci, kteří ho zatkli a odvedli na hlavní velitelství. Ibráhím stále opakoval, že je nevinný, dokud ho jeden z mužů ne-umlčel surovým úderem pažbou pušky do týla. Ibráhím počítal s tím, že ho předvedou před Svobodné důstojníky. Místo toho ho však strčili do uboze zařízené kanceláře, kde mu odměřený strážmistr položil pouhé dvě

otázky: “Jaká podvratná činnost byla vyvíjena u dvora?” a “Uveďte jména lidí, kteří se na ní podíleli.” Ibráhím se pokoušel dokázat svou nevinu a trval na tom, že jeho zatčení je omyl. Nakonec ztratil trpělivost a požadoval, aby si mohl promluvit s někým kompetentním. Nato znovu dostal ránu do zátylku a ztratil vědomí. Teď si opatrně ohmatával týl. Pod prsty ucítil velikou měkkou bouli. Pocit závrati trochu polevil a Ibráhímovi se podařilo zaostřit zrak. “O bože!” zašeptal zděšeně. Seděl ve vězeňské cele s vysokými zdmi a špinavou kamennou podlahou. Nebyl tu sám. V těsném prostoru se tlačilo víc vězňů, než s kolika se původně počítalo. Většina z nich měla na sobě rozedrané galábíje. Někteří přecházeli sem a tam a vedli samomluvu, jiní mlčky seděli opřeni o stěnu. Nebyly tu žádné židle, jediná lavice ani pryčna, jen stará sláma. Ibráhím nikde neviděl ani záchod, jen kbelíky přetékající exkrementy. Bylo tu vedro k zalknutí. Je to snad ještě pořád sen? Takhle určitě vypadá peklo.

Ibráhím se podíval sám na sebe a uviděl, že pořád ještě na sobě má svůj tmavomodrý oblek. Boty z krokodýlí kůže, zlaté hodinky, dva prsteny s diamanty a perleťové manžetové knoflíčky mu však kdosi vzal. Také kapsy byly prázdné. Nenechali mu ani kapesník. V protilehlé zdi objevil Ibráhím okénko. S námahou vstal a na vratkých nohou k němu zamířil. Bylo však příliš vysoko, než aby z něj mohl vyhlédnout ven. Do cely jím dopadaly paprsky palčivého srpnového slunce, ale Ibráhím neměl ponětí, kde se vězení nachází. Strčili ho snad do Citadely na okraji města? Nebo ani není v Káhiře, ale někde v poušti? Rajská ulice je možná dlouhé kilometry daleko. Ibráhímovi se pomalu rozjasňovalo v hlavě a také nohy začínal mít jistější. Zamířil napříč místností, a pokud to jen šlo, vyhýbal se přitom svým spoluvězňům, kteří si ho už dávno přestali všímat. Konečně stanul před zamřížovanými dveřmi, za nimiž se táhla temná chodba. “Haló! Haló!” zakřičel anglicky. “Je tu někdo?” Zaslechl chřestění klíčů a vzápětí už se před mříží objevil mladý muž v propocené blůze stejnokroje. Na opasku se mu houpal svazek klíčů a služební revolver. Upřel na Ibráhíma lhostejný pohled.

“Poslouchej,” začal Ibráhím, “tady došlo ke strašnému nedorozumění. Byl jsem zatčen omylem. Musíš mě okamžitě pustit.” Mladík se na něj jen mlčky díval.

“Neslyšels, co jsem říkal? Jsi snad hluchý?”

Kdosi mu poklepal na rameno. Ibráhím sebou trhl. Když se ohlédl, uviděl, jak se na něj zubí tlustý vousatý muž ve špinavé modré galábíji. “Oni tu nemluví anglicky. Nemluvili by tak, i kdyby angličtinu ovládali. Od revoluce pro ně tahle řeč prostě neexistuje. To je první lekce, kterou se musíš naučit,” řekl Ibráhímovi v arabštině. “Aha, jistě,” zamumlal Ibráhím. “Díky.” Pak znovu oslovil dozorce, tentokrát už v arabštině: “Došlo k omylu. Moje zatčení byla mýlka. Jsem doktor Ibráhím Rašíd. Vidíš přece, že sem nepatřím.” Strážce na něj dál upíral lhostejný pohled. “To říkají všichni.” “Poslyš,” nutil se Ibráhím do klidu, “zatkli jste nesprávnou osobu. Ať už hledáte kohokoliv, já to nejsem. Já jsem nic nespáchal a v žádném případě nepatřím do téhle cely.” Ukázal na její osazenstvo. “Buď tak hodný a řekni svému nadřízenému, že s ním chci mluvit.” Dozorce se posměšně zasmál a pomalým krokem zamířil pryč. “To je ale nestydatost…” zabručel Ibráhím.

Po určité chvíli, kterou Ibráhím věnoval bedlivější obhlídce cely, ke své hrůze pocítil tlak v močovém měchýři. Živě si představil Hasana, který by tuto situaci nejspíš komentoval slovy: “Velice delikátní,” a proti své vůli se musel usmát. Utěšoval se myšlenkou, že se tomu s Hasanem jednou zasmějí, protože nepochyboval, že jeho nejlepší přítel v tuto chvíli dělá všechno pro jeho propuštění. Až do té doby to ale nevydrží.

To už k němu přistoupil tlustý vousatý vězeň v modré galábíji. “Mír s tebou, příteli,” pravil. “Jmenuju se Mahzúz.” Ibráhím se zadíval na ubohou galábíji, všiml si vypadaných zubů a jizev v obličeji. Ten muž nepůsobil příliš důvěryhodně, byť jeho jméno v arabštině znamená štěstí. “Moje jméno pochází z lepších časů,” usmál se muž.

“Proč jsi tady?” zeptal se Ibráhím, i když ho to vůbec nezajímalo. Ten člověk ale možná ví, jak je třeba mluvit s dozorcem.

Mahzúz rezignovaně pokrčil rameny. “Jsem stejně nevinný jako ty.” Ibráhím ho přejel pochybovačným pohledem. “Takže jsou tu nejspíš nevinní všichni!” “Při Bohu, taky že jsou.”

“To rád věřím,” zabručel Ibráhím v angličtině, vyhrnul si manžety a oprášil si sako. Přitom si uvědomil, že nemá ani kravatu. Nechápal, jak někdo může takovou věc ukrást. “Nevíš náhodou, jak je možné obejít toho nestydatého dozorce a poslat zprávu ven? Nemůžu tu zůstat.” Jeho močový měchýř už hrozil prasknout. Mahzúz znovu pokrčil rameny. “Okamžik tvého propuštění stanoví Bůh, příteli. Tvůj osud leží výhradně v rukou Všemohoucího.” Ibráhíma sice stále bolela hlava, ale opět nabyl schopnosti jasně uvažovat. Pokusil se zhodnotit podmínky, které mu tahle strašlivá díra skýtá. Bylo mu jasné, že nejlepší místo je u dveří, protože určitě brzy přijde dozorce s nějakou vyšší šarží. Pozici u dveří však jak se zdálo považovala za nevýhodnější většina mužů, kteří před nimi posedávali či postávali v těsném shluku. Ibráhím odevzdaně zamířil k zadní stěně cely. Musel si pracně probojovávat cestu spletí rukou a nohou svých spoluvězňů. Opřel se o zeď, ale přitom nespouštěl z očí dveře. Už už si hodlal vykasat manžetu košile, aby se podíval na hodinky, když si uvědomil, že i o ty přišel. S nevolí si všiml, že za pečlivě ošetřenými nehty má špínu. Právě se rozhlížel po něčem, čím by si je mohl vyčistit, když se ode dveří ozvalo chřestění klíčů. Konečně! Dřív než však stačil udělat jediný krok, vyskočili všichni vězni a hlava nehlava se začali tlačit ke dveřím. Ozval se bolestný výkřik muže, kterého lidská masa neurvale přimáčkla na železnou mříž. Starší a slabší z vězňů byli svými druhy nemilosrdně smeteni. Ibráhím stál jako přikovaný a v úžasu přihlížel, jak se muži sápou po chlebu, který jim přinesli. Každý dostal jednu placku, kterou mohl nabírat z velké mísy vařené boby. Divoká tlačenice netrvala dlouho. Dozorci v cele rozhodně nijak neotáleli a muži se jako hladová zvěř vrhli na jídlo. Jen Mahzúz zvolna procházel místností a s předstíraným požitkem ukusoval ze své porce. “Můj milý příteli,” zahuhňal s plnou pusou, “Měl sis také vzít. Další jídlo dostaneme až zadlouho.”

“To já už tady ale nebudu. Nezůstanu tu ani hodinu.”

“Opravdu? Při Prorokovu vousu, ty jsi vážně optimista,” řekl Mahzúz a jeden po druhém si olízal prsty. Pak říhl. Ibráhím se odvrátil. “Taky jsem si myslel, že budu za hodinu venku,” pokračoval Mahzúz a přitom si z vousů vybíral zbytky jídla, které mu v nich ulpěly. “To bylo, jestli si dobře vzpomínám, před třemi měsíci. Od té doby už jsem ztratil přehled, kolikátého máme.” “Proč tě zavřeli?”

“Stejně jako tebe… bez jakéhokoliv důvodu. Chtěl bych ti dát jednu radu, příteli,” řekl Mahzúz a závistivě si prohlížel Ibráhímův elegantní oblek. “Dej si pozor na svoje šaty. Jsi oblečený lip než ředitel věznice. To se mu nebude ani trochu zamlouvat.” Ibráhím se k němu otočil zády. Ten člověk nemá všech pět pohromadě! To přece musí být jasné každému, že já, doktor Ibráhím Rašíd, nemám s těmi chudáky nic společného a že do téhle cely nepatřím. Žádný z těch mužů tady nemá ani peníze, ani vliv. Nikdo z nich by se neodvážil vztáhnout na moje šaty ruku. Můj případ je pouhý zádrhel v soukolí byrokracie, nic víc. Takové věci se bohužel stávají dnes a denně. Z jeho myšlenek ho vytrhl bodavý tlak v močovém měchýři. Ibráhím váhavě zamířil do nejtemnějšího kouta cely. Musel zadržet dech, aby se nezalkl strašným zápachem, který se odtud linul. Když si konečně ulevil, rozhlédl se po nějakém místě někde u zdi. Uviděl, jak kousek od něj kdosi vyryl do kamene boží jméno. Tam usedl na špinavou podlahu, s očima upřenýma na mřížové dveře a s ušima nastraženýma, kdy se znovu ozve zachřestění klíčů, které ohlásí příchod dozorce. Než zajde slunce za oknem vysoko ve zdi, budu opět na svobodě, ujišťoval sám sebe. Kdosi mu vrazil do ramene a Ibráhím se probudil. V první chvíli nechápal, kde je, pak se však rozpomněl. Vzhlédl k oknu cely a uviděl, že mřížemi dovnitř dopadají šikmé, žlutě zbarvené paprsky slunce. Nemohl uvěřit, že spal tak dlouho. Pak si všiml Mahzúze, který usedl vedle něj. “Nevypadáš, že by sis dělal velké starosti, milý příteli.” Ibráhím si kousek poposedl a zakroutil ztuhlými rameny. “Nedělám si starosti, protože vím, že se moje rodina ze všech sil snaží, aby dosáhla mého propuštění. Uvidíš, že dneska v noci budu zase spát ve své posteli.”

“Je-li to vůle boží,” řekl Mahzúz a Ibráhím nevěděl, jestli se mu náhodou neposmívá. A pak už zase jen odevzdaně seděl, záda opřená o zed, a nespouštěl oči z dveří cely. Náhle si uvědomil, že ještě nezaslechl jediné svolávání k modlitbě. Z toho se dalo usuzovat, že vězení leží někde daleko za městem. Chtělo snad vedení věznice, aby muži v celách zapomněli na povinné modlitby? Jak se tu dalo rozpoznat, kolik je hodin? Ibráhím se v duchu pokoušel obrnit před vší tou bídou, kterou byl obklopený. Přesvědčoval sám sebe, že nemá nic společného s neuvěřitelnou špínou, s krysami, kterými se sláma na podlaze jen hemžila, s oním mužem naproti, který si na nahé kůži pod galábíjí chytal vši, nebo s tím, který stál v koutě a zvracel. Když se znovu rozdával chléb a boby, Ibráhím se ani nepohnul. Uvědomil si, že vedro v cele ani s blížícím se večerem nepolevuje, a cítil pach svého vlastního těla. V létě se koupával dvakrát až třikrát za den. Zoufale si přál, aby si mohl vyčistit zuby, oholit se, toužil po horké vodě a mýdlu. Když zmizel poslední záblesk světla za zamřížovaným okénkem, vykonal večerní modlitbu a poprosil Boha o odpuštění, že před ní nemohl provést předepsanou rituální očistu. Cela konečně potemněla a muži se uložili ke spánku. Ibráhím se převaloval na tvrdé podlaze z boku na bok a pokoušel se najít jakžtakž pohodlnou polohu. V duchu se utěšoval, že zítra ráno se tu určitě objeví Hasan a vyvede ho na svobodu. Svlékl si sako a složil si ho pod hlavu. Když se však ráno probudil, s překvapením zjistil, že sako je pryč a že dva vězni pijí kávu a kouří cigarety. Ibráhím neměl ponětí, kolik je hodin. Hasan musí přijít každou chvíli! V zamyšlení si přejel zarostlé tváře. Zatoužil dát si horkou ranní koupel, oholit se a v hedvábném županu pak na hodinku usednout k vodní dýmce. V takovém příjemném poklidu zahajoval ještě za Parukových časů každý den, dřív než se rozjel do královského paláce. Proč jim to tak dlouho trvá? Proč Hasan ještě nepřišel? Určitě ho ale ještě dneska vysvobodí z tohohle pekla! Ibráhím brzy pocítil svíravý hlad. Žádný div, vždyť poslední sousto pozřel před více než čtyřiadvaceti hodinami při večeři v rodinném kruhu. Zalitoval, že odmítl další porci jehněčího s rýží a nevzal si ani sladkou baklávu.

Ibráhím zamířil ke dveřím, přitiskl obličej k mříži a vyhlédl do chodby. “Hej, ty tam!” zavolal arabsky. “Já vím, že mě slyšíš. Chci něco vzkázat tvému šéfovi. Řekni mu, že bude litovat, že mě zavřel do téhle cely.” K jeho překvapení se vzápětí objevil onen nestydatý dozorce. “Poslyš,” začal Ibráhím a ani se nepokusil zakrýt svůj hněv, “ty nejspíš netušíš, koho máš před sebou. Já tady s těmi,” ukázal rukou do cely, “nemám nic společného. Řekni svému šéfovi, aby se spojil s Hasanem al-Sábirem, mým právním zástupcem. Vysvětlí mu, že moje zatčení byl omyl.” Dozorce jen stáhl koutky úst do pohrdlivého úsměšku a beze slova zamířil zase pryč. “Chceš vědět, kdo jsem?” vzkřikl za ním Ibráhím. Už už dodal: “Až se to dozví král…”, ještě včas si však uvědomil, že král už této zemi nevládne. V bezmocném vzteku se opřel o mříž. Co má dělat? Pokoušel se představit si, jak by se v takové situaci zachoval Hasan. Jeho příteli byla vlastní povýšenost, která u všech bez výjimky vzbuzovala úctu. Jemu by všichni okamžitě věnovali všemožnou pozornost. Ale Ibráhím netušil, jak dát najevo, kým ve skutečnosti je. Nikdy v životě se nepotřeboval prosazovat nebo o něco bojovat. Každý, s kým se dosud setkal, se k němu choval s poníženou uctivostí. Ibráhím přesto nepochyboval, že už za pár hodin se mu dveře cely otevřou. Jeho rodině se nejspíš jen nepovedlo tak rychle najít cestičku na ta správná místa. Zpočátku nevěděli, do kterého vězení ho převezli, a pak se určitě vyskytla celá řada byrokratických překážek, které bylo třeba zdolat. Edward tomu říkal papírová válka. Přesto by tu s ním ale měli lépe zacházet. Dokonce i kdyby byli na příslušných místech přesvědčeni, že byl zatčen právem, nepatřilo se, aby vězně jeho společenského postavení zavřeli do jedné cely s prachsprostými zloději a žebráky. Kdyby mu alespoň opatřili kartáček na zuby, mýdlo a horkou vodu. Samozřejmě by se slušelo, aby mu zajistili i trochu důstojnou stravu. Kručelo mu v žaludku a byl celý zesláblý hlady. Ibráhím se začal prodírat zpátky na své místo u zdi a přitom se snažil vystříhat jakéhokoliv tělesného kontaktu se svými spoluvězni. V duchu se ptal, jak se asi daří Alici. Určitě si dělá starosti. Uplynulý půlrok pro ni nebyl lehký. Kdyby v lednu nevypukly nepokoje, Ibráhím by ji byl vzal

na cestu do Evropy a teď by z nich znovu byl šťastný pár. Alice by možná dokonce byla těhotná. Třeba by došlo i k usmíření s Aliciným otcem a oni by ještě teď byli v Anglii, daleko od revoluce, od teroru, a nikdy by nedošlo k té do nebe volající nespravedlnosti, jakou bylo jeho zatčení. Ibráhím však již pochopil, že ta revoluce je něčím víc než pouhou nemilou epizodou. Z jeho úvah ho vytrhl rozruch, který vyvolal příchod dozorců s dalším přídělem chleba a bobů. Rozpoutal se doslova zvířecí boj o potravu. Ibráhíma přesto hlad, který cítil, nepřiměl, aby se zvedl a šel si pro svou dávku. Matka určitě právě chystá hostinu na mou počest a už dneska večer usednu ke svému oblíbenému jídlu - nadívanému jehněčímu s mátou a vejci, utěšoval se. Možná si dokonce jako medicínu dám doušek Edwardova koňaku. Zatímco ostatní vězni s mlaskáním a říháním pořádali svou skrovnou snídani, protlačil se Ibráhím k mříži, aby si promluvil s dozorci, dřív než zase zmizí. Nevěnovali mu však jediný pohled. “Dost skličující, co?”

Ibráhím se otočil a uviděl MahzúzeJak si právě posledním soustem otírá rty, ještě než ho strčí do pusy. “Můžeš jim povídat, co chceš,” dodal s úsměvem, “pro ně jsi prostě vzduch. Ti mizerové rozumí jen jedné řeči.” Mahzúz udělal rychlý pohyb palcem, ukazováčkem a prsteníkem. “Jaké řeči?”

“Bakšiš… úplatek.”

“Já ale nemám žádné peníze. Všechny mi vzali.”

“Máš pěknou košili, příteli. Vsadím se, že dokonce i Ná-sir, náš nový vůdce, nenosí tak drahé košile. Kolik pak jsi za ni dal?”

Ibráhím neměl ponětí. Krejčího vyplácel jeho účetní.

Mlčky se odvrátil od Mahzúze a zamířil na své místo vzadu u zdi. Jeho zlost minutu od minuty sílila. Když se krátce nato ozvalo zachřestění klíčů, které ohlašovalo příchod dozorce, stejně jako ostatní vyskočil a vzrušeně se začal prodírat davem. “Tady jsem!” křičel. “Doktor Ibráhím Rašíd je tady vzadu!” Dozorce však nepřišel kvůli němu. To štěstí, že směl opustit celu, měl jiný vězeň. Podle jeho úsměvu soudě byl nejspíš propuštěn nebo přinejmenším přemístěn do lepší cely. Mahzúz Ibráhíma poučil, že něco takového je možné, když

rodina vězně uplatí zaměstnance věznice. Ti pak vězni přidělí lepší celu a vůbec s ním lépe zacházejí. Do Ibráhíma jako když udeří. Když je to takhle, co dělá jeho rodina? Zmocnila se ho panika. Byli snad zatčeni všichni Rašídové? Ne, to určitě ne. Rod Rašídů byl příliš rozvětvený a jen málo jeho členů mělo něco společného s králem. A kromě toho tu ještě byly ženy, především jeho matka. Ta určitě zatčená není, takže se určitě všemi prostředky zasadí o jeho propuštění. Ibráhím byl pořád ještě přesvědčený, že před soumrakem bude zase doma. Jeho jistota však pomalu dostávala trhliny. Když se Ibráhím probudil ve vězení třetí ráno, došla mu trpělivost. Aniž by vnímal lhostejné pohledy svých spoluvězňů -většina z nichž seděla v téhle cele stejně jako Mahzúz už tak dlouho, že byli naprosto otupělí - zamířil k mřížovým dveřím a zakřičel na dozorce. Cítil se slabý a malátný. Pořád ještě nevzal do úst jediné sousto. Útroby mu svíraly křeče, protože stále sváděl urputný zápas s přirozenými funkcemi svého těla. Už několikrát byl nucen odebrat se do kouta cely, aby se vymočil, protože mu nic jiného nezbývalo, ale k tomu, aby přičapl jako nějaké zvíře nebo si dokonce sedl na zapáchající kbelík, se přinutit nedokázal. “Musíte mě pustit!” křičel skrz mříže. “Při Bohu, jsem přítelem premiéra! Řekněte ministrovi zdravotnictví, že jsem tady! Chodíme spolu hrát pólo.” Ibráhíma se zmocnilo čiré zoufalství. Co dělá jeho rodina? Co dělají jeho přátelé? Co dělají Angličané? Jak mohou trpět tuhle frašku, které její strůjci říkají revoluce? “Jestli mě neposlechnete, bude vás to mrzet! Postarám se, že odtud do jednoho vyletíte a půjdete kutat do dolů měď! Rozuměli jste?” Když se celý zadýchaný otočil, stál vedle něj Mahzúz a útrpně se usmíval. “Tím ničeho nedocílíš, příteli. Dozorcům jsou ti tvoji vlivní přátelé ukradení. Vzpomeň si, co jsem ti říkal.” Zamnul palcem a ukazováčkem. “Bakšiš. Kromě toho bych ti radil, abys konečně začal jíst. Každý tady ze začátku zkouší držet hladovku. Ale co ti to pomůže, když umřeš hlady?”

Když se za nějakou dobu objevili dozorci s přídělem jídla, Ibráhím se ještě chvíli zdráhal, ale pak si přece jen došel pro kousek chleba. Neuniklo mu, že v něm je zapečená i sláma. “To se nedá jíst…”

“Tak si s tím pro mě za mě utři zadek,” štěkl dozorce a byl pryč. Ibráhím chléb zuřivě mrštil na zem. Mezi vězni se o něj strhla pranice. Musím se vzchopit! Však ono se to brzy vyřeší. Tohle přece nemůže trvat věčně, dodával Ibráhím sám sobě odvahu, když se vratkým krokem vracel zpátky na své místo u zdi. Zdály se mu děsivé sny, a sotva se probudil, uvědomil si, že ten nejděsivější z nich, kterým byl pobyt v této cele, pořád neskončil. Úlevu mu nepřinášelo ani spaní, ani bdění. Při dalším rozdávání jídla si vzal chléb i boby a hladově je spolykal. A pak už nebylo zbytí a Ibráhím přidřepl nad jedním z páchnoucích kbelíků. Sedmého dne dozorci přišli pro jednoho z vězňů. Tento muž se však neusmíval. Když ho pak za nějaký čas přivedli zase zpátky, nevěděl o světě. Smýkli s ním dovnitř cely, a když ho pustili, muž se zhroutil na podlahu. K Ibráhímovi přistoupil Mahzúz. “Říkal jsi, že jsi lékař. Můžeš mu nějak pomoct?” Ibráhím se přiblížil k bezvládnému muži a pečlivě si ho prohlédl, aniž by se ho byť jediným prstem dotkl. Nebylo pochyb, že ho mučili. “Můžeš pro něj něco udělat?”

“Já… já… já nevím.” Ibráhím ještě nikdy neviděl takové rány. Uplynuly už celé roky od chvíle, kdy naposledy ošetřoval zraněného nebo nemocného člověka. Mahzúz si ho změřil pohrdlivým pohledem. “A to si říká lékař…” utrousil. Když v noci přišli dozorci, aby odnesli mrtvolu, Ibráhím se k nim rozběhl. “Vyslechněte mě, prosím!” Jeden z dozorců upřel pohled na Ibráhímovu hedvábnou košili, která už byla celá špinavá a propocená. Ibráhím ji chvatně přetáhl přes hlavu a vtiskl ji muži do ruky. “Tumáš, vezmi si ji. Stála tolik, kolik ty dostaneš za celý měsíc,” zašeptal mu, ačkoliv neměl potuchy, kolik dělá dozorcův plat. “Dej zprávu Hasanovi al-Sábirovi. To je můj právník. Má

kancelář na náměstí Ezbekíja. Řekni mu, že jsem tady! Vyřiď mu, aby sem za mnou přišel!” Dozorce beze slova odešel i s košilí. Když se Hasan neobjevil ve věznici ani za několik dní, pochopil Ibráhím, že od něj přijal úplatek, aniž by se pokusil splnit jeho prosbu. Ibráhím se ponořil do horoucích modliteb. Kál se, že v onu noc po smrti Jasmíniny matky proklel Boha. Kál se, že adoptoval Zakarju a tím přestoupil boží přikázání, které mu zakazovalo dělat si nárok na syna jiného muže. Kál se, modlil se a prosil Boha: “Bože, prosím, vyveď mě z téhle cely.” A pak se mu zdál nejstrašnější ze všech dosavadních snů. Viděl v něm svého otce Alího Rašída, který na něj zachmuřeně pohlížel a kroutil hlavou, jako kdyby chtěl říct: Zase jsi mě zklamal. Ibráhím to zkusil i s přemlouváním. “Věřte mi, jsem velice bohatý. Dám vám, co budete chtít, když mě pustíte,” naléhal na dozorce. Oni však žádali jen to, co jim mohl dát hned, a Ibráhím už neměl nic než spodní prádlo a kalhoty. Zdálo se mu, že drží v náručí Alici. U jejich nohou si hrály děti. Všichni měli podobu nějaké sladkosti. Alice byla vanilková zmrzlina, Amíra chutnala po citronech, Jasmína měla místo krve zlatavý med a Zakarja byl z čokolády. Chtěl snad svou rodinu sníst? Když se probudil, s hrůzou si uvědomil, že zapomněl, kolik východů slunce tu už prožil. Byl tohle třicátý den strávený ve vězení, nebo byl třicátý den už včera? Muselo už být září, možná dokonce říjen. Alespoň vražedný polední žár zvolna polevoval. Ibráhím se podrbal ve vousech a pokusil se pochytat vši, které se mu v nich usídlily. Ačkoliv už dokázal pozřít svůj příděl chleba a bobů a usednout na páchnoucí kbelík, pořád ještě se snažil zachovat si svou důstojnost. Neustále si v duchu opakoval, že se svými spoluvězni nemá nic společného. Stačila by horká koupel, hladce oholená brada a čisté šaty, a byl by z něj zase pasa, kterým býval dřív. Ti otrhaní nuzá-ci, s nimiž sdílel celu, by se mohli koupat a strojit, jak by chtěli, a stejně by zůstali tím, čím jsou - všivou chátrou. Pak přišlo ráno, kdy se Ibráhím probudil a zjistil, že zmizel Mahzúz. Odvedli ho během noci? Propustili ho snad, zatímco ostatní spali? Nebo ho mučili? Je snad mrtvý?

Mnozí z vězňů už byli u výslechu. Ibráhím nechápal, proč jeho si zatím nezavolali. Měl by tak alespoň možnost mluvit s lidmi, kteří měli vyšší postavení a větší vliv než tihle ne-omalení dozorci. Všiml si, že vězně odváděli k výslechu bez nějakého zjevného řádu, protože někteří z těch, pro které přišli, byli mezi vězni nováčci. Někdy celý den nepřišli pro nikoho, pak zase odvedli hned tři nebo čtyři muže. Když je zmučené přivedli zase zpátky, pokoušel se jim Ibráhím nějak pomoct. Ale musel si přiznat, že i kdyby měl potřebné vybavení, zapomněl toho z medicíny příliš mnoho, než aby je dovedl správně ošetřit. Hlavou mu neustále vířilo tisíce otázek, na které nenalézal odpověď. Je Fárúk zase v Egyptě? Slaví revoluce pořád ještě úspěchy? Zijou jeho příbuzní v domnění, že je mrtvý? Je Alice přesvědčená, že je vdova? Vrátila se s Edwardem do Anglie? Nestačili si spolu promluvit. Ibráhím s jejich rozhovorem nijak nespěchal, protože se bál, že má v úmyslu od něj odejít… Ibráhím se rozplakal. Nikdo z mužů si ho nevšímal. Dříve či později dostihne zoufalství každého. Nikdy by nevěřil, že by mu Mahzúz ve svých špinavých potrhaných šatech mohl chybět. Od posledního vězně, kterého přivedli do cely, se Ibráhím dozvěděl, že před několika dny se slavilo výročí Prorokova narození. To znamenalo, že byl ve vězení přesně čtyři měsíce. Za celou tu dobu ho nikdo nenavštívil; nikdo se na něj nepřišel zeptat, nikdo mu nepřinesl něco na přilepšenou, kousek jídla, šaty či cigarety. Jedinkrát neopustil celu. Nebyl u jediného výslechu. Připadal si jako ochrnutý. Jeho život byl omezený na místo u zdi, vedle nápisu Alláh vyrytého do kamene. Tohle místo si Ibráhím bedlivě strážil. A pak už potřeboval jen trochu slámy jako lůžko. To byl jeho celý svět, svět všemi zapomenutého. Dávno už nedbal na to, že vyhubl na kost nebo že mu vous sahá až na prsa. Ani sny, které se mu zdály za dlouhých nocí, jež byly stejně neskutečné jako ještě o poznání delší dny, ho už neděsily. Přestal toužit po tom, aby se mohl zahalit do hedvábného županu nebo usednout k vodní dýmce. Netoužil se procházet po palubě Hasanova hausbótu a hrát v příjemné a zábavné společnosti karty. Rezignoval na kávu i cigarety. Toužil jen vidět modré nebe, cítit pod nohamá trávu rostoucí na břehu Nilu. Toužil slyšet Amířin, Jasmínin a Zakarjův smích. Jeho život určoval jednotvárný rytmus probouzení, přemítání o tom, jestli mu dnešní den přinese volnost, bojů o chléb a boby, ponižujících tělesných úkonů, čekání na cinkot klíčů v chodbě a toužebného očekávání soumračné chvíle, kdy ho přemůže únava a on konečně usne. Už dávno se nemodlil pětkrát za den. Jednoho dne přivlekli dozorci do cely mladého vězně. Ibráhíma už od rána pronásledovala neodbytná myšlenka. Probudil se s přesvědčením, že se mu brzy dostane důležitého poznání. Ale to poselství stále ne a ne přijít. Po celý den se Ibráhím snažil vyvolat ho z hlubin svého vědomí. Cítil, že nedostatečná strava sestávající z bobů a chleba mu vzala všechny síly. Podvýživa a nedostatek tekutin mu nedovolovaly udržet si jasnou mysl, kterou potřeboval, měl-li tu zprávu zachytit. Když do cely přivlekli onoho mladého muže, který byl zjevně nemocný a jehož tělo neslo neklamné známky mučení, netušil Ibráhím, že spolu s ním přichází vytoužené poselství. Mladík zůstal ležet tam, kam ho dozorci pohodili. Ostatní vězni se o něj v nejmenším nezajímali. Ibráhím zamířil k bezvládnému tělu a poklel k němu, poháněn spíš touhou dozvědět se něco o světě tam venku než starostí o nešťastníkovo zdraví. Oba muži se dali do řeči. Mladík byl příliš slabý na to, aby byl schopen se posadit. Ibráhím se dozvěděl, že k jeho zatčení nedošlo až teď, ale už skoro před rokem během událostí Černé soboty. Od té doby, jak mladík Ibráhímovi sdělil přerývaným, sotva slyšitelným hlasem, ho překládali z cely do cely a opakovaně mučili. Byl členem Muslimského bratrstva a věděl, že brzy zemře. “Nedělej si o mě starosti, milý příteli. Odeberu se k Bohu,” řekl Ibráhímovi. Ibráhím přemýšlel, jaké to asi je, když člověk umírá za něco, v co věří. Mladý muž upřel na Ibráhíma své zelené oči. “Máš syna?”

“Ano,” zašeptal Ibráhím a v duchu se mu vybavila Zakarjova tvář. “Je to hodný chlapec.” Muž zavřel oči. “Je krásné mít syna. Kéž mi Bůh odpustí, ale já lituji jen toho, že mám ukončit svou pozemskou pouť, aniž jsem zplodil syna, který by mohl zaujmout mé místo.” Než Abdu vydechl naposledy, uviděl svým vnitřním zrakem

vesnici svého dětství a Sáru, kterou kdysi miloval. Napadlo ho, jestli se s ní někdy shledá v ráji. Ibráhím položil mrtvému muži ruku na rameno a zamumlal: “Není boha kromě Boha a Muhammad je jeho posel.” Vybavil se mu sen, který měl před mnoha týdny, v den, kdy se poprvé probudil v téhle cele. Zdálo se mu tehdy o Sáře a Zakarjovi. Náhle se mu zcela jasně a srozumitelně vyjevilo to, co mu celý den unikalo. Rázem pochopil, že jeho věznění je božím trestem za to, že vydával Zakarju za svého syna. Jeho zatčení nebyl žádný omyl. On tu má být. Musí tu být. S tímto poznáním do Ibráhíma vstoupil nečekaný klid a mír. Následujícího rána pro něj přišli. Jeho výslech mohl začít. Ozvalo se svolávání k modlitbě. Nejprve zazněla výzva muezzina z minaretu mešity Al-Azhar, pak jeho monotónní zpěv převzal muezzin z vedlejší mešity, potom další a zase další. Jejich hlasy se slévaly na zimní obloze klenoucí se nad kopulemi a střechami Káhiry, které byly ponořené do ranního příšeří, jako když zručné ruce navlékají na šňůru náhrdelníku perly. Nikomu z těch. kdo byli shromáždění v domě Rašídů, nepřipadalo divné, že modlitbu vede žena. Nebyla to ledajaká žena, nýbrž Chadídža, vdova po Alím Rašídovi a již čtyři měsíce, od oné neskutečné chvíle, kdy byl zatčen její syn, i hlava rodu. Chadídža svolala členy rodiny do domu v Rajské ulici, aby společně čelili nelehké situaci. Hlavní salon se změnil v operační středisko. Tady se rozdělovaly úkoly - vyřizování telefonátů, rozmnožování žádostí, které se rozesílaly na všechny strany, sepisování článků a zpráv pro noviny, sestavování dopisů osobám, které by snad mohly být nápomocné v záležitosti Ibráhíma Rašída. Chadídža stála v centru veškerého dění, organizovala záchranné práce a vydávala pokyny. “Právě jsem se dozvěděla, že otec vydavatele Al-Ahrámu byl dobrým přítelem dědečka Alího. Chalíle, zajdi do redakce a řekni mu o neštěstí, které nás postihlo. Jestli jeho otec ještě žije, možná nám pomůže.” Mužští členové rodiny se vydávali do ulic, aby vyplnili její příkazy, a po návratu jí podávali zprávy, zatímco ženy vařily a staraly se o početné osazenstvo domu. Všechny ložnice byly obsazené, protože přijeli Rašídové dokonce až

z dalekého Luxoru a Asuánu, aby byli nápomocni při pokusu vysvobodit Ibráhíma z vězení. Sotva na vrcholky tyčící se na východ od města dopadly první paprsky slunce, už zvonil telefon a bylo slyšet hbitý klapot psacího stroje. Do salonu vešel vnuk staré Zu Zu, pohledný muž, který byl zaměstnaný u jedné obchodní firmy. Vzal si šálek čaje a posadil se k Chadídže. “Doba se změnila, umm Ibráhím,” pravil zasmušile, “slovo muže už nic neznamená. Jeho jméno ani jméno jeho otce už nemají žádnou váhu. Nikoho nezajímá nic jiného než bakšiš. Bezvýznamní úředníčci, kteří by dřív nemohli ani usednout k našemu stolu, teď chodí v uniformách a nadýmají se jako pávi. Žádají za svou pomoc horentní sumy.” Chadídža trpělivě poslouchala jeho nářky. V jeho očích viděla stejný zmatek, rozčarování a bezradnost, jaké se zračily i v očích ostatních mužů v domě. Hranice mezi kastami se zhroutily; aristokraté, jako byli Rašídové, už nenosili fez, který býval hrdým symbolem jejich privilegovaného postavení. Nikdo z nich nevěděl, kam vlastně patří. Vrstvě vysoce postavených mužů byl odepřen titul pasa. Pouliční prodavači novin a taxíkáři bez špetky studu přejali manýry pánů, kterým se ještě nedávno klaněli. Ohromné plantáže, které po mnoho generací patřily bohatým vlastníkům, byly zkonfiskovány a rozděleny mezi rolníky; významné instituce a dokonce i banky byly znárodněny. Zemi ovládali vojáci a nikdo jim v tom nedokázal zabránit, ani Angličané, kteří pochopili, že jejich dny v Egyptě jsou sečteny. Ve všech káhirských kavárnách zaznívalo slovo socialismus. Egypt zcela ovládla idea rovnosti. Nic z toho Chadídža nechápala a ani se tím netajila. Jestli se tyto změny dějí z vůle boží, má to tak být. Kde je ale Ibráhím? Proč si ho revoluce vybrala za svou nevinnou oběť? A proč se jí nedaří ho najít? Starosti a bezesné noci na ní zanechaly své stopy. Zhubla a přibyly jí vrásky na čele. Musela prodat část svých šperků a sáhla i na osobní úspory, aby mohla zaplatit vysoké částky, které požadovali subalterní úředníci za své služby. Modlila se častěji než kdy předtím a uchýlila se i ke kouzlu, které jí kdysi dávno naučila Alího matka, aby dům v Rajské ulici uchránila před neštěstím, které postihlo Egypt.

Chadídža dokonce povolala astroložku Kettu, aby nahlédla do Ibráhímovy budoucnosti. Stařena však jen pokývala hlavou a řekla: “Sajjido, tvůj syn je zrozený ve znamení Aldebaranu, hvězdy odvahy a cti. Ale nemůžu ti říct, zda bude s odvahou žít nebo se ctí zemře.” Do Rajské ulice přicházeli známí s nejrůznějšími zprávami, pověstmi a nápady, až jednoho dne konečně přiběhl synovec Alího staršího bratra a sotva dech popadaje křičel: “Ibráhím žije! Zavřeli ho do Citadely!”

“Al-hamdu lilláh,” zašeptala Chadídža. Chvála Bohu.

Celý dům se shlukl kolem Mohsina Rašída, který studoval na univerzitě, ale teď svá studia přerušil, aby pomohl při pátrání po svém bratranci. Mluvili jeden přes druhého, dokud si konečně nevzala slovo Chadídža: “Mohsine, proč ho vězní? Z jakého důvodu ho zatkli?” “Prý mají důkazy o velezradě, teto.”

“O velezradě!” Chadídža semkla víčka. Tento přečin se trestal smrtí. “Existují prý svědci, kteří učinili místopřísežnou výpověď.” “Všechno jsou to lháři!” rozkřičeli se ostatní. “Podplatili je!” Chadídža je gestem ruky umlčela a klidným hlasem řekla: “Chvála Bohu, pánu lidstva veškerého, že jsme Ibráhíma našli. Mohsine, jdi do Citadely a pokus se toho co nejvíc zjistit. Saláhu, ty půjdeš s ním. Taufíku, okamžitě se vyprav za Hasanem al-Sábirem do jeho kanceláře na náměstí Ezbekíja. Musí to bezpodmínečně vědět.” Právě když do salonu přišla Nafísa se zprávou, kterou před chvilkou přinesl někdo, kdo znal jistého muže, který znal kohosi, kdo by za určitou sumu mohl navázat kontakt s Ibráhímem, objevil se v Rajské ulici Sulajmán Misrachi. Vypadal, jako by zestárl o sto let. Vlasy měl prořídlé, oči zapadlé hluboko v jamkách. Jeho vzkvétající dovozní firmy se revoluce zatím nedotkla, ale znárodnění velkých podniků a bavlníkových plantáží otřáslo Sulajmánovými jistotami. Doslechl se také, že nová egyptská revoluční vláda chce v zemi zavést průmyslovou výrobu automobilů a zemědělských strojů, které se do země doposud dovážely. Sulajmánova firma se specializovala na dovoz luxusního zboží, jako byla čokoláda, čokoládové bonbony a krajky. Ale co když se v Egyptě pod dohledem státu brzy začne vyrábět i toto zboží?

“Jsi hodný, že jsi přišel, Sulajmáne,” řekla Chadídža, když s ním usedla v menší místnosti za salonem, kam se uchylovala, když si chtěla nerušené pohovořit s některým hostem. Chadídža k Sulajmánovi cítila vřelé přátelství, protože to byl hodný, citlivý člověk. Měla v živé paměti, jak nešťastná byla před mnoha a mnoha lety Marjam, když se dozvěděla, že to není ona, kdo nese vinu na jejich bezdětnosti, ale její muž. Marjam tenkrát považovala za vyloučené si s ním otevřeně promluvit. Chadídža se často sama sebe ptala, jestli by se Sulajmán skutečně hněval, kdyby se dozvěděl, že jejich děti nezplodil on, nýbrž jeho bratr Músá. “Nevypadá to dobře, Chadídžo,” řekl Sulajmán a prohrábl si prořídlé vlasy. “Byl jsem u několika procesů. Procesů! Pchá, komedie je to! Každý může obvinit každého. Když někdo prohlásí, že kdosi druhý spáchal větší zločin než on sám, nechají ho běžet. Celá ta revoluce se zvrhla ve frašku. Stydím se, že jsem Egypťan.” Sulajmán zničeně potřásl hlavou. Bláznivá doba! Fárúk za svého panování zakázal americký film Quo Vadíš, protože měl pocit, že se mu Nero až příliš podobá. Teď se tenhle film, který se v Káhiře promítal v mnoha kopiích, stal největším trhákem všech dob. Před biografy stály tisícihlavé fronty lidí, kteří ho toužili zhlédnout. Pokaždé, když se na plátně objevil Peter Ustinov v roli Nerona, křičeli diváci: “Vzhůru na Capri! Vzhůru na Capri!” protože tam v exilu žil Fárúk. Sulajmán sáhl do náprsní kapsy a vytáhl list papíru. “Stálo to spoustu času a ještě víc peněz. Ale přece jen se mi nakonec podařilo obstarat, oč jsi mě žádala, Chadídžo. Tady máš adresu jednoho z členů revoluční rady.” Jelikož se po Ibráhímově srpnovém zatčení všechny běžné právní a úřední postupy ukázaly jako neúčinné, požádala Chadídža Sulajmána, aby jí opatřil seznam členů revoluční rady, kteří si říkali Svobodní důstojníci. Jak jí kdosi řekl, nepřekročil žádný z nich čtyřicítku, byli tedy ještě velmi mladí. Sulajmán jí tehdy přečetl soupis jmen důstojníků a ona ho poprosila, jestli by nemohl zjistil adresu jednoho z nich. “Nebylo snadné tu adresu získat,” řekl Sulajmán a podal jí list papíru. “Členové rady jsou si vědomi, že se stali terčem kontrarevolucionářů. Ale nakonec jsem zašel za Jedním přítelem, který mi dlužil menší laskavost. Zná se s bratrem onoho muže. Ale co chceš udělat, Chadídžo? Co je to vůbec za člověka? Myslíš, že ti může pomoct?” “Snad je to boží znamení, že ještě existuje naděje.”

“Chadídžo,” řekla Marjam, “musíš mi dovolit, abych šla s tebou. Šestatřicet let jsi nepřekročila práh tohoto domu. Vždyť zabloudíš!” “Já svůj cíl najdu,” odpověděla Chadídža klidně, přiložila si na hlavu černou miláji a nařasilaji kolem těla. “Bůh povede moje kroky.” “Ale proč neřekneš šoférovi?”

“Protože tuhle cestu musím vykonat sama. Nemůžu dávat v sázku život další osoby.” “Ale kam vlastně jdeš? Můžeš mi říct alespoň tohle? Je tvým cílem ta adresa, kterou ti dal Sulajmán?” Z Chadídži, která se už celá zahalila do hedvábné miláje, byly vidět jen oči. “Je lepší, když to nebudeš vědět.” “Víš alespoň, jak se dostaneš tam, kam máš namířeno?”

“Sulajmán mi to vysvětlil.”

“Bojím se, Chadídžo,” řekla Marjam tichým hlasem. “Žijeme v době, která mi nahání strach. Moji přátelé se ptají, kdy se Sulajmánem odejdeme do Izraele. Nikdy nás to ani ve snu nenapadlo!” Smutně potřásla hlavou. Když se před třemi lety vystěhovalo jemenských Židů do Izraele -tento exodus dostal jméno Operace létající koberec - ptali se Marjamini přátelé, proč neodešli i oni. Ale proč by to dělali? Jejich domovem byl Egypt, jejich jméno Al-Misrachi znamenalo Egypťan. Teď však Židé opouštěli Káhiru a počet věřících v synagoze se ztenčoval. “Marjam, nemusíš si o mě dělat starosti. Bůh mi dává sílu.” odpověděla své přítelkyni Chadídža. Dřív než se vydala na cestu, postála chvíli před Alího fotografií vedle postele. “Jdu do města,” řekla. “Jestli existuje možnost zachránit našeho syna, tak tahle. Bůh mi dal znamení. Povede moje kroky. Ale já mám přesto strach. Tento dům je mým útočištěm. Tady jsem v bezpečí.” Chadídža konečně stanula před zahradní brankou. Na ramena jí dopadaly hřejivé paprsky zimního slunce. Před mnoha lety ji sem touto brankou přivedli. Od té doby se toho udalo mnoho, co je dnes už jen vzpomínkou. Tam vzadu za pomerančovníky plela Alice své květinové záhony. Pokou-sela se přimět anglické hvozdíky, aby rozkvetly v egyptské půdě. Nedaleko ní si hrály děti. Byly však nezvykle tiché. Vzhledem k Ibráhímovu uvěznění pro ně byly Prorokovy narozeniny smutným svátkem. A všechno nasvědčovalo tomu, že ani svátek Ježíšovo zrození, který se Alice chystala slavit už za dva týdny, nebude nijak radostný. Chadídža se ujistila, že černá miláje zahaluje celé tělo včetně rukou a kotníků. Pak se zhluboka nadechla, otevřela branku a vyšla na ulici. Prosím tě, Bože, modlila se v duchu Alice, zatímco motyčkou kypřila ztvrdlou zem, vrať mi Ibráhíma a já mu budu dobrou ženou. Budu ho milovat, budu mu oddaně sloužit a dám mu spoustu dětí. Odpustím mu, že mě podvedl se Zakarjovou matkou. Prosím tě, dej, ať se ve zdraví vrátí domů. Útěchu jí nedokázal poskytnout ani Edward. Čím déle byl v Egyptě, tím horší s ním bylo pořízení. Byl zamlklý, zahleděný do sebe, jako kdyby ho ustavičně něco trápilo. Alice si zprvu myslela, že je zamilovaný, že ho stravuje touha po Nafíse. Postupně si však uvědomovala, že skutečná příčina jeho rozpoložení bude v něčem jiném. Neustále u sebe nosil revolver, s vysvětlením, že to je kvůli jejich bezpečnosti, protože Angličané se stali terčem útoků ze strany radikálů. Byl však tohle ten pravý důvod? Alice zvedla hlavu a uviděla, že vedle ní stojí Amíra. Její oči byly modré jako levandule lemující záhon růží. “Maminko, kdy se vrátí tatínek? Stýská se mi po něm.” “Mně taky, holčičko.” Alice sevřela dcerku do náručí. Pak její pohled padl na Jasmínu a Zakarju. I oni působili smutně a zkroušeně. Alice rozpřáhla náruč a obě děti se k ní dychtivě rozběhly. Právě s nimi chtěla zajít do kuchyně pro zmrzlinu, aby je trošku rozveselila, když uviděla přicházet Hasana al-Sábi-ra. Zdálo se, že Ibráhímova přítele revoluce a všechny ty dramatické události vzrušují nejméně ze všech. Skoro se zdálo, že je na nich ještě schopen vydělat. Alice se mu rozběhla v ústrety. “Dozvěděl ses něco o Ibráhímovi?” Hasan se zamračil. Za poslední čtyři měsíce mě Alice neuvítala jinak než touhle otázkou, pomyslel si. “Potkal jsem starou dračici na ulici. Kampak šla?” Alice si v zamyšlení stahovala zahradní rukavice. “Dračici?”

Hasanovi neuniklo, že ho Chadídža nemá ráda, nevěděl však, proč. “Ibráhímovu matku. Netušil jsem, že je ochotna vůbec kdy překročit práh tohoto domu.” “Ani já ne. To mi pověz, kam jen mohla jít? Děti, utíkejte do kuchyně. Potřebuju si promluvit se strýčkem Hasanem.” Hasan se kolem sebe rozhlédl. “Nikde tu nevidím Nafísu ani Edwarda.” “Nafísa se pokouší zjistit, jestli je princezna Fajza ještě v Egyptě nebo jestli odjela spolu s králem. Kdyby byla tady, mohla by nám třeba pomoct najít Ibráhíma. A Edward…” Alice si povzdechla, “… Edward je nejspíš ve svém pokoji.” Její bratr poslední dobou čím dál tím víc pil a Alice se obávala, že se už brzy vydá zpátky domů. Pomyšlení, že ho ztratí, pro ni bylo nesnesitelné. “Takže nevíš nic nového?” Hasan jí odhrnul z tváře plavý pramínek. “Mám-li být upřímný, myslím, že by ses měla připravit na nejhorší. Podle mě se Ibráhím domů nevrátí.” “Takové věci neříkej!”

Ibráhímův přítel pokrčil rameny. “V současné době je možné všechno. Z mužů, kteří byli ještě včera kamarádi, jsou dneska nepřátelé. Ty víš, kolik jsem vynaložil úsilí, abych dosáhl jeho propuštění. Dělám co můžu, abych zjistil alespoň to, kdy se bude konat jeho proces. Dokonce ani já toho však moc nesvedu, a to patřím k těm nemnoha lidem v tomhle městě, kteří ještě mají své konexe. Nikdo, kdo zachovává věrnost králi, bohužel nevyvážné se zdravou kůží.” Alice se rozplakala a Hasan ji objal kolem ramen. “Neplač… nechtěl jsem tě vylekat.” “Tak strašně bych si přála, aby se Ibráhím vrátil domů!”

“To bychom si přáli všichni,” řekl Hasan, pohladil ji po vlasech a zlehka ji k sobě přitiskl. “Víc, než jsme udělali, už dělat nemůžeme. Zbytek je v rukou božích.” Dvěma prsty jí zvedl bradu. “Musíš si připadat hrozně osamělá,” řekl. Když se sklonil, aby ji políbil, Alice odvrátila tvář. “Nech mě, prosím.” “Krásná Alice… ty dobře víš, že jsem po tobě toužil od chvíle, kdy jsme se v Monte Carlu poznali. Ty a já jsme si souzeni. Z jakéhosi důvodu ses ale provdala za Ibráhíma.” “Já svého muže miluji,” řekla Alice a o krok ustoupila.

Hasan ji však chytil za paži. “Ibráhím je mrtvý, drahá Alice. Musíš se s tím smířit. Jsi mladá a krásná vdova, která potřebuje muže.”

Přitáhl ji k sobě a přitiskl ústa na její rty.

“Pusť mě!” Prudce ho odstrčila, a jak se snažila ustoupit, narazila zády do kmene granátového jablka. Hasan ji přitiskl ke stromu a znovu ji políbil. Alice se ze všech sil pokoušela vymanit z jeho sevření. “Chceš mě stejně jako já tebe,” šeptal Hasan a snažil se jí zajet rukou pod blůzu. “Já tě nechci…” vzlykla Alice, “okamžitě odejdi, nebo budu křičet o pomoc!” Hasan se zasmál. “O žádnou pomoc křičet nebudeš. Toužíš po mých polibcích. A já na tuhle příležitost čekal víc než osm let.” Alici se podařilo vyprostit z jeho objetí, a jak se chtěla rozběhnout pryč, klopýtla o své zahradní náčiní. Když po ní Hasan natáhl ruku, otočila se a strčila mu těsně před obličej hrábě. “Jestli se mě ještě dotkneš, použiju je proti tobě, to ti přísahám.” Při pohledu na ostré bodce strmící proti jeho tváři Hasanovi zmrzl úsměv na rtech. “To přece nemyslíš vážně.” “Ale myslím,” odpověděla. “Hnusíš se mi. Jsi odporný. Jestli na mě sáhneš, postarám se, aby se celý svět dozvěděl, jaký jsi ničema.” Hasan se podíval na hrábě, pak na Alici. Náhle stáhl rty k úsměšku, zdvihl ruce a o pár kroků ustoupil. “Ceníš sama sebe vysoko, jestli si myslíš, že mi stojíš za to, abych se nechal zohyzdit. Bohužel netušíš, o co jsi přišla. Pomiloval bych tě tak, že bys na svého muže zapomněla. Po jediné hodině v mém náručí bys už v životě jiného muže nechtěla.” Zasmál se. “Ubohá Alice. Ještě nevíš, že jednoho dne za mnou přijdeš a budeš mě prosit, abych se s tebou vyspal. Ale já už ti další příležitost nedám. Ještě budeš vzpomínat na dnešní dopoledne a trpce litovat.” Chadídža ztratila ponětí o tom, kde je.

Jejím cílem byla jistá adresa v ulici Al-Azhar. Sulajmán jí co možná nejjednodušeji popsal, jak se tam dostane. “Půjdeš po Kasr el-Ajní na sever až na velkou křižovatku před anglickými kasárnami. Dříve to bylo Ismáílovo náměstí, dnes se jmenuje Náměstí osvobození. Před sebou budeš mít dva krámy. V jednom se prodává pečivo. Za výlohou druhého jsou kufry. Od něj vychází ulice k hlavní poště. Tou půjdeš pořád na východ, až dojdeš na další velkou křižovatku, kde stojí pošta. Odtud vede směrem na východ ulice Al-Azhar, která tě dovede k velké mešitě. Dům, který hledáš, je proti mešitě. Má modré dveře a na schodišti květináč s rudými gerániemi.” Lístek s adresou Chadídža pro jistotu spálila, aby nepadl do nesprávných rukou, a vryla si do paměti Sulajmánův popis. Nepočítala však se dvěma věcmi. Mohla si splést směr a podmračená obloha neskýtala možnost orientovat se podle slunce. Dvě hodiny poté, co vyšla ze zahradní branky na ulici, si Chadídža musela přiznat, že se vydala špatným směrem a že ztratila pojem, kde je východ a kde západ. Pokoušela se nemyslet na to, že má nad hlavou temně šedou oblohu. Strávila mnohá odpoledne a večery na rozlehlé střeše rašídovského domu, kde pěstovala víno a v holubníku chovala holuby, kteří patřili k oblíbeným pokrmům její rodiny. Ale nebe v Rajské ulici bylo jiné než tohle nebe. Nahoře na střeše ho vnímala jako něco, co ji chrání, ale tady uprostřed města bylo všechno jinak. Bylo to poprvé od chvíle, kdy byla v poušti unesena, co zase ničím a nikým nechráněna stála pod nedohlednou, širou oblohou. Chadídža stanula na rušné křižovatce. Kolem ní chvátali lidé a svištěla auta. Bezradně si prohlížela ohromné budovy. Znala město ze střechy. Přesně si pamatovala každou kopuli, každý minaret, každou střechu. Teď však stála dole na ulici a město jí připadalo cizí a nebezpečné, plné křiku, prachu, aut a lidí. Jakým směrem se má dát? Kde je ulice Al-Azhar? Kde je Rajská ulice? Nebylo pro ni snadné dostat se až sem. Káhira bylo jedno velké mraveniště. V ulicích bylo vidět tanky, na každém rohu stáli vojáci. Chadídža si ovinula miláji ještě pevněji kolem těla. Měla pocit, že na ni všichni, kdo ji míjejí, upírají oči a v duchu si říkají: To je Chadídža Rašídová! Zatímco pospíchala dál, dělala si trpké výčitky. Z ráje na ni určitě shlíží její manžel Alí a mračí se. Pokaždé když dospěla na křižovatku, na níž se střídavě rozsvěcela červená a zelená světla semaforů a uprostřed níž stál policista a pohyby rukou zastavoval či popoháněl projíždějící vozy, zachvátila ji panika. Když se pak celá rozechvělá odvážila přes ulici, jen tak tak že ji některý z vozů neporazil. Do toho všeho prodavači halasně vychvalovali své zboží a strkali jí svou zeleninu, drůbež či koření skoro až do tváře. Chadídža míjela muže, kteří postávali na rozích ulic a přeli se nebo spolu smlouvali či se smáli nějakému vtipu. Potkala i ženy, které se zavěšené v podpaží loudaly krám od krámu a se smíchem si ukazovaly na zboží vystavené ve výlohách. Chadídža nic nechápala. Její syn sedí ve vězení, možná je dokonce mrtvý, a město si žije svým životem, jako kdyby se nic nestalo. Měla pocit, že její bezradnost musí bít do očí. Přímo cítila, jak se do ní vpalují pohledy kolemjdoucích. Spěchala proto dál, aniž by přemýšlela, kudy se dát. Brzy však nabyla dojmu, že stejnou ulicí už jednou šla. Srdce se jí divoce rozbušilo. Točí se v kruhu!

Tu v průhledu mezi dvěma budovami zahlédla něco, co jí vlilo novou naději. Uviděla kovově se lesknoucí Nil. Chadídža se stále držela chodníku. Neměla odvahu učinit ještě jeden pokus přejít některou z rušných křižovatek. Konečně se před ní objevil most. Nechala se unášet davem, který tvořili venkované v galábíjích táhnoucí vysoko naložené káry se zeleninou, ženy v dlouhých černých přehozech s ranci na hlavách, moderně oblečení studenti s knihami v podpaží. Chadídža si jich však nevšímala; jako očarovaná zírala na řeku. Až dosud viděla Nil pouze ze střechy - vypadal jako hedvábná měňavá stuha. Byl daleko a působil téměř neskutečně. Ale teď, kdy shlížela na jeho hladinu z mostu, zmocnilo se jí vzrušení. Ze změti dojmů a pocitů se vydělila zcela zřetelná vzpomínka: tu řeku už kdysi viděla! Ale kde a kdy? Jako malé děvčátko - to děvčátko, které bylo uneseno na poušti… Nil ji doslova hypnotizoval. Dech plodnosti a hojnosti, který z něj stoupal, jí připomněl nepřetržitý řetězec lidského zrození. Na povrchu voda plynula klidně a pomalu, v hlubině však Chadídža jako by cítila dravé, nebezpečné proudy. Vybavila se jí ještě jedna vzpomínka. Bylo jí čtrnáct a čekala své první dítě. Věděla, že to bude chlapec, a byla rozhodnutá dát mu jméno Ibráhím. Její moudrý muž jí tenkrát řekl: “Nil je jedinečná řeka. Je to ženská řeka. Teče z jihu na sever.” “Je řeka žena?” zeptala se tenkrát Chadídža.

“Nil je matkou Egypta, matkou všech řek. Bez naší matky by tu nebyl život.” “Život nám ale dává Bůh.”

“Bůh nám dává Nil a Nil obživu.”

Chadídža se z výšky dívala na široký, mohutný tok, na jehož hladině se zrcadlila ocelově šedá obloha stejně jako bílé trojúhelníkové plachty felúk, které pomalu pluly po vodě. “Nil teče z jihu na sever,” uslyšela znovu Alího hlas. Chadídža se ještě jednou podívala pod sebe, pak zvedla hlavu a zadívala se do dálky, kde řeka mizela v ohybu. Tam je sever! věděla náhle. Pak už bylo snadné odvodit, že vlevo je západ a vpravo východ. Bůh jí dal znamení! Z Chadídži spadl veškerý strach. Vydala se směrem, odkud přišla, a když došla na první hlavní ulici, odbočila doleva. Aniž by spustila Nil z očí, pokračovala dál. Když dospěla na náměstí před anglickými kasárnami, už neměla pochyb, kde je. Pokračovala dál východním směrem, myšlenkami stále u Nilu. Energicky si razila cestu davem. Výlohy elegantních obchodů pro ni jako by neexistovaly. Ve své černé miláji se proplétala mezi ženami v šatech s krátkými sukněmi a botách na vysokých podpatcích. Konečně dorazila na další křižovatku. Mezi vysokými budovami uviděla minaret mešity Al-Azhar, kterou jí před mnoha a mnoha lety Alí ukázal ze střechy jejich domu. Konečně stanula před modrými dveřmi a schodištěm s rudými gerániemi. Zazvonila, a když se ve dveřích objevila služebná, udala své jméno a řekla jí, že by ráda mluvila s ženou kapitána Ra-gíba. Služka ji zavedla do nevelké místnosti a nechala ji o samotě. Chadídža čekala a přitom se modlila, aby se potvrdilo, že je na správné adrese, a aby její mise měla úspěch. Služebná se po chvilce vrátila a zavedla Chadídžu do elegantního salonu, který se podobal salonu v Rajské ulici, i když byl menší. V ústrety jí vyšla paní domu. Když ji Chadídža uviděla, v duchu odříkala děkovnou modlitbu. Spustila závoj z tváře, a když si obě ženy vyměnily zdvořilostní formulky na uvítanou, zeptala se Chadídža: “Safíjo, pamatuješ se na mě?” “Ale jistě, sajjido,” odpověděla hostitelka. “Posaď se,

prosím.”

Služebná jim naservírovala čaj a pečivo a Safíja Ragíbová nabídla Chadídže cigaretu. Ta s díky přijala. “Jsem ráda, že tě zase vidím, sajjido.” “Já také. Jak se daří tvojí rodině?”

Safíja ukázala na fotografie dívek na stěně. “To jsou moje dcery,” pravila s pýchou. “Té starší je dvacet jedna a je

vdaná. Mladší bude sedm.” Podívala se Chadídže zpříma do tváře…Dala jsem jí jméno Chadídža. Narodila se, když můj muž sloužil v Súdánu. To ty ale víš.” “Řekni, vzpomínáš si na náš rozhovor, který jsme vedly před sedmi lety v zahradě v Rajské ulici?” “Nikdy na něj nezapomenu. Řekla jsem tehdy, že jsem nadosmrti tvojí dlužnicí. Jestli přicházíš s nějakou prosbou, sajjido, věz, že můj dům i se vším, co mám, je tvým domem.” “Safíjo, je tvým mužem kapitán Júsuf Ragíb, člen revoluční rady?” “Ano.”

“Říkala jsi mi tehdy, že tě tvůj muž miluje a dá na tvoje rady. Je to tak pořád?” “Víc než kdy předtím,” odpověděla Safíja tichým hlasem.

“Pak k tobě skutečně mám prosbu,” řekla Chadídža.

Amíře se zdálo o mísách plných zlatavých meruněk, které smí do poslední sníst. Ležela v posteli, v náručí huňatého medvídka, kterého jí objednal strýček Edward z Anglie. Konejšivý sen jí předestřel i sladkou vidinu toho, jak se tatínek vrátil domů z dlouhé dovolené a jak v celém domě opět zavládla radost. Chystala se oslava. Maminka si oblékla třpytivé bílé večerní šaty a do uší vetkla diamantové náušnice. Umm přinesla z kuchyně velikánskou mísu plnou sladké smetany a hnědý cukr na meruňky. Když Amíra odvrátila oči od lákavých dobrot, uviděla Jasmínu, jak tančí. Smála se a volala: “Mišmiš! Mišmiš” Amíra otevřela oči. V pokoji byla tma. Okenicemi dovnitř pronikaly uzoučké stříbrné pásky měsíčního světla. Amíra nastražila uši. Zdálo se jí to jen, že ji sestra volá? Nebo snad opravdu… Ticho proťal výkřik.

Amíra vyskočila z postele a rozběhla se k lůžku své sestry. Bylo prázdné, přikrývka byla odhrnutá. “Lili?” zavolala Amíra. “Kde jsi?” Pak uviděla proužek světla pod dveřmi do koupelny.

Rozběhla se k nim. Vtom se dveře otevřely a z nich vyšla umm se vzlykající Jasmínou na ruce. “Co se stalo?” zeptala se Amíra. “Neboj,” odpověděla Chadídža a položila sedmiletou dí-

venku do postele, přikryla ji a otřela jí slzy. “Jasmína bude zase brzy v pořádku.” “Ale co…”

“Pojď,Amíro,teďjsi na řadě ty,” ozvala se z koupelny teta Dorejja. Dívčina ucítila, jak ji vzaly za ramena dvě silné ruce a postrčily ji do rozlehlé mramorové koupelny, kterou užívala společně se svou sestrou a sTahíjou.Amíra uviděla starou Zu Zu, která seděla na stoličce a potichu četla z koránu. Na podlaze leželo prostěradlo a bylo to tu cítit jako v nemocnici. Když ji teta Dorejja ukázala, aby se posadila na prostěradlo, všimla si Amíra, že na něm jsou čerstvé skvrny od krve. Útroby jí sevřel strach. Nafísa s Dorejjou jí však nedaly čas, aby se začala vzpouzet. Pevně ji sevřely, vykasaly jí noční košili a roztáhly jí nohy. Amíra uviděla, jak se k ní blíží babička s břitvou v ruce. “Umm?” zvolalo děvčátko vyděšeně. Pak jí mezi nohama projela bolest tak palčivá, jako kdyby ji rozřízli na dvě poloviny. Dala se do křiku, ale to už jí ženy potíraly ránu mastí. Pak na ni přiložily silnou vrstu gázu a přelepily ho leukoplastí. Po celou tu dobu k ní tety i Chadídža konejšivě promlouvaly, hladily ji po vlasech a líbaly ji. Umm ji pochválila, že je statečné děvče, a ujistila ji, že všechno bude zase brzy v pořádku. Dveře koupelny se náhle rozlétly a v nich stanula Alice v noční košili. Plavé vlasy měla rozcuchané, oči slepené spánkem. “Co se děje? Slyšela jsem křik. Zdálo se mi, jako by to křičela Amíra.” “Nedělej si starosti,” řekla Chadídža chlácholivě. Když však Alice uviděla svou dceru, jak celá uplakaná leží na zemi s obvazem mezi nohama, svezla se na kolena a sevřela ji do náruče. “Co se ti stalo? Ty jsi upadla? Ubožátko moje malé! Copak je?” “Brzy bude zase v pořádku,” řekla Chadídža, vzala Alici dcerku z náruče a odnesla ji do ložnice. “Ale co se vlastně stalo?” Alice viděla, že i malá Jasmína leží v postýlce s očima červenýma pláčem. Zmateně se dívala z jedné ženy na druhou. Chadídža, Dorejja, Nafísa i stará Zu Zu byly oblečené, ačkoliv už musela být půlnoc. “Umm, co se tu děje?” zeptala se Alice.

“Nedělej si starosti. Ta rána se za pár dní zahojí.”

Alice se nechápavě dívala na ženy, které ji s úsměvem ujišťovaly, že všechno je v nejlepším pořádku. Pak jí však padl zrak na zakrvácenou břitvu na mycím stole. “Co jste s nimi udělaly?” “To byla jen jejich obřízka,” odpověděla Nafísa. “Nic víc. Za den za dva už si na to ani nevzpomenou. Pojď, dáme si čaj.” “Cos to říkala? Jejich co? O čem to mluvíš?” nechápala Alice. Pak zaslechla, jak Dorejja šeptá staré Zu Zu: “Angličané nic takového neznají.” Alice svou dcerku starostlivě přikryla a nepřestávala ji hladit po tvářičce a po vlasech, dokud se dívenka trochu neuklidnila. “To nic, holčičko. Maminka je u tebe. Kdepak máš méďu? Aha, tady je. Nesmí vidět, že pláčeš, nebo bude taky plakat. Tak je to správné. Jsi maminčin andílek.” Chadídža položila Alici ruku na rameno a řekla: “Pojď, já ti to všechno vysvětlím.” Ale Alice jen zavrtěla hlavou. Chtěla zůstat u Amíry, dokud se neutiší a neusne. Když Alice vešla do Chadídžiny ložnice, stál už na stole mátový čaj. Chadídža jí nalila šálek a zeptala se: “Měla Dorejja pravdu, když říkala, že Angličané neznají obřízku?” Alice na ni zmateně pohlédla. “U chlapců se to někdy dělá… aspoň myslím. Ale…matko ChadídžoJak se dá obřezat děvče? Cos s nimi udělala?” Když jí to Chadídža vysvětlila, Alice ztuhla hrůzou. “Ale to je něco docela jiného než obřízka u chlapců! To je mrzačení! Je to proti přírodě!” “Není to žádné mrzačení, milá Alice. Až Amíra dospěje, bude z ní normální žena. Zůstane jí jen malá jizvička. Odstranila jsem z jejího těla jen nepatrný kousíček, my mu říkáme moruše. Jinak bude stejná jako dřív.” “Ale proč? Proč to děláte?”

“Aby si dívka uchovala čest, až dospěje. Zbaví ji to nečistoty, aby z ní mohla vyrůst ctnostná a poslušná žena.” Alice se zamračila. “Tomu nerozumím, matko Chadídžo. Po té obřízce… může žena… může ještě mít potěšení ze sexu?” “Žena pociťuje potěšení ze sexu, když ví, že uspokojila svého muže. Ale skutečným potěšením je jí důstojenství, které jí propůjčuje mateřství,” vysvětlila Chadídža své snaše.

Alice se na ni dlouze upřeně dívala. Pak náhle pochopila. “Jak ses mohla opovážit udělat něco tak strašného mé dceři!”

“Nevím, proč se tak zlobíš. Tomuto rituálu se musí podrobit každá muslimská dívka. Splnila jsem svou povinnost a vytvořila tak podmínky pro to, aby moje vnučka našla dobrého muže, který si bude moci být jistý, že jeho žena nemůže jen tak dosáhnout rozkoše, a proto jí bude důvěřovat. Z tohoto důvodu se žádný slušný muž neožení s neobřezanou dívkou.” Alice zrudla. “Ale tvůj syn se se mnou oženil, nebo snad ne?” Chadídža se předklonila a vzala Alici za ruku. “Ano, oženil. A protože sis vzala mého milovaného syna, mám tě ráda stejně jako jeho. Je mi upřímně líto, že to s tebou tak otřáslo. Měla jsem tě na to připravit, vysvětlit ti, o co jde, a nechat tě, aby ses celého rituálu zúčastnila. Ale Dorejja říkala, že to u vás není běžné, a momentálně máme tolik starostí…” “Snažila jsem se porozumět vašim zvykům, matko Chadídžo. Snažila jsem se stát skutečným členem vaší rodiny. Ale vy vedete život, který se příčí veškeré přirozenosti. Jen se podívej na sebe! Jsi v tomhle domě zavřená jako ve vězení! To není normální!” Chadídža na ni překvapeně pohlédla. “A co je normální?

Vaše zvyky?”

“Evropané nemrzačí své dcery,” řekla Alice a vstala. Třásla se po celém těle. “Kdyby tu byl Ibráhím, nikdy by to nedovolil!”

“Mýlíš se. Děvčata dorostla do toho pravého věku. Nemohla jsem čekat, až se můj syn vrátí z vězení. Tento zákrok se provádí, když je chladno, protože tak se rána rychleji zahojí, in šá alláh, oponovala Chadídža. “Proč to děláte uprostřed noci, jako kdybyste se dopouštěli zločinu!” rozkřikla se na ni Alice. “Obřízka chlapce je pro všechny důvod k oslavě!” “Jistě, obřízka chlapce je důvod k oslavě. Ale u dívky při ní jde o nečistou, hříšnou stránku její bytosti. Proto se musí vykonat ve vší diskrétnosti a už nikdy se o ní nemluví. Ibráhím by se tohoto rituálu nezúčastnil, protože to je úlohou žen, ale očekával by ode mne, že se toho ujmu.” “Tomu nevěřím. Možná že u Jasmíny je to něco jiného. Je dcerou Egypťanky. Ale Amíra je Angličanka.”

“A muslimka,” dodala Chadídža klidným hlasem. “S tím jsi byla před sňatkem srozuměná.” “Kde je můj muž? Už před měsícem jsme dostali dopis, ve kterém nám oznamovali, že ho propustí. Kde je? Proč nepodnikneš nic pro jeho záchranu?” “O dni jeho propuštění rozhodne Bůh,” odvětila Chadídža. “Ibráhím se domů určitě nevrátí. Jsem přesvědčená, že ten dopis byla lež. Všichni tu jen lžou!” “Takové věci nesmíš říkat…” ohradila se Chadídža. Zatoužila, aby snaše mohla povědět o své návštěvě u Safíji Ragíbové. Alice vyběhla z ložnice a přibouchla za sebou dveře. Sotva překročila práh svého pokoje, vrhla se s pláčem na postel. Ibráhím je mrtvý! Vím to! Hasan měl pravdu! Nezůstanu v Egyptě už ani den! Vrátím se se svou dcerou do Anglie - domů! Měli jsme s Edwardem odjet už dávno. Celá uplakaná se rozběhla do šatny pro kufry a začala chvatně balit. Vtom si vzpomněla na Edwarda. Musím mu říct, aby si taky sbalil, pomyslela si. Odjedeme ještě dneska v noci! Jestli nám nedovolí opustit Egypt, Eddie mi určitě pomůže najít byt. Vezmu si Amíru k sobě… Budeme tam bydlet všichni tři, dokud se mi nepodaří vyřídit všechny formality… To už Alice stála přede dveřmi Edwardova pokoje a chystala se zaklepat, když si uvědomila, že její bratr většinou spí tvrdým spánkem a její klepání by neslyšel. Otevřela dveře, aby ho vzbudila. V pokoji svítila všechna světla. Alice uviděla dvě mužské postavy. Chvíli nechápala, o co jde. Edward byl předkloně-ný a za ním stál Hasan al-Sábir. Na zemi se povalovaly dvoje pánské kalhoty. Oba muži na ni vytřeštěně zírali.

Alice vykřikla a vyběhla z pokoje.

Hasan ji dohonil ve velkém salonu. Popadl ji za paži a neurvale ji k sobě otočil. Alicin smrtelně bledý obličej ozářilo světlo měsíce. “Copak tys to nevěděla?” řekl Hasan s úšklebkem. “Soudě podle toho, jak se tváříš, tak asi ne. Dokonce bych řekl, že jsi neměla nejmenší tušení.” “Jsi zvíře!” vypálila Alice, ztěžka oddychujíc

“Já? Proč já? Vynadej spíš svému bratříčkovi. Ten dělá ženskou. To on se má co stydět.”

“Tys ho k tomu svedl!”

“Já jeho?” Hasan se zasmál. “Moje milá Alice! Zamysli se trochu! Kdo myslíš, že s tím přišel? Edward mě chtěl od chvíle, kdy se tu objevil. Myslela sis, že je zamilovaný do Na-físy, co? Ne ne, Eddie měl políčeno na mě.” Chtěla se mu vyškubnout, ale on ji k sobě přitáhl a s trpkým úsměvem řekl: “Co tě na tom tak šokuje? Koneckonců jsem s Edwardem dělal jen to, co vy Angličané děláte s Egypťany už osmdesát let.” “Jsi mi odporný!” vyrazila Alice mezi jednotlivými vzlyky. “To už jsi mi jednou řekla. A protože jsem nemohl dostat sestru, spokojil jsem se s bratrem. Zezadu mezi vámi není žádný zvláštní rozdíl.” Vytrhla se mu a rozběhla se po potemnělém schodišti. V uších jí zněl jeho jízlivý smích. Onoho bouřlivého lednového dne roku panoval v kuchyni takový shon, že do sebe kuchařky a jejich pomocnice ustavičně vrážely. V domě v Rajské ulici se na počest Ibráhímova návratu shromáždilo množství hostů a členů rodiny. V kuchyňských kamnech plápolal dnem i nocí oheň a na něm se vařily, pekly a dusily další a další pečínky, nákypy a chleby určené na slavnostní tabuli. Sáře připadl úkol umlít skopové na masové kuličky. Tuhle práci znala už z domova. Ujala se jí s velkou radostí. Vždyť domů se má vrátit její pán a dobrodinec, který vytáhl z bláta ji i jejího synáčka a zachránil je před bídou žebráckého života. Přijal Zakarju za vlastního, takže její syn mohl žít jako nějaký princ. Ona sama se dokonce na několik minut stala manželkou lékaře, a to bylo o mnoho lepší než být po celý život ženou kupce. Směla svého syna po tři roky kojit. Mohla ho držet v náručí a zpívat mu ukolébavky, i když nikomu nesměla říct, že je jeho matkou. A nedávno v tomhle krásném domě oba, matka i syn, znovu oslavili své narozeniny - Sáře teď bylo jedenadvacet a Zakimu sedm. Sára nepochybovala, že to všechno byl boží záměr. Na břehu řeky počala Abduova syna, pak opustila rodnou vesnici a nakonec přišla do tohoto překrásného domu, který vypadal jako palác. Měla v živé paměti matčina slova. Onoho dne, kdy musela uprchnout před hněvem svého otce a strýců, jí matka řekla, že od této chvíle bude v rukou božích. Ať je teď Abdu kdekoliv, byl by s během věcí určitě

spokojen. A dneska se vrátí její pán a všichni budou zase šťastní! Hosté se tlačili v salonu - byli tu Rašídové i Ibráhímovi přátelé z nočních klubů a kasin, všichni ve svátečním, aby ho slavnostně uvítali ve svém středu. Vždyť byl pryč půl roku. Když děti uslyšely zvuk blížícího se auta, rozběhly se k oknu. Sotva na příjezdové cestě uviděly vůz strýčka Mohsina, zavýskly radostí. “Tatínek přijel!” křičely a vzrušeně hopsaly před oknem. “Tatínek přijel!” Když se na schodišti ozvaly kroky obou mužů, šumot v salonu zesílil. Nikdo z přítomných neviděl Ibráhíma už od srpna. Nikdo ho nesměl navštívit, ani poté co dostali dopis s oznámením, že bude v nejbližších týdnech propuštěn. Očekávali proto jiného muže než toho, který nyní stanul po Mohsinově boku ve dveřích salonu. Hlasy umlkly. Rozhostilo se ticho. Všichni nevěřícně zírali na cizince s šedivými vlasy a dlouhými šedivými vousy. Ibráhím Rašíd vypadal jako kostlivec. Oči orámované temnými kruhy byly zapadlé v očních jamkách, šaty zplihle visely na vyzáblém těle. Chadídža k němu vykročila a objala ho. “Požehnán buď Věčný, který přivedl mého syna zpátky domů,” řekla a rozplakala se. Jeden po druhém pak s očima plnýma slz přistupovali k Ibráhímovi ostatní, aby se s ním pozdravili, a pokoušeli se vyloudit na tváři úsměv. Nafísa propukla v hlasitý pláč. Potom ke svému muži zvolna vykročila Alice, v obličeji bílá jako hedvábné šaty, které si na jeho počest oblékla. Když ho objala, Ibráhím se nahlas rozvzlykal. Děti se k němu přibližovaly plaše a s ostychem, protože si nebyly tak docela jisté, kdo je ten muž. Když však Ibráhím rozpřáhl náruč a vyslovil jejich přezdívky - Mišmiš, Lili, Zaki - , poznaly ho po hlase. Ibráhím sevřel do náručí obě své dcerky, Amíru a Jasmínu. Na jejich voňavé vlásky dopadly slzy. Pak před ním stanul Zakarja. Dřív než se ho hoch stačil dotknout, Ibráhím se napřímil. Opřel se o paži své matky a tichým hlasem řekl: “Nechápu, jak je možné, že jsem najednou tady, matko. Ještě včera jsem byl přesvědčený, že ve vězení zůstanu až do smrti. Když jsem se dneska ráno probudil, řekli mi, že můžu jít domů. Nevím, z jakého důvodu mě zavřeli a proč mě pustili.”

“Je to vůle boží. že jsi zase volný,” řekla Chadídža a oči se jí zalily slzami. Ani Ibráhím se neměl nikdy dozvědět o její tajné rozmluvě s manželkou jednoho z členů Svobodných důstojníků. “Teď jsi doma, a to je hlavní.” “Matko,” zašeptal Ibráhím, “král Fárúk se už nikdy nevrátí. Egypt je teď jinou zemí. Kde je v ní moje místo? Co se mnou bude?” “I to je v rukou božích. O tvém osudu je již rozhodnuto. Pojď, posaď se a dej se do jídla.” Chadídža zavedla svého syna k židli v čele stolu, která byla potažená zlatým brokátem a rudým sametem. Když pod rukávem jeho obleku ucítila vyhublou paži a znovu uviděla usouzený, uštvaný výraz jeho očí, musela potlačit paniku, která se jí zmocnila. Věděla, že ho jeho věznitelé mučili; tolik jí byla Safíja Ragíbová schopná říct, víc však ne. A svého syna se na to pochopitelně nikdy nebude ptát a ani on o tom v životě nezačne, to jí bylo jasné. Jejím úkolem teď bylo vrátit mu zdraví a štěstí. Musí mu pomoct najít místo v novém, jiném Egyptě. Alice se kolem sebe najednou rozhlédla. “Kde je Eddie?” zeptala se. Ze svých míst vyskočily děti a jedno přes druhé volaly: “My ho přivedeme. Určitě zaspal!” Všech pět dětí odskotačilo z místnosti. Za chviličku už byly zase zpátky, zjevně zklamané.

“Nemůžeme strýčka Eddieho probudit,” řekl Zakarja. “Třásli jsme s ním, jak jsme jen mohli, ale není k probuzení.” “Poranil se na čele,” doplnila ho Jasmína. “Tady,” ukázala si mezi oči. Chadídža chvatně vyšla ze salonu, Alice s Nafísou těsně za ní. Našly Edwarda v křesle. Měl na sobě své modré sportovní sako a bílé kalhoty; byl čerstvě oholený, vlasy měl hladce sčesané a napomádované. Když ženy uviděly kulatou dírku uprostřed čela a revolver v jeho ruce, došlo jim, že ta rána, která se ozvala, když před dům předjel vůz s Ibráhímem, nevyšla z výfuku. Jeden člen rodiny se do Rajské ulice vrátil a druhý odešel. Alice jako první objevila Edwardův dopis na rozloučenou. Četla ho, jako kdyby pročítala ranní vydání novin, bez jakýchkoliv pocitů, bez vědomí sebemenší souvislosti s realitou. Jako by to nebyly věty, které ji budou pronásledovat do konce jejích dnů.

“Hasan nenese žádnou vinu. Miloval jsem ho a věřil jsem, že mě také miluje. Teď vím, že jsem se stal nástrojem jeho pomsty na tobě, moje milá sestřičko. Aby tě zranil, zničil mě. Nemusíš však po mně tesknit. Můj osud byl zpečetěn již v den mého příjezdu do Egypta. Odjel jsem z Anglie kvůli své úchylce. Bylo mi jasné, že kdyby se o ní dozvěděl otec, znamenalo by to pohromu pro celou rodinu. Nedokážu už se svou hanbou déle žít.” Na samý závěr byla připojena ještě věta určená Nafíse:

“Odpusť mi, jestli se cítíš podvedená.”

Alice nevnímala, že čte nahlas. Když umlkla, najednou si uvědomila, že v místnosti je hrobové ticho. Chadídža jí vzala dopis z ruky a přiložila k němu plamínek Edwardova zapalovače. Černý popel hodila do koše. Pak požádala Nafísu, aby jí podala náboje do revolveru, a rozhodila je po psacím stole. Vedle nich rozložila soupravu, kterou Edward používal k čistění revolveru. Pak se otočila k Alici: “Dobře mě poslouchej. Nikdo nic neví. Nesmíte o tom říct živé duši - ani Ibráhímovi, ani Hasanovi, absolutně nikomu. Rozuměly jste?” Alice pohlédla na svého bratra. “Ale co… co on?”

..Řekneme, že to byla nehoda,” odpověděla Chadídža a ukázala na kožený hadřík a olej. “Budeme tvrdit, že čistil svůj revolver a přitom že z něj vyšla kulka. Nafíso, Alice, musíte mi slíbit, že se budete řídit mými slovy.” Nafísa jen přikývla, zatímco Alice zašeptala: “Ano, matko Chadídžo.” “Tak, a teď můžeme zavolat policii.” Než však ženy vyšly z místnosti, zastavila se Chadídža před Edwardem a zlehka ho pohladila po vlasech. Pak mu zatlačila oči. “Není boha kromě Boha a Muhammad je jeho posel,” odříkala. A na tomto domě leží jeho kletba.

. kapitola

Zatímco Omar Rašíd sledoval svůdnou tanečnici na plátně, hlavou se mu honilo jediné: jak by dostal svou sestřenici do postele. Ta tanečnice se jmenovala Dahíba a pohled na její nenapodobitelně se vlnící ňadra a boky obtažené hluboce vystřiženými večerními šaty a la Rita Hayworthová a dlouhé nohy v blyštivých střevíčkách mu vháněl krev do hlavy. Je-denadvacetiletý Omar měl pocit, že exploduje. Objektem jeho mladistvých tužeb však nebyla Dahíba, nýbrž sedmnáctiletá Jasmína, které seděla vedle něj v potemnělém kině. Dotek její paže a těžká vůně mošusového parfému způsobovaly. že byl jako omámený. Omara stravovala vášeň. Jeho touha po Jasmíne vzplála onoho večera, kdy se s celou rodinou účastnil představení pořádaného její baletní školou. Jasmína tancovala v trikotu, kratičké gázové sukénce a bílých punčocháčích. Bylo jí tehdy patnáct a Omar si poprvé uvědomil, že už to není žádné malé děvčátko. “Není Dahíba úžasná” zašeptala Jasmína uneseně, aniž by spustila oči z plátna. Omar nebyl schopný ze sebe vypravit jediné slovo. Celý hořel. Nevěděl, jaké to je, milovat se se ženou, protože islám zakazoval mimomanželský pohlavní styk. Mladý muž musel počkat, dokud se neožení. Teprve tehdy mu bylo dovoleno vést sexuální život. Povětšinou směl muž, jako byl Omar, pomýšlet na sex, až když dokončil studia a získal zaměstnání, protože teprve tehdy byl schopný převzít odpovědnost za rodinu. Tak jako jeho četní kamarádi věděl i Omar, že se bude moct oženit nejdříve v pětadvaceti. Protože společnost nedovolovala svobodným mladým lidem byť se jen držet za ruku, volil Omar jediné možné řešení, kterým bylo tu a tam ukojit své touhy se svými stejně frustrovanými vrstevníky ve veřejných lázních. Avšak rozkoš

prožitá v horkých parních lázních brzy pominula. Kromě toho chtěl ženu. “Bismilláhi! Dahíba je bohyně!” vydechla Jasmína. Byl to typický egyptský film: hudební komedie plná záměn a milostného soužení. Děvče z venkova si získá srdce milionáře, a poté co se odhalí intriky její bohaté sokyně, provdá se za něj. Kino bylo zaplněné do posledního místečka a v hledišti to hučelo jako v úle. Diváci si prozpěvovali spolu s herci a tleskali do rytmu Dahíbina tance. Na chodbách se prodávaly obložené chleby, pečené masové kuličky, minerálka a limonáda. Když se na plátně objevil najatý zlosyn - který se poznal podle úzkého knírku a fezu - diváci se do něj nahlas pustili a házeli po něm koule zmuchlaného mastného papíru. A když Dahíba v roli nevinné Fátimy s rozhodností odmítla jeho pokusy o sblížení, propukl takový jásot, že se strop sálu v Roxy div nezřítil. Byl čtvrtek, a tedy ten pravý čas někam si vyjít, protože v pátek se nemuselo do práce ani do školy. V současném Egyptě se točilo skoro tolik filmů jako v Hollywoodu, a tak se dalo jít do kina tňstapětašedesátkrát za rok, aniž by člověk viděl nějaký film dvakrát. Ale většina diváků, včetně mladých Rašídů, volila čtvrtek. Až na Amíru, která tento večer výjimečně vynechala, tu byli všichni: Omar a jeho sestra Tahíja, Jasmína i její bratr Zakarja. Všichni čtyři byli navonění -Tahíja a Jasmína parfémem, Omar a Zakarja drahou kolínskou - a měli na sobě své nejlepší oblečení: mládenci na míru šité košile a kalhoty, děvčata blůzy s dlouhými rukávy a sukně, které zakrývaly kolena. V Evropě se sukně sice pořád zkracovaly, ale mladí Rašídové směli opustit dům až poté, co jejich oblečení schválila umm, jejíž přísné morální zásady odhalená kolena nepřipouštěly. “Vyzývavě oblečená žena,” říkávala, “staví na odiv svou nemravnost. Žádný muž si jí nemůže vážit, a proto si přímo říká o nepříjemnosti. Za mých časů ženu na ulici chránil před sexuálním obtěžováním závoj. Miláje by i dnes měla být předepsaná zákonem.” Film za bouřlivého aplausu skončil. Dva tisíce návštěvníků kina pak povstalo, protože se ozvaly první tóny egyptské národní hymny, během níž se na diváky z plátna usmíval prezident Násir. Když čtyři mladí Rašídové vycházeli z kina a celí rozradostnění probírali právě zhlédnutý film, každý z nich se v duchu současně zaobíral svými tajnými myš-

lenkami. Šestnáctiletý Zakarja se snažil rozpomenout na působivé texty písní, které právě slyšel. Sedmnáctiletá Tahíja přemítala o tom, že romantická láska je určitě to nejkrásnější na světě. Jasmína se utvrzovala ve svém rozhodnutí stát se jednoho dne stejně slavnou tanečnicí jako Dahíba. Omar přemýšlel, jak najít ženu, s kterou by se mohl vyspat. Když pak uviděl svůj odraz ve výkladní skříni, kterou právě míjeli, jeho sebevědomí stouplo. Byl si velice dobře vědom, že mu to sluší. Dětská baculatost ustoupila štíhlé šlachovité postavě. Měl temné oči s pronikavým pohledem a pěkně klenuté obočí, které bylo uprostřed srostlé. Studoval strojírenství na káhirské univerzitě. Až složí závěrečné zkoušky a získá zaměstnání a až dostane vyplacené dědictví po svém otci, který zahynul při automobilových závodech, když byly Omarovi tři roky, nenajde se v celém Egyptě jediná žena, která by mu odolala. Ale to bylo ještě daleko. Teď pořád ještě studoval, bydlel se svou matkou v Rajské ulici a byl závislý na strýci Ibráhímovi. Které ženě by stál byť za jediný pohled? Momentálně mu však mohlo být útěchou, že šel zavěšený se svou čipernou a půvabnou sestřenicí Jasmínou, která rozpustile potřásala černou hřívou a upírala na něj jiskrné medové oči. Omar cítil její parfém. Na rozdíl od ostatních neprovdaných Egypťanek existovala v případě Jasmíny možnost, že by pro něj nemusela být tak úplně nedosažitelná. “Já mám hlad!” zvolala dívka, když došli na křižovatku. “Pojďte si dát něco k snědku, než se vydáme domů.” Všichni čtyři mladí lidé se chytli v podpaží - mladíci po stranách, děvčata v bezpečí mezi nimi - a se smíchem se rozběhli na druhý chodník, kde pouliční prodavači v galábíjích prodávali vyhládlým návštěvníkům kin kebáb, zmrzlinu a ovoce. Omar, jeho sestra a Jasmína se rozhodli pro chlebové placky plněné savurmou, natenko nakrájenými plátky pečeného jehněčího, a kousky rajčete. Zakarja si dal plněný batat a sklenici tamarindové šťávy. Od svým sedmi let, kdy měl hrozný zážitek, nejedl maso. Tenkrát o svátku Id al-ad-há, slaveném na počest Abraháma a jeho ochoty obětovat syna Izáka, viděl, jak řezník zabíjí jehně. Muž podřízl zvířeti krk a nechal ho vykrvácet. Pak zvolal: “Ve jménu Boha!” a naplnil tělo zvířete vzduchem, aby se oddělila kůže od masa. Zakarja s narůstajícím děsem přihlížel, jak se jehně stá-

le zvětšuje, zatímco řezník do něj tloukl holí, aby se vzduch pod kůží pravidelně rozprostřel. Sedmiletý hošík se dal tehdy do křiku a od té doby se nedotkl masa. Zatímco mladí Rašídové s chutí ukusovali ze zakoupených pochoutek a přitom dávali pozor, aby je dav nesmetl z chodníku, Zakarja se v duchu zabýval jedním momentem filmu, který ho znepokojoval. Ona “zlá sokyně” byla nemravná rozvedená žena, což byla postava, která nesměla chybět téměř v žádném egyptském filmu. Zakarja musel myslet na svou matku, o níž nic nevěděl, protože jeho otec o ní odmítal mluvit. Hoch nemohl uvěřit, že by se jeho matka podobala rozvedeným ženám z filmů. Vždyť přece stará Zu Zu, která loni umřela, byla také rozvedená, a přitom to byla po zbytek svého života zbožná žena. Zakarja měl přesnou představu, jaký typ ženy byla jeho matka, ačkoliv se o ní v Rajské ulici mluvilo právě tak málo jako o zapuzené tetě, jejíž fotografie zmizely z rodinných alb. Jeho matka byla určitě krásná, bohabojná a ctnostná jako paní Zénab, jejíž mešitu celá rodina jednou ročně v den jejího svátku navštěvovala. Zakarja často snil, že se svou matku vydá hledat, a v duchu si maloval šťastný okamžik shledání. Omar mu jednou se zlobnou jízlivostí řekl: “Když je tedy tvoje matka tak bohabojná žena, proč za tebou nikdy nepřijde?” Na to Zakarja nenašel jinou odpověď, než že musí být mrtvá. Byla to nejen svatá žena, ale dokonce mučednice. Když sestoupili z chodníku do jízdní dráhy, Zakarja vzal Tahíju ochranitelsky za loket. Byl jejím bratrancem, a proto si mohl takové chování dovolit, ale pocity, které zakoušel, když ucítil pod rukávem teplou pokožku, byly všechno jen ne bratrské. Na rozdíl od Omara, který si Jasmíny pořádně všiml až před dvěma roky, Zakarja jeho sestru miloval od té doby, co začal rozum brát. Miloval ji dokonce už tenkrát, když byli ještě děti a společně si hráli v zahradě. Ta-híja mu připomínala jeho nikdy nepoznanou matku. Ve svých sedmnácti letech byla vzorem muslimské ctnosti a čistoty. To, že byla o rok starší než on, Zakarjovi nijak nevadilo. Byla malá a drobná a navzdory osmi letům prožitým v soukromé dívčí škole pořád tak půvabně nevinná a naivní. Velký svět jako by pro ni neexistoval. Omarovi šlo jen o rychlé, divoké sexuální uspokojení, zatímco Zakarjovy myšlenky se točily kolem manželství a spíše duchovních stránek lásky. Mladík nepochyboval, že jeho plány pečetí

sám osud, protože jako dívčin bratranec byl podle islámských představ předurčen k tomu, aby se s ní oženil. Zatímco se čtveřice s rozpustilou bezstarostností vlastní mládí proplétala lidskou masou, skládal Zakarja chvalozpěvy na svou milou: “Tahíjo, kdybys tak už byla mou ženou! Proudy štěstí, které k tobě vysílám, by tě nesly na svých laskajících vlnách. Prosil bych měsíc, aby ti daroval stříbrné korále. Slunci bych řekl, aby ti dal zlatý prsten. Zelená tráva pod tvýma nohama by se měnila ve smaragdy. Kapky deště, které by na tebe dopadly, by se proměňovaly v perly. Pro tebe bych byl schopen dělat zázraky, moje milovaná. Ano, zázraky, a ještě víc, mnohem víc…” Tahíja jeho slova samozřejmě slyšet nemohla. Smála se Omarově žertovné poznámce na adresu podmračených Rusů, které bylo vidět v ulicích. Od té doby, co do Egypta přišli kvůli stavbě Asuánské přehrady, patřili k běžnému obrázku káhirské ulice. V obchodech bylo možno koupit ruské zboží a nejeden firemní štít nesl dodatečný nápis v az-buce. Egypťané se však s nimi nedokázali nijak sblížit. Připadali jim chladní a nepřístupní. Zakarja si začal prozpěvovat milostnou píseň Já léli já éni, Jsi moje oči, a ostatní se přidali. Opojení bezstarostností mládí se za hlasitého prozpěvování rozběhli ulicí, aniž by si všímali ostatních chodců, kteří jim museli uhýbat. Náhle zase celí udýchaní zpomalili, loudavým krokem procházeli kolem výloh a smlouvali o cenu s prodavači jasmínových giriand. Ulice byly plné světel, z otevřených dveří se linula hudba. Na chodnících seděly felážky zahalené v černých milájích a na otevřených ohništích pekly kukuřičné klasy, což bylo neklamné znamení, že už brzy začne léto. Teplý vzduch byl promísen s kouřem pouličních ohňů, pachem masa a ryb, které se na nich opékaly, a omamnou vůní nenadále rozkvetlých stromů. Bylo tak krásné být mladý a veselý a vykračovat si ulicemi Káhiry! Čtveřice dospěla na Náměstí osvobození. Přímo proti nim dříve bývala anglická kasárna, teď tam stál nový hotel Nile Hilton vybudovaný ve stylu období faraónů. Jasmína nevnímala, že ji Omar vlastnicky chytil za loket. Před očima měla velkou Dahíbu, kterou právě viděla ve filmu. Uctíval ji celý Egypt. Jak báječný musí být život, když je člověk tak nadaný a slavný!

Jasmína si byla vědoma, že je zrozená pro tanec. Dobře si pamatovala, že tanec pro ni byl naprostou samozřejmostí, už když byla malá. Bez potíží dokázala napodobit pohyby žen, když tančily baladí na slavnostech, které pořádala umm. Protože Chadídža i Ibráhím byli zajedno v tom, že jeho nejstarší dcera je obdařená mimořádným talentem, poslali ji do baletní školy. Tenkrát jí bylo osm. Dnes, téměř po deseti letech, byla Jasmína Rašídová nejlepší žačkou akademie, a mluvilo se dokonce o možnosti angažmá ve státním baletním souboru. Jasmína však nechtěla být baletkou. Měla jiné plány, nádherné, tajné plány. Nemohla se už dočkat, až se vrátí domů a ona se s nimi bude moci svěřit své sestře Amíře. Omarovi neušlo, jaké pohledy mladí muži pokradmu vysílají k Jasmíne a jak honem odvracejí hlavu, když si všimnou jejích průvodců. Stačil by jediný vyzývavý pohled, jediná smělá poznámka, a Omar a Zakarja by byli povinováni vetřelce zahnat. Minulý měsíc bylo všech pět mladých Rašídů společně nakupovat. Chtěli koupit nějaký dárek umm k narozeninám. Jasmína obhlížela zboží v jiné části obchodu, když do ní strčil jakýsi mladík a položil jí ruku na prsa. Omar se Zakarjou mu dali pořádně za vyučenou: nesmlouvavě ho vypoklonkovali z krámu a častovali ho hlasitými nadávkami a výtkami tak dlouho, až se k nim přidalo několik kolemjdoucích. Mladík s tváří rudou jako krocan nestačil utíkat. Jediná příležitost, jak se dotknout ženy, se mladým mužům naskýtala v davu, například na trhu nebo v přeplněném autobuse. Také Omar pokaždé doufal v takové “náhodné” dotyky; občas dokonce sledoval nějakou ženu v naději, že se mu naskytne příležitost k “nechtěnému” fyzickému kontaktu. Měl to štěstí, že prozatím nebyl přistižen a že se na něj ne-vrhli žádní bratři či jiní mužští příbuzní, aby hájili ohroženou čest rodiny. Jak se teď mezi taxíky a autobusy proplétali Náměstím osvobození, napadlo Omara, že Jasmína je ideální objekt jeho tužeb. Koneckonců v tomto případě je její mužský příbuzný on. Komu by si na něj měla stěžovat? Určitě ne svému otci, protože Omar znal špinavé tajemství svého strýce. Při tom pomyšlení se musel nahlas smát. “Jak jsi přišel k těm jizvám?”

Ibráhím se vymanil z objetí své společnice a sáhl po krabičce cigaret ležící vedle postele. Všechny se začaly vyptá-

vat na jeho jizvy, když bylo po všem a ony měly příležitost si prohlédnout jeho tělo. Zpočátku ho to uvádělo do rozpaků, ale pak si nacvičil automatickou odpověď na tuto otázku: “To bylo za revoluce,” řekl tónem, který je většinou přiměl zmlknout. Tahle žena se však nemínila nechat jen tak odbýt. “Neptala jsem se kdy, ale jak.” “Nožem.”

“Dobře, ale…”

Ibráhím se posadil a přitáhl si kolem boků prostěradlo, aby zakryl trvalé památky na mučení, kterému byl vystaven ve vězení. Jeho trýznitelé se náramně bavili, když sjížděli nožem po kůži, jako by ho chtěli vykastrovat, a teprve v poslední chvíli, když začal prosit o slitování, přestali. Nikdo, ani jeho matka, ani Alice, ba ani jeho nejlepší přítel Hasan, nevěděl o výsleších, kterými prošel. Žena ho objala kolem pasu a políbila na rameno. Ale Ibráhím vstal, zabalil se do prostěradla jako do tógy a vykročil k oknu. Do tváře mu dopadla zář noční Káhiry. Okno bylo zavřené, ale Ibráhím přesto slyšel hluk stoupající z ulice až do třetího patra. Troubení houkaček, řev naplno puštěných rádií z kaváren, hudba vyluzovaná pouličními muzikanty, smích, volání, křik. Ibráhím se nestačil divit, jakou proměnu Egypt prodělal za oněch deset let, které uběhly od revoluce. Z paměti se mu vynořila vzpomínka, jak po skončení suezské krize, během níž Izrael podporovaný Francií a Anglií podnikl vojenskou intervenci do Egypta, se po celé zemi vzdemula vlna národní hrdosti. Heslo “Egypt Egypťanům” se šířilo od Súdánu až po deltu Nilu, zaplavovalo zemi jako povodeň a mělo za následek hromadný exodus cizinců z Egypta. Od té doby se tvář Káhiry změnila. Veškeré restaurace, obchody a továrny se staly egyptským majetkem. Číšníci, prodavači, úředníci byli Egypťané. Objevovaly se ještě jiné, méně nápadné známky toho, že odpovědnost přešla do nových rukou: chodníky se propadaly a nikdo je neopravoval, z fasád se olupovala barva, obchody ztratily svůj elegantní evropský vzhled. Tím se však Egypťané netrápili. Nechali se unášet pýchou na nově nastolenou jednotu a svobodu. Opájeli se pocitem národní hrdosti. Hrdinou této pozoruhodné mnohovrstevnaté revoluce byl Násir a Egypťané svého hrdinu milovali. Násirův portrét visel ve výlohách, na nových

kioscích, na plakátovacích stěnách, dokonce i na markýze káhirského kina Roxy proti Ibráhímově ordinaci. Násir se usmíval z transparentu s názvem filmu. Na druhé straně zářila tvář dalšího hrdiny: amerického prezidenta Johna F. Kennedyho. Lidé na Středním východě ho milovali, protože upozornil svět na Francouzi vězněné a trýzněné Alžířany, kteří hrdinně bojovali za svou svobodu. Ibráhím pozoroval chodce, kteří se proplétali mezi auty a bránili jim v jízdě. Byla mezi nimi spousta příslušníků “nové” aristokracie: důstojníci se svými ženami. Pašové ve fezech z ulic zmizeli. Noví vládci Egypta chodili v uniformách, doprovázeni manželkami, které se strojily jako americké filmové hvězdy. Tato nová třída byla sebevědomá a namyšlená. O staré, zaniklé šlechtě se její příslušníci vyjadřovali s pohrdáním, v celých zástupech však proudili na aukce, při kterých se dražil majetek těch, kdo byli vyhnáni ze země. Manželky novodobých zbohatlíků nakupovaly porcelán a broušené sklo, nábytek a šatstvo kdysi vlivných rodin. Čím slavnější a “starší” jméno, tím cennější předmět. Ibráhím se často sám sebe ptal, co by zbylo z majetku Rašídů, kdyby zůstal zavřený nebo kdyby ho popravili či kdyby odešel z Egypta, jak mu radili přátelé. Krášlily by teď šperky jeho matky, které byly ve vlastnictví rodiny již přes dvě stě let, některou z těchto žen na vysokých podpatcích? Oblékala by Nafísin kožich žena, jejíž otec se živil výrobou ovčího sýra? Ibráhím děkoval Bohu, že kvůli své matce a sestře neodjel z Egypta. Nejistota a strach, které provázely první roky revoluce, mezitím pominuly a Rašídové opět žili v dostatku. Přes konfiskaci velkých polností a navzdory nařízení, že nikdo nesmí vlastnit víc než jiter půdy, se Ibráhímovi i dalším příslušníkům jeho třídy podařilo zákon obejít formální kličkou, která spočívala ve výkladu, že jiter smí vlastnit každý člen rodiny. A protože Rašídové byly rozvětvený rod, nepřišli vlastně ani o píď svých bavlníkových plantáží. A tak Chadídža i ostatní ženy stále měly k dispozici služebnictvo, vozy i své šperky a žily v jeho rozlehlém domě. Ibráhíma to naplňovalo vděčností. “Doktore?”

Ibráhím v okně uviděl odraz ženy, která ležela na posteli ve vyzývavé pozici a usmívala se na něj. On už však o ni nestál. Ať si vezme své peníze a zmizí. Za týden si Ibráhím najde jinou prostitutku. Hasan nad jeho souložnicemi

kroutil hlavou. “Proč bys za to měl platit, když zatoužíš po ženě?” divil se. “Leckterá z tvých pacientek by se s tebou s chutí vyspala,! když je vdaná. Milý příteli, jsi blázen, když odmítáš jejich návrhy. Sedíš u pramene a nic ti nebrání se napít, ale ty raději sáhneš po zatuchlé vodě. která ti způsobuje otravu.” “Musíš už jít,” řekl Ibráhím ženě, “čekám pacientku.”

Pozoroval ji v okně, jak se obléká, souká své kypré tělo do úzké sukně a červeného svetříku, vyčesává si vlasy do drdolu a před zrcadlem si obtahuje linku na zmalovaných víčkách. Ibráhím si nevymýšlel. Skutečně čekal pacientku. Objednal ji však záměrně na tuto hodinu, aby mohl tuhle prodejnou ženu poslat pryč, aniž by musel lhát. Nebylo nic neobvyklého, že k němu přicházeli pacienti ještě pozdě večer. Praxe doktora Rašída prosperovala tak dobře, že ordinoval celý den. Po propuštění z vězení Ibráhím dva roky vedl poklidný, téměř samotářský život. Nikam nechodil, s nikým se nestýkal, dokonce ani se starými přáteli, zato však ležel ve svých medicínských knihách, dokud si neosvěžil vědomosti z dob studií natolik, aby byl opět schopen vykonávat svou profesi, kterou během dlouhých let strávených u dvora zanedbával. Pak už mu nic nebránilo najmout si tento nevelký byt, který sestával z maličké čekárny, vyšetřovny, vlastní ordinace a privátních prostor, kde mohl v klidu odpočívat. Zpočátku jeho praxi nikdo neznal a Ibráhím měl jen málo pacientů. Pak však ironií osudu nastal v jeho životě nečekaný zvrat: stal se z něj módní lékař. Ibráhím se díval do světel ozařující Roxy na protější straně ulice a v zrcadle okna viděl ženu, jak se natahuje pro peníze, které položil na noční stolek, přepočítává je a zastrkuje za svetřík. Pak po něm vrhla poslední pohled a byla pryč. Ibráhím opět osaměl se svými vzpomínkami. Když se po letech znovu odvážil vyjít na veřejnost a otevřel si nedaleko Náměstí osvobození ordinaci, střežil svou minulost jako tajemství. Nechtěl, aby se někdo dozvěděl o jeho bývalé funkci u dvora. Po čase se to však přesto rozkřiklo a kdekdo v Káhiře věděl, že si osobní lékař krále Fá-rúka otevřel soukromou praxi. Jeho pověsti to však neuškodilo, jak se Ibráhím zprvu obával; ba právě naopak, jeho minulost mu dopomohla ke slávě. Důstojnické paničky, které skupovaly cennosti bývalé aristokracie, přicházely

se svými potížemi za bývalým osobním lékařem panovníka a doktor Ibráhím Rašíd se stal velice žádaný. Ibráhím nebyl nijak mimořádně dobrý nebo zručný doktor a v medicíně ani nenacházel zvláštní zalíbení. Dával do svého lékařského povolání stejně málo úsilí jako dřív do studia medicíny. Tenkrát se na tuto profesi připravoval, protože jeho otec byl lékař. Po propuštění z vězení se k ní znovu uchýlil, protože jeho životu dávala určité směřování. Z kina se náhle vyhrnuli diváci. Ibráhím v davu objevil čtveřici mladých Rašídů a uvědomil si, že čtvrtek je pro ně dnem zasvěceným návštěvě kina. Pozoroval, jak si celí rozesmátí a živě debatující razí cestu masou chodců, a vzpomněl si na své vlastní mládí - bylo to už tak dávno, dávno před pobytem ve vězení, dávno před králem Fárúkem. I on byl tehdy mladý, šťastný a plný nadějí jako oni: jako marnivý Omar a droboučká Tahíja, dvě Nafísiny krásné děti, a jeho okouzlující dcera Jasmína, rozená tanečnice. Dokonce i její chůze byla ladná a půvabná. Ibráhím vyhlížel svou nejmilejší, Amíru, ale pak si vzpomněl, že ve čtvrtek občas pracuje jako dobrovolná pomocnice Červeného půlměsíce. Ibráhím samozřejmě zahlédl i Zakarju. Jeho pohled však na chlapci, který mu přinesl tolik trápení, dlouho nespočinul. Zakarja, nemanželský syn feláha, kterého Ibráhím ve své nezměrné pýše prohlásil za vlastního. Chadídža měla pravdu. Bůh nestrpí, aby se mu někdo vysmíval. Nebylo dne, aby Ibráhím nemyslel na neštěstí, které přivolal oné noci, kdy Zakarju adoptoval. Ve vězení tuto krutou pravdu pochopil v celé její nahotě. Bylo to krátce předtím, než ho odvedli k prvnímu výslechu. V onom oslnivě jasném okamžiku poznání, v němž se zhnusil sám sobě, Ibráhím nahlédl svůj omyl. V onom okamžiku se však zároveň odvrátil od Boha. Když mladí Rašídové zmizeli v davu, otočil se Ibráhím zpátky do místnosti a zamáčkl cigaretu. Musel se připravit na Safíju Ragíbovou a její žlučové kameny. Amíra se přihnala do salonu, kde byla u rádia shromážděná celá rodina, aby si poslechla pravidelný měsíční koncert Umm Kulsúm. “Omlouvám se, že jdu tak pozdě!” zahlaholila, sundala si šál a protřepala plavé vlasy. Políbila nejprve Chadídžu, pak svou matku. “Nemáš hlad, miláčku? Zmeškala jsi večeři, řekla Alice.

“Koupili jsme si kebáb, mami,” odpověděla Amíra a posadila se na pohovku mezi Jasmínu a Tahíju. Mužští i ženští příslušníci rodiny se scházeli v salonu každý čtvrtek. Muži s chlapci večeřeli najedno straně místnosti, ženy a dívky na druhé. Devatenáct členů rodiny Rašídů pak se šálkem čaje nebo kávy a drobnými zákusky usedlo před rozhlasový přijímač. Chadídžina nevlastní dcera Dorejja už v Rajské ulici nebydlela. Provdala se za bohatého vdovce a odstěhovala se k němu. Zato tu však žil starý strýc Šálím. Seděl těsně u rádia, protože už skoro neslyšel. Další novou obyvatelkou domu byla Nihád, vdova po Mohsinovi Rašídovi, Ibráhímovu bratranci, který padl během suezské války. Nihád si vydělávala na živobytí tím, že ve večerních kurzech vyučovala arabštinu příslušníky starších generací, kteří mluvili jen anglicky a francouzsky. Vláda požadovala, aby se všechny obchody a obchodní jednání odehrávaly v arabštině. Nihád měla proto plné třídy. Učila muže, kteří byli o dvacet, třicet let starší než ona. Zatímco čekali, až koncert začne, doplňovala Chadídža fotografie do rodinného alba. Místa, z kterých kdysi zmizely snímky její zapuzené dcery Fátimy, se mezitím zaplnila. Chadídža fotografie postupně nahradila snímky dalších členů rodiny. Fátimě je už osmatřicet. Pokud ještě žije, pomyslela si Chadídža. když nalepovala fotografii na poslední prázdné místo. “Mišmiš!” zavolal Zakarja na druhý konec místnosti, “viděli jsme dneska odpoledne nový film s Dahíbou!” Omar vrhl na Amíru vyčítavý pohled. “A kdes byla ty?”

“Na Červeném půlměsíci. Vždyť přece víš.”

“Kdo tě dovedl domů?”

Amíra nemohla nic namítat, že ji Omar takhle vyslýchá. Jako její mužský příbuzný na to měl právo a ona mu musela odpovědět. “Mona a Azíza. Doprovodily mě až před branku.” Omar si nemusel dělat starosti; Amíra by si netroufla vyjít sama na ulici z obavy, že si mladí muži nenechají ujít příležitost, aby si bezbrannou mladou dívku nevybrali za terč svých neslušných poznámek a neházeli po ní kamínky. Měla umm pravdu, když říkala, že se něco takového nestávalo, dokud ženy ještě chodily v závoji? “O Mišmiš…” vydechla Jasmína, “mělas Dahíbu vidět!” Vstala, založila ruce do týla a pomalu zakroužila boky. Omarovi málem vypadly oči z důlků.

“Proč jdeš tak pozdě?” zeptala se Alice, která seděla na pohovce a listovala v zahradnickém katalogu. Chtěla se ještě jednou pokusit vysadit begonie, ačkoli se jí v posledních devíti letech ještě ani jednou neujaly. “Zatím jsi vždycky přišla k večeři včas.” Amíra byla tak vzrušená, že nedokázala v klidu sedět. “Byli jsme v nemocnici!” Chadídža se na ni zděšeně podívala. Navíjet obvazy a obi-nadla, proti tomu se nedalo nic namítat, ale osobní styk s pacienty, to se přece nesluší. “Žádné strachy, umm! Pustili nás jen k dětem,” řekla Amíra se smíchem, když uviděla babiččin výraz. Už se nemohla dočkat, až v červnu vyjde ze školy a po prázdninách nastoupí na univerzitu. Nesměla pochopitelně na káhirskou univerzitu, kde byl zapsaný Omar a kde měl brzy začít studovat i Zakarja, ačkoliv už tam začali přijímat i ženy. Chadídža se vší rozhodností prohlásila, že její vnučky přece nemůžou jen tak chodit po rozlehlém univerzitním areálu v houfu studentů z celého Středního východu a společně se spolužáky vysedávat v přeplněných posluchárnách. Trvala na tom, že se Amíra musí stejně jako Jasmína zapsat na uznávanou Americkou univerzitu. Byla to malá soukromá vysoká škola, a ačkoliv na ní studovali i hoši, skýtala dívkám větší bezpečí. Umm chtěla, aby Amíra studovala hudbu, umění a literaturu, ale dívka měla docela jiné plány. Věděla naprosto přesně, co chce studovat - přírodní vědy. Když do salonu vešel Ibráhím, celá rodina ho uctivě pozdravila. Nejprve políbil matku, pak vtiskl polibek na chladnou tvář své ženy a objal dcery. Když uviděl radostné očekávání zračící se v Zakarjově tváři, odvrátil se a usedl na čestné místo. “Kde je strýček Hasan?” zeptala se Jasmína. Od té doby, co se s ním obě jeho ženy nechaly rozvést, chodíval si poslechnout pravidelný měsíční koncert Umm Kul-súm do Rajské ulice. Pak však začal zastávat důležitý post ve státní správě, s nímž bylo spojeno množství povinností. “Má dneska večer práci,” odpověděl Ibráhím. Jasmína nedokázala skrýt zklamání. Byla do přítele svého otce poblázněná už jako malá, ale teď se její náklonnost změnila v mladickou lásku. “Byli jsme dneska v nemocnici,” pochlubila se Amíra svému otci a sedla si vedle něj.

“Neříkej, vážně?” Ibráhím se na dceru láskyplně usmál. “A co jste tam dělali?” “Byli jsme v dětské nemocnici. Potřebovali dobrovolnici na demonstraci, tak jsem se přihlásila.” “Jsi moje chytrá holčička. O tebe nemusím mít strach. Když se člověk chce něco naučit, nesmí být moc stydlivý. Třeba bys jednou mohla pracovat se mnou v ordinaci. Líbilo by se ti to?” “Aby ne! Kdy můžu začít? Zítra?”

Ibráhím se rozesmál a pohladil ji po vlasech. “Až dokončíš školu. Udělám z tebe dobrou sestřičku.” Amíra se na otce šťastně usmála. Pro Ibráhíma bylo porozumění mezi ním a dcerou náplastí, která mu pomáhala zapomenout na mnohé z toho, co mu ztrpčovalo život. “Myslím, že koncert už začíná,” ukončil spokojeně jejich rozhovor. Umm Kulsúm byla pěvkyně tak zvučného jména, že se v celém arabském světě každý poslední čtvrtek v měsíci doslova zastavil život a všichni usedli k televizním a rozhlasovým přijímačům. Prezident Násir využil její popularity a vystupoval se svými projevy krátce před začátkem koncertu. Když se ozval jeho hlas, odložila Chadídža album. Měla charismatického egyptského prezidenta ráda. Ve volbách před šesti lety pro něj hlasovala, ne však proto, že o něm něco věděla, ale protože poprvé v egyptské historii přiznal ženám volební právo. A tak se i Chadídža s pýchou vypravila k volební urně. Násir si nezískal její sympatie ani tak svou politikou, o kterou Chadídža nejevila valný zájem, jako spíše tím, že to byl Egypťan a skromný muž. Tento syn poštovního úředníka snídal jako všichni ostatní boby a každý pátek se modlil v mešitě. Tento večer prezident překvapil svět svým historickým proslovem. Některým z těch, kdo byli shromážděni v salonu v domě Rašídů, se zatajil dech, když začal hovořit o kontroverzním tématu plánovaného rodičovství. Díky lepší státní zdravotnické péči, vysvětloval Násir posluchačům, kteří naslouchali jako uhranutí, klesla dětská úmrtnost. Méně lidí také umírá na choleru a neštovice. Všeobecně stoupla životní úroveň. Tyto úspěchy však vedou k alarmující populační explozi. Vážným hlasem Násir vyčí-sloval, že z milionů v roce stoupl počet obyvatel v roce na milionů. Jestli bude tento vývoj pokračovat, říkal, obyvatelstvo Egypta se pod tíhou populačního přírůstku neodvratně propadne do chudoby. Proto prý nažral čas pro uváženou regulaci porodnosti. Toto opatření, ujišťoval Násir miliony svých posluchačů, ve svém důsledku zlepší postavení rodiny, a rodina je přece v zemích Středního východu nejdůležitější institucí. Zatímco Ibráhím naslouchal prezidentovým slovům, v myšlenkách byl u svého “syna”, který seděl na pohovce. Musel se stydět. Šestnáctiletý Zakarja byl milý mládenec, kterého měli všichni rádi, ale Ibráhím při pohledu na něj necítil nic než odpor, jako kdyby chlapec byl jakýmsi omylem přírody. Nejvíc ho zneklidňovalo, že mu byl svým způsobem podobný. Chtěl si snad ze mě Bůh ztropit žert? Čím déle Násir mluvil o ochraně před početím, tím více rostla Ibráhímova nevole. Co měly znamenat všechny ty řeči, že je třeba předcházet nechtěným porodům? Kde byla stanice pro kontrolu porodnosti, když to vesnické děvče leželo se svým milým v objetí, z něhož vzešel Zakarja? Proč nikdo nic nepodnikl, aby zabránil narození nemanželského dítěte? Násir prohlašoval, že islám připouští regulaci početí, aby chránil matku, byť jen tím, že ji ušetří obav z nového těhotenství. Když se dokonce uchýlil ke koránu, aby z něj citoval slova: “Bůh chce tvé štěstí. Nechce tvé hoře a neuložil ti nic zlého ve svém náboženství,” pomyslel si Ibráhím: Co si má ale počít muž, který nemůže zplodit syna? Pohlédl směrem k Alici. Neposlouchala Násirovu řeč, protože ji politika nezajímala. Ibráhím se díval na její štíhlé bělostné ruce, pečlivě upravené a nádherně hebké přesto, že za uplynulých devět a půl roku snad nebylo dne, kdy by se nedotkly hlíny v její zakleté zahrádce. Díval se, s jakým půvabem obrací stránky katalogu, a představoval si, jak ho ty ruce hladí a laskají. K jeho údivu se ho poprvé po dlouhé době zase zmocnila touha po Alici, jakou nepocítil ode dne svého propuštění z vězení. Náhle jako by se mu rozbřesklo. Uvědomil si, že ve svých pětačtyřiceti letech je na vrcholu sil. Alici bylo teprve sedmatřicet. Ještě několik let klidně může mít děti. Jak to, že mě to nenapadlo dřív? žasl Ibráhím sám nad sebou. Ještě pořád tu je možnost napravit chybu, které jsem se dopustil, když jsem adoptoval Zakarju. Ještě pořád můžu zplodit syna. Čím déle o tom přemýšlel, tím větší cítil úlevu. Musel se v duchu smát, když si uvědomil, že Násirovo horování pro

kontrolu porodnosti mu vnuklo myšlenku pokusit se rozhojnit své potomstvo. Z těch, kdo seděli v salonu, byla nejhorlivější posluchačkou Tahíja. Lapala každé prezidentovo slovo. Považovala Gamála Násira za velice pohledného muže. A jeho žena se navíc jmenovala stejně jako ona. Chadídža, která seděla vedle ní, si v duchu říkala, že regulace porodnosti by měla být ponechána na vůli ženě a že každá žena by měla mít možnost svobodné volby. Ostatní byli duchem jinde. Zakarja se už zase zaměstnával skládáním veršů pro Tahíju, Jasmína právě učinila předsevzetí, že si najde cestu, jak osobně poznat slavnou Dahíbu. Pak tu byl ještě Omar. Během Násirovy řeči o populační explozi jen sílil jeho pocit beznaděje. Rodí se tolik dětí, a ani jedno nemůže být dílem Omara Rašída! Podíval se na Jasmínu. Seděla na druhé straně místnosti, vedle ní se povalovaly boty, které skopla z nohou. Omar viděl, jak pod punčochami prosvítají červeně nalakované nehty. Znovu se ho zmocnil spalující žár. Bylo rozhodnuto. Musí se s ní vyspat stůj co stůj.

. kapitola

Nafísa odhadovala mladého pohledného číšníka tak na dvacet let. Byl tedy přibližně stejně starý jako její syn. Nebylo proto možné, aby s ní flirtoval. Určitě si to jen namlouvá. Když jí však servíroval čaj, měla dojem, že si počíná o něco úslužněji, než je nezbytné. Znovu si všimla, jak se mu v černých očích zablesklo, stejně jako když ji předtím sledoval, jak usedá ke stolku. Uvádělo ji to do rozpaků. Sledovala ho pohledem, když zamířil k vedlejšímu stolu. Je na svůj vzhled trochu moc pyšný, přemítala Nafísa, zatímco míchala čaj a pozorovala čluny pohupující se na ne-fritově zelené hladině Nilu. Byl typický červnový den. Vzduch ještě nebvl tak rozpálený jako v létě, ale hladil jako samet, přímo vybízel usednout na terasu Cage ďOr a nechat uplývat minuty, tak jako plynula voda v řece. Nafísa absolvovala pouť po těch několika málo elegantních obchodech, které ještě zbyly v káhirských ulicích. Nové vlastenecké heslo vyzývající k tomu, aby se kupovalo jen egyptské zboží, mělo za následek, že bylo k dostání čím dál méně opravdu kvalitních věcí. Přesto se jí však poštěstilo objevit opravdu skvostné večerní šaty od Diora a kalhoty se sakem s visačkou Simonetta Fabiáni - poslední výkřik módy. Její nákupní toulky trvaly hodiny. A aby toho ještě nebylo dost, musela vzít zavděk taxíkem. Rašídovi totiž byli nuceni propustit svého šoféra, protože v nové, socialistické společnosti nebylo radno dávat tak okázale najevo své bohatství. Ani kavárna, do které se Nafísa uchýlila, aby si vypila šálek čaje, už nebyla to co dřív. Cage ďOr býval exkluzivní klub vyhrazený aristokracii a samozřejmě královské rodině. Nafísa přes řeku pozorovala ženy rybářů, které seděly na břehu u svých ohňů a kuchaly ryby, a vzpomínala na doby, kdy sem chodívala jako členka družiny princezny Fajzy. Tehdy ještě žil její manžel, automobilový závodník, a Omar byl malé miminko. Byli mladí, krásní a bohatí a trávili noci u ruletových stolů. Teď Cage ďOr sloužil ve dne jako kavárna a v noci jako revuální divadlo. Bylo tu otevřeno pro každého, kdo měl v kapse pár šestáků. Podle toho, co Nafísa viděla kolem sebe, byli zdejšími hosty důstojníci a jejich vulgární paničky. Z její vrstvy, z řad aristokracie, sem už nechodil nikdo. Nafísa upila ze svého šálku a povzdechla si. Ty nádherné časy, kdy příslušnost k jisté třídě byla spojena s určitými privilegii, patřily minulosti. Násir všechno zpřístupnil veřejnosti - královské zahrady se změnily ve veřejné parky a Fárúkovy paláce v muzea. Obyčejní lidé mohli obdivovat soukromé komnaty, v nichž Nafísa kdysi dělala společnost princezně Fajze. Ani ta už tu nežila. Většina příslušníků staré aristokracie, kteří měli obavy z nového režimu, odešli v naději na lepší budoucnost do Evropy nebo do Ameriky. Okruh Nafísiných přítelkyň se zúžil. Ani Alice už k nim nepatřila. Důvěra, kterou Nafísa chovala ke své švagrové v prvních letech, vzala za své onen večer, kdy se zastřelil Edward. “Bude si madam přát ještě něco?”

Při zvuku číšníkova hlasu sebou Nafísa trhla. Neslyšela ho přicházet. Zvedla hlavu a vzhlédla k němu. Slunce za jejími zády ji zalévalo svým jasem. Nafíse se zdálo, že číšník stojí trochu moc těsně u jejího stolku a že se na ni usmívá trochu moc důvěrně. Neuniklo jí, že když předtím obsluhoval jiné hosty, zachovával profesionálně zdvořilou tvář. Co ho jen na ní může zajímat? “Ne, díky,” odpověděla a musela sama sobě přiznat, že si s odpovědí dala na čas. Otevřela kabelku a vyndala z ní zlaté cigaretové pouzdro s vyrytými iniciálami svého jména v rohu. Pod R se třpytil maličký diamant. Než stačila sáhnout pro zapalovač, rozškrtl číšník zápalku a přidržel ji u konečku cigarety. Nafísa přiložila k plamínku ochrannou stříšku ruky a přitom zavadila o číšníkovy prsty. Mimoděk se jí vynořila představa, jaké by to bylo pomilovat se s takovým krasavcem. Ta představa jí znovu připomněla její osamělost.

Omar aTahíja byli víceméně dospělí a už ji nepotřebovali. Měli své přátele, své zájmy a v hlavě nic než myšlenky na svou vlastní budoucnost. Nafísa trávila dny nákupy, návštěvami kadeřníka a tlacháním po telefonu. Proseděla celé hodiny u toaletního stolku a zkoušela nové kosmetické přípravky a nové vůně, oddávala se péči o své nehty a pleť

a pokoušela se přiblížit jakémusi imaginárnímu ideálu krásy s takovou horoucností, jako kdyby vedla svatou válku. Namlouvala si, že věnuje takovou péči líčení, tolik dbá na svou váhu a tak pečlivě se stará o svůj šatník jen proto, že je pyšná na svůj vzhled. Kdesi hluboko ve svém nitru však věděla, co ji k tomu ponouká: chtěla opět milovat a být milována. Opakovaně odmítala ženichy, které jí předhazovala její matka, třebaže se mezi všemi těmi nápadníky vyskytlo několik bohatých a atraktivních mužů. Nafísa však stále čekala na to, co před dávným časem prožila se svým anglickým poručíkem - na opravdickou lásku. Nic takového však ne a ne najít, a tak léta nepozorovaně míjela, až se jednoho dne Nafísa probudila jako sedmatřicetiletá žena a matka dvou dospívajících dětí. Který muž by o ni ještě mohl stát? “Bude tu vystupovat Dahíba,” řekl mladý číšník s vědoucím úsměvem. “První představení je zítra večer.” Nafísa zatoužila, aby odešel. Jeho mládí, jeho výmluvný úsměv jako by se jí vysmívaly. “Kdo je to Dahíba?” Mladík obrátil oči v sloup. “Bismilláhi! Naše nejslavnější tanečnice! Madam, vy určitě večer nikam moc nechodíte. To mě udivuje.” O poznání tišším hlasem dodal: “U tak bohaté dámy.” Aha, takže nemá zájem o mě, ale o moje peníze. Je to stejná děvka jako ty Ibráhímovy prodejné ženštiny, pomyslela si Nafísa v náhlém návalu zlosti. Rázem se jí zprotivil, byť si ke své hanbě musela v koutku duše přiznat, že se jí přesto líbí. Naplňovalo ji trpkostí, že přemýšlela, jestli se i ona líbí jemu, že dokonce toužila, aby to tak bylo. “Bývám tu i večer,” pokračoval číšník. “Jako například dneska. Končím ve tři v noci a pak jdu pěšky domů. Je to kousek odtud.” Podívala se na něj. Proč mu tu jeho nestoudnost trpím? ptala se sama sebe. Vždyť je to drzost, takhle okatě se prodávat! Jejich oči se na okamžik setkaly, pak Nafísa odvrátila hlavu a chvatně sáhla po kabelce. Nesmím zapomínat, kdo jsem: jsem Nafísa Rašídová, přítelkyni princezny Fajzy a kdysi vítaný host u královského dvora. Ženy z rodu Raší-dů za lásku neplatí. Od onoho večera před čtyřmi týdny, kdy si během projevu prezidenta Násira předsevzal, že se za každou cenu vyspí s Jasmínou, čekal Omar na příhodný okamžik. Nebylo to

snadné, protože buď nebyla sama jeho sestřenice, nebo on. V domě žilo tolik lidí, že se zdálo nemožné naaranžovat to tak, aby s ní zůstal “náhodou” o samotě. Nepotřeboval by ani bůhví kolik času. Věděl, že se to může odbýt v mžiku. Stačí ji jen chytit někde na schodech nebo za křovím v zahradě. Než si kdokoliv čehokoliv všimne, přijde si na své. Omara ani v nejmenším netrápily obavy, že se dívka třeba bude bránit. Po deseti letech baletního výcviku bylo její štíhlé tělo vypracované a silné, ale on byl silnější. A kromě toho v tom Jasmína možná najde zalíbení a bez jakéhokoliv odporu se mu poddá. Když Omar uviděl, jak umm Chadídža v černé miláji prošla brankou na ulici, pochopil, že tuhle příležitost si nesmí nechat ujít. I když od té doby, co byl strýc Ibráhím ve vězení, babička tu a tam opouštěla dům, nestávalo se to příliš často. Nikdy si nevyšla za nákupy, do restaurace nebo do kina, tak jako jeho tety a sestřenice. O svátcích se chodila modlit do Husejnovy nebo Zénabiny mešity a jednou za rok k hrobu dědečka Alího. Dnes byl den její každoroční vycházky k mostu spojující město s ostrovem Al-Gezíra. Nikdo nevěděl, proč se umm vydává na tuto osamocenou pouť k řece a proč hází do vod Nilu květiny. Ale Omar mohl počítat s tím, že přinejmenším na půl hodiny unikne jejímu bdělému zraku. Nebude potřebovat víc než čtvrt hodiny. Zbývá jen, aby se Jasmína vrátila včas z baletu. Snad se cestou nezapovídá s kamarádkami. Vtom už ji zaslechl. Dívka se se smíchem rozloučila se svými přítelkyněmi a otevřela zahradní branku. Omar měl všechno pečlivě naplánované. Vyláká ji za pavilonek, povalí ji na zem a rukou jí zakryje ústa. Kdyby ho posléze chtěla obvinit, všechno popře. Budou věřit jemu, a ne jí, protože tvrzení ženy mělo v porovnání se slovem muže poloviční váhu - tak to stálo v koránu. “Já Alláh! Jasmíne!” zavolal Omar, když dívka vykročila k domu. “Honem pojď sem! Chci ti něco ukázat!” “A co?”

“Pojď se na to poďívat!”

Jasmína se zatvářila pochybovačně, pak však odložila tašku na lavičku a zvědavě zamířila dozadu za pavilonek, kde kvetly ibiškové keře. “Co je?” zeptala se. Omar ji popadl, svalil ji na zem a lehl si na ni. “Já Alláh!” vykřikla Jasmína. “Pusť mě, ty blázne!”

Omar se jí snažil zacpat rukou ústa, ale dívka ho kousla. Když si začal stahovat kalhoty, kopla ho tak mocně, že se překulil na záda. Jasmína vyskočila a se zlostným výrazem se zadívala na svou blůzku zelenou od trávy. Omar se na ni znovu vrhl a strhl ji na zem. Když se jí pokusil vykasat sukni, praštila ho pěstí do hrudníku, až mu vyrazila dech. Mladík se odkulil do trávy a jen lapal po dechu. Jasmína znovu vyskočila. “Zbláznil ses, Omare Rašíde? Opustili tě snad všichni dobří duchové?” rozkřikla se na něj. “Při Bohu, co se to tu děje?”

Když se oba mladí lidé ohlédli, uviděli ChadídžuJak se vynořuje za pavilonkem, miláji vzdutou kolem ramen. “Co to tu provádíš?” obořila se na Omara. Hoch po čtyřech zacouval z jejího dosahu. “Umm…já…já jsem…” “Vstaň, ty hlupáku,” řekla Jasmína a uhladila si sukni. Po-ťukala si na čelo a výsměšně zvolala: “Mohalabéjaf Ty snad máš místo mozku rýžový pudink! Nezapomínej, že spolu nejsme zasnoubení a že nikdy nebudeme svoji. Tak už to radši nikdy nezkoušej. Rozuměls?” Popadla tašku a zmizela v domě. Omar se zvedl ze země a v rozpacích sklonil hlavu. “Umm,já…já myslel, že jsi šla k řece,” vypravil za sebe. “Taky že jsem to měla v úmyslu. Ale když jsem došla na křižovatku, vzpomněla jsem si, že jsem zapomněla vzít květiny.” Víc neřekla a Omar před ní mlčky stál s očima sklopenýma k zemi. Když už mu mlčení začalo připadat nesnesitelné, zdvihl hlavu. Uviděl, jak se na něj upírají Chadídžiny černé, bystré oči a zničehonic si vybavil, jak ho jednou babička přistihla, když jako malý seděl na trávníku a vytrhával motýlovi křídla. Neslyšel ji přicházet. Bez jediného slova mu vyťala takový políček, až se svalil na záda. Předtím ani potom ho v životě nikdo neuhodil. Umm ho propalovala pohledem. S pramínky jejích černých vlasů, které se jí uvolnily z uzlu svázaného v týle, si pohrával vlahý červnový větřík. Byla jeho babičkou, ale Omar ji vnímal tak, jak ji viděli všichni: jako krásnou ženu pevné vůle, o níž svědčily pronikavé oči a energická brada. Nejednou už zažil, že jeho matka propukla v pláč, sotva se na ni Chadídža jen vyčítavě podívala. Nepotřebovala vůbec nic říkat.

Omar ztěžka polkl.. “Odpusť mi to, umm.” zaprosil.

“Odpouštět může jen Bůh,” řekla Chadídža. “Omare, to, cos udělal, byla špatnost,” dodala o něco vlídněji. “Já ale celý hořím, umm, spaluje mě strašný žár,” odpověděl hoch tiše. “Všechny muže spaluje žár, můj milý. Musíš se naučit, jak ho uhasit. Nesmíš se Jasmíny už nikdy dotknout.” “V tom případě se s ní ožením!”

“To nejde.”

“Proč ne? Jsem její bratranec. Kdo jiný by si ji měl vzít?” “Nevíš všechno. Když zemřela první žena tvého strýce, tvoje matka Jasmínu kojila. Kojila tehdy ještě i tebe. Korán zakazuje manželství muže a ženy, kteří jako kojenci sáli z jednoho prsu. To by byl incest, Omare.” Hoch na ni upřel zoufalý pohled. “To jsem nevěděl! Takže Jasmína je moje sestra!” “A ty se s ní nemůžeš oženit.”

Omarovi vhrkly do očí slzy. “Bismillláhi! Co mám tedy dělat, umm?” Chadídža mu položila ruku na rameno a usmála se na něj. “O tom nerozhoduješ ty, chlapče. Tvůj osud je zapsán v boží knize. Modli se k Všemohoucímu. Důvěřuj mu.” Omar začal odříkávat modlitbu. Sotva se však Chadídža vzdálila, dal volný průchod svému vzteku. Oběma nohama skočil do trsu lilií, zlostně je rozdupal a vyškubl ze země. Pak se rozběhl do domu, zabočil k pokojům své matky a bez zaklepání vtrhl dovnitř. “Chci se oženit!” vypálil bez jakéhokoliv úvodu. “Hned!”

Nafísa překvapeně vzhlédla od svého toaletního stolku. “Kdo je ta žena, synku?” “Já nevím. Vezmu si kteroukoliv. Najdi mi ženu!”

“A co bude s tvým studiem? Chodíš přece ještě na univerzitu!” “Říkal jsem, že se chci oženit, a ne, že chci nechat studia. Budu studovat jako ženatý.” “Nemůžeš s tím počkat až po zkouškách?”

“To znamená čekat ještě tři roky, matko! To já nepřežiju!” Nafísa si povzdychla. Mládí netrpělivé! Byla také taková, když jí bylo dvacet jako jemu? “No dobrá, synku,” řekla a přistoupila k němu. Když mu zabořila ruku do hustých černých vlasů, vzpomněla si na číšníka z Cage ďOr, mladíka v Omarově věku. Co kdyby si

Omar ze zoufalství našel nějakou starou, bohatou ženu, aby ukojil své touhy, napadlo ji. Polila ji hrůza. “Promluvím o tom s Ibráhímem,” řekla. Hasan stoupal za sluhou po schodišti a radostně si pohvizdoval. Tuhle návštěvu v Ibráhímově domě plánoval dlouho; chvílemi si říkal, že už nedokáže déle čekat, pak si však připomněl, že chce-li dosáhnout svého cíle, musí se k němu blížit velice opatrně. Už si s Ibráhímem nebyli tak blízcí jako dřív. Půlrok strávený ve vězení jeho kamaráda změnil. Hasan už nebyl schopen předvídat jeho reakce. Dřív v něm byl schopen číst jako v knize. Teď však Ibráhím míval návaly deprese a období melancholie, během nichž nechtěl nikoho vidět. S tímto proměněným, tak zvláštně tichým Ibráhímem bylo třeba jednat nanejvýš obezřetně. A Hasanovy úmysly vyžadovaly maximální obezřetnost. Co se to jen s Ibráhímem během jeho pobytu ve vězení stalo? ptal se Hasan sám sebe, když stoupal do schodů. Za celých devět a půl roku, které uběhly od jeho propuštění, se o tomto zážitku slovem nezmínil. Hasan netušil ani to, jak se mu podařilo dostat se ven, když veškeré snahy jeho rodiny ztroskotaly. Všechny cesty byly neprodyšně uzavřené, ale Ibráhíma zničehonic propustili. A on dodnes tvrdí, že sám netuší proč. Sluha zaklepal, otevřel dveře a němým gestem hosta vyzval, aby vstoupil. Hasan vešel do důvěrně známých, pohodlně zařízených prostor, které obýval jeho přítel. Oba muži se srdečně přivítali a Hasan s díky přijal šálek kávy. Byl by si raději dal whisky, ale od Edwardovy smrti se v tomto domě nepodával alkohol. Chudák Eddie, pomyslel si Hasan a posadil se na pohovku. Měla jeho smrt skutečně na svědomí nešťastná náhoda? Jak se může člověk při čištění revolveru střelit přesně doprostřed čela? Policejní zpráva však potvrdila, že opravdu šlo o nešťastnou náhodu. Tvrdila to i Chadídža, která Edwarda našla. Hasan jí přesto nevěřil. Dokázal si představit, že Ibráhímova matka udělala všechno pro to, aby ututlala pravou příčinu a zachránila tak čest rodiny. Pro Hasana byl Edward hračkou, kterou použil, aby se pomstil Alici. Nic jiného nezamýšlel. Sex pro něj byla hra, nic víc… “Jsem rád, že jsi mě přišel navštívit,” řekl Ibráhím a znělo to téměř radostně. Štěstí stojí při mně, pomyslel si Hasan. Ibráhím určitě bude souhlasit s mojí nabídkou.

Oba přátelé si zapálili cigaretu, anglickou cigaretu, jak s uspokojením zaznamenal Hasan. “I já jsem rád, že tě vidím, bratře.” odpověděl, když vyfoukl kouř. “Bůh ti dej zdraví a dlouhý život.” Hasan už dávno nebyl oním džentlmenem používajícím zdvořilostní fráze Angličanů. Mluvil teď výhradně arabsky a protkával svou řeč tradičními formulkami Arabů. Oba muži chvíli probírali ceny bavlny a hovořili o tom, jak pokračuje stavba Asuánské přehrady. “Drahý příteli, smím teď přejít k vlastnímu důvodu své návštěvy?” řekl Hasan po chvíli. “Přišel jsem ze zcela mimořádného důvodu, který zpečetí štěstí nás obou. Ibráhíme, bratře, dnes je náš velký den, protože tě chci požádat o ruku tvé dcery.” Ibráhím se na něj ohromeně podíval. “Je to pro mě naprosto nečekané. Neměl jsem tušení, že pomýšlíš na nový sňatek.” “Jsem rozvedený už skoro tři roky. Muž potřebuje ženu, jaks mi sám kdysi řekl. Vysoká vládní funkce, kterou zastávám, si žádá mou přítomnost při mnoha oficiálních příležitostech a někdy musím přijmout i roli hostitele. Pro takové případy nutně potřebuji ženu.” “To jistě,” odpověděl Ibráhím zamyšleně a v hlavě se mu vynořila vzpomínka na doby, kdy při všech významných společenských událostech stávala po jeho boku Alice. Všichni mu tu okouzlující anglickou blondýnku záviděli, protože byla dcerou hraběte a svým šarmem, svou elegancí a svou přirozenou krásou vysoko čněla nad ostatní ženy. Teď lady Alice trávila své dny tím, že kypřila půdu, protože chtěla proměnit egyptskou zahradu v něco, co by jí připomínalo Suffolk. Ibráhímovi se z prsou vydral hluboký povzdech. Jak jen má znovu najít cestu ke své ženě? Co by měl udělat, aby se lhostejný chlad opět proměnil v lásku? “Čekal jsem pochopitelně až do jejích narozenin, které oslavila před pár týdny, takže už není příliš mladá na vdávání.” Ibráhím zvedl hlavu. “Že není příliš mladá? Já nevím, Hasane.Toběje přece pětačtyřicet.” “Tobě taky, příteli!” Pokud šlo o ročník narození, byli opravdu stejně staří. Hasan si však uchoval svůj mladický temperament, takže ho všichni pokládali za mnohem mladšího, zatímco Ibráhím velice zestárl. Vlasy mu ve vězení zbělely a kdysi tak dokonale vysportované tělo už nikdy nenabylo původní formu.

“Mluví se o tom, že Jasmína bude baletkou, ale já jsem nikdy…” “Jasmína? Při hlavě sajjida Husejna! Já mluvím o Amíře!”

Ibráhím na něj vytřeštil oči. “O Amíře? Ale té je přece teprve šestnáct!” “Pochopitelně že se svatbou počkáme až do jejích osm-náctin. Nevidím ale důvod, proč bychom se my dva už dneska nemohli dohodnout, že se s Amírou zasnoubím.” Ibráhím svraštil čelo. “S Amírou? Nad tím se musím ještě zamyslet.” Hasan se snažil opanovat. Přece svou netrpělivostí všechno nepokazí! Musí získat Amíru stůj co stůj. “Chce studovat.”

“To dneska chtějí všechny mladé ženy,” opáčil Hasan. “Moderní doba jim popletla hlavu. Zapomněly, k čemu je Bůh stvořil. Ale když pak čekají dítě, rády zapomenou na vzdělání.” “Ale proč Amíra?”

Hasan mlčel. Nemohl přece říct: Chci dceru, protože jsem odjakživa toužil po matce. Po chvilce s pokrčením ramen odpověděl: “A proč ne? Je mladá, hezká a dobře vychovaná. Ví, jak si počínat ve společnosti. Navíc je poslušná. To všechno jsou vlastnosti, které muž od ženy vyžaduje.” A v duchu svou odpověď doplnil: Netoužím se s ní oženit, aby mi rodila syny, protože mám už čtyři. Tentokrát se chci oženit, abych si užil v posteli. A zasvěcovat půvabnou malou Amíru do tajů lásky bude určitě požitek. Ibráhím si po chvilce přemýšlení musel přiznat, že mu Hasanův nečekaný návrh není tak docela proti mysli. Jednoho krásného dne se Amíra bude muset vdát, o tom nebylo pochyb, byť ji Ibráhím chtěl udržet doma co nejdéle. A už dnes kolem neviděl moc nápadníků, kteří by mu byli po chuti. Který z mužů je dost dobrý, aby si zasloužil jeho dceru, jeho milovanou Amíru? Hasan je jeho nejlepší přítel od dob studií, od mládí… “Z mé strany to není žádný rozmar,” pokračoval Hasan s důrazem. “Myslím si na ni už dlouho.” Ibráhím přikývl.

“My dva jsme jako bratři. Kolik let už se známe? Připadám si jako člen rodiny. Pamatuješ si ještě, jak jsme se Na-físa, ty a já převrhli ve felúce?” Ibráhím se zasmál - což u něj nebyl častý jev.

“Proč bych se tedy neměl stát členem rodiny oficiálně?” naléhal Hasan. “Musela by pro tebe být úleva, kdyby si Amíra nevzala žádného neznámého muže. Řekl bych, že my dva se známe víc než dobře. A myslím, že Amíra mě má taky ráda. Můžu jí nabídnout život, jakým žila doposud. Jsem bohatý, Ibráhíme. Mám moc a vliv.” “Já vím.”

“Tobě nemusím vykládat, že muž v mém postavení si musí volit ženu velice pečlivě. Musí být schopná mě reprezentovat a nedělat mi hanbu ani při těch nejvyšších oficiálních příležitostech. Musí být - a záměrně používám toho zapovězeného slova - aristokratka. A jak jistě víš, výběr není nijak velký.” “Tak dobrá,” řekl Ibráhím, “proč ne. Jsi můj bratr, a tvé štěstí je i mým štěstím.” Napřáhl k Hasanovi ruku a vážným tónem pravil: “Souhlasím. Můžeme sepsat svatební smlouvu…”

“Už jsem ji připravil.” řekl Hasan. Když Ibráhím odšrouboval plnicí pero, se smíchem dodal: “Poslouchej, starý brachu, stanu se tvým zeťem. Není to legrace?” Nafísa právě chtěla zaklepat na bratrovy dveře, když zaslechla své jméno. Poznala hlas Hasana, který mluvil o tom. jak se kdysi ve felúce převrhli do vod Nilu. Tehdy byla Nafísa teprve rok vdaná. Je to už tak dávno. Nafísa žasla, že se na to Hasan vůbec pamatuje. Když vyrozuměla, o čem oba muži mluví, začalo jí srdce tlouct jako splašené. Nemohla tomu uvěřit: Hasan požádal bratra o její ruku! O kom jiném by mohla být řeč? Slyšela ho přece říkat:

,,Známe se víc než dobře… i ona mě má ráda… musí být aristokratka… musí být schopná mě reprezentovat.” Časy, kdy platila příslušnost k určité kastě s jejími privilegii, tedy nebyly nenávratně pryč, uvědomila si Nafísa v náhlém záblesku štěstí. Pořád ještě existovaly kasty, změnily se jen tituly. Kdo by nevěděl, že Hasan udělal po revoluci bezpříkladnou politickou kariéru a že se těší velké vážnosti? Mluvilo se dokonce o tom, že bude jmenován soudcem nejvyššího soudu. Potřebuje ženu hodnou jeho postavení, aristokratku, která kdysi měla dobré přátele u dvora. Nafísa se rozběhla do svého pokoje, chvatně si pročísla vlasy, obtáhla ústa rtěnkou a do ušních lalůčků vetřela pár kapek jasmínového parfému. Rozdychtěná štěstím si připadala zase jako zamlada. Seběhla dolů do zahrady, a když Hasan vyšel z domu, vykročila mu v ústrety. “Náhodou jsem všechno slyšela,” oslovila ho. “Doufám, že mi nemáš za zlé, že jsem poslouchala za dveřmi?” Hasan se na ni udiveně podíval.

“Nechceš přece zapřít svou nabídku k sňatku!” řekla Na-físa koketně. “Nemusels chodit za Ibráhímem. Naučila jsem se rozhodovat sama.” Položila mu ruce kolem krku. “Hasa-ne, o Hasane, miluji tě už dávno. Slibuji, že ti budu dobrou ženou.” “Ty?” opáčil Hasan a rozesmál se. “Nemluvili jsme o tobě, ale o Amíře!” Setřásl její paže a pokračoval: “Byly doby, kdy bych o tobě byl ochoten uvažovat, Nafíso. Tehdy jsi byla ještě mladá a žádoucí. Proč bych se ale měl oženit s povadlou stárnoucí ženou, když můžu mít tu nejžádoucnější pannu z celé Káhiry?” Nafísa na něj nevěřícně upírala oči. “To přece nemyslíš vážně!” Hasan vychutnával svou převahu. Měl v živé paměti, jak k Nafíse po smrti jejího manžela vysílal nepřehlédnutelné signály, že se mu líbí. Ona ho však vůbec nebrala na vědomí. Jako kdyby byl vzduch. Teď se karta obrátila. “Žiješ v zajetí minulosti,” řekl a škodolibě se ušklíbl. “Jediný muž v celé Káhiře, který má všech pět pohromadě, by tě nechtěl za ženu.” Nafísa se za ním dívala, jak se smíchem míří k brance, a v duchu si vybavila jedinou noc ve svém životě, kdy ji objímal muž, který ji skutečně miloval. Její krásný poručík nenávratně zmizel. Co by za to dala, kdyby mohla znovu spočinout v jeho náručí tak jako oné noci… Její sny byly zase tady, jen mnohem detailnější a naléhavější než kdy předtím. Ve spánku se jí zjevovaly všechny ty staré tíživé výjevy - tábor uprostřed pouště, čtverhranná věž. K nim se však připojovaly nové, znepokojivé obrazy, například obraz vysokého muže s černou pletí a s rudým turbanem na hlavě, z kterého vyzařovala veliká síla. Měl moc a byl velmi přísný. Kdo to byl a proč vstoupil do jejích snů? Byl to snad její otec? Patřil snad k domu v Perlové ulici nebo tam, kde žila před svým únosem, tam, kde tryskala fontána a pyšně si vykračoval páv? Bez úspěchu se Chadídža pokoušela rozluštit hádanku svých snů. Marně se snažila přijít i na to, proč se znovu dostavily právě teď. Do rodiny nepřibyly žádné děti, žádné se ani neměly narodit. Avšak její staré úzkosti jí svíraly hrdlo víc než kdy předtím. Nemohla se zbavit dojmu, že je obtížena strašnou křivdou - ona nebo Rašídové? Chadídža se v duchu ptala, co se jí její sny snaží napovědět tentokrát. “Co to je impotence, umm?” zeptala se Amíra.

Právě v kuchyni skládaly do výlevky šálky a talířky. Před chvílí skončil Chadídžin odpolední čaj. Podával se nyní jen jednou týdně v pátek, když muži odešli do mešity. Bylo pravidlem, že když skončila polední modlitba žen, kterou Chadídža vedla, nechala otevřít zahradní branku, aby mohli tak jako dřív volně přicházet její přítelkyně a další návštěvníci. Teď tedy společně s vnučkami oplachovala nádobí. Jistě že to mohly udělat služebné, ale Chadídža chtěla, aby se děvčata seznámila s domácími pracemi. Dříve či později se provdají a budou to potřebovat. Chadídža Amířinu otázku neslyšela. Právě utírala stříbrnou čajovou konvici, v myšlenkách u naléhavého problému. Ráno před odchodem do mešity jí Ibráhím řekl o svém ujednání s Hasanem. Hasan al-Sábir byl s Amírou právoplatně zasnoubený a měl se s ní oženit. Chadídža synova slova vyslechla mlčky. Když se však za ním dívala, jak v ranním slunci odjíždí, zmocnila se jí strašlivá předtucha. “Umm,” vytrhla ji ze zamyšlení Amíra, “slyšela jsi, co jsem se ptala?” Chadídža se zadívala na svou půvabnou šestnáctiletou vnučku. Plavé lokny nad bělostným čelem měla sepnuté dvěma sponkami. I kdyby to mělo být to poslední, co na tomhle světě ještě zmůžu, ochráním tohle dítě před Hasanem al-Sábirem, přísahala si. “Co bys chtěla vědět, Miš-miš?” “Slyšela jsem, jak tě Umm Husejn žádala o nějaký přípravek proti impotenci. Co to je?” “To je stav, který muži znemožňuje plnit své manželské povinnosti.” Amíra svraštila čelo, protože nevěděla, jaké povinnosti se tím míní. Často si se spolužačkami špitaly o chlapcích a o svatbě. Protože se však většina jejich znalostí opírala o pouhé domněnky, měla Amíra jen velice mlhavou představu, co by to ty manželské povinnosti mohly být. “A jaký je na to lék?” chtěla vědět.

Dřív než jí Chadídža stačila odpovědět, ujala se slova Badavíja, stará libanonská kuchařka: “Mladší žena!” Celá kuchyně se dala do smíchu. Chadídža vzala Amíru kolem ramen. “Dá-li Bůh, Mišmiš, nebudeš si s tím nikdy muset lámat hlavu.” “Já se každopádně hned tak vdávat nebudu!” prohlásila dívka. “Půjdu na univerzitu studovat přírodní vědy. Mám jasnou představu o své budoucnosti.” Chadídža se po očku podívala na Marjam Misrachiovou, která právě vcházela do kuchyně se zbylým pečivem. Ty dnešní dívky! jako by říkal pohled, který Chadídže vrátila její přítelkyně. Chadídža se pousmála, aby skryla své starosti. Ještě Marjam neřekla o těch děsivých zásnubách, k nimž Ibráhím přivolil. U dveří postávala Jasmína a vyhlížela Zakarju. “Taky bych ráda věděla, jak bude vypadat moje budoucnost!” Marjam k ní vykročila. “Víš, jak jsme to dělaly, když jsme jako mladé byly zvědavé, jaká budoucnost nás čeká?” řekla a přitom vrhla pohled do rozkvetlé zahrady. “To se vezme vajíčko a sedm minut se podrží v ruce. Pak se rozbije do sklenice vody. Když zůstane plavat na hladině, znamená to, že tvůj ženich bude bohatý, když ale klesne ke dnu, dostaneš chudého manžela. Když se žloutek rozteče, tak…” “Já ale nemluvím o žádných manželech, teto Marjam! Ráda bych věděla, jestli…” Dívka zmlkla uprostřed věty. Umm o jejích plánech nesmí vědět. Pak už opět netrpělivě vyhlížela Zakarju, který jí ráno stačil pošeptat, že pro ni má důležitou zprávu. “Umm,” ozvala se Amíra. Právě sundávala z plechu, který Badavíja před chviličkou vyndala z trouby, malinový koláč. Kousek si ukrojila a s chutí se do něj zakousla. Byl úžasně horký a sladký. “Proč chodí ženy za tebou, když jsou nemocné, a ne za opravdovým doktorem, jako je tatínek?” Chadídža opatrně rovnala umyté a utřené talířky do kredence. “Protože jsou cudné a mravopočestné.” “Mezi tatínkovými pacienty jsou ale i ženy.”

“O těch já nic nevím, Mišmiš. Za mnou chodí zbožné ženy, pro které je nemyslitelné nechat se vyšetřit od cizího muže.” “Tak proč tedy není víc lékařek? Bylo by to přece rozumné.”

“To je mi otázek…” Chadídža si povzdechla a s úsměvem pohlédla na svou přítelkyni. Marjam Chadídže záviděla, že žije obklopena tolika mladými lidmi a že se může těšit na další přírůstky do rodiny. Její děti už dávno odešly z domova a žily v různých koutech světa, někteří dokonce v daleké Kalifornii. Marjam své vnuky viděla za celou dobu jen jednou, a přitom už bylo na cestě její první pravnouče. Neměli by si se Sulajmánem udělat dovolenou a rozjet se za dětmi? Koneckonců je jim už přes šedesát. Jak dlouho s tím mají ještě otálet jen kvůli tomu, že jejich importní firmě se nedaří a Sulajmán pracuje ve dne v noci? Není rodina důležitější než obchod? Dneska večer, až Sulajmán přijde domů k pátečním modlitbám, si s ním o tom promluvím, rozhodla se Marjam. V duchu si promítla jejich rozlehlý dům, který byl liduprázdný, protože spousta Židů, mezi nimi i členů obou spřátelených rodin, z opatrnosti opustilo Egypt… V kuchyni byla i Sára. Právě z trouby vyndávala plech se se-zamovými housličkami. Z rozhovorů, které se tu vedly, jí neuniklo ani slovo. Nedávno dovršila třicítku a po její někdejší hubenosti nebylo ani památky. Taky už v kuchyni nezastávala úlohu pomocnice. Protože Badavíja, která nastoupila do služby v rodině Rašídů dávno před tím, než přišel na svět Ibráhím, zestárla a už se jí nedostávalo sil, přebírala Sára čím dál tím větší díl jejích povinností. Platilo za samozřejmé, že až Badavíja bude muset své práce zanechat úplně, stane se Sára kuchařkou rodiny Rašídů. Když zaslechla, jak si Jasmína, která pořád ještě hlídkovala u dveří, povzdechla a zamumlala: “Tak kde vězí?” musela se usmát. Milovala děti svého pána, protože mu byla hluboce oddaná. V průběhu let se jí podařilo sestavit si z jednotlivých střípků celý příběh. Čtrnáct dní po jejích narozeninách rodina každoročně chodila na hřbitov. Sára z toho vysoudila, že Jasmínina matka, na jejíž hrob se dívka chodívala modlit, zemřela v noci před svatbou její sestry Nazíry. Tehdy Sára viděla svého pána celého zoufalého u kanálu. Musela to tedy být noc, kdy se narodila Jasmína. Sára s tou ubohou dívenkou vyrůstající bez matky vřele soucítila a stejné city chovala i k její sestře Amíře. Vždyť její pán přece adoptoval Zakarju, protože zažíval zklamání z narození druhé dcery. V jistém smyslu se Sára cítila být matkou všech tří dětí.

“Teto Marjam,” řekla Jasmína, která vyhlížela z okna a v zamyšlení si třela ramena, po Omarově včerejším výpadu v zahradě stále ještě bolavá. “Už jsi viděla ten nový film s Dahíbou?” “Strýc Sulajmán má tolik práce, že se mnou nemá čas jít do kina.” “Musíš ho ale vidět! Nikdo netančí tak jako Dahíba! Třeba bys na něj mohla jít s babičkou.” Chadídža, která zaslechla vnuččina slova, se zasmála. “Kdy já tak mám čas jít do kina!” řekla. Pak se obrátila k Amíře. “Mišmiš, dneska ráno volala žena Abd el-Rahmá-na a požádala mě, abych zanesla její sestře do ulice Fahmího paši trochu svého yzopového čaje. Všechny její děti dostaly letní kašel. Budeš moct jít se mnou?” “Jistě, umm, ráda. Zavolám taxík.”

V tom okamžiku vešel do kuchyně Zakarja. Políbil Chadídžu. “Už se vrátil tvůj otec z mešity?” zeptala se ho.

“Právě zajíždí dovnitř,” odpověděl hoch a sáhl do sklenice pro nakládaný paprikový lusk. S chutí se do něj zakousl. Jedna z pomocnic právě připravovala asáfír. Každé ptáče oškubala, odřízla mu zobák a běhy a hlavičku zasunula do břišní dutiny. Když pak vykuchaná holátka potřela solí a kořením a začala je napichovat na rozen, Zakarja se s odporem odvrátil. Jeho výraz Sáru upomněl na to, jak se jako malý chlapec rozkřičel, když viděl řezníka porážet v předvečer svátku zasvěceného Abrahámovi a Izákovi jehně. Od té doby Zakarja nejedl maso ani ryby. V tom je po svém otci, po Abduovi, který soucítil se všemi živými tvory, pomyslela si Sára. Ještě v něčem byl podle ní stejný jako jeho otec. Rád skládal básně a měl ve velké úctě Boha a korán. Kromě toho se mu podobal i fyzicky. Měl jeho široká ramena, zelené oči a nakažlivý smích. Sára proto měla často pocit, že před sebou vidí svého milovaného Abdua. Často se sama sebe ptala, jestli si Zakarja pamatuje na první tři roky svého života, po které ho kojila. Tuší, že ona je jeho matka? Sotva Chadídža vyšla z kuchyně, rozběhla se Jasmína ke svému bratrovi. “Máš ji, Zaki? Sehnal jsi ji?” Když se před měsícem vrátili z biografu, Jasmína bratra zasvětila do svého tajemství. “Zaki, o Zaki, já prostě musím zjistit, kde Dahíba bydlí! Já ji musím poznat. Chtěla bych se u ní učit. Nacvičila jsem si její tanec z filmu. Vím určitě, že

mě přijme jako svou žačku, až mě uvidí tančit. Ale musím sehnat její adresu! Uděláš to pro mě?” naléhala na něj tehdy. A teď Zakarja se smíchem vytáhl z kapsy list papíru. “Bismilláhi! Stálo mě to padesát piastrů,” řekl. “Musel jsem podplatit jednoho člověka v Cage ďOr, kde Dahíba vystupuje.” “Sem s tou adresou!” vykřikla Jasmína vzrušeně.

“Sel jsem se tam podívat,” pokračoval hoch. “Bydlí až nahoře pod střechou. Má osobního strážce a jezdí v chevroletu. Viděl jsem ji vycházet z domu. Při Bohu, Egypt pořád ještě má královnu!” “Až ji uvidím, nejspíš omdlím!” pronesla Jasmína spíš sama pro sebe. Pak Zakarjovi vtiskla pusu a zašeptala: “Zaki, za tohle tě budu do smrti milovat! Díky, tisíceré díky!” “Co máš vůbec v úmyslu dělat?” zeptal se její bratr, ale to už byla dívka pryč. “Proč jsme sem jeli. babičko?” otázala se Amíra a vyhlédla z okénka taxíku, který zastavil v Perlové ulici, ve čtvrti, kde dívka ještě nikdy nebyla. Chadídža neodpovídala. I ona upírala pohled z okénka.

Babička s vnučkou nejprve zajely za sestrou Abd el-Rah-mána a jejími nemocnými dětmi. Na zpáteční cestě však Chadídža řidiči nepřikázala, aby jel domů, ale udala mu adresu v Perlové ulici. Teď auto stálo před domem, v němž Chadídža před šestačtyřiceti lety poznala Alího Rašída. Slyšela, že dům byl stržen, ale nebyla to tak docela pravda. Hlavní budova pořád stála - byla to rozlehlá rezidence postavená ve stejném stylu jako dům v Rajské ulici. Na pozemku okolo a ve staré zahradě však vyrostly moderní domy s nájemními byty a obchody, které ze všech stran svíraly vilu z devatenáctého století. A z ní právě vycházely dívky ve školních uniformách s brašnami a knihami v podpaží. Budova teď sloužila jako škola. Chadídža se dívala na vznosnou fasádu a doufala, že v ní ožijí nějaké důležité vzpomínky, protože tady kdysi žila v harému. Teď tu choďily ďo školy dívenky a byly volné a svobodné. Chadídža zavřela oči a pokoušela se v duchu obrátit běh času. Vyslala své myšlenky na pouť mramorovými chodbami, v naději, že v nich potká samu sebe - vyplašené sedmileté děvčátko. Najde v harému i svou matku? Nebo snad její matka zemřela v poušti?

Proč se nemůžu rozpomenout, jak jsem se sem dostala? Proč mi v paměti zůstal jen den, kdy jsem odtud odcházela? Ať se Chadídža snažila jak chtěla, vzpomínky nepřicházely. I když se jí však minulost vzpírala, v jednom bodě se jí přece rozbřesklo. Vzali mě matce a přivedli sem, bylo jí náhle jasné. Vytrhli mě z její náruče, v níž mě chtěla skrýt. Pod dohledem onoho vysokého muže v červeném turbanu mě dopravili sem - ten černoch byl eunuch, strážce harému. Chadídža se podívala na Amíru.Tak tohle mi měly napovědět mé sny, pomyslela si, proto jsem se sem dneska vydala. Měly mě varovat před ztrátou vnučky. Chtějí mi vzít Amíru a provdat ji za muže, který nepatří k naší rodině. Opustí mě. Ztratím ji navždy. “Proč jsme sem jeli, babičko?” ozvala se Amíra.

Jak ráda by jí odpověděla: Neboj se, moje milovaná vnučko, nedovolím, aby ti někdo ublížil. Nedopustím, aby mi tě vzali. “Možná ti to jednoho dne povím, až tomu sama porozumím,” řekla namísto toho. “Teď ale honem domů. Musím si promluvit s tvým otcem.” Ibráhím stál u okna ve svém obývacím pokoji a pozoroval Alici dole v zahradě. Na hlavě měla slaměný klobouk, který ji chránil před žhavým sluncem. Když Ibráhím viděl, jak štíhlé ruce láskyplně berou do ruky hlízy a cibulky, rozhazují semena a přimačkávají kolem rostlinek vlhkou zem, útroby mu sevřela bolestná touha. Zahrada se stala středem Alicina života. Začalo to před deseti lety malým záhonkem a pár ubohými květinami. Teď téměř po celé východní straně domu zářily skvostné modré svlačce, růžovočervené fuksie, ohnivé růže a její zamilované bramboříky, květiny, kterým se v suchém horku, jaké panuje v Egyptě, normálně nedaří. Alice však svou vytrvalou péčí, oddaností a láskou dokázala malý zázrak. Ibráhímem projel mrazivý záchvěv. Co by za to dal, kdyby i jemu projevovala takovou oddanost a lásku! Co zbylo z jejich manželství? Kdy se spolu naposledy milovali? Jak je to dlouho, co si spolu naposledy sedli, aby si popovídali? Jejich hovory se omezovaly na všední záležitosti a nepodstatné banality. Co má udělat, aby to napravil, jak má oživit naději, že se jeden druhému znovu přiblíží, dřív než se jejich život propadne do bezútěšné nicoty? Když se Ibráhím vrátil z vězení, dlouhou dobu nejevil nejmenší zájem o sex - netoužil po Alici ani po žádné jiné že-ně. Jak však šly měsíce a rány, které utrpěl, se pomalu zacelovaly, věřil, že si k němu Alice znovu najde cestu, že mu zase bude milující ženou. Ona však do jeho lože dobrovolně nevstoupila. Nebyla schopná znovu probudit jeho zmrtvělé city. Ibráhím byl otupělý, stažený do sebe, jakoby nepřítomný. A Alice nejspíš kapitulovala před jeho strojenou zdvořilostí, kterou maskoval zraněnou pýchu a kruté ponížení. Tehdy začal hledat ukojení u bezejmenných prostitutek. Byl to však vždy jen prchavý zážitek. Ibráhím toužil po své ženě. Chtěl zplodit syna. Slyšel, jak někdo klepe na dveře, a s překvapením uviděl ve dveřích svou matku, která do tohoto křídla domu přicházela jen zřídka. “Mohli bychom si spolu promluvit, synu? Jde o důležitou rodinnou záležitost. Omar mi dělá velké starosti. Nedokáže už déle ovládat své pudy. Včera jsem ho přistihla, jak obtěžoval Jasmínu.” “Obtěžoval Jasmínu? Kde je?! Vlastníma rukama ho zpráskám!” “Nic se nestalo. Ale nedá se mu už věřit. Musí se oženit, a mě napadlo, jak to udělat.” Chadídža usedla na měkký di-van, těsně pod přísný portrét Ibráhímova otce Alího. “Měli bychom ho zasnoubit s Amírou. Svatba by se musela konat co nejdříve, hned jak by Amíra ukončila školu.” “Umm, dneska ráno jsem ti přece říkal, že jsem Amíru zasnoubil s Hasanem.” “To děvče je pro Hasana moc mladé. A dovolil by jí studovat? Omar má před sebou ještě tři roky univerzity. Mohli by s Amírou studovat oba. Bylo by to pro ni lepší, než kdyby si vzala muže, který je o třicet let starší než ona.” “Při vší úctě, matko, ty ses provdala za muže, který byl o čtyřicet let starší než ty.” “Ibráhíme, sňatek Hasana a Amíry se nesmí uskutečnit.”

“Při Bohu, umm,já nechápu, co proti Hasanovi máš. Je to můj nejlepší přítel. Beru ho jako svého bratra. A je to skvělá partie. Mluví se o tom, že bude jmenován soudcem nejvyššího soudu. A kromě toho není o čem diskutovat, protože už jsme s Hasanem podepsali svatební smlouvu. Dal jsem mu své slovo.” “Měl ses předtím poradit se mnou. A co Alice? Matka snad nemá co mluvit do volby muže své dcery? Najít Amí-ře manžela je úloha nás žen. Na tobě je jen podepsat svatební smlouvu.”

“Co ti ale na Hasanovi vadí? Nikdy jsem nechápal, proč ho nemáš ráda.” A já ti ten důvod nikdy nemůžu prozradit, synu mého srdce. “K tomu sňatku prostě nesmí dojít.” “Slovo dané příteli, jakým je Hasan, já neporuším.” Ibráhím zamířil k oknu, rozhrnul závěs a znovu se zadíval dolů na Alici. Chadídža vstala a přistoupila k němu. “Mezi tebou a tvojí ženou to neklape,” řekla po chvíli. “O tom by syn s matkou mluvit neměl.”

“Možná bych vám ale dokázala pomoct.”

Její syn na ni pohlédl zmučeným pohledem a ona si vzpomněla na Zakarjova slova o tom. že jeho otec se v noci budí s křikem tak hlasitým, že je to slyšet až do hochovy ložnice. Ibráhím mlčky upíral pohled na své ruce. “Nevím, co se to mezi mne a Alici postavilo. Ale chtěl bych syna.” “V tom případě mě poslouchej, synu. Připravím ti něco, co budeš dávat Alici pít.” Ibráhím se na matku pochybovačně podíval. “Pít? A pomůže to?” Já sama jsem to kdysi použila. “Pomůže, to mi věř. Alice se změní, a pokud tomu Bůh bude chtít, dá ti syna.” Ibráhím pustil závěs a otočil se k matce. “O nějaké zázračné nápoje tu nejde, matko. To není řešení, které hledám. Jsem unavený. Chtěl bych si chvíli odpočinout.” “Musíme vyřešit tu záležitost s Amířiným sňatkem.”

“U Proroka, nechť žehná mu Bůh, ta záležitost je vyřešená.” “Není,” opáčila Chadídža klidným hlasem. “Musím ti říct něco, můj synu, co mě velice trápí. Po celé roky jsem to chovala jako tajemství, abych tě ušetřila ještě většího soužení. Avšak mé svědomí, které je poslušné jen a jen Boha, mě nyní nutí promluvit.” Chadídža se zhluboka nadechla. “Synu mého srdce, jsi mi dražší než můj život, a já ti říkám, že nemáš vůči Hasanovi al-Sábirovi žádné závazky. Není to tvůj přítel, ani tvůj bratr.” “Co tím chceš říct?”

Chadídže se rozbušilo srdce. Vyřčená slova už nikdy nikdo nevrátí zpátky. “To Hasan se postaral o tvé zatčení a uvěznění.” Ibráhím na matku vytřeštil oči. “Tomu nevěřím!”

“Při božím milosrdenství, je to pravda.”

“To není možné!”

“Přísahám ti při všemohoucím a jediném BohuJbráhíme.”

“Odkud to víš? Někdo tě obelhal.”

Chadídža pomyslela na slib, který dala Safíje Ragíbové. “Prostě to vím. To stačí. Stojí to v tvém spisu. Hasan al-Sá-bir tě označil za zrádce egyptského lidu. Tím se vykoupil a získal si tak své dnešní postavení. Bez jakýchkoliv zábran se postavil na stranu revoluce. Jestli chceš, můžeš nahlédnout do svého spisu.” “Zeptám se Hasana.”

“Jen se ho zeptej. Jestli se bojí Boha, řekne ti pravdu.” Amíra a Tahíja, které byly spolu s Jasmínou schované za prázdnými bednami s nápisem Chivas Regál a Johnny Wolker, se snažily potlačit smích. Čekaly u zadního vchodu do Cage ďOr, až jim Zakarja dá smluvené znamení. Hoch byl uvnitř, aby všechno připravil. Jasmína se přes červnové vedro celá třásla. Trvalo to už příliš dlouho. Něco se muselo stát. Dívka podnikla pokus navštívit Dahíbu v jejím bytě, ale neuspěla. Nejprve ji vrátný vůbec nechtěl pustit přes práh domu, a tak ho musela podplatit. Potom ji liftboy odmítl vyvézt nahoru pod střechu a Jasmína musela znovu sáhnout pro bakšiš. Také dva osobní strážci, kteří hráli karty před dveřmi bytu, žádali peníze. Když Jasmína konečně mohla zaklepat na dveře a stanula před majordomem svého idolu, neměla v kapse jediný piastr. Nebyl by ale stejně nic platný. Sluha přivedl Dahíbinu sekretářku, která Jasmíne sdělila, že madam nepřijímá žádné návštěvy. Vysvětlila jí, že amatéři ji nezajímají a že rozhodně nebere žádné žákyně. A tak Zakarja zesnoval plán. Řekl Chadídže, že chce jít s dívkami do varieté na Dahíbinu taneční show, o níž mluvila celá Káhira. Zatímco umm v salonu společně s ostatními usedla k rádiu, rozjela se čtveřice do nočního klubu, v němž Dahíba vystupovala. “Chudák Zaki,” ozvala se Tahíja, oči upřené na dveře kuchyně, “jinak babičce nikdy nelže.” “Však on nelhal,” namítla Amíra. “Řekl jen, že s námi chce jít na tuhle show. A to taky udělal. Koukni, Jasmíne, už jde!” Vedle dřevěných beden se objevil Zaki. “Všechno je domluvené,” šeptal. “Za dveřmi čeká toaletářka. Provede tě kuchyní a pak tě zavede do zákulisí na místo, kde tě nikdo neuvidí. Ví Bůh, že mě to stálo slušnou sumu.”

Obě dívky Jasmínu objaly a popřály jí hodně štěstí. Pak už se vášnivá tanečnice rozběhla dovnitř. I v tom chvatu nezapomněla dávat pozor, aby jí pod pláštěm nebyl vidět taneční kostým. Toaletářka, které Zakarja řekl, že jeho sestra touží vidět Dahíbu tančit, zavedla Jasmínu za oponu a důrazně jí připomněla, že se během vystoupení nesmí hnout z místa. Když dívka vrhla kradmý pohled do hlediště, rozbušilo se jí srdce až v krku. Klub byl do posledního místečka zaplněný ženami v elegantních večerních toaletách a muži, na jejichž uniformách se blyštěly řády. Když její oči objevily u stolku přímo vedle jeviště malého podsaditého muže, Jasmína ztuhla. Byl to Hakím Raúf, slavný filmový režisér a Dahíbin manžel. Členové orchestru zaujali svá místa, světla pohasla a prázdné jeviště ozářila světla reflektorů. Spustila hudba a pár minut vyhrávala, dokud se diváci nedostali do správné nálady. Pak za jásotu a potlesku publika stanula na jevišti Dahíba. Jasmína se při pohledu na ni až zajíkla. Zblízka byla Dahíba ještě mnohem oslnivější než na filmovém plátně. Začala své představení velice dramaticky. Zahalena v modrém. štrasem pošitém sifonovém závoji zavířila po jevišti v kreaci, která byla směsí baletu a moderního tance. Po pár minutách nechala závoj sklouznout k zemi a stanula před diváky v blyštivém kostýmu z tyrkysového saténu a stříbřitého lamě. Na širokém pásu kolem boků visely dlouhé stříbrné třásně. Dahíba pomalu zvedla ruku a zakroužila boky. Diváci propukli v nadšené ovace, protože svým břišním tancem byla Dahíba proslulá. Když ji teď Jasmína měla možnost sledovat živou a z bezprostřední blízkosti, viděla, že není žádná krasavice, ba že dokonce ani nelze říct, že by byla hezká. Měla však silné charisma. Uměla si získat diváky, dokázala je roztleskat, rozesmát, přimět k tomu, že posmutněli. Jasmína pochopila, že diváci se při jejím tanci nejen baví, ale že něco cítí. Se zatajeným dechem čekala dívka na svou příležitost. Konečně Dahíba stanula na okraji pódia. To dělala pokaždé, aby tak navázala dialog s publikem. Když znovu zazněl rytmus baladí, nechala Jasmína sklouznout plášť z ramen, v rychlosti si poupravila červeno-zlatý kostým a vkročila na jeviště. Diváci se chvíli tvářili zmateně, pak se však ozval potlesk. Dahíba se otočila a uviděla tančící dívku. Když si

přečetla otázku v očích hudebníků, naznačila jim, že mají hrát dál. Jeviště bylo veliké, Jasmína se však spokojila s malým výsekem. Nepomáhala si při tanci rozmáchlými, vyzývavými pohyby, nýbrž pomalu a soustředěně kroužila břichem a boky, s pažemi půvabně zdviženými. Nedívala se na Dahíbu, její pohled i její úsměv patřily divákům, kteří tleskali a volali: “Já Alláh!” Dahíba dala znamení hudebníkům a orchestr spustil jinou melodii. Rytmus se zvolňoval, až dýmem převalujícím se nad hlavami diváků pronikal jen hlas flétny ve své melodii zaříkávače hadů. Jasmína se změnou melodie nenechala vyvést z rytmu. V souladu se ztišenou atmosférou, která v sále zavládla, po chvilce soustředěného klidu pozvolna rozvlnila své tělo od břicha až po prsa v jemných stoupajících a zase klesajících spirálách. Diváci ji uchváceně sledovali. Když pochopili, že její výstup nebyl naplánovaný, ale že ta okouzlující dívka s medově hnědýma očima je pouhá adeptka umění, pár mužů vyskočilo na židle a volalo: “Anděl, kterého nám seslala nebesa!” Pískali a tleskali a posílali jí vzdušné polibky. Dahíba pozorovala diváky ze svého místa na kraji pódia. až v první řadě objevila svého muže. I on byl nadšený. Když hudba umlkla, poslala Jasmína publiku polibek a zmizela za oponou. Tam už na ni čekal ředitel klubu, který ji popadl za rameno a začal jí vyhrožovat, že zavolá policii. Už už ji chtěl odtáhnout, když vedle nich stanula Dahíba. “Co to mělo znamenat?” zeptala se. Její slova téměř zanikla v bouři potlesku. “Chtělas mě snad zesměšnit?” Jasmína sotva dech popadala. Nebyla schopná promluvit. Němě zírala do tváře s nápadně nalíčenýma očima, s černými linkami na víčkách a výraznými ústy. Ještě víc ji však udivovala tvrdost rysů, kterou Dahíbiny pohyby nedávaly ani tušit. “Chtěla jsem vám jen předvést svůj tanec. Pokoušela jsem se k vám dostat, ale…” V tom okamžiku se v zákulisí objevil Hakím Raúf. Se smíchem si otíral pot ze zarudlého čela. “Při hlavě sajjida Husejna, nechť žehná mu Bůh, to bylo něco! Pojď, jen pojď, děvenko, vypijeme si spolu čaj!” Pokynul zmatenému řediteli, aby Jasmínu pustil. Pak zamířili do nevelké místnosti, která sloužila jako Dahíbina šatna. Když si tanečnice a její muž zapálili cigaretu, zeptala se Dahíba: “Jak se jmenuješ?”

“Jasmína Rašídová.”

Dahíbě se zachvěla víčka. “Jsi snad příbuzná doktora Ibráhíma Rašída?” “To je můj otec. Vy ho znáte?”

“Kolik ti je?”

“Sedmnáct!”

“Učila ses někde tančit?”

“Chodila jsem do baletu.”

“A ty by ses chtěla stát mojí žačkou?”

“Ano, ano, je to můj sen!”

Dahíba si Jasmínu dlouho zamyšleně prohlížela. “Já na pódiu s nikým jiným nevystupuji. To nedělá žádná tanečnice. Mohli tě za tvou opovážlivost klidně sebrat. Ale divákům ses líbila.” “Byl to skvělý trik,” řekl Hakím a odepnul si límeček košile. “Třeba bychom tohle číslo mohli zařadit do tvého vystoupení, lásko.” Dahíba mu zasadila laškovný štulec. “Třeba bychom do něj mohli zařadit cvičenou opici. To by byla role pro tebe!” Pak se obrátila k Jasmíne. “Jsi moc kostnatá. Máš ramena jako mužský a žádné boky. Musíš přibrat. Hubená tanečnice nepůsobí smyslně. Tvůj tanec je nemoderní a amatérský. Už dávno se netančí čisté baladí. Orientální tanec přejímá prvky ze všech tanečních disciplín. Ale máš talent. Kdybys měla dobrou učitelku, mohla by se z tebe stát velká tanečnice.” Usmála se. “Možná tak velká jako já.” “O, díky…”

Dahíba ji umlčela zvednutím ruky. “Ale než tě vezmu do učení, musím tě varovat. Tvoje rodina s tím nebude souhlasit. Orientální tanečnice jsou považované za nemravné ženy. Jsme v opovržení, protože poutáme pozornost mužů k ženské sexualitě a způsobujeme tak, že zapomínají na Boha a zásady islámu. Všichni námi pohrdají, protože v mužích probouzíme touhu. Rozumíš? Bude se o tebe ucházet spousta mužů. Jasmíne, a jen málo z nich si tě bude vážit a ještě méně z nich tě bude chtít za ženu. Budeš se s tím umět vypořádat?” Jasmína pohlédla na Hakíma Raúfa a řekla: “Vy jste ale nevolil špatně.” Hakím zvedl Dahíbinu ruku ke svým ústům, políbil ji a zvolal: “Pochválen buď strom, z něhož byla vyřezána tvoje kolébka. Při Bohu, jsem do tebe pořád ještě zamilovaný!”

Dahíba se zasmála.

..Chci tančit, nic jiného pro mě neexistuje,” řekla Jasmína. “Tak já ti tedy řeknu, proč tě přijmu za svou žákyni. Jasmíne Rašídová, za svou první žákyni. Tanec, který je založený jen na technice, není ničím. Při Bohu, my Egypťané máme rádi emoce, milujeme drama. Dobrá tanečnice, skutečná osobnost, je schopná dát ho divákovi prožít. A ty jsi osobnost. Jasmíne. Tvůj tanec nebyl víc než průměrný, ale získala sis publikum svou odvahou. Máš schopnost upoutat diváky, a to je polovina veškerého umění. Vědí u vás doma, že jsi tady?” Jasmína na chvilku zaváhala. “Nevědí. Nedovolili by mi to. Ale mně je to jedno! Nikomu neprozradím, že k vám chodím na hodiny.” “Ale budeš ke mně muset chodit nejméně třikrát týdně. Kam řekneš, že jdeš?” “Řeknu umm, že mám hodiny tance navíc. Bude si myslet, že jde o balet. Nebudu tedy tak úplně lhát.” “A jestli se to dozví?”

Na to Jasmína nechtěla myslet. Momentálně pro ni bylo důležité jediné, a sice že se stane Dahíbinou žačkou a že z ní jednoho dne bude stejně slavná tanečnice jako ona. Ibráhím zaklepal na dveře Hasanova hausbótu. Sluhu, který mu otevřel, rezolutně odstrčil a zamířil rovnou cestou k Hasanovi, který se rozvaloval na dívánu a kouřil hašiš. “Příteli! To je od tebe milé, že jsi přišel. Pojď, posaď se a…” “Je to pravda, Hasane?” zeptal se Ibráhím, aniž by reagoval na kamarádovu výzvu. “Udal jsi revoluční radě moje jméno a nechal mě zavřít?” Hasan se usmál. “Při Bohu, jak jsi přišel na takový nesmysl? Pochopitelně že to není pravda!” “Řekla mi to matka.” Hasanův úsměv pohasl. Ta dračice - už zase útočí! “Tak to ti lhala. Tvoje matka mě nikdy neměla ráda.” “Moje matka nelže.” “V tom případě jí někdo dal falešnou informaci.” “Říká, že to stojí v mých spisech. Můžu si to zjistit.” Hasan odložil dýmku, posadil se a prohrábl si vlasy. “Tak dobrá,” řekl. “Byla to tenkrát hrozná doba, milý Ibráhíme. Nikdo z nás nevěděl, jestli se dožije večera. Přišli si pro mě. Abych si zachránil kůži, řekl jsem jim pár jmen… zřejmě

i tvoje. Už si přesně nepamatuji. Ty bys udělal totéž, Ibráhíme. Přísahám při Bohu, že bys udělal totéž.” “Taky po mně chtěli pár jmen, ale já jsem jim je neřekl. Prožil jsem si peklo, ale nikdy, jedinkrát jsem nezradil. Nedovedeš si představit, jaká muka jsem musel přetrpět. Ha-sane al-Sábire,” řekl Ibráhím klidným hlasem a oči se mu zalily slzami. “Těch šest měsíců strávených ve vězení mě nadosmrti zničilo.” Na chvilku se odmlčel. Pak tichým hlasem pokračoval: “Ty a já už nejsme bratři, už nejsme přátelé. A nedám ti svou dceru za ženu.” Hasan vyskočil a chytil ho za paži. “Při Bohu, nemůžeš přece porušit naši smlouvu!” “Bůh je mi svědkem, že můžu a že to taky udělám.”

“Jestli to uděláš, Ibráhíme, budeš litovat. To mi věř.”

Ibráhím zastihl matku v salonu. Seděla u rádia a poslouchala večerní čtení z koránu. “Hasan al-Sábir už není můj bratr,” řekl Ibráhím. “Připrav zásnuby Amíry a Omara. Až dokončí školu, vezmou se.” Pak dodal: “Dej mi ten přípravek pro Alici. Chci syna.”

. kapitola

“Proč se musí celé tělo zbavit chloupků, matko Chadídžo?” zeptala se Alice, která přihlížela, jak ženy potírají Amíře kůži pastou z cukru a citronu. “Tato tradice má své kořeny u krále Šalamouna. Když ho měla navštívit královna ze Sáby, dozvěděl se, že navzdory vší kráse má chlupaté nohy. Šalamoun se chtěl přesvědčit, jestli ta pověst nelže, a nechal před palácem vybudovat skleněný chodníček, pod nímž protékala voda. Vypráví se, že královna myslela, že se musí přebrodit vodou, a vykasa-la si sukni. Opravdu měla chlupaté nohy, a tak Šalamoun vymyslel prostředek k odstranění chloupků, protože se s ní chtěl oženit. Tím prostředkem je cukr s citronem, který se používá dodnes. Každá nevěsta v předvečer svatby za jeho pomoci zbavuje své tělo veškerých chloupků, aby se ženichovi líbila.” “I obočí?” řekla Alice a udiveně přihlížela, s jakou zručností Hanejja roztírá pastu po nadočnicových obloucích a odstraňuje jednotlivé chloupky, takže z obočí zůstává jen tenoučký klenutý půlměsíček. “To si pak domaluje, tak jak je u nás zvykem. Dodá jí to na kráse.” Rituál depilace byl součástí slavnosti, které se zúčastnily všechny ženské příbuzné Amíry. Přišly do Rajské ulice ve svých nejkrásnějších šatech a zahrnovaly mladičkou nevěstu obdivem, dárky a radami. Jedly, tančily a bavily se. Přišla i astroložka Ketta. Byla to stále ta žena neurčitého věku, jako když Amíra přišla na svět. Její stáří se projevovalo snad jen tím, že mhouřila oči, aby lépe viděla na tabulky a hvěz-dopravecké karty, když sestavovala horoskop Omara a Amíry. Hvězda Hamal ze souhvězdí Berana, hrozivá, zlá hvězda, se spojovala se žlutavou Mírách ze souhvězdí Andromedy.

Amíře hořely tváře vzrušením. Už zítra se provdá a bude mít vlastní byt! Omar porušil tradici, podle níž měl syn přivést svou ženu do matčina domu, a najal byt nedaleko řeky. Dostal konečně vyplacené nemalé dědictví po otci a prosadil si, že chce mít vlastní domov a naprostou volnost. Když byla odstraněna cukrová pasta, vstoupila Amíra do koupele. Její sestřenky Hanejja, Nihád a Rajja jí do začervenalé kůže vetřely mandlový a růžový olej. Pak jí pomohly obléct nové šaty, učesaly ji a odvedly do salonu ke společné oslavě s ostatními. Alice dceru objala a řekla: “Mám takovou radost, holčičko moje.” “Já taky, maminko,” odpověděla Amíra.

Alice měla pro dceru překvapení. “Když z tebe teď bude vdaná paní, měla bys vědět, že máš své vlastní jmění. Zanechal ti ho tvůj anglický dědeček, hrabě Pemberton.” “Vždyť jsi ale říkala, že se nikdy nesmířil s tím, že ses vdala za tatínka!” “Můj otec byl člověk pevných zásad. Ale měl silně vyvinutý smysl pro povinnost. Když před dvěma roky zemřel, odkázal ti část svého majetku. Je to poměrně dost peněz, které ti mají být vyplaceny v den tvého sňatku a kterými můžeš od té chvíle disponovat. Kromě toho dostaneš připsané jedno z rodinných sídel.” Své dceři Alici hrabě nezanechal nic. Slavnost trvala až do noci. Pak konečně nastal čas, abv Chadídža nevěstu poučila, co ji čeká o svatební noci, až s Oma-rem osamí. Vnučka s babičkou zamířily do ložnice a zavřely za sebou dveře, které zdusily hudbu a smích. Když Chadídža Amíře popsala, jak si bude Omar počínat, zeptala se dívka. “Tvoje maminka o tom s tebou taky mluvila, než sis vzala dědečka Alího?” Když jsem si brala Alího, bylo mi třináct a žádnou matku jsem neměla, pomyslela si Chadídža. “K povinnostem ženy patří i to,” pokračovala, aniž by zareagovala na Amířinu otázku, neboť rodina nevěděla o Chadídžině únosu a neměla tušení, že neznala svou rodinu, “aby byla muži k dispozici, než se uloží ke spánku. Dřív než usne, musíš se ho třikrát zeptat: Máš nějaké přání? Když po tobě nebude nic chtít, můžeš jít v klidu spát. Ale nikdy nezapomínej, že je nepatřičné, abys ty s ním mluvila o svých

přáních. Žena. která vyžaduje po muži, aby s ní spal, se ocitá ve špatném světle.” Když Chadídža mluvila o taji spojení muže a ženy, vybavil se Amíře podobný rozhovor. Bylo jí tehdy dvanáct a jednou objevila na kalhotkách krev. “V každé ženě žije měsíc,” vysvětlila jí tenkrát umm, “který má stejnou dráhu jako měsíc na obloze. Ubývá a zase roste. Upomíná nás na to, že jsme součástí Boha a jeho hvězd.” Chadídža pokračovala v udílení rad. “Je moudré klást mu zpočátku odpor. To tvému muži dokáže, žes dosud nepoznala vášeň lásky, a bude tě ctít jako pannu. Nikdy se nechovej tak, jako kdyby se ti to líbilo, protože pak by tě podezíral z nemravnosti. Klást odpor je moudré,” pokračovala Chadídža, “ale odpírat mu nesmíš. A až do tebe vnikne, vzývej Boha, protože jinak se může stát, že se tě jako první zmocní džin.” Amíra si však z první noci nedělala hlavu. Bere si přece svého bratrance Omara, a tak se nemá čeho bát. Omar seděl s přáteli v kavárně, v níž se převaloval kouř, popíjel víno, poslouchal jejich neslušné poznámky a lechtivé vtipy o nadcházející svatbě a představoval si. co bude s Amí-rou dělat. Nechtěl Amíru, nýbrž Jasmínu. Do tohoto sňatku ho dotlačila umm. Ve své mysli zastřené alkoholem dospěl Omar k závěru, že se oběma ženám pomstí. Už zítra se postará, že jeho babička bude trpět. A pak přijde na řadu Amíra… Před hotel Nile Hilton předjel kočár tažený čtyřmi bělouši a vyzdobený bílými květinami. Z něj vystoupil ženich s nevěstou. Uvítal je zástup hostí shromážděný k ziffě, průvodu, který měl snoubence doprovodit do tanečního sálu ke svatební hostině. Za hlasitých výkřiků, jásotu a potlesku se Omar ve fraku a Amíra v bílé svatební róbě s dlouhou vlečkou zařadili za dudáky v galábíjích, břišní tanečnice v blyštivých kostýmech a hudebníky s flétnami, loutnami a bubny. Jak snoubenci v halasném procesí pomalu procházeli hotelem do tanečního sálu, zasypávali je přátelé a příbuzní deštěm mincí pro štěstí. Omar a Amíra usedli do křesel podobných trůnu, které byly ozdobené květinami. Jejich role jim přikazovala zůstat v nich sedět po celý večer, zatímco svatební hosté budou slavit, pojídat vybrané pokrmy ze svatební tabule a bavit se výstupy zpěváků, komediantů a tanečnic. Alice seděla společně s ženami. Připadalo jí zvláštní, že se nekonal žádný církevní obřad, žádné oddavky v mešitě. Oslavě nepředcházel vůbec žádný ceremoniál. Náboženství jako by při svatbě nehrálo žádnou roli. Egyptský obyčej velel jen vybrat z řad mužských příbuzných dva zástupce nevěsty a ženicha - v tomto případě to byl Ibráhím a Omar sám, protože Omarův otec byl již mrtvý. Ti podepsali svatební smlouvu a stvrdili ji stiskem ruky. Pak nevěstě, která čekala v jiné místnosti, oznámili, že je provdaná. Žádný slib věrnosti, žádný polibek před oltářem. Hosté Alici gratulovali ke sňatku její krásné dcery a ona stiskla ruku většímu počtu příbuzných, než jaký by v rámci jedné rodiny vůbec považovala za možný. Zdálo se jí zvláštní i to, v Egypťané dávali přednost sňatkům mezi bratranci a sestřenicemi. Existovala tu dokonce pevná pravidla. Na prvním místě mezi všemi adepty manželského svazku s dívkou stál syn bratra jejího otce. Když to nebylo možné, nastupoval syn sestry jejího otce. Volba a rozhodnutí však nepříslušely těm, kterých se týkaly. Vhodného mladého muže vyhledávala matka dívky a sňatek dojednávala s jeho matkou. V průběhu četných návštěv spolu ženy probíraly vyhlídky mladého muže zdárně se zhostit role otce rodiny. Pohovořily i o zdravotním stavu dívky a její schopnosti rodit děti. V úvahu bylo bráno společenské postavení a především čest obou rodin. Pak bylo dohodnuto věno, které měla zaplatit rodina mladého muže, a rodiče nevěsty vypočítali dary, kterými mínili obdařit novomanžele. Nakonec se sešli svědci z řad mužů a projednali manželskou smlouvu. Teprve potom byli o nastávajícím sňatku zpraveni budoucí manželé. Alici tento způsob uzavírání manželského svazku připadal jako chladný kalkul. Možná to však bylo lepší než sňatek z lásky, protože v manželství hrály praktické záležitosti větší roli než milostný cit. Jak dlouho vydrží láska? Alice se podívala směrem k Ibráhímovi, který seděl na protější straně společně s muži. Její manželství vzešlo z lásky, a přece ztroskotalo. Kam se ta láska poděla? Alice nevěděla. Nevěděla, proč pominulo štěstí, které s Ibráhímem prožívali. Možná s konečnou platností odumřelo v onu noc, kdy byla obřezána

Amíra. možná ale už tehdy, když Alice obě děvčátka přistihla, jak si hrají s milájemi. Tenkrát pociťovala strach z budoucnosti. Nedokázala si představit, že Angličané odejdou z Egypta. A pak skutečně odešli. Jak se dalo čekat, znovu se oživily některé z dávných tradic. Ale na nezdaru jejího manželství nesl vinu i Ibráhím. Po propuštění z vězení celý jako by se stáhl do sebe. Alice doufala, že se znovu dostaví někdejší vřelý cit. Brzy si však musela přiznat, že láska, jejíž základy jsou již podkopané, nemůže hledat ztracenou rovnováhu na uzoučké lávce naděje. Den po dni čekala, že ji Ibráhím zavolá na své lože. Po celou tu dobu nemohla zaplašit trpkou myšlenku, že už měl jednu ženu, když si ji v Monte Carlu bral, aniž by se jí o tom slůvkem zmínil. Tehdy by mu to byla dokázala odpustit, později toho však už nebyla schopná. Její muž vycítil, že se na něj dívá, a jejich oči se na okamžik setkaly. Ibráhím myslel na přípravek, který mu Chadídža pro Alici namíchala a který jí chtěl dát hned po slavnosti vypít. Pak přejel pohledem směrem k Amíře, svému plavovla-sému andílkovi. Získala si jeho srdce hned v první hodině svého života. Ibráhím se modlil, aby byla s Omarem šťastná, aby ji čekal naplněný a spokojený život. Byl teď rád, že se provdala za syna jeho sestry, a ne za někoho cizího. Hlavně však byl rád, že si nevzala Hasana -jeho “bratra” Hasa-na, který ho zradil. Nikdy mu jeho zradu nebude s to odpustit. Na čestném místě vedle novomanželů seděla Chadídža. Poprvé ve svém životě se objevila na veřejnosti bez ochrany, kterou jí poskytovala miláje. V černých, perlami poši-tých šatech s dlouhými rukávy, jejichž sukně sahala až na zem, patřila k nejelegantnějším a nejnákladněji oblečeným ženám. Alici se dokonce podařilo Chadídžu přemluvit ke změně účesu, který by jí propůjčil vzhled skutečně moderní ženy. Namísto staromódního uzlu měla teď vlasy vytupí-rované, ale nijak přehnaně, a přes uši koketně padaly drobné lokny. Kolem ramen měla přehozený černý sifonový šál, kterým si bude moct zahalit hlavu a obličej, až po skončení slavnosti vyjde z hotelu. Pohled na Omara a Amíru na vysokých křeslech Chadídžu naplňoval takovou radostí, že si bezhlesně přeříkala svou nejmilejší súru z koránu: “Bůh jim přislíbil zahrady

Edenu, pod nimiž řeky tekou, v nichž nesmrtelní budou bdít. Pak se však její myšlenky zatoulaly k ostatním dětem a jejich vyhlídkám na sňatek. Vyžádá si to ještě spoustu úsilí. Pro bohaté rodiče znamenalo najít svým dětem vhodného partnera mnohem obtížnější úkol než pro ostatní, protože okruh kandidátů byl užší. Každý se chtěl sňatkem dostat “nahoru”, nikdo “dolů”. Chadídža s uspokojením konstatovala, že Džamál Rašíd celý večer nespouští oči z Jasmíny. Džamál byl čtyřicetiletý vdovec se šesti dětmi. Vlastnil několik činžovních domů v Káhiře, takže byl zámožný. Kromě toho patřil k rodu Ra-šídů, byl vnukem bratra Alího otce. Chadídža se rozhodla, že mu v nejbližších dnech ohlásí svůj úmysl navštívit ho a sdělí mu i důvod své návštěvy. Jasmína neprojevila na rozdíl od Amíry přání studovat. Chadídža nepochybovala, že dívka bude ráda, když jí babička sjedná tak výhodný sňatek. Pak tu ještě byla plachá a nesmělá Tahíja. I jí bylo sedmnáct a dokončila už školu. Ani ona neprojevila touhu dál studovat a Chadídža byla přesvědčená, že dívka způsobně čeká, až ji matka a babička provdají. Chadídža považovala za svou povinnost postarat se i o Zakarjovu budoucnost, ačkoliv chlapec nebyl pravý Rašíd. Měla ho ráda a byla na něj pyšná. Živě si pamatovala na den, kdy rodina uspořádala oslavu na jeho počest, protože zvládl nazpaměť všech súr koránu. Bylo mu tenkrát pouhých jedenáct let. Chadídža nevěděla, jaká žena by se pro něj hodila. Nebyl jako ostatní, tíhl spíš k duchovním stránkám života. Třeba bude studovat, stane se z něj imám a každý pátek bude v mešitě vést modlitby. Pak tu byla Chadídžina dcera Nafísa, která své matce už zase dělala velké starosti. Večer sama odcházela z domu, vracela se pozdě v noci a celý den pak vyspávala. Když si Nafísa všimla matčina pohledu, hořce se pousmála při pomyšlení, co by se stalo, kdyby se Chadídža dozvěděla o jejím vztahu s číšníkem, mladíkem v Omarově věku, který se s úspěchem ujímal role vášnivého milence, když mu za to náležitě zaplatila. Nafísa jím pohrdala, ale přesto s ním spala, protože si to nedokázala odepřít. Kladla to za vinu matce, nové společnosti jako takové a především Hasanovi. Kdyby ji byl tak strašně nepokořil, kdyby byl požádal o její ruku, nepropadla by mladičkému číšníkovi.

Chadídža se zadívala na Amíru, která se nepokojně vrtěla na svém trůnu. Dlouhé sezení a povinný úsměv ji zmáhaly. Už se viděla v jejich novém bytě. Toužila co nejdřív vkročit do nového života. Je z ní teď vdaná žena a za měsíc začíná škola! Plánovali s Omarem.jak budou společně jezdit tramvají na přednášky, společně se vracet domů a po večerech studovat u jednoho stolu. Z Omara jednoho dne bude státní úředník - prezident Násir každému absolventovi univerzity přislíbil významnou funkci ve státním aparátu. A budou mít děti. Ona a Omar budou moudří, vzdělaní a moderní rodiče, kteří budou o všem rozhodovat společně. U nich nebude místo pro žádné zastaralé nespravedlivé pořádky. Život je prostě nádherný. Když Amíra zahlédla u bufetu svou sestru, se šťastným úsměvem jí zamávala. Jasmína, která si právě nabrala pořádnou porci kebábu a rýže, protože chtěla vyhovět Dahíbině požadavku a přibrat, sestře pozdrav oplatila. V myšlenkách však byla jinde. Zažívala zklamání, že na svatbu nepřišel strýček Hasan. Tak hrozně se těšila, že bude mít příležitost si s ním popovídat. Doufala, že si konečně všimne, že už není žádné dítě. Nechápala, že nepomýšlí na to znovu se oženit. A ještě méně chápala, že nepřišel na svatbu. Na pódium vystoupila jedna z břišních tanečnic. Tančila dobře, ale nijak mimořádně. Jasmína si v duchu znovu přehrávala uplynulých osm úmorných, ale nesmírně vzrušujících týdnů výuky u Dahíby. Slavná tanečnice byla přísná učitelka a měla vysoké nároky. Udala například určitý rytmus a Jasmína ho musela udržet bez doprovodu hudby. Vštěpovala jí i umění zvolit vhodný kostým a správně se nalíčit, učila ji flirtovat s diváky. Odpoledne strávená u Dahíby byla tak úžasná, až Jasmíne začalo být zatěžko ukrajovat z nich kvůli hodinám v baletní škole. Musela tam však chodit dál, protože jinak by neměla záminku, aby mohla třikrát týdně na celé odpoledne zmizet z domova. Učila se rychle, jak říkala Dahíba. Možná mi už za rok, jen co mi bude osmnáct, dá aspoň malou roli ve svém vystoupení, těšila se Jasmína. Když dívka uviděla Zakarju, jak jde kolem s talířem v každé ruce, šťastně se na něj usmála. Především jemu, ale i Tahíje a Amíře měla co děkovat, že se jí možná splní velký sen. Zakarja radostný úsměv své sestry neopětoval a Jasmína si vzpomněla, že se odpoledne dozvěděl smutnou zprá-

vu. Jeden z jeho spolužáků si ráno vzal život. “Byl nemanželský,” řekl před několika hodinami Zakarja Jasmíne a po tvářích se mu koulely slzy. “Jeho matka nebyla vdaná. Nevěděl, kdo je jeho otec. Kluci ve škole se mu proto posmívali. Snášel to statečně. Pak se zamiloval do jedné dívky ze sousedství a chtěl se s ní oženit, ale když jeho matka zašla za dívčinou matkou, musela si vyslechnout, že žádná rodina, ani ta sebechudší, by své dceři nedovolila se za něj provdat. Která slušná žena by si chtěla vzít muže, který ani neví, kdo je jeho otec? Neměl možnost vést důstojný a čestný život, a tak se rozhodl pro čestnou smrt.” Zakarja se vrátil ke stolu a postavil talíř před stařičkého strýce Karíma, který mohl chodit jen s oporou hole. Když na jeviště vystoupili akrobati, pohlédl mladík směrem k Ta-híje, která seděla pohromadě s babičkou, tetou Alicí a tetou Nafísou. Tížily ho obavy, že umm začne pro Tahíju hledat vhodného ženicha. Jemu bylo teprve šestnáct. Jak mohl žádat, aby se s ní směl zasnoubit? Přesto však bude muset sebrat odvahu a s babičkou si o tom promluvit. Na pódiu se objevil známý komik a všichni se rozesmáli ještě dřív, než stačil cokoliv říct. Jen strýc Sulajmán, který seděl vedle Zakarji. se nesmál. Proč se tváří tak zasmušile? přemítal hoch. Sulajmán Misrachi měl starosti se svou firmou. Vláda stále zpřísňovala dovozní podmínky, aby podnítila odbyt domácích výrobků. Zisky klesaly tak dramaticky, že Sulajmán musel propustit některé ze svých starých, věrných zaměstnanců. Teď to vypadalo, že bude víceméně donucen prodat rozlehlý dům v Rajské ulici a najít si se ženou skromnější domov. Trápilo ho, že v této politicky vypjaté situaci musí Marjam odepřít vytouženou cestu za dětmi. A tak litoval, že se tu nepodává víno, protože by se hrozně rád napil, aby zapomněl na své starosti. Na jevišti se objevila poslední a nejlepší z břišních tanečnic. Její tanec nebyl určen hostům, ale jen a jen nevěstě. Znázorňoval sexuální probuzení panny. Měla na sobě kostým, který zakrýval jen málo z jejích půvabů. Svůdné pohyby, které jí předepisovala choreografie hýřící smyslností, hovořily o volnosti, o sexualitě a nezkrotné síle ženy. To vše předváděla cudné nevěstě, která s plachým výrazem ve tváři seděla jako přikovaná na svém trůnu a svou vážností dokazovala, že svody tohoto tance na ni nepůsobí.

Pak byla slavnost u konce. Hosté se rozloučili a nejbližší rodinní příslušníci usedli s novomanžely do taxíků, které se rozjely do jejich nového bytu. Muži zůstali v obývacím pokoji, zatímco ženy odvedly Amíru do ložnice. Pomohly jí svléct svatební šaty a pak jí natáhly noční košili. Amíra ulehla na postel a ženy jí košili vykasaly. Chadídža nevěstu uchopila za ramena a k loži přistoupil Omar. Když si kolem prstu začal omotávat kapesník, ženy se otočily. Také Chadídža odvrátila pohled. Omar si schválně dával na čas, jako kdyby něco nebylo v pořádku - v těchto několika málo rozhodujících vteřinách byla v sázce čest rodiny. Chtěl své babičce nahnat strach, tak jako mu ho po celou dobu naháněla ona. Nořil prst jen velice zlehka a přitom nespouštěl z očí Chadídžinu tvář, dokud neuviděl, jak Ľumm znervózněla. Jestli se neobjeví krev, ztratí rodina svou čest. Konečně Omar usoudil, že už babičku potrápil dost, a dokonal svou povinnost. Amíra vykřikla a kapesník zbarvila krev. “Byla to nádherná svatba, viď, drahá?” obrátil se Ibráhím na svou ženu a uvolnil si motýlka. “Mně se ten barbarský rituál deflorace ani trochu nelíbí.” Ibráhím jí položil ruku na paži. “Zajdeš na chvilku ke mně?” “Jsem unavená, Ibráhíme.” To Alice říkala pokaždé.

“Chci si jen připít na štěstí naší dcery, nic víc. Mám láhev koňaku.” Alice se na něj překvapeně podívala. Svatba její dcery v ní vyvolala celou spleť pocitů. Musela myslet na svou vlastní svatbu před mnoha lety. Přísahala tenkrát pohlednému mladému muži, že ho bude milovat a stát mu věrně po boku, dokud je smrt nerozdělí. Tehdy však neměla tušení o té druhé ženě, o Zakarjově matce. “Prosím,” řekl Ibráhím tiše. A ona poslechla. Proč by si koneckonců nemohli připít na štěstí své dcery? Ibráhím ze své ženy nespouštěl oči, když přiložila k ústům sklenku s koňakem. S ulehčením pozoroval, jak ji vyprazdňuje, aniž by ucítila Chadídžinu medicínu, kterou jí do koňaku přimíchal. Účinky byly okamžité. “Už jsem odvykla alkoholu!” zasmála Alice se přiopile. Ale něhy jí nápoj nedodal, jak si její muž sliboval, jen ji otupil. Ibráhím ji políbil, ona však jeho polibek neopětovala. Ani se mu však nepokusila vysmeknout. Stáhl jí z ramen ramínka večerních šatů, a když se nebránila, svlékl ji. Visela v jeho náručí jako bezvládná loutka a upírala na něj skelný pohled. Zdálo se, že nevnímá, co se s ní děje. Jednou se dokonce zachichotala. Když ji Ibráhím zvedl a odnesl do ložnice na své lože, napadlo ho, že takhle si to nepředstavoval. Doufal, že bude překypovat láskou a vášní. Chtěl však stůj co stůj syna. Lehl si vedle ní, přetáhl přes nahá těla prostěradlo a vzal ji do náručí. Přitom pocítil větší stud, než když objal první prostitutku ve svém životě. Zakarja nemohl usnout. Musel myslet na svého kamaráda, který se vrhl do vod Nilu a utopil se. Přijala ho nebesa milostivě, je teď v ráji? Celý zpocený sešel mladík do zahrady. Nemohl už v pokoji vydržet. Byla jasná srpnová noc. Ke svému překvapení uviděl ve světle měsíce na mramorové lavičce Tahíju. Mrtvý přítel byl rázem zapomenutý. Je jako fáta morgána na poušti mých tužeb, pomyslel si mladík zmámeně. “Můžu si k tobě sednout?” zeptal se.

Dívka se usmála a udělala mu místo vedle sebe.

“Já míří. O mé světlo,” zapěl Zakarja tiše známou milostnou píseň. Když vedle sebe zaslechl nečekaný vzlyk, polekaně se zeptal: “Co se stalo? Co je ti?” “Stýská se mi po Mišmiš. Zaki, o Zaki, všichni pomalu budeme dospělí a odejdeme z domova. Naše štěstí skončí. Už nikdy si nebudeme společně hrát v zahradě.” Zakarja k ní v bezmocném gestu napřáhl ruku. K jeho překvapení se mu Tahíj a vrhla kolem krku, přitiskla mu tvář na prsa a rozeštkala se. Pevně ji objal a začal ji konejšit; říkal jí, že je jako katr al-nada, půvabná kapka rosy, a hladil ji po vlasech. Nemohl se nabažit toho, jak jsou nádherně hebké. Tahíja se choulila v jeho náručí s takovou důvěřivostí a odevzdaností, že ho zaplavila vlna dlouho potlačovaných citů. “Miluji té,” zašeptal. “V den, kdy ses narodila, museli andělé velebit Boha.” Jeho rty spočinuly na jejích ústech, která se mu bez odporu poddala. Toužil dostat víc, ale spokojil se s jediným polibkem. Jestli se Tahíja a on mají milovat, ať se to stane tak, jak předepisuje Bůh - v manželském objetí.

“Promluvím s umm,” řekl Zakarja. Držel v dlaních dívčin obličej a s okouzlením se díval, jak měsíc proměňuje její slzy v démanty. “Budeme stejně šťastní jako Omar a Amíra.” “Omare! Počkej! To bolí…”

Nebyl to dobrý začátek. Když odešli všichni příbuzní, lehl si Omar k Amíře, zprudka ji k sobě přitáhl a s divokou silou se snažil ukojit svou dlouho zadržovanou touhu. Nebyl však schopen dospět k vyvrcholení. Tím je vinna ona, jen ona -leží tu jako bez života a dívá se na mě vyděšenýma očima. Znovu se na ni vrhl. Její výkřiky Omara vzrušily a on byl konečně schopen dostát svému úkolu. Trvalo to jen chvilku. Omar vstal, hodil přes sebe župan a zapálil si cigaretu. “Budeš si muset zvyknout. Je to tvoje manželská povinnost,” řekl s pohledem na Amíru, která ležela na posteli a vzlykala. “A ještě něco,” dodal. “Zůstaneš pěkně doma a budeš o mě pečovat. Zítra zavolám na univerzitu a řeknu jim, že nenastoupíš studium. Doba vyhrazená tvému vzdělání skončila. Přestaneš taky marnit čas v Červeném půlměsíci.” “Ne! Omare! Prosím tě, ne! To přece nemyslíš vážně!”

Jeho černé oči dostaly vyzývavý výraz. Amíra měla oči tvaru mandlí jako babička i její pronikavý pohled. Omar však věděl, že černé oči mají větší moc než modré. A když uviděl, jak Amíra znejistěla, škodolibě se usmál. “Budeš dělat, co ti řeknu. Jsi teď moje žena.” Když zase ulehl do postele, tváří v tvář její bezradnosti pocítil náhlý příliv sil. Manželství je ještě mnohem lepší, než jsem čekal, pomyslel si.

. kapitola

Když Jasmína toho muže uviděla, její první myšlenkou bylo, že je velice hezký. Vzápětí ji napadlo, jestli je ženatý. Byl to státní cenzor, který ve filmovém studiu Saba dohlížel, aby nejnovější film Hakíma Raúfa nezobrazoval chudobu nebo nevyjadřoval nespokojenost s politickou situací. Při dnešním natáčení hlídal i to, aby se na záběrech neobjevil Dahíbin pupík. Jasmína se musela držet, aby po něm neustále nepokuko-vala. Stál trochu stranou, aby nezacláněl kameramanovi ani nepřekážel hercům, když jim Hakím udílel pokyny, ale přesto pozorně sledoval průběh filmování. Dnes to bylo už počtvrté, co Dahíba svou žačku pozvala do studia. Pro sedmnáctiletou Jasmínu byla možnost účastnit se natáčení úžasně vzrušující. V tento chladný prosincový den však byla ještě vzrušenější než jindy, protože byl týden slavnosti Múlid en-nabi, oslav Prorokových narozenin. Lidé si kupovali nové šaty, dávali si dárky, odpalovali rachejtle a konzumovali hory sladkostí. Dahíbin manžel projevil mimořádnou štědrost a nechal ve studiu nainstalovat bufet s různým pečivem a cukrovím - nejznamenitěji chutnal “palácový chléb”, na másle smažené chlebové placky nasáklé medem a pomazané tlustou vrstvou smetany. Jasmína pozorovala, jak pohledný cenzor pojídá datle plněné kandovanou pomerančovou kůrou a sype si cukr do kávy. Přemítala, jestli si jí všiml. Samozřejmě by ji ve snu nenapadlo, aby k němu přistoupila a zapředla s ním rozhovor, ač by to udělala nesmírně ráda, a byla by zděšená, ba dokonce dotčená, kdyby se k ní přiblížil on. Toužila ale upoutat jeho pozornost. Kdybych tak jen měla na sobě trochu elegantnějšího nebo nápadnějšího, povzdechla si Jasmína. Umm však přísně dohlížela, aby dívky byly při odchodu z domova slušně oblečené, což

obnášelo dlouhé rukávy, sukni hluboko pod kolena a límeček zapnutý až ke krku. Kromě toho Chadídža vyžadovala, aby Jasmína neustále nosila na hlavě šátek, který měl zakrýt dlouhé černé vlnité vlasy, protože jinak, jak tvrdila, by uváděla muže v pokušení a přitahovala na sebe jejich pohledy. Pochopitelně že si Jasmína šátek sundala, sotva zahnula za nejbližší roh. Připadalo jí nespravedlivé, že její bratr a bratranci se smějí oblékat, jak chtějí, jako kdyby byly svůdné jenom ženy. Kromě toho se jí nechtělo věřit, že jsou muži skutečně takoví slaboši, aby nad sebou při pouhém pohledu na černé lokny ztráceli vládu. Její spolužačky se takovým názorům jen smály. To by muži museli být pěkní hlupáci, aby zahořeli láskou, sotva uvidí kratší sukni, říkaly. Ještě že Chadídža svým vnučkám nezakazovala, aby se líčily. Ona sama strávila každé ráno poměrně dost času u toaletního stolku, než sešla dolů ke společné rodinné snídani. Jasmína si každý den s velkou péčí nanesla oční stíny, vytáhla nádherně klenuté černé obočí a namalovala si rty tlumeně červenou růží, která se perfektně hodila k její olivové pleti. Zdalipak se cenzorovi aspoň trochu líbí? “Jedem!” zakřičel Hakím a Dahíba začala tančit. Cenzor z ní nespouštěl oči. Scéna se odehrávala v nočním klubu; Dahíba představovala tanečnici, která předstírá, že nepoznává svého manžela, který v přestrojení sedí v publiku a flirtuje s jinou ženou. Šlo o komedii. Hakím si nejednou stěžoval, že takový chytrý a moudrý muž, jako je Násir - “venkovanům po celém Blízkém východě nechal rozdat padesát tisíc tranzistorových přijímačů, na kterých se dá naladit jen rádio Káhira” - podrobuje filmy tak striktnímu dohledu. Tvrdil, že cenzura je s každým natáčením přísnější. Žádný div, že je tak film přímo předurčený k tomu, aby u diváků propadl. Dahíbin muž v poslední době často mluvil o tom, že “sbalí krám a odejde do Libanonu, kde má člověk větší volnost a kde si ještě cení tvůrčí práce”. “Stop!” zvolal Hakím a pokynul komusi ze štábu, aby Dahíbě poopravil kostým. Pak sám zamířil ke své ženě, která byla mnohem vyšší než on a na vysokých podpatcích nad ním doslova čněla. Hakím se vytáhl na špičky a něco jí pošeptal do ucha. Dahíba se zasmála a štípla ho do předloktí. Jasmínu vždy znovu bavilo sledovat Dahíbu a jejího muže. Tvořili nerovný pár - ona vysoká, elegantní, šaramantní,

on malý, obtioustlý, nedbale oblečený. A přesto si jeden druhého sami vybrali. Dahíbini rodiče přišli o život při lodním neštěstí, když jí bylo sedmnáct, a protože neměla rodinu, mohla si zvolit manžela sama. O ona se rozhodla pro Hakí-ma Raúfa. Žili spolu už dvacet let, společně pracovali a pořád jeden druhého milovali. Tak nějak bych si představovala i svůj život, pomyslela si Jasmína a znovu se podívala směrem k mladému cenzorovi. Sama bych si našla manžela a žili bychom spolu ve šťastném manželství, které by nikdy nezevšednělo. Samozřejmě že by měli děti. Dahíba dívku ujistila, že děti a kariéra jdou docela dobře dohromady. Jasmína nedokázala od krásného snědého cenzora odtrhnout oči. Mladý muž se náhle podíval jejím směrem. Ulpěl na ní pohledem o chviličku déle, než se slušelo, pak zase obrátil hlavu k tančící Dahíbě. Netrvalo dlouho a scéna byla u konce. Natáčení pro dnešek skončilo. Jasmína popadla kabát a kabelku a strčila si do podpaží knížky vypůjčené v knihovně. Přitom po očku sledovala, jak Dahíba mluví s cenzorem. On se jí na něco zeptal a ona se smíchem zavrtěla hlavou. Pak se podíval na hodinky a přikývl. “Tak jak se ti to líbilo?” Dahíba přistoupila k Jasmíne a položila jí ruku kolem ramen. “Byla jsi úžasná. Ani na vteřinu z tebe nespustil oči,” odpověděla Jasmína a hlavou ukázala směrem k cenzorovi. “Jak by taky mohl, dítě moje. Je to jeho úloha. Musí se ujistit, že netančím moc vyzývavě. Pozvala jsem ho, aby si s námi dneska odpoledne přišel vypít čaj.” “A on souhlasil?”

“Ptal se, jestli jsi moje dcera. Řekla jsem mu, že jsi moje žačka.” “A přijde tedy?”

“Chtěl vědět, jestli tam budeš také. Když jsem řekla, že ano, přijal moje pozvání.” “Al-hamdu lilláh! Já se snad zblázním radostí…”

“Tak ve čtyři. Přijď včas.”

Jasmína skoro celou cestu domů utíkala. Co si má vzít na sebe, aby na něj udělala dojem? Věděla, jak to bude probíhat - cenzor se bude tvářit překvapeně, že ji vidí, a bude si dávat pozor, aby nedal najevo, že o ni má zájem. Tak to velel obyčej. Jestli přijme další pozvání na čaj, bude to znamenat, že se mu Jasmína líbí, a pod Dahíbiným bdělým dohledem si budou moct vyměnit pár slov. Pak přijde třetí pozvání, nejspíš na večeři. To už bude Jasmína smět sedět vedle něj a budou si spolu moct chvilku povídat. Možná že Dahíba s Hakímem uspořádají piknik nebo je vezmou na koncert. Jasmíne se z té představy až zatočila hlava. Sotva dívka dorazila domů, dalo se do deště. Většinu žen zastihla v kuchyni, kde chystaly jídlo na sváteční stůl a přitom v radostném očekávání velkého svátku jedna přes druhou vesele štěbetaly. Chadídža dohlížela na výrobu cukrových panenek - tradičního pamlsku dětí připravovaného při příležitosti Prorokových narozenin. Teta Alice, s tvářemi rozpálenými a plavými vlasy shrnutými z čela, chystala tradiční anglický vánoční pudink, protože letos narozeniny proroka Muhammada připadaly na období narození proroka Ježíše, což se opakovalo jen jednou za třiatřicet let. V domě proto panoval dvakrát větší ruch než obvykle. Teta Alice vyndala své vánoční ozdoby a rozvěsila je na malý vánoční stromek. Pod něj rozestavila jesličky a přitom dětem vyprávěla příběh Ježíšova narození. Všichni ho znali, protože ho líčil i korán. V Káhiře dokonce stál prastarý strom, pod nímž svatá rodina odpočívala na svém útěku do Egypta. Když Jasmína v kuchyni uviděla i Marjam Misrachiovou, uvědomila si, že tento týden se slaví ještě třetí svátek - cha-nuka. Teta Marjam donesla své báječné koblihy, sufganjot, které tradičně smažila na židovský svátek světel, slavený na paměť znovuvysvěcení jeruzalémského chrámu - právě na tomto místě vystoupil Muhammad na nebesa, aby od Boha přijal pět pilířů islámské víry. Jasmína chvilku sledovala čilý ruch panující v kuchyni. Týden, na nějž připadaly tři významné církevní svátky najednou, bylo rozhodně nejkrásnější a nejslavnostnější období z celého roku. Dívka si sundala šátek, který si uvázala na rohu Rajské ulice, ještě celá zadýchaná pozdravila a bez zaváhání sáhla po ještě teplém meruňkovém zákusku. “a, už jsi zpátky, holčičko moje,” řekla Chadídža. “Dostalas ty knížky, co potřebuješ?” Jasmína totiž Chadídže řekla, že musí do knihovny vypůjčit si knihy na hodinu literatury. Ze se na zpáteční cestě staví ve filmovém ateliéru, o tom se nezmínila. “Dvě jsem bohudík dostala. Mám dneska spoustu úkolů.”

“Jela jsi taxíkem, jak jsem ti řekla?

Jasmína si povzdechla. Umm děvčatům dovolila vycházet z domu bez doprovodu mužských členů rodiny teprve nedávno. Stálo jí to velké přemáhání. Protože však kromě Ta-híji a Amíry chodily do školy i obě dcerky Hamídy a také Zubajdina dvojčata a Rajjina dcera jezdily do města, protože byly zaměstnané jako sekretářky v deníku Al-Ahrám. musela jim Chadídža ráda či nerada přiznat víc samostatnosti. “Byl tak nádherně svěží vzduch, umm, že jsem šla pěšky,” odpověděla Jasmína. “Ale nic zvláštního se nestalo,” dodala rychle, když z babiččina pohledu vyčetla nesouhlas se svým počínáním. V Chadídžiných představách číhalo na každém káhirském rohu strašné pokušení, které hrozilo připravit dívku o čest. Jasmíne se však cestou ze studia ještě nikdy nepřihodilo nic mimořádného - i když na ni už pískalo a pokřikovalo pár mládenců v galábíjích. Jasmína takovou nehoráznost prostě ignorovala a prozatím to vždycky zabralo. Až na tyhle neškodné výpady zatím k ničemu nedošlo. Co by se jí taky mělo za bílého dne na ulici plné lidí stát? “Mám pro tebe náramnou novinu,” řekla Chadídža a otřela si ruce o zástěru, kterou měla uvázanou přes černou sukni. “Zavolej svojí učitelce a řekni jí, že dneska odpoledne do baletu nepřijdeš. Náš dům poctí svou návštěvou významný host.” Jasmína se na ni polekaně podívala. Hodina baletu sloužila jen jako záminka, jak se dneska odpoledne sejít u Da-híby s cenzorem! “To se madam nebude ani trochu zamlouvat,” řekla rychle. “Pokaždé se zlobí, když…” “Nesmysl,” prohlásila Chadídža, “za celé roky jsi nevynechala jedinou hodinu. Pro jednou se svět nezboří. Mám jí zavolat sama?” “Kdo je ten host, umm?”

Na Chadídžiných ústech se objevil pyšný úsměv. “Džamál Rašíd, náš vzdálený příbuzný. Přijde, aby si promluvil s tebou, holčičko moje.” Marjam pozvedla sklenku s čajem. “Mázl tov, drahá Jasmíne,” řekla. Jasmína na obě ženy jen nevěřícně zírala. Pak si uvědomila, že Džamál Rašíd přišel v poslední době Chadídžu navštívit víckrát. Tak si to alespoň vysvětlovala ona. Teď ke své mu zděšení pochopila, že jeho návštěvy sloužily k tomu, aby si prohlédl ji. “To je ale překvapení, viď?” řekla Marjam se smíchem. “Máš štěstí, děvenko. Džamál Rašíd je bohatý muž. Je známý svou zbožností a štědrostí k vdovám a sirotkům.” “Ale teto!” zvolala Jasmína. “Já se nechci vdávat!”

Chadídža se na ni udivené podívala. “Takové věci se neříkají. Džamál Rašíd je spořádaný a velice zámožný muž. Jeho děti mají dokonce chůvu, takže se o ně nebudeš muset starat.” “Mně nejde o Džamála Rašída. Já nechci žádného muže! Nechci se ještě vdávat.” “Proč ne, bismilláhiV

“Prostě nemůžu, to je celé!” vypálila Jasmína. “Teď ne!”

“Co to jen do tebe vjelo? Samozřejmě že se provdáš za Džamála Rašída. Tvůj otec už podepsal svatební smlouvu.” “Umm, o umm! Jak to mohl udělat!”

K překvapení všech přítomných vyběhla Jasmína z kuchyně a vzápětí se s prásknutím zaklaply domovní dveře. Bez jediné zastávky doběhla Jasmína v dešti až k domu, kde bydlela Dahíba, rozrazila domovní dveře, prohnala se kolem užaslého vrátného a pádila ke schodišti, “Počkat…” zakřičel za ní vrátný. Pozdě. Jasmína si nevšimla ženy, která myla mramorové schodiště. Schody byly ještě mokré. Dívka uklouzla a smekla se na zem. Kotníkem se zaklínila za železné zábradlí a zůstala viset na schodech s doširoka roztaženýma nohama. Vrátný s uklízečkou jí přispěchali na pomoc a kdosi zavolal Dahíbu. O chvíli později už se Jasmína vbelhala do příbytku své učitelky. Slzy měla na krajíčku. “No tak, děťátko moje,” konejšila ji Dahíba, když jí pomáhala na pohovku. “Co je s tebou? Mám zavolat doktora?” “Ne, nic mi není.”

“Ale co se vlastně stalo? Vrátný říkal, že jsi proletěla halou, jako kdyby ti byl v patách džin.” “Byla jsem zoufalá. Umm mi řekla, že mě zasnoubila s jedním postarším mužem, který má šest dětí! Říká, že si ho musím vzít. Ale já chci být tanečnice!” Dahíba vzala dívku kolem ramen. “Pojď. Dáme si šálek čaje a v klidu si o tom promluvíme,” řekla. Když však Jasmína vstala, všimla si Dahíba krvavé skvrny na potahu. “Ty jsi dostala měsíčky?” zeptala se.

Jasmína se zamyslela. “Ne.”

“Jdi do koupelny a podívej se.”

Dívka za chvíli vyšla ven. “Nic to není, ale trošku jsem krvácela,” řekla. “Popiš mi ještě jednou, jak jsi spadla.” Jasmína rozevřela prsty jako břity nůžek. “Poslouchej mě, děťátko. Musíš jít okamžitě domů a všechno povědět babičce. Vylič jí, co se stalo. Řekni jí, jak jsi upadla.” “Nemůžu přiznat, že jsem tu byla.”

“Tak jí řekni, že jsi upadla na ulici. Ale musíš jí o tom okamžitě povědět. Jdi, pospěš si.” “Ale proč? Mně vážně nic není. Nic mě nebolí. A za chvilku přijde cenzor!” “Zapomeň na něj. Udělej, co jsem ti řekla. Tvoje babička o tom musí vědět.” S nechápavým výrazem ve tváři zamířila Jasmína k domovu. V zahradě uviděla Chadídžu s deštníkem v ruce, jak ji vyhlíží. “Moc mě to mrzí, umm,” začala Jasmína. “Nebylo správné, že jsem utekla. Prosím tě, odpusť mi to.” “Odpouštět přísluší Bohu. Pojď honem dovnitř, jsi celá promočená. Kde ses naučila takové neposlušnosti?” “Je mi to líto, umm. Ale nemůžu si Džamála Rašída vzít.”

Chadídža si povzdechla. Za jejího mládí by žádnou dívku ve snu nenapadlo odmlouvat starší osobě. Ale v dnešní moderní době s jejím rádiem a televizí, společným vyučováním děvčat a chlapců a možností vycházet na ulici bez zahalení se staré, po mnoho generací uctívané hodnoty zhroutily. “O tom si ještě promluvíme,” řekla Chadídža a vykročila k domu. “Tohle téma ještě není uzavřené.” “Umm,” vyhrkla Jasmína, “já jsem měla nehodu.”

“Nehodu? Jakou nehodu?”

Jasmína se jala líčit ulici s davy lidí a kluzkým chodníkem. “Nohy jsem měla takhle,” Jasmína roztáhla prsty, “a pak byla na chodníku krev.” Chadídža jí položila stejnou otázku jako Dahíba, a když jí vnučka řekla, že měsíčky čeká až za dva týdny, ustaraně se na ni podívala. “Co je, umm?” zeptala se Jasmína vystrašeně. “Co se stalo?” “Důvěřuj Bohu, holčičko moje. Existuje způsob, jak to napravit. Ale tvému otci o tom nesmíme říct ani slovo.” Od oné události s Hasanem zápasil Ibráhím s tak těžkou depresí, že mu Chadídža nechtěla přidělávat další starosti.

Věděla, co je třeba udělat. V Káhiře byli chirurgové, kteří se na podobné případy specializovali. Dokázali zachovat tajemství - když dostali dost zaplaceno. Ten dům stál v ulici . července. Chadídže bylo po telefonu řečeno, že má přijít po večerní modlitbě a vzít si s sebou peníze. Společně s Jasmínou teď stoupaly po temném úzkém schodišti, až stanuly přede dveřmi, na nichž nebyla žádná jmenovka. Chadídža vzala Jasmínu za ruku a zaklepala. Otevřela jim žena středního věku ve špinavé řeznické zástěře. “Řekněte doktoru al-Malákimu, že jsme tady.”

K jejímu velkému překvapení se ukázalo, že za jménem dr. al-Malákim se skrývá sama žena, která jim přišla otevřít. Vyzvala babičku s vnučkou, aby šly dál. Prošly obývacím pokojem, který ozařovala jediná lampa. Chadídža rozeznávala starý nábytek, stěny s odlupujícími se tapetami, televizor, o který byly opřené rodinné fotografie. Ve vzduchu se vznášel intenzivní pach cibule a jehněčí pečené, promísený se zápachem dezinfekce. Zena je zavedla do ložnice se závěsem namísto dveří. Postel byla přikrytá čistým bílým, pečlivě vypnutým prostěradlem. Pod ním se rýsovaly růžky gumové podložky. “Řekni jí, ať si lehne, sajjido.” Doktorka al-Malákimová přistoupila ke stolku, na němž ležely chomáčky vaty, injekční stříkačka a kovové misky s chirurgickými nástroji v zelenavém roztoku. “Stačí, když si sundá kalhotky.” “A nebude to bolet?” zeptala se Chadídža. “Říkala jsi do telefonu, že nic neučiti.” “Píchnu jí anestezi. Přinesla jsi peníze? Dobrá. Počkej

venku.”

Chadídža si však sedla na kraj postele a vzala Jasmínu za ruku. “Neboj, všechno bude v pořádku,” konejšila vystrašenou vnučku. “Už brzy budeme zpátky doma.” Lékařka si přitáhla do nohou lůžka stoličku, nařídila si lampu a řekla: “Vylič mi. jak k tomu došlo.” Chadídža jí zopakovala, co se dozvěděla od Jasmíny. Na ženiných rtech se objevil potutelný úsměv. “A žádný mladý muž se u toho nevyskytoval? Jsi si jistá? Bismilláhi. To říkají všechny. Takže, mladá dámo, připrav se na první injekci. Spusť fátihu, pěkně pomalu…”

“Co se mnou udělala, umm?” zeptala se Jasmína, když vystoupily z taxíku. Byla pořád ještě celá omámená a v rozkroku cítila tupou tepavou bolest. Chadídža jí pomohla do jejího pokoje. Byla ráda, že nikoho nepotkaly. “Při tom pádu,” odpověděla Chadídža na její otázku, když dívce pomáhala obléct noční košili, “jsi přišla o panenství. To se stává. U mnoha dívek je panenská blána velice tenká. Jsou lékaři, kteří to dokážou napravit, takže o svatební noci je všechno v pořádku a čest rodiny tak není ohrožena. Přesně tohle udělala doktorka al-Maláki-mová.” Jasmína pociťovala stud, aniž by věděla proč. “Neudělala jsem přece nic špatného, umm. Upadla jsem, to je celé. Jsem pořád ještě panna.” “Ale neměly jsme v ruce žádný důkaz. O svatební noci by se neobjevila krev. Džamál Rašíd by tě zapudil a tvoje rodina by ztratila svou čest.Teď jsi zase v pořádku a o naší návštěvě u doktorky al-Malákimové se nemusí nikdo dozvědět. Teď pěkně spi, holčičko, a mysli na nekonečný boží mír. Zítra už o tom nebudeš vědět.” Avšak Jasmína ležela ještě dlouho s očima dokořán a čekala, až rána přestane bolet. Bolest však během noci naopak zesílila, Jasmína ale nikomu nic neřekla, protože se obávala prozrazení svého tajemství. Když se druhý den ráno probudila, měla horečku, přesto však tajila, jaká hanba ji postihla. Večer v kuchyni však omdlela, a když Chadídža zjistila, že celá hoří, nechala zavolat Ibráhíma. Musela synovi říct, co se stalo. V jeho očích zaplál takový hněv, až se Chadídže na okamžik zazdálo, že je to zase ten starý Ibráhím. Bylo to však jen kratičké vzplanutí. Deprese ho měla cele v moci. “Dostala infekci, která zachvátila podbřišek. Musí do nemocnice,” řekl bezbarvým hlasem. Jasmína strávila v nemocnici Kasr el-Ajní skoro dva týdny. Když bylo nebezpečí zažehnané, dostala konečně návštěvu. Nikdo z rodiny nevěděl nic o jejím pádu či pokoutním zákroku, který jí měl zase navrátit panenství. Dozvěděli se jen, že Jasmína dostala infekci a měla horečky. Strýcové a tety, bratranci a sestřenice ji zahrnuli květinami a různými pamlsky. Celé dny vysedávali u jejího lůžka a dokonce i na chodbě. Amíra měla pro sestru novinu - byla těhotná. Působila radostným dojmem, a tak Jasmína neprokoukla, že její

úsměv zakrývá, jak je vyděšená a nešťastná. Nevšimla si ani podlitiny kolem oka, kterou Amíra umně zakryla líčidly. Dahíba své žačce posílala květiny a pozdravné lístečky a také jí telefonovala. “Nepřijdu tě navštívit, protože by se vaši cítili trapně, kdyby za tebou do nemocnice přišla tanečnice. Brzy se uzdrav, děťátko. Hakím si o tebe dělá starosti. Ptal se po tobě cenzor. Kdyby tě to zajímalo, jmenuje se Sajjid.” Ráno v den Jasmínina propuštění z nemocnice řekl Ibráhím své matce: “Infekce nezůstala bez následků. Jasmína nebude moct mít děti.” Nebyl schopen se na svou dceru ani podívat. Pořád se ještě pokoušel zplodit syna. Není mi snad dáno mít ani vnuky? pomyslel si s trpkostí. Když se Jasmína vrátila domů, všichni se chovali, jako kdyby někdo umřel. Zahrnovali ji svou účastí a soucitem, protože Džamál Rašíd zrušil zasnoubení. A to bylo znamení, že už ji nikdy žádný muž nebude chtít. Tety a sestřenice ronily slzy nad svou nebohou sestrou, pro kterou není ve společnosti místo, protože nikdy nebude manželkou a matkou. Byla odsouzená stát se starou pannou. Nikdy nepozná lásku, do konce svých dnů zůstane nepolíbená. “Jen žádný strach,” řekla Chadídža, jakmile s vnučkou osaměly, “já se o tebe postarám, srdíčko moje. Co živa budu, bude tvůj domov tady.” Jasmína si vzpomněla na ženy, které žily v Rajské ulici, když byla malá: ženy, které nikdo nechtěl, zapuzené ženy, které pro nikoho neměly cenu a které tak nesly strašné stigma. Ty všechny se jako hejno vyplašených kuřat utekly pod Chadídžina ochranná křídla. “Ale proč, umm? Nic špatného jsem přece neprovedla.”

“Je to vůle boží, dušičko moje. Nepřísluší nám o tom pochybovat. Každý náš krok, každé naše nadechnutí předem určil věčný Bůh. Budiž ti útěchou jistota, že tvůj osud spočívá v jeho dobrotivých rukou.” Umm měla pravdu; umm měla vždycky pravdu. Jistě, Jasmína se podrobí boží vůli. Když však zavřela oči, viděla před sebou pohledného cenzora, kterého už nikdy nepozná. Byla svatá noc. Laj lat al-mirádž, upomínající na hodinu, kdy Prorok na svém okřídleném bílém koni cválal oblohou z Arábie do Jeruzaléma. Tam se před ním rozevřela

nebesa a on od Boha pro blaho lidstva dostal pět denních modliteb, pět pilířů islámské víry. V ulicích Káhiry kvílel chamsín. Vítr z pouště halil pouliční svítilny a reflektory aut do písečných závojů; staré mašrabíje v domě Rašídů skřípěly a vrzaly, starodávné bronzové olejové lampy, v kterých již dávno svítily žárovky, se pohupovaly na skvostně tepaných bronzových řetězech. V salonu bylo k modlitbě shromážděno šestadvacet příslušníků rodiny a členů služebnictva, kteří momentálně žili v domě. Před-modličem byl Ibráhím. Chadídža seděla na svém místě s černým závojem přes hlavu a naslouchala veršům koránu pronášeným monotónním zpěvným hlasem svého syna. Bylo jí zatěžko se soustředit. Stále znovu si kladla otázku, kde v tento pro muslimy tak významný večer, který rodinu sjednocuje svým duchovním poutem, zůstali Omar s Amírou. Tam venku v ulicích se Amíra probojovávala proti větru. Rukama tápala podél zdí. Bála se, že zabloudí. Liduprázdným městem projíždělo jen málo aut. Amíra měla pocit, že se ocitla sama ve vesmíru zachváceném náhlým chaosem. Chamsín vál s takovou silou, že ji div neporazil. Amíra však odhodlaně postupovala vpřed, plášť těsně obemknutý kolem vzdutého života, závoj přitažený k obličeji, aby chránil nos a oči před bodavými zrníčky písku. Útrobami jí projížděla taková bolest, že se sotva vlekla. Omarovým ránám už přivykla; smířila se s tím, že je schopen se s ní milovat, jen když ji předem ztluče. Ale tentokrát měla strach, že ji i dosud nenarozené dítě zabije. Proto utekla. A teď se vlekla přízračnou nocí. Každý krok pro ni byl kilometr dlouhý, každé nadechnutí probudilo palčivou bolest. Modlila se, aby v sobě našla sílu dojít do Rajské ulice. Tam, za jasně ozářenými okny, najde bezpečí a vlídné přijetí. Společná modlitba ještě neskončila. Jasmína byla v myšlenkách u svých osmnáctých narozenin, které měla oslavit už za necelý měsíc. Její vyhlídky do budoucnosti však nebyly vůbec růžové. Za ty čtyři měsíce, které uplynuly od její nehody, ani jedinkrát nebyla u Dahíby. Nechodila ani do školy či do baletu a za celou tu dobu se neviděla s jedinou ze svých kamarádek. Pozvolna se začne podobat

oněm neprovdaným staropanenským tetám, stane se z ní žena, která v životě ostatních zaujímá okrajové místo. To Zu Zu měla alespoň vzpomínky, které její život dělaly snesitelný. Jaké vzpomínky mám ale já? ptala se Jasmína sama sebe. Nepřežila nic než ono letmé setkání s krásným cenzorem. Také Nafísa byla v duchu jinde. Celé to modlení jí připadalo jalové a falešné. Kdyby tak radši mohla jít do Cage ďOr, dát si šampaňské, poslouchat příjemnou hudbu a oddávat se lichotkám svého gigola. Dokonce ani Ibráhím, který vedl modlitbu, nevnímal zbožná slova, jež četl z koránu. Odříkával je zcela mechanicky a při tom myslel na vysněného dědice. Jeho touha po dalším potomstvu zůstávala nenaplněná. Přece tu však byla jiskřička naděje: za měsíc mělo přijít na svět Amířino děťátko. Že by mu Bůh přece požehnal a dal mu vnuka? Modlitby byly u konce. Teď přijde na řadu příběh Muhammadova života. Za jeho časů Bůh věřícím uložil modlit se padesátkrát za den. ale prorok Mojžíš Muhammadovi poradil, ať poprosí Boha, aby se spokojil s pěti modlitbami. Zatímco Ibráhím odříkával příběh, který už všichni znali nazpaměť, zadíval se na Alici, která tu seděla s biblí v klíně. Vzpomínka na zřídkavé společně strávené noci, které následovaly po onom večeru, kdy jí před pár měsíci přimíchal do koňaku Chadídžin lektvar, ho naplňovala takovými výčitkami svědomí, takovým studem, že se v duchu zapřísáhl, že už nikdy nepoužije žádnou lest, aby mu jeho žena porodila dítě. V duchu složil slib, že nechá na Bohu, jestli mu dá syna nebo ne. Vtom se ozval zvonek u zahradní branky. Jedna ze sloužících vyšla ven a za chvíli přivedla do salonu Amíru. Dívka klesla na pohovku. Všichni se kolem ní seběhli.

Alice svou dceru sevřela do náručí. “Děťátko moje, holčičko moje drahá! Co se proboha stalo?” zvolala vyděšeně. Mezi jednotlivými vzlyky a bolestnými stony ze sebe Amíra vypravila jediné slovo: Omar. “Okamžitě pro něj pošli!” obrátila se Chadídža na Ibráhíma. “Ne! Ať sem nechodí. Prosím…” zanaříkala Amíra.

Ibráhím se posadil vedle ní. “Pověz mi, co se stalo. On ti ublížil?”

Amíra uviděla hněv v otcových očích a náhle dostala o Omara strach. Celá omámená bolestí řekla: “Ne… tak hrozné to nebylo… Je mi to líto, tatínku.” O chvíli později se objevili policisté a oznámili, že přišli pro Amíru Rašídovou, protože odešla od svého manžela. Jejich prohlášení vyvolalo bouři nevole. Všichni přítomní začali lamentovat a hlasitě protestovat. Amíra však v zásadě neměla jinou volbu než vrátit se domů. Policisté vysvětlovali, že Omar má podle zákona právo nechat svou ženu zajistit, protože od něj utekla. V případě nutnosti prý dokonce mohou provinilou ženu přivést zpátky k jejímu muži násilím. Amíra se vzpěčovala jít s policisty dobrovolně. Tety a sestřenice lomily rukama. Jestli se to dozví sousedé, dostane Amíra nálepku ženy, která neposlouchá svého manžela, a uvrhne celou rodinu do hanby. “V tom případě nám nezbývá nic jiného…” řekl jeden z policistů a chystal se Amíru odvést násilím. Dívka s pláčem vstala z pohovky, v příštím okamžiku však vykřikla a klesla na kolena. “Modlete se za nás! Porodní bolesti začaly!” řekla Hanejja. “Na to je ale ještě brzy!” vykřikla Alice. “Když nadejde čas, který stanovil Bůh, pak není brzy,” pravila Chadídža klidně a pomohla Amíře vstát. “Pojďte, musíme si pospíšit. Ať někdo dojde pro Keltu.” Porod netrval dlouho. Dítě se narodilo pod baldachýnem široké postele s nebesy, v níž spatřily světlo světa celé generace Rašídů. Byl to chlapec, a jak řekla Ketta, narodil se ve znamení dvojhvězdí Antares ze souhvězdí Štíra, v šestnáctém domě. Propukly oslavy a Ibráhím se poprvé po dlouhých týdnech zase usmíval. Amíra se s láskou dívala na své děťátko a přitom zapomínala na utržené rány. “Tolik jsem si přála, aby ještě chvíli počkal. Chtěla jsem, aby se narodil na moje narozeniny.” Brzy jí mělo být sedmnáct. Alice s Ibráhímem stáli u jejího lůžka a usmívali se přes clonu slz. “Nemůžu uvěřit, že jsem babička,” řekla Alice se smíchem. “Ještě mi není ani osmatřicet a už jsem babička! Musím ti prozradit tajemství, Ibráhíme, tedy vám oběma.” Podívala se na svého muže a řekla: “Taky brzy budu matkou. Čekám dítě.”

“Alice, drahoušku!” vypravil se sebe Ibráhím a sevřel ji do náručí. “Jsem tak šťastný!” Posadil se na kraj postele a vzal svou dceru za ruku. “V noc tvého narození mi Bůh skutečně požehnal, protože jsi mi dala vnuka,” řekl. Pak se s rozzářenou tváří podíval na Alici. “A dá-li Bůh, budu mít ještě i syna. Vy obě jste mě obdařily velkým štěstím.” Alice se zmužile usmívala. Musela však myslet na všechny ty noci, kdy ji Ibráhím opíjel koňakem. Věděla, že se s ní nemiluje z lásky, ale jen proto, že chce syna. Alice už nechtěla děti. Teď se však přece těšila. Jestli to bude chlapec, bude se jmenovat Edward, rozhodla se. Amíra seděla u otevřeného okna ve svém bytě a pozorovala Nil, jehož hladina se vzdouvala pod nápory chamsínu. V náručí houpala svého novorozeného synka. Dotek teplého tělíčka, pohled na drobné ručičky a nožičky, měkké bříško a rozkošný obličejík jí dávaly zapomenout na všechno soužení. Omar jí dovolil, aby zůstala v Rajské ulici, než se zotaví po porodu, ale sotva s dítětem přišla domů, znovu ji zbil. Od té doby však už uplynuly dva týdny, během nichž se jí ani nedotkl. Amíra se modlila, aby mu to nevinné stvoření zabránilo být k ní tak strašně surový. Třeba v Omarovi probudí pocit odpovědnosti, která mu připadla spolu s rolí otce, třeba se Amíra dočká jeho uznání za to, že mu dala syna. Amíra se podívala na hodinky. Omar se vrátí domů až za několik hodin. Dostala nápad. Zabalí dítě do přikrývky a zajede si taxíkem do Rajské ulice. Bude to její první návštěva domova v roli matky. Rychle se začala chystat a přitom si v duchu malovala, jakého se jí dostane přivítání, jak ji budou všichni objímat a zářit radostí. Už ji nebudou brát jako jednu z těch svobodných mladých dívek, které žijí v domě Rašídů. Je teď vážená a ctěná manželka a matka. Když však chtěla odejít, zjistila, že nejdou otevřít dveře od bytu.To je divné, přemítala, vždyť za tu krátkou dobu, co tenhle dům stojí, se určitě nestačily zkřivit. Ještě jednou vší silou vzala za kliku a vtom pochopila, že dveře nejsou vzpří-čené, ale zamčené. Musel je za sebou zamknout Omar, když ráno odcházel na univerzitu. Amíra se dala do hledání klíče. Jako první propátrala kabelku, pak všechna místa, na která ho mohla odložit. Klíč nebyl k nalezení. Měla na sebe vztek, že ho někam zašantročila, a rozhodla se zavolat majiteli domu, který měl univerzální klíč. Když však zvedla sluchátko z vidlice, zjistila, že telefon je němý. Zírala na sluchátko ve své ruce a náhle ji zamrazilo. Je možné, že ji Omar zamkl schválně a zablokoval i telefon? Ne, to určitě ne. Tak daleko by přes veškerou svou surovost nezašel. Prostě jen z roztržitosti otočil klíčem v zámku. A na káhirské telefony nebylo nikdy spolehnutí. Amíra uložila Muhammada zpátky do postýlky a šla do kuchyně chystat večeři. Představa, jak se Omar bude omlouvat, až se vrátí domů, a jak se tomu hloupému omylu zasmějí, ji uklidnila. Rozhodla se, že uvaří jeho zamilované jídlo, nadívané jehněčí hrudí. K jejímu překvapení však Omar nepřišel k večeři. S rostoucími obavami na něj čekala celou noc. Když se nevrátil ani druhý den, změnil se její strach ve zděšení. Omar ji skutečně zamkl a prostě zmizel. Pokoušela se otevřít zámek i bez klíče. Ale tak se jí třásly ruce, že se jí podařilo jen vytrhnout z dveří kliku. Protější klika třeskla na podlahu chodby. V naději, že se jí podaří dveře vysadit z pantů, popadla Amíra kladivo a šroubovák. Ale ani tentokrát neuspěla. A tak začala bušit na dveře a volat o pomoc. Nedělala si však iluze, že ji někdo uslyší. Bydleli v posledním patře a obyvatelé obou sousedních bytů nebyli po většinu dne doma. A i kdyby byli, stejně by jí nepomohli. Pokud se muž rozhodl potrestat svou ženu, nikdo se do jejich sporu nechtěl míchat. Když se Omar třetího dne konečně objevil doma, byla Amíra polomrtvá strachy. Byl opilý. Kopl do dveří a mrštil po ní klikou. “Cos to prováděla s těmi dveřmi, ty mrcho? Zadarmo je nikdo nespraví!” “Nebyl jsi doma a já měla strach…”

Chystal se ji uhodit, ale Amíra stačila uhnout. “Potřebuješ pořádnou lekci!” rozeřval se na ni. “Zneuctila jsi mě! Prostě jsi utekla! Ví to celý dům! Všichni se mi za zády posmívají! U Proroka, já už z tebe udělám poslušnou ženu.” Pobíhal po bytě a mlátil do žárovek, až střepiny lítaly na všechny strany. Amíra ho s vyděšeným výrazem sledovala a úpěnlivě prosila, aby nevzbudil dítě. “Co chceš dělat, Omare?” “Dám ti lekci, na kterou do smrti nezapomeneš!”

“Už nikdy neuteču, to ti slibuju…” Chtěla ho udobřit, on ji však odstrčil, odtáhl televizor od stěny a vytrhl kabel ze

zásuvky. Totéž udělal s rádiem. Když rozbil veškeré žárovky, takže se celý byt ponořil do tmy, zamířil ke dveřím. “Počkej!” zaprosila Amíra. “Neodcházej! Prosím tě, nenechávej mě tu samotnou! Není tu skoro nic k jídlu. Dítě potřebuje…” Ale Omar za sebou beze slova práskl dveřmi. Slyšela, jak se v zámku otočil klíč.. Probudilo ji klepání na dveře. V první chvíli nevěděla, kde je. Byla tma. Útroby jí svíral hlad, hlava jí třeštila. Pak pochopila, že usnula v obývacím pokoji na zemi. Konečně se rozpomněla: Omar ji zamkl - kdy to bylo? V neproniknutelné tmě tápala do ložnice. Sotva zvedla Muhammada z postýlky, začal hledat její prs. Jak dlouho ještě bude mít mléko, aby ho mohla nakojit? Už dva dny neměla pořádně v ústech. Znovu se ozvalo zaklepání. Amíra poslepu zamířila ke dveřím bytu. “Je zamčeno,” řekla. “Kdo je tam?” “Ustup stranou.” ozval se z chodby Zakarja a v příštím okamžiku kopnutím rozrazil dveře. V chodbě stála Jasmína s Tahíjou. “Bismilláhi!” vykřikly, když uviděly Amíru. “Co se to tu děje?” “Zamkl mě!” odpověděla Amíra a Tahíja ji k sobě přitiskla. “Pokoušeli jsme se ti dovolat,” řekla Jasmína a rozhlížela se po ztemnělém bytě. “Omar byl v Rajské ulici, a když jsme se na tebe ptali, řekl nám, že nemůžeš přijít, protože máš moc práce s malým. Já věděla, že něco není v pořádku.” “Půjdeš s námi,” řekl Zakarja. “Přichystej děcko.”

Popadli přikrývku a Amířin plášť, právě když se však chystali odejít, stanul ve dveřích Omar. “Co tu děláte?” řekl hlasem přeskakujícím zlostí. “Odvedeme svou sestru s sebou,” řekla Jasmína. “Neopovažuj se nám v tom bránit, ty zvíře!” “Zmizte z mého bytu! Moje žena zůstane tady!” Chytil Amíru za paži, ale Jasmína si bleskurychle vyzula botu a praštila ho s ní po hlavě. Omar vykřikl bolestí, zapotácel se a svezl se na zem. Čtveřice s dítětem chvatně opustila byt. Jejich příchod do Rajské ulice rozpoutal hotovou bouři. Pohled na Amíru všechny vyděsil. Když slyšeli, co Omar provedl, dali průchod svému rozhořčení. Zeny odvedly Amíru

s dítětem do salonu; jedna přes druhou vykřikovaly, že Omar musí dostat za vyučenou. “Ať se ten mizera usmaží v pekle!” volala Hamída. “Kde je strýček Ibráhím?” dožadovala se Rajja. “Je jeho povinností zakročit!” “Není síly ani moci kromě Boha,” naříkala stará teta Fá-hima. Chvíli trvalo, než se Chadídže podařilo zjednat pořádek. “Rozsudek přenechme Bohu,” pravila. “Buďte zticha. Raj-jo, pošli všechny pryč. Dohlédni, aby se děti uložily ke spaní. Hoši, to platí i pro vás. Taufíku, přesvědč se, jestli má strýc Karím u postele hůl. Všichni se teď rozejdete do svých pokojů, ať v tomto domě zase zavládne boží mír.” “Ale ta záležitost se týká celé rodiny, teto Chadídžo,” protestovala Hanejja. “Já se o to postarám.”

Když všichni odešli, Chadídža se vlídným hlasem obrátila na Amíru. “Musíš se vrátit domů a usmířit se se svým mužem. Jsi teď vdaná žena a odpovídáš se manželovi.” “Zachází se mnou hrozně, umm. Jak se jen může takhle chovat?” Chadídža své vnučce shrnula vlasy z čela. “Omar byl odjakživa nevychovaný mládenec,” odpověděla. “Je po otci, který zemřel dřív, než ses narodila. Já nevím, třeba to má v krvi. Nikdy ale nesmíš zapomenout, moje milovaná vnučko, že dobrá manželka umí rodinná tajemství ukrýt pod závoj.” Do salonu vešel Ibráhím. Během uplynulých dvou týdnů se z něj stal jiný člověk, protože se usmířili s Alicí. Ibráhím ji hýčkal jako v době jejich líbánek. “Tvůj otec je stejného názoru, Mišmiš. Musíš se vrátit zpátky ke svému muži.” “Ale já se ho bojím! Mám strach, že ublíží malému.”

“Nic takového neudělá, to ti slibuji.”

Když se v Rajské ulici o chvilku později objevil Omar a dožadoval se své ženy, odvedl ho Ibráhím do místnosti vedle salonu a zavřel dveře. Klidným tónem svému synovci přikázal, že Amíru už nikdy nesmí zamknout. Omar se zasmál. “Je to moje právo, strýčku. Podle zákona smí manžel svou ženu zamknout, když jí chce zabránit, aby mu zase utekla. Do toho ty nemáš co mluvit.” “Zákon možná Amíru ochránit nedokáže. Ale já ano,” odpověděl Ibráhím mrazivým hlasem. “Ještě jednou na ni vztáhneš ruku, ještě jednou ji zamkneš, ještě jednou jí budeš vyhrožovat, bít ji nebo jí jinak ubližovat, a já tě zatratím, Omare. Vyobcuji tě z rodiny, přestaneš být mým synovcem.” Upřel na něj pronikavý pohled. “Už nebudeš Rašíd.” Omara jako když šlehne bičem. Zbledl jako stěna. Věděl, že jeho strýc má tu moc splnit svou výhrůžku; kdyby to udělal, přestal by Omar pro rodinu existovat. Jeho dědeček Alí zapudil tetu Fátimu. Od té doby se o ní nikdo nesměl slovem zmínit. Na Alího příkaz prostě přestala existovat. A stejné by to bylo s ním. Omar se třásl strachem a zlostí zároveň. Dalo mu práci se ovládnout. “Ano, strýčku,” řekl zajíkavým hlasem. “Já ti nevěřím, a proto budu Amíře každý den telefonovat. Jednou týdně se na ni přijdu podívat. A ty jí nebudeš upírat právo kdykoliv sem i s dítětem přijít. Nepokoušej se jí v tom bránit. Rozuměls?” “Ano, strýčku,” odpověděl Omar se svěšenou hlavou.

Když Omar s Amírou odcházeli ze salonu, Jasmína se za nimi dlouze dívala. Bylo jíAmíry líto. Její sestra už byla poznamenaná, označkovaná i před zákonem - nosila nálepku ženy, která neposlouchá svého muže. Jasmína náhle pochopila, že jsou na tom obě stejně. I já jsem označkovaná, poznamenaná kvůli hloupé nehodě, pomyslela si. I já jsem se stala zajatkyní nevědomosti a předsudků. Jasmína cítila, jak se jí zmocňuje zvláštní, dosud nepoznaný pocit. Bylo to jako probuzení, jako kdyby uplynulé čtyři měsíce spala a teprve teď otevřela oči. Srdce jí sevřela touha rozběhnout se za sestrou a přivést ji zpátky. Avšak zákon byl na Omarově straně. Pocit bezmoci přiměl Jasmínu vyhledat babičku. Našla ji v její ložnici. “Prosím o dovolení, abych si s tebou mohla promluvit, umm,” začala uctivě. “Dělám si velké starosti o Amíru a Omara.” Chadídža si povzdechla. “Dá-li Bůh, své problémy si vyřeší.” “Ale zákon je vůči ženám nespravedlivý, umm,” namítla Jasmína a posadila se na kraj postele. “Není správné nutit ženu žít v nešťastném manželství.” “Zákon byl sepsán na ochranu žen.”

“Na ochranu žen! Při vší úctě, umm, noviny jsou každý den plné zpráv o jejich nerovném postavení. Zrovna dnes-

ka jsem četla o jedné mladé ženě, jejíž muž si vzal druhou manželku a odjel s ní z Egypta. První žena tu zůstala sama s malým dítětem. Muž nemá v úmyslu vrátit se zpátky, ale odmítá nechat se rozvést. Ta žena se dokonce pokoušela dosáhnout rozvodu prostřednictvím soudu, aby se mohla znovu vdát. ale soudci bez svolení manžela nehnou prstem. Napsala mu už spoustu dopisů, ale on na ně neodpovídá. A tak je ta mladá žena jen kvůli mužově bezohlednosti odsouzená k osamělosti.” “To je výjimečný případ,” prohlásila Chadídža a dál si kartáčovala své černé vlasy. “Není, umm. Jen si přečti noviny. Ty pořád jen posloucháš rádio, ale noviny jsou takových případů plné. Četla jsem třeba o muži, který nedávno umřel. Při pohřbu vyšlo najevo, že měl kromě své první ženy v různých čtvrtích Káhiry tři další a žádná z nich o tom neměla tušení. Každá z těch vdov si myslela, že zdědí veškerý jeho majetek, a místo toho si to málo, co po sobě zanechal, musely mezi sebou rozdělit.” “Nebyl to dobrý člověk.”

“Přesně to chci říct, umm. Nebyl to dobrý člověk, ale podle zákona měl právo mít víc manželek, aniž by jim o tom vůbec řekl! Takový zákon je vůči ženám nespravedlivý, stejně jako je nespravedlivý v případě Amíry. Jen pomysli na všechny ty nebohé ženy bez rodiny, která by tak jako ta naše hájila jejich zájmy a zabránila surovému manželovi, aby je bil.” “Milosrdný Bože!” pravila Chadídža a odložila kartáč. “Ještě nikdy jsem tě neslyšela takhle mluvit. Kdo ti tyhle nápady nasadil do hlavy?” Jasmína si s překvapením uvědomila, že víceméně opakuje Dahíbina slova. Za ty měsíce výuky u slavné tanečnice převzala i politické názory a postoje své učitelky. “Tomu ty nerozumíš, holčičko moje,” řekla Chadídža. “Jsi ještě moc mladá. Základem našich zákonů jsou boží zákony. Proto naše kroky vedou boží přikázání. A Bůh činí jen dobro, stvořitel veškerého života buď pochválen.” “Ukaž mi, kde stojí psáno, že jako ženy musíme snášet větší útrapy.” Chadídžin hlas ztvrdl. “Nedovolím, abys zpochybňovala zjevené slovo boží.” “Ale ten zákon se neopírá o slovo boží, umm! Prorok říká, že žádná žena nemá být nucena k manželství proti své vůli.”

“Stojí psáno, že žena je svému muži povinována poslušností.” “To je zákon, který platí pro ženy. Existuje ale i zákon pro muže, umm. V naší společnosti se zákony týkající se mužů nedodržují.” “Co to povídáš!”

Jasmína pátrala v paměti po nějakém příkladu. “Tak třeba ty od nás děvčat vyžaduješ, abychom se slušně oblékaly a způsobně chovaly, protože tak je to psáno v koránu. Ale Omar a Zaki se od určitého věku směli oblékat, jak chtěli, a mohli si dělat, co chtěli.” “Jako muži na to mají právo.”

“Opravdu?” Jasmína sáhla po koránu, který ležel pod podobiznou Alího Rašída. Vzala tlustou knihu do ruky a zalistovala v ní. “Podívej, umm, tady to je. Súra dvacet čtyři, verš třicet. Jen čti.” Chadídža se zadívala na potištěné stránky.

“Už víš, co chci říct? Už jsi dočetla?”

“Nedokážu to přečíst,” řekla Chadídža tiše.

“Ale tady to stojí naprosto jasně.” Jasmína začala předčítat: “Řekni věřícím mužům, aby cudně klopili zrak a střežili svá pohlaví - a to je pro ně čistší, vždyť Bůh je dobře zpraven o všem, co konají.” Jen co se nadechla, vyhrkla: “Vidíš? Mužům se ukládá totéž co ženám, ale dodržování slova božího se vyžaduje jen od žen.” Sotva Jasmína pronesla první slova další věty, uvědomila si ke svému údivu, že už zase cituje Dahíbu: “Boží zákony jsou spravedlivé. Ale zákony lidí, které zákony koránu obracejí naruby, spravedlivé nejsou. Podívej, tady je další příklad.” “Nedokážu to přečíst,” opakovala Chadídža, když Jasmína znovu zalistovala knihou. “Mám ti přinést brýle?”

“Jasmíne, já tím chci říct, že neumím číst. Nikdy jsem se to nenaučila.” Dívka si s ohromeným výrazem sedla.

“To je moje ostuda, kterou před všemi tajím,” řekla Chadídža a přistoupila k oknu. “Je to…jediný podvod, kterého jsem se kdy dopustila. Ale tvůj dědeček mě naučil Slovu božímu, i když neumím číst. A díky němu znám boží zákony.” “Neumět číst není žádná ostuda,” řekla Jasmína konejšivě. “Sám Prorok, nechť žehná mu Bůh, neuměl číst a psát.

Ale při vší úctě k dědečkovi, umm, třeba tě nenaučil všechny zákony.” “Honem se pomodli, dítě. Dopustila ses urážky dědečka. Byl to dobrý člověk.” Když Jasmína uviděla babiččinu tvář, která obrážela její vrozenou důstojnost a autoritu, hrdý výraz v bystrých černých očí, zalitovala své poznámky. Ale umm sama přece říkala, že vyřčené slovo už nelze vzít zpátky. “Ctím zákony boží, ale zákony ustanovené muži jsou nespravedlivé,” řekla ještě o poznání měkčím hlasem. “Není mi ještě ani osmnáct a už jsem odsouzená k životu, který se podobá spíš smrti než životu, a to jen proto, že nemůžu mít děti. Jsem potrestaná za něco, co nemůžu ovlivnit, co vůbec nesouvisí s mojí ctí, ale spíš s lidskou nemohoucností. Odmalička jsi nás učila, že Bůh je milosrdný a moudrý. Bůh říká: ,Má vůle je, abyste byli šťastni. Umm, Amíra by měla dostat možnost se s Omarem rozvést.” “Žena, která se nechá rozvést se svým mužem, uvrhne svou rodinu do hanby.” “Ale teta Zu Zu přece byla rozvedená a teta Dorejja a teta Ájša taky.” “Ty jsou jen z dědečkovy přízně, ale nejsou to jeho přímí potomci. Je povinností vnuků a vnuček Alího Rašída chránit čest rodiny.” Jasmína vzala babičku za ruku a naléhavým tónem řekla:

“A my musíme ve jménu cti trpět a být nešťastné? Musí Amíra kvůli rodinné cti žít v nesnesitelném manželství? A musím já vést plytký a prázdný život jen proto, že mi ta hnusná pokoutní doktorka v ulici . července způsobila infekci?” “Čest je člověku nade vše,” odpověděla Chadídža tiše chvějícími se rty. “Bez cti nejme ničím.” “Umm,” řekla Jasmína, “bylas mi matkou, která mě vychovala. Vštěpovalas mi boží přikázání, učilas mě rozeznávat správné od nesprávného. Jedinkrát jsem o tobě nezapochybovala. Ale v životě přece nemůže jít jen o čest.” “Nejsem schopná uvěřit, že vnučka Alího Rašída může něco takového vypustit z úst, že může takhle mluvit se svou babičkou. Mám strach o osud světa, v němž dívka odmlouvá starší ženě a překrucuje slovo boží, jak se jí zlíbí. Hluboce jsi mě ranila.”

Jasmína se kousla do rtu. “Prosím tě, abys mi odpustila a požehnala mi, umm,” řekla po krátké odmlce. “Musím si najít svou cestu… svůj život. Ještě dneska odejdu. Musím se pokusit přijít na to, kam patřím. Modli se za mě.” Ještě dlouho poté, co Jasmína odešla, stála Chadídža ukrytá za mřížovím mašrabíje. Když uviděla, jak před dům předjelo taxi, na ulici vyšla její vnučka s kufrem v ruce, nastoupila do něj a odjela, vybavilo se jí děvčátko, jež jedné noci před osmnácti lety, která byla stejně bouřlivá jako ta dnešní, přišlo s její pomocí na svět. A té noci Ibráhím proklel Boha.

. kapitola

Zakarja viděl anděly.

Alespoň o tom byl přesvědčený. Avšak ony ženské bytosti, které se nad ním vznášely v měkkém zlatavém světle, byly Chadídža a Sára, kuchařka rodiny Rašídů. Poslední, na co si pamatoval, bylo nesnesitelné vedro panující v kuchyni. Za několik dní končil ramadán.

Zakarja ucítil něčí ruku v týle a cosi teplého a sladkého na rtech. “Vypij to,” řekl hlas jeho babičky. Po pár doušcích se mu v hlavě opět projasnilo. “Co se stalo?” zeptal se, když uviděl ustaraný výraz své babičky. “Omdlel jsi, Zaki.”

Zpozoroval šálek v její ruce a pochopil, že mu právě dala napít čaje. S námahou se posadil. “Kolik je hodin?” chtěl vědět. “Neměj obavy,” odpověděla Chadídža konejšivě. “Čaj je povolený. Slunce už zapadlo. Ostatní jsou dole v salonu a večeří. Pojď, půjdeme za nimi.” Zakarja pochopil, že leží na posteli ve svém pokoji. Jeho pohled zabloudil k Sáře, která mlčky postávala za Chadídžou. “Omdlel jsi v kuchyni, mladý pane,” ozvala se. “Donesli jsme tě sem do tvého pokoje.” Chadídža ho pohladila po vlasech. “Postil ses hodně přísně, Zaki?” Zakarja se opřel zpátky do polštářů. Ještě ne dost, pomyslel si. Kéž bych byl nepil ten čaj, i když už slunce zapadlo! Ramadán měl už brzy skončit a Zakarja věděl, že s ním skončí i čtyři týdny půstu a pokání. Zmocnila se ho panika, protože mu už nezbývalo moc času na záchranu své duše. Sedmnáctiletý Zakarja se každý den postního měsíce snažil naplnit obsah čtvrtého pilíře víry - od východu slunce až do jeho západu nic nejedl a nepil, odřekl se tabáku

a dokonce i kolínské, aby zvítězil nad svými vášněmi, nástroji satanovými. Každý věděl, že jídlo a pití posilují ďáblovu moc, a proto jen přísný půst dokáže držet nepřítele Boha v šachu. Během ramadánu však šlo o víc než jen o to, nedávat tělu potravu a tekutiny, šlo i o duševní půst. A ten se Zakarja snažil dodržovat ze všech sil. Bylo třeba zaplašit pomíjivé pozemské myšlenky a cele se soustředit na Boha. Tak jako sousto chleba obrátí vniveč půst těla, zmaří jediná nečistá myšlenka půst duše. A Zakarja duševní půst porušoval každý den nejposvátnějšího měsíce muslimů. “Jsi k sobě moc přísný, chlapče můj,” řekla Chadídža. “Je zakázáno držet půst bez přerušení, a já jsem přesvědčená, že tys to tak dělal. Bůh od nás nežádá víc, než abychom se očišťovali od východu slunce do jeho západu. Pak smíme jíst po libosti. Nezapomínej, že Bůh je milosrdný a že je naším živitelem.” Zakarja se odvrátil. Tohle umm nemůže pochopit. Já chci být zbožný, chci, aby mě Bůh obdařil svou milostí. Jak si to ale můžu zasloužit, když nejsem schopný zbavit se hříšných myšlenek? Jak ale třeba jen na hodinu, na pouhou minutu zapomenout naTahíju? Bylo snadné odříct se jídla a pití, ale myšlenky se vydávaly svou vlastní cestou pokaždé, když Zakarja zahlédl Tahíju nebo si vzpomněl na polibek v onen večer po svatbě Omara a Amíry. “Co je s tebou, chlapče můj?” zeptala se Chadídža. “Vím, že tě něco trápí. Máš problémy ve škole?” Zakarja upřel na Chadídžu své zelené oči a stísněným hlasem řekl: “Chtěl bych se oženit.” Chadídža se na něj překvapeně podívala. “Vždyť ti ještě není osmnáct, Zaki. Nemáš práci, nebyl bys schopen uživit ženu a děti.” “Omarovijsi taky dovolila, aby se oženil,! když ještě studuje.” “Omar dostal dědictví po svém otci. A už za rok získá diplom a dostane místo jako inženýr. U něj je to něco docela jiného než u tebe.” “Mohli bychom s Tahíjou přece bydlet tady, dokud nedo-dělám školu.” “S Tahíjou? Ty se chceš oženit s Tahíjou?”

“Umm, o umm!” vyhrkl Zakarja. “Toužím po ní z celého srdce! Já ji miluji! Moje srdce plane touhou!”

Chadídža si povzdechla. Tihle mladí muži! Neustále je stravují vášně. Kde jsou ty časy, kdy se dokázali ovládnout a přimět se k trpělivosti? “Jsi ještě příliš mladý,” řekla vyhýbavě. Zakarja není skutečný Rašíd. Nemůže si Tahíju vzít. “Prosím, promluv o tom s otcem. Netroufám si za ním jít. Chová se ke mně jinak než k Jasmíne a Amíře. Když se na mě podívá, mám pocit, jako kdyby mě ani neviděl. V životě bych s ním o tom nedokázal mluvit. Řekni mu, že bych se chtěl oženit s Tahíjou. Prosím, umm, prosím…” Chadídža počkala, až všichni dojedí - během ramadánu bylo u stolu po dlouhém dni hladovění rušno a veselo - a pak se vydala do druhého křídla domu. Zaslechla smích Rajji-ných synů a jejich bratrance Taufíka. Hoši spolu bezpochyby hráli vrhcáby. Za dveřmi pokoje strýce Karíma se ozýval jeho monotónní hlas; stařec odříkával svou třicetinku koránu, což činil tento měsíc každý večer, takže ke konci ramadánu měl přečtené celé Písmo boží. Ibráhím byl ponořený do studia odborné lékařské publikace. Jedna z jeho pacientek k němu přišla s jakýmisi záhadnými potížemi a on si nevěděl rady s diagnózou. “Mohla bych si s tebou promluvit, synu?”

Ibráhím matku přivítal s úsměvem. Od chvíle, kdy mu Alice prozradila, že čeká dítě, byl v mnohem lepší náladě. Chadídže neuniklo, že dokonce přibral. I tváře se mu vyplnily a pleť vyhladila. Chadídža mu vylíčila rozhovor se Zakarjou a řekla mu i o své domněnce, že by se s Tahíjou neměl oženit, protože vlastně nepatří do rodiny. “Měl jsem v Citadele zjevení, umm,” řekl Ibráhím. “Pochopil jsem, že jsem se dostal do vězení, protože jsem, jak jsi mi ty sama kdysi řekla, přestoupil boží zákon, který nám zakazuje přijmout za vlastního syna jiného muže. Od té doby jsem se o toho chlapce přestal zajímat. Dělej tedy, co uznáš za vhodné, matko.” “Chci udělat, co je vhodné pro naši rodinu.”

“Vhodné pro naši rodinu? Bylo by jí snad nějak ublížilo, kdyby se Amíra provdala za Hasana, tak jak jsem chtěl? Alespoň by ji netloukl jako Omar.” “To je obehraná písnička, synu. Jistě víš, proč jsem tenhle svazek nechtěla připustit. To, jak tě Hasan zradil…”

“Ano, Hasan mě zradil!” skočil jí do řeči Ibráhím. “Při Bohu! Kéž bys mi to nikdy nebyla řekla. Kéž by sis to byla nechala pro sebe a já mohl dál žít v blahé nevědomosti. Alespoň bych dnes měl bratra a Amíra manžela, který by jí neubližoval.” Chadídža se na něj podívala se zděšením v očích. Ibráhím s ní ještě v životě takhle nemluvil. “Pros Boha o odpuštění, synu! Já se tě ptám: Chtěl bys mít za přítele muže, který tě dostal do vězení? Bylo by ti milejší, kdyby si tvou dceru vzal on?” “Muka nejistoty nejsou nic ve srovnání s tím, jaká muka může způsobit pravda! Ano, byl bych radši, kdybys mi to byla nikdy neřekla. A teď nechci, abys mi cokoliv říkala o Zakarjovi. Za pár měsíců se mi narodí vlastní syn. Nic jiného mě nezajímá. Teď už, prosím tě, jdi, matko. Jdi a nalož s mým… s tím chlapcem, jak uznáš.” “Ale on ti nemůže být lhostejný, Ibráhíme. Zakarja sice není z tvé krve, ale přesto za něj neseš odpovědnost. A před světem je to tvůj syn.” Ibráhím se k ní otočil zády a sáhl po knize. “Před světem i před Bohem mi Alice dá syna.” Bůh neobdařuje ty, kdo ho zatracují, pomyslela si Chadídža nešťastně, “Musíš se s Všemohoucím smířit, můj milovaný synu, dřív než ti dá syny,” pravila tiše. Když se nedočkala odpovědi, povzdechla si. “Tak dobře, vysvětlím Zakarjovi, že je na ženění ještě moc mladý. Je mu teprve sedmnáct, a než pro něj najdeme ženu, musí dokončit studia a zvolit si nějaké povolání. A Tahíje najdu muže.” Ibráhím mlčel. Nebylo jeho úkolem starat se o vdavky neteří a sestřenic žijících v domě. Raději v duchu počítal dny, které ještě zbývají do narození Alího - jeho syn měl nosit jméno svého dědečka. Sliboval si, že pak zavládne mír alespoň mezi duchem jeho otce a jím. Po celém městě hřměla dělostřelba a rozléhalo se bubnování. Když z rádia Káhira zazněl výstřel z děla, který oficiálně ohlásil konec ramadánu, zaplavily ulice zástupy lidí v nových šatech, kteří se s dárky pro děti vypravili na návštěvu příbuzných. Po tři dny trvající svátek Id al-fitr, plný radosti a veselí, začal. Zakarja a Tahíja seděli na mramorové zahradní lavičce, na níž se bezmála před rokem poprvé políbili. Jim dvěma do smíchu nebylo. Tahíja byla zasnoubená a měla se ještě tento měsíc provdat za Džamála Rašída a odstěhovat se do jeho domu. Ta vyhlídka ji nijak nerozradostňovala. ale na rozdíl od Jasmíny a Amíry by ji nikdy nenapadlo postavit se umm na odpor a odmítnout si Džamála Rašída vzít. Mlčky seděli pod nebeskou bání posetou hvězdami, mezi nimiž svítil úzký srpeček měsíce, drželi se za ruce a vdechovali vůni jasmínu a zimolezu. “Nikdy tě nepřestanu milovat, Tahíjo,” řekl Zakarja do nočního ticha. “V životě nebudu milovat jinou ženu. Nikdy se neožením, ale zasvětím svůj život Bohu,” pravil, aniž by tušil, že opakuje slova, která téměř před osmnácti lety na břehu NiliBoužil jeho otec, když se loučil se Sárou. ” Tahíja mu položila hlavu na rameno a tiše se rozplakala.

Ibráhím se zadíval na ženu ve své posteli a sám sobě slíbil, že to byla poslední prostitutka v jeho životě. Nechal si předpovědět budoucnost u tří různých věštkyň a všechny tři mu řekly, že Alice nosí pod srdcem syna. Ibráhím dospěl k závěru, že svou vinu odčinil ve vězení a že mu Bůh odpustil minulé hříchy a dává mu možnost začít znovu. Ten muž měl plavé vlasy, které už začínaly řídnout. Ale přesto nebylo mýlky, že jsou plavé. Pokaždé, když se jejich pohledy přes hlavy davu setkaly, pokusila se Nafísa rozpoznat, jakou barvu mají jeho oči - byly šedé, nebo modré? Oba byli hosty na večírku pořádaném na počest známého novináře. Nafísa dostala pozvání jako dobrá přítelkyně hostitelky, dámy z lepší společnosti, která se dřív vyskytovala na Parukově dvoře. Toužila se s tím zajímavým mužem seznámit a právě přemýšlela, jak to nastrojit, když k ní přistoupila hostitelka, žena s ostřížím zrakem, která se ráda ujímala role prostředníka. Neunikly jí pohledy, které si vyměňovali oba její hosté. “Je to profesor Americké univerzity,” zašeptala Nafíse spiklenecky. “Řekla bych, že je velice hezký. Nejhezčí ale na něm je to, že není ženatý. Mám ti ho představit, drahoušku?” Jasmína stála v šatně Cage ďOr a upravovala si bílou saténovou galábíji. Hlavou jí prolétlo, jak pěkné by bylo, kdyby na jejím prvním vystoupení mohla být její rodina… Ten večer, kdy odešla z Rajské ulice, ji k sobě přijali Da-híba s Hakímem. Její rodina teď byli oni. Když konečně stanula na jevišti jako Dahíbina partnerka v novém, společném tanečním výstupu, měla pocit, že se snad bude vznášet. “Já Alláh!” volali diváci a bouřlivě aplaudovali. Jasmína se usmála a dala se do tance. Amíra přivinula Muhammada na prsa a pustila se do čtení biologické publikace, kterou dostala od Zakiho k narozeninám. Když z ložnice vyšel Omar v závoji vůně kolínské, ani nezvedla oči. A když jí řekl, že odchází, jen přikývla a obrátila na další stránku. Už z něj neměla strach. Ať už její otec Omarovi tehdy řekl cokoliv, zabralo to. Omar teď trávil večery se svými přáteli, ale proti tomu ona nic nenamítala. Měla Muhammada, který pro ni byl středem vesmíru. A měla své knihy. Amíra byla pevně rozhodnutá, že jednoho dne přesto začne studovat. Musí se osamostatnit. To byl jeden z důvodů, proč se při těch zřídkavých příležitostech, kdy se Omar vrátil domů opilý a zavolal ji k sobě do postele, chránila před novým těhotenstvím. Používala antikoncepční prostředek, který získala v jednom z center pro plánované rodičovství a rodinné poradenství, založených prezidentem Násirem. Alice v salonu aranžovala do váz květiny - pivoňky a růže ze svých záhonů. S přimhouřenýma očima posuzovala účinek kombinace růžové a žluté a přitom myslela na nový život, který jí rostl pod srdcem, na malého Eddieho. Bude to blonďáček s modrýma očima jako její bratr. Pojede s ním do Anglie a bude dbát, aby se rozvíjely jeho anglické geny. Nedopustí, aby se tak jako Amíra stal obětí předpotopních zákonů a tradic této země. Marjam Misrachiová lítostivým pohledem sledovala, jak v ohromném stěhovacím voze mizí poslední kusy jejich nábytku. Sulajmán prodal prostorný dům v Rajské ulici a oni se dnes stěhovali do bytu na náměstí Talaat Harb. Protáhla se kolem auta a spěšně zamířila k brance ve zdi obstupující sídlo Rašídů. Chadídža, která právě v zahradě sbírala byliny na své masti a léčivé nápoje, se narovnala a uviděla vcházet ženu, která byla po tolik let její sousedkou a nejlepší přítelkyní. Společně vychovávaly děti, sdílely svá tajemství, vzájemně se utěšovaly, tančily spolu baladí. Kam se všechny ty roky poděly?

Marjam v duchu truchlila pro svou přítelkyni, která se odcizila synovi i dceři, dokonce i vnukům. Toužila jí povědět o jejím třetím dítěti, o Ibráhímově a Nafísině sestře. Alí však Fátimu zapudil a Marjam tehdy musela své přítelkyni slíbit, že už nikdy nevysloví jméno její dcery, že se o ní už nikdy slovem nezmíní. To proto si teď Marjam říkala, že by bylo lepší, kdyby nevěděla, co věděla. Kéž bych se nebyla dozvěděla o jejím dalším osudu, pomyslela si nešťastně. Marjam bylo zatěžko nechat si své tajemství pro sebe.

“Až dobudu tuto zemi a lid si mě zvolí za svého vládce, staneš se mou královnou. Jsi z rodu šarífů, tak jako já. Je naším úkolem sjednotit pouštní kmeny. Touží po vůdci, který jim přinese boží zákon. Naše láska je výrazem boží moci na tomto světě. Jen když milujeme, můžeme pomáhat lidem…” Hlas jako by přicházel z blankytné oblohy, a přece ten, jemuž patřil, seděl před ní. Měl oči modré jako vody věčného Nilu, tmavou pleť beduínů a jasný hluboký hlas neochvějné mužné síly. Dokázal však být tak jemný, tak něžný, aniž by se jí jen dotkl. Jeho blízkost jí skýtala jistotu, byla jako nekonečná zářivá obloha, jako chladivá voda z průzračného pramene. Ale pak se ozval naříkavý hlas páva a do ní se dala zima. Děvčátko náhle osamělo. Snesla se noc a dívenka se s hrdlem staženým hrůzou dívala do tře-potavého plamene pochodní a naslouchala klení mužů, svištění bičů a sténání žen. Po tváři jí stékaly slzy. Těsně před ní se jako démon zjevil muž v rudém turbanu a s blyštivě bílými zuby. “Ano, je z rodu šarífů, ale nikdy se to nedozví,” zasmál se jízlivě. “Tohle půvabné poupě bude královnou nevěstek…” Zalapala po dechu, vykřikla a celé její tělo se napjalo k obraně před rukama mužů, které se po ní sápaly. Žádostivé ruce jí strhly šaty z těla. “Neee!” Chadídža seděla na posteli, zbrocená potem. Do tváře jí dopadal paprsek slunce. Měla dojem, že právě unikla z pekla. Celá roztřesená vstala, na vratkých nohou zamířila do koupelny a opláchla si obličej. Pak vyčerpaně klesla na stoličku a zůstala sedět, neschopná pohybu. Hlavou jí vířily vzpomínky. Viděla před sebou tváře, důvěrně známé tváře. Náhle jí bylo jasné, že se jí v dětství stalo něco hrozného. Ty tváře z jejích snů patřily mužům, kteří zvrátili její

osud a dali mu děsivý směr. Byla to moje vina? ptala se sklíčeně sama sebe. Spočívá na mně kletba? Moje rodina se potácí v tmách. Už od svých dětí nedokážu déle odvracet neštěstí. V časech nejistoty a chaosu, které zavládly, se rod rozpadá. Je to snad vůle boží? Selhala jsem, protože pouštní kmeny nemohly ustanovit svým králem onoho muže, který jim měl zprostředkovat boží zákon, vědomí síly lásky? Chadídže stékaly po tvářích slzy zoufalství. Vtom k ní ze zahrady dolehlo cvrlikání ptáka a Chadídža se napřímila. Musím se vydat na pouť do Mekky, rozhodla se. Jen Bůh mi může dát odpověď na mé otázky. Pomalu vstala. Cítila, že toto rozhodnutí vneslo do její duše znovu klid a mír. Ne, nebudu si zoufat, i když temné síly v tomto domě rozehrá-vají svou nekalou hru - se mnou, s mojí rodinou, s obyvateli Káhiry. “Chudák Ibráhím,” řekla Alice a sáhla po šálku kávy, který jí podávala Marjam Misrachiová. “Obávám se, že už si z Anglie nepamatuje o moc víc, než že ho můj otec během naší svatební cesty odmítl přijmout. Eddie se k němu samozřejmě choval ohromně přátelsky. Byl jako moje matka. Oba dva milovali exotiku. Ale otec byl přesvědčený, že jsem se vdala pod svou společenskou úroveň.” Zaposlouchala se do zvuků hudby, která k nim slabounce doléhala přes zeď sousedního bytu. Byla to arabská hudba, které Alice nikdy tak docela nepřivykla. “Jsem tak ráda, že konečně pojedeme do Anglie,” pokračovala. “Mám pocit, jako kdyby nám ta cesta dávala novou šanci.” “Rodina je moc důležitá,” řekl Sulajmán. Už se trochu vzpamatoval z toho náporu starostí, které mu přinesly poslední roky, a zdálo se, že si vychutnává klid penze. “Marjam a já bychom se taky rádi rozjeli za dětmi. Jsou ale rozeseté po celém světě a taková výprava je bohužel nad naše síly.” Podíval se na Chadídžu. “Tvůj syn je dobrý manžel. Je ochotný zavřít ordinaci a rozjet se se ženou do její vlasti. Měl jsem to taky udělat, dokud jsem byl ještě mladší. Měli jsme podniknout cestu kolem světa a navštívit děti.” “Blahořečím Bohu za Ibráhímovo rozhodnutí,” řekla Chadídža, zatímco si sypala cukr do kávy a pomalu ho roz-míchávala. Snažila se skrýt své obavy za navyklé úkony provázející rituál popíjení kávy. Nechtěla se poddat ničím neopodstatněnému strachu, že by se se svým synem už nikdy

nemusela shledat, až odjede z Egypta. Stálo ji však velké úsilí, aby na sobě nedala nic znát. “Bůh jim dopřej bezpečnou cestu a brzký návrat,” pronesla tiše. Marjamin a Sulajmánův byt měl balkon, který sice nebyl dost prostorný na to, aby se tu dalo posedět, ale skýtal dostatek místa na květináče s gerániemi a měsíčky, které Mar-jam tak milovala. To nejhezčí však byly velké prosklené dveře, které se daly, tak jako v toto parné zářijové odpoledne, dokořán otevřít. Z ulice jimi tak vedle pachů škvířících se pokrmů a hlomozu dopravy pronikal i čerstvý vzduch. Závěs vzdouvala bríza pozdního léta. K balkonu, z kterého byl vidět Nil, teď zamířila Alice s šálkem kávy v ruce. “Někde jsem slyšela, že se lotosu říká nevěsta Nilu. Zajímal by mě původ toho názvu.” Chadídža se postavila do otevřených dveří vedle své snachy a zadívala se na vodu, která plynula pod kamenným mostem. Cítila, jakou má řeka moc, a vděčně nasávala vůni života a plodnosti, která z ní stoupala. Existuje krásnější řeka než tato matka řek? Existuje krásnější a požehnanější země než Egypt, matka světa? “Alí mi vyprávěl, že před mnoha tisíci lety, za časů faraónů, byla každý rok před vypuknutím záplav řece obětována jedna panna,” pravila Chadídža. “Svrhli ji do řeky, a když se utopila, stala se nevěstou Nilu, která se postarala, aby jeho vody přinesly úrodné bahno, bujný růst a bohatou úrodu. Dnes nevěstu Nilu symbolizuje křehký květ lotosu.” Alice si na krk přitiskla kapesníček napuštěný kolínskou. Ani po jedenadvaceti letech nepřivykla vedru, které v Egyptě panuje. “Každý rok ve stejný den chodíš k řece, abys do ní hodila květinu. Je to snad tvoje oslava svátku lotosového květu?” Chadídže se vybavil den, kdy se vydala za Safíjou Ragíbovou, kdy poprvé z vlastní vůle opustila hájemství domu v Rajské ulici. “Ne, to není ten pravý důvod,” odpověděla. “Jednou jsem ve městě zabloudila, a na mostě tamhle dole pod námi jsem se rozpomněla na slova svého muže, kterými se mi kdysi pokusil přiblížit ducha řeky. Jeho slova mi pomohla najít cestu, vedla mě po ní. Byl to pro mě okamžik, kdy jsem si uvědomila sílu a moc Nilu.” Podívala se na Alici. “Víš, že v řece sídlí duše všech, kteří se v ní utopili? Nejen nevěst Nilu, ale i duše rybářů, plavců a sebevrahů. Nil život dává a také si ho bere.”

“Každopádně nám dává znamenité ryby,” poznamenal Sulajmán za jejich zády a sáhl po svém šálku kávy. “Od té doby, co můj muž pověsil obchod na hřebíček, stalo se jeho vášní jídlo.” zasmála se Marjam. Sulajmán poznámku své ženy s úsměvem přešel a obrátil se na Alici. “Už brzy si budeš pochutnávat na specialitách anglické kuchyně, milá Alice. Čajové pečivo, smetana, pravý devonshirský čaj - samé dobroty! Poznal jsem je, když jsem byl v Anglii v roce . Ještě dneska cítím na jazyku chuť pomerančové zavařeniny.” Marjam se smíchem zamířila do kuchyně.

“Matko Chadídžo, proč vlastně nejedeš s námi? Ještě nikdy jsi nepřekročila hranice Egypta,” obrátila se Alice na svou tchyni. Chadídža se pousmála. “To je tvoje a Ibráhímova cesta,” odpověděla. “Pojmete ji jako svou druhou svatební cestu.” Využij té příležitosti, abys zase našla ztracenou rovnováhu, dodala v duchu. S návrhem na tu cestu přišel Ibráhím, když Alice při předčasném porodu přivedla na svět mrtvé dítě. Byl by to syn, jak oba doufali. Alice nebyla s to své trauma překonat, ztratila veškerou chuť do života. Vyhlídka na cestu domů na ni zapůsobila jako zázračný lék. Od té doby byla živější a veselejší. Ne, Chadídža nepomýšlela na to, že by se k nim připojila. A navíc měla své vlastní plány. Chtěla se vydat na pouť do Mekky. “Kromě jedné tety už v Anglii nemám žádné blízké příbuzné,” ozvala se znovu Alice. “Zato tam ale mám přátele.” Umlkla a zadívala se na jasně ozářené hlučící město, na tu kolotající směs Východu a Západu. Káhira pro ni byla stále stejnou záhadou, zůstávala jí stále stejně nepřístupná jako při jejím příjezdu. Alice byla a zůstala cizinkou. Tato pravda se jí mohla připomenout kdykoliv, s krutou, přímo fyzicky vnímanou silou. Jako například když Alice nakupovala v některém krámku, kde byla už nesčetněkrát, a v arabštině smlouvala o cenu látky nebo bot, jak to dělala už po dvě desetiletí, když tu najednou všechno kolem ní prasklo jako mýdlová bublina, před jejíma očima se rozplynulo v nic. Slova, která vycházela z jejích z úst, byla najednou zcela nesmyslná a nesrozumitelná, pachy krámu a ulice ji hrozily porazit a ona měla strach, že jí nohy vypovědí službu. Jako by se jí vzepřelo celé tělo, do poslední

buňky, do posledního nervu. Alice měla v tu chvíli pocit, že už tu nedokáže déle žít, a sklíčeně se ptala sama sebe, proč vůbec přišla na tohle neznámé, cizí místo, kam nepatří. Podobný stav trval různě dlouho, a když Alice konečně pocítila, jak se jí v duši pomalu zase prostírá klid a smír s okolním světem a její panika opadá, musela myslet na palčivé vedro a písek, které ji drtily, které se jí doslova zadíraly pod kůži. Měla představu, že jen mlha a vlhkostí prosycený anglický vzduch ji mohou zachránit před smrtí upálením a znovu ji probudit k životu. Byl tu však ještě jeden důvod, proč právě teď chtěla jet do Anglie. Nikomu se o tom slovem nezmínila, bylo to však tajemství, které stravovalo většinu jejích sil. Po tom nešťastném potratu u sebe Alice rozpoznala silné depresivní sklony. Bylo to něco, co se v ní šířilo jako spálená země, co se rozlévalo v jejím nitru, jako když si hloubí koryto ledová podzemní řeka, která nikdy nevystoupí na povrch. Alice čím dál tím častěji myslela na svou matku a sama sebe se ptala, jestli v sobě také cítila ten životu nepřátelský proud. Otázka, co lady Frances dohnalo k sebevraždě (na úmrtním listu byla jako příčina úmrtí uvedena “melancholie”), tak pro Alici nabývala na čím dál větší důležitosti. Chtěla jet do Anglie, aby na tuto otázku našla jasnou odpověď. Teta Penelopa bývala matčina nejlepší přítelkyně. Třeba ví, proč si lady Frances vzala život. Alice potřebovala vědět, jestli pro její sebevraždu existoval nějaký vnější důvod, nebo jestli ten sklon k sebedestrukci byl vrozený, něco jako dědičná vloha, s níž člověk nic nesvede. Alice si chtěla zjednat jasno, protože už za rok měla oslavit dvaačtyřicáté narozeniny. Přesně tolik bylo její matce, když si sáhla na život. “Přátelé jsou důležití,” řekl Sulajmán a s námahou vstal. V poslední době ho čím dál víc trápily klouby. “Tolik z našich přátel odsud odešlo. Ve svých dopisech píšou, že se jim v Evropě nebo v Americe daří dobře. Přesto věřím, že prezident Násir má s Egyptem ty nejlepší úmysly.” Potřásl hlavou. “Alice, pověz mi, kde ses narodila,” vyzval Chadídžinu snachu, aby změnil téma. “Třeba jsem tím místem v roce projížděl.” Chadídža zamířila do kuchyně, kde Marjam právě vyndávala z trouby baklávu. “Sulajmán,” začala a přitom polévala ještě horký závin studeným sirupem, “čím dál víc žije minulostí. Je to u starých lidí obvyklé, Chadídžo? Nutí je to

ohlížet se zpátky, když budoucnost začne být kratší než minulost?” “Třeba nás Bůh tímto způsobem připravuje na věčnost. Ukaž, pomůžu ti. I já poslední dobou pořád víc myslím na minulost. Je to zvláštní, Marjam, ale čím jsem starší, tím víc se mi toho vybavuje z těch dávno uplynulých dní, jako kdybych se k nim stále přibližovala, místo abych se jim vzdalovala.” “Dá-li Bůh, možná se jednoho dne na všechno rozpomeneš a i tobě budou dopřány vzpomínky na dětství, tak jako ostatním.” Mně není přáno mít vzpomínky na minulost, pomyslela si Chadídža. Věděla však, že aby ji mohla najít, musí se vydat zpátky a hledat odpověď na otázku, kdo vlastně je a odkud pochází. V duchu se jí vybavila ona věž, čtverhranný minaret, který se v jejích snech objevoval častěji než cokoliv jiného. Kde jen může stát? Těch několik málo čtverhranných věží káhirských mešit byly umné, bohatě zdobené stavby; minaret z jejích snů však byl strohý, bez jediné ozdoby. Kdykoli ho spatřila, pomyslela si, že se jí pokouší něco říct, jako kdyby jí šeptal: Pokus se mě najít, a najdeš odpověď na své otázky - dozvíš se, kdo byla tvoje matka, kde ses narodila. Poznáš hvězdu, v jejímž znamení jsi přišla na svět. Vydám se na pouť do Mekky, a pokud tomu Bůh bude chtít, najdu cestu, která mě zavedla do Egypta. A po ní se budu moct vydat za svými kořeny, za svou matkou. Je mi dvaašedesát. Jí by dnes bylo přes osmdesát, možná méně, vždyť já jsem přivedla Ibráhíma na svět ve čtrnácti… Když se s Marjam vrátily do obývacího pokoje, odklepl Sulajmán popel z doutníku, chvilku se na ně mlčky díval a posléze řekl: “Tak, tak,Amíra by chtěla být lékařkou. Proč ne? Ráchel, dcera mého syna Izáka, který žije v Kalifornii, by taky ráda studovala medicínu. Je to dobré povolání pro ženu. Zeny mají na rozdíl od mužů porozumění pro bolest a utrpení. Kdy nás muže něco bolí? Marjam, myslím, že bychom se měli vypravit do Kalifornie. Chadídžo, pamatuješ se ještě na mého Izáka? No aby ne, vždyť jsi mu pomáhala na svět. Píše mi anglicky. Říká, že jeho děti neumí arabsky, protože jsou Američané. Ale při Bohu, já tvrdím, že jsou Egypťané, a jestli tam budu muset jet a…”

Ozvalo se bušení na dveře. “Kdo to může být?” řekla Marjam a otřela si ruce do zástěry. Ale ještě dřív, než to mohla zjistit, uslyšeli praskot násilím vylomených dveří a do pokoje vtrhli muži v uniformách. Sulajmán vyskočil. “Kdo jste? Co tu chcete?”

“Jsi Sulajmán Misrachi?”

“To jsem.”

“Jsi obviněn z šíření protistátních názorů.”

Chadídža skryla obličej v dlaních. Zdá se jí to snad? Byla to přesně stejná mysteriózní scéna, jako když přišli pro Ibráhíma. Už o nočních raziích vojenské policie slyšeli, a kolovaly zvěsti, že zatčení jsou bez jakéhokoliv soudního procesu zavíráni do sběrných táborů. Ale pokaždé šlo o přívržence ilegálního Muslimského bratrstva nebo jiných podvratných skupin. Co ale může policie chtít po starých židovských manželích? “To musí být omyl,” ozvala se Marjam, ale čísi ruka ji surově odstrčila, takže padla na vitrínu s porcelánem. Zády jí projela ostrá bolest a Marjam přidušeně vykřikla. Alice se k ní rozběhla, zatímco Chadídža se postavila před důstojníka. “Nemáte na to právo,” řekla. Důstojník jí však nevěnoval pozornost. Dal vojákům pokyn, aby prohledali byt. Muži v uniformách začali vyhazovat šaty ze skříní, vysypávat obsah zásuvek na podlahu a cpát si do kapes peníze a šperky. Jeden z mužů přejel rukou po příborníku a smetl na zem stříbrný sedmiramenný svícen i rámečky s fotografiemi dětí a vnuků. Menora, rámečky, z nichž muži vytrhali obrázky, i Marjamino starožitné stříbro zmizely v pytli, který muži odvlekli do chodby. “Alice,” zašeptala Chadídža své snaše, aby to vojáci neslyšeli, “zavolej Ibráhímovi, rychle.” Pak muži přistoupili k Sulajmánovi.

“Ne!” vykřikla Marjam,

“Jste zatčen,” řekl důstojník rezavým hlasem, “byl na vás vydán zatykač pro podvratnou činnost proti vládě a lidu Egypta.” Sulajmán užasle pohlédl na svou ženu.

“Prosím,” vypravila ze sebe Marjam. “To je určitě omyl. My jsme přece nic…” Jeden z mužů však chytil Sulajmána za ruce a druhý mu zasadil tak prudkou ránu, že stařec provrávoral dveřmi do chodby. Chytil se za srdce, přidušeně vykřikl a svezl se na zem. Marjam se k němu rozběhla. “Sulajmáne? Sulajmáne!”

“Pozor, Amíro. S takhle hlubokou ránou se musí opatrně.” Ibráhím mluvil anglicky, aby mu matka dítěte, felážka, která přišla do města teprve nedávno, nerozuměla a nepropadla panice. “Jak se to stalo?” chtěla vědět Amíra. Přišla do otcovy ordinace, aby zastoupila jeho asistentku, která měla dnes odpoledne volno. Omar byl služebně v Kuvajtu, a tak mohla svému otci vypomoct, což činila velice ráda. “Zřítilo se s ním schodiště… Tak je to dobře,” řekl Ibráhím a vzápětí přešel do arabštiny. “Jsi statečný chlapec. Ještě chviličku, a bude to.” Zatímco její otec opatrně vymýval ránu, Amíra se na hocha povzbudivě usmívala. Bylo to jedno z felážských dětí, kterými se to v okolí jen hemžilo. Jejich rodiče nechali ladem svá políčka a v celých zástupech proudili do města v naději na lepší život. Tísnili se v bytech, které byly určeny pro desetinu jejich nynějších obyvatel. Bydleli na střechách a v úzkých káhirských uličkách. K jejich nouzovým přístřeším se počítaly i zeleninové záhony, kurníky a kozí chlivky. Nocovali na schodištích a v nepojízdných výtazích. A tak byly na denním pořádku úrazy, protože se nezřídka stalo, že se náhle prolomil starý ztrouchnivělý trám či bez jakéhokoli varování zřítila celá budova, nebo, jako v tomto případě, probořilo schodiště a zmizelo v hlubinách domu. Chlapec si přitom zarazil do lýtka hřebík, který Ibráhím právě vytáhl. “Takže, Amíro,” řekl Ibráhím opět v angličtině, “ránu jsme důkladně vyčistili a vymyli manganistanem draselným. Co uděláme teď?” Amíra, která měla přes šaty přetažený bílý plášť a na hlavě po vzoru otcovy asistentky ovinutý bílý šátek, podala otci misku s fialovým roztokem, který právě namíchala. “Pokud není nutné antibiotikum, potřeme ji genciánovou violetí.” “Chytré děvče,” řekl Ibráhím a opatrně nanesl na kůži fialovou tekutinu, zatímco matka, žena neurčitého věku v černé miláji, mlčky přihlížela. “Jak víš,” pokračoval Ibráhím, “existuje u hlubokých ran, které tak jako tahle prakticky ne-krvácejí, nebezpečí infekce. Chlapec má štěstí, že jeho matka našla odvahu ho sem přivést. Když rána nekrvácí, mají tihle lidé tendenci zranění podcenit a mávnout nad ním rukou. Postižený pak dostane otravu krve nebo dokonce tetanus a zemře.” Ibráhím odložil misku a stáhl si rukavice. “Takové rány se nešijí, a tak nechám na tobě, abys ji chlapci obvázala. Já mu zatím píchnu protitetanovou injekci.” Zatímco Amíra ovíjela hubenou nožku čistým obvazem, musela myslet na to, že hošík je přibližně stejně starý jako její syn. Byl však drobnější než tříletý Muhammad, evidentně podvyživený. Amíra měla pochyby, jestli si feláhové opravdu polepší, když se rozhodnou přesídlit do města. Nedařilo by se jim nakonec lépe, kdyby dál obdělávali svá políčka na březích Nilu? Amíra si však musela přiznat, že o podmínkách panujících na venkově neví zhola nic. Třeba musíme udělat první krok my, obyvatelé měst, a pomoct fe-láhům vypořádat se s životem v jejich vesnicích. Pokud to neuděláme, vzroste bída ve městech natolik, že už nikdo nebude moct být šťastný a těšit se ze života. Ibráhím hochovi, který se okamžitě rozplakal, píchl injekci a pak se obrátil na jeho matku: “Za tři dni se synkem zase přijď. Musíš mu ale občas přiložit ruku na čelo. Kdyby bylo horké, přijď okamžitě. Sleduj taky, jestli noha nezačíná být tvrdá nebo napjatá nebo jestli chlapec není neklidný. Kdyby ano, ihned přijď. Rozumělas mi?” Zena přikývla. Její oči se plaše dívaly přes okraj bavlněné miláji, kterou si po celou dobu přidržovala před obličejem. Pak vnořila ruku do záhybů černé látky a vytáhla pár mincí. Ibráhím však odmítavě mávl rukou. “Modlitby jsou cennější než peníze, umm. Při příštím múlidu se za mě pomodli.” Když žena s dítětem odešla, přistoupil Ibráhím k umyvadlu a umyl si ruce. “Nejspíš ji už neuvidíme, Amíro. Pokud chlapec dostane infekci, matka s ním pravděpodobně zajde ke kouzelníkovi, aby z něj vyhnal džiny.” Zadíval se na svou dceru, která vymývala nástroje a nádobky. “Víš určitě, Mišmiš, že tuhle práci chceš dělat po zbytek života? Být manželkou a matkou je ohromné poslání. Proč chceš být lékařkou? Jak vidíš, doktorovi může jeho práce přinášet i zklamání.” Amíra se na něj šibalsky usmála. “A proč ty ses stal lékařem, otče?” “Já neměl jinou volbu. Tvůj dědeček, pokoj jemu, mi život nalinkoval předem.”

“A cos chtěl dělat ty sám?”

“Kdybych si mohl ještě jednou vybrat,” odpověděl Ibráhím a osušil si ruce, “chtěl bych žít na jedné z našich bavlníkových plantáží v deltě Nilu. Jistou dobu jsem chtěl být spisovatelem. To jsem byl samozřejmě ještě velice mladý. Sní všichni mladí lidé, že z nich budou spisovatelé?” Vzal do ruky kartáč, a zatímco si pročesával vlasy, Amíra si ho zkoumavě prohlížela. Připadalo jí, že otec, kterému táhlo na padesát, vypadá pořád dobře. Sice mu narostlo bříško, to mu však spíš dodávalo na důstojnosti. Dovedla si představit, že se do něj její matka zamilovala. Amíra vyhodila gumové rukavice a použitou vatu do odpadkového koše, tak jak jí to naučil otec, a přitom ho po očku sledovala, jak svým zlatým plnicím perem cosi zapisuje do pacientské karty. Přicházel do let, kdy jsou arabští muži nejpřitažlivější, jak se alespoň zdálo Amíře. Představovala si, že žena je v takovém muži schopná znovu vidět kamaráda a partnera, protože už zanechal svých mladických manýru, už nepovažuje za smysl bytí pouhé uspokojování své ješitnosti, a místo toho se stále více uplatňuje jeho skutečný charakter a určitá vyzrálost. Pozorovala to i na svých učitelích. na starších mužích v kavárnách, dokonce i nahrbení pouliční žebráci pro ni byly zajímavé, přátelské bytosti. Amíra se sama sebe ptala, jestli ta přirozená hrdost, která se dříve nebo později projeví u spousty Arabů, není znakem jejich rasy, dědictví pouštních kmenů, které se za dlouhá staletí naučily přežít i ty nejtvrdší podmínky a obstát v těch nejtěžších zkouškách. Dokonce i u Omara pozorovala první potěšitelné známky tohoto vývoje, i když mu bylo teprve čtyřiadvacet let. Třeba se až teď, ve styku se svými nadřízenými a obchoďními partnery, učí to, co se nenaučil jako dítě: být ukázněný, skromný, ohleduplný. Amíra si zkusila představit svého otce, jak stejně jako dědeček Alí pózuje pro rodinný portrét. Viděla ho, jak šedina židli, obklopený členy své rodiny, tak jako kdyby to byli jeho věrní poddaní. Samu sebe viděla stát po jeho pravici. Musela se potichu zasmát. “Plantáže v deltě už nám nepatří, otče,” řekla honem. “Z tvého spisovatelského ráje by tě byli už dávno vypudili. Co by pak s tebou bylo?” Ibráhím přistoupil k oknu a pozoroval, jak se rozsvěcují první neonová světla, protože den už brzy ustoupí noci. Čas odpolední siesty skončil, vzduch se ochladil a ulicemi opět

proudily davy lidí vstříc večeru zasvěcenému nákupům, zábavě nebo povinnostem. Taková je Káhira, pomyslel si Ibráhím a díval se, jak se před kinem Roxy tvoří fronta, Káhira, město neklidných duší… “Nejspíš bych teď prodával na ulici brambory,” odpověděl přes rameno a dál pozoroval stařičkého prodavače dole na ulici, jak se se svou károu naloženou bataty, z nichž se kouřilo, proplétá davem před biografem. Ibráhím se otočil a zadíval se na Amíru, která ukládala nástroje do bíle lakovaných kovových skříněk. Po odchodu posledního pacienta si stáhla z hlavy šátek a plavé vlasy jí teď spadaly volně na záda. Podobá se Alici, pomyslel si. Má její půvab, její klidné pohyby. Ale tu touhu po vědění, tu uma-nutost vydobýt si nezávislost a něčemu se naučit, nezdědila po své matce. To má možná po mně, pomyslel si. Možná i ve mně dříme podobná ctižádostivostJen o tom nevím. V zásadě neměl nic proti, aby se jeho dcera stala lékařkou. Představoval si, jak přebuduje vedlejší pokoj, do kterého si dříve vodil své milostnice, na druhou ordinaci. Při vzpomínce na své “hříchy se provinile usmál. Mlčky přemítal, že je nejspíš správné, když je své dceři nápomocen při uskutečňování jejích snů. Jestli z ní bude lékařka, mohl by ji přijmout jako svou spolupracovnici. Měla by na starosti ženy a děti a on muže. Utvořili by tým, mohli by si vyměňovat názory a vzájemně si radit, oni dva, Dr. Ibráhím Rašíd a Dr. Amíra Rašídová. Amíra by byla každý den s ním a vnášela by sem radost a pohodu… “Máš ale syna,” vrátil se Ibráhím k jejich rozhovoru. “Neměla bys všechnu svou energii a čas věnovat jemu?” “Kdyby to tak šlo! Teta Nafísa by ho nejradši měla jen pro sebe. Právě teď jsou v loutkovém divadle a já musím být vděčná, že si ho večer vůbec budu moct odvést domů.” “To víš, než Tahíja splní svou povinnost a bude mít dítě, zůstane Muhammad Nafísiným jediným vnukem.” Amíra otočila hlavu a podívala se na něj. “Otče, naučila jsem se doma z knížek látku, která odpovídá dvěma letům studia. Muhammad půjde za dva roky do školy a já bych se pak ráda zapsala na medicínu.” “Nejsi na lékařku moc mladá?”

“Až budu absolvovat, bude mi šestadvacet.”

“To už budeš stará dost,” odpověděl Ibráhím suše. A vzápětí sám nad sebou užasl, protože i když Amíře potají fan dil, nedokázal si odpustit, aby nepronesl slova, která se od něj jako od otce očekávala: “Já nevím, Mišmiš, medicína není pro mladou dámu tvého postavení a tvé výchovy to pravé. Jen se nad tím zamysli. Bylo by mi milejší, kdybys mě podarovala houfem vnoučat. Muhammadovi jsou koneckonců už skoro čtyři. Potřebuje bratry a sestry.” Amíra se zasmála. “Můj syn má víc než dost bratranců a sestřenic. Z bratra nebo sestry by měl jen zamotanou hlavu.” Neuniklo jí, že rodině už začíná být divné, že s Omarem nemají další dítě. Nikdo netušil, že používá pesar. Před třemi lety dospěla Amíra k rozhodnutí, že se s Omarem nechá rozvést. Když však začala potají sbírat informace, zjistila, že by to znamenalo veliké těžkosti. Aby žena dosáhla rozvodu, musela mít na rozdíl od muže zcela konkrétní důvody, za které se považovalo například to, když byl muž dlouhodobě ve vězení, trpěl nevyléčitelnou chorobou, duševní poruchou nebo se svou ženou nakládal tak, že to mělo trvalé následky na jejím zdraví. Jedna starší žena, která stejně jako Amíra pracovala u Červeného půlměsíce, jí dala radu. “Advokáti! Soudy! Žaloby!” prohlásila tenkrát pohrdlivě. “Každá žena, která má jen trochu rozumu, ví, jak svého muže co nejrychleji a co nejúčinněji přimět, aby se s ní nechal rozvést. V mém případě to slavilo úspěch dokonce dvakrát. Oba moji manželé byli sobci a hlupáci. Byla hrozná chyba se za ně provdat. Ale každá žena má možnost se takového muže zbavit. Moje matka tomu říkala přesolená polévka. Přísady jsou docela obyčejné: nedbale vedená domácnost, rámus a křik, když za mužem přijdou kamarádi, šetření na jídle pro vzácné hosty a děti, které jsou na veřejnosti drzé a prostořeké. To všechno jsou věci, které zraňují mužskou pýchu. Když tohle nezabere, nastupuje zcela zaručený recept, a to tropit si z manžela posměch v posteli. Pokud ani po tomhle ženu nezapudí, stane se z něj impotent.” Ale natolik zoufalá Amíra tehdy nebyla, protože Omar už se nechoval tak hrozně j ako zpočátku. Kromě toho dostal po ukončení studií místo v úřadu vlády a trávíval celé měsíce služebně v cizině. Díky jeho nepřítomnosti, tajně zavedenému pesaru a domácímu studiu se pro ni život s Omarem stal snesitelný. Vypadalo to dokonce, že se jejich vztah zlepšil. Omar se k ní začal chovat méně povýšeně a ze své poslední

služební cesty jí dokonce přivezl dárek. Jestli se manželé dokážou postupně takhle sblížit a jestli do jejich života časem dokonce vstoupí i láska, nevypadá budoucnost zdaleka tak černě, usoudila Amíra. Toužila se s Omarem usmířit. “Ale já chci něco víc, otče,” pokračovala Amíra v rozhovoru s otcem. “Jistě, je úžasné být matkou, ale ta role mě zároveň omezuje. Na přednáškách nebo když přijdu sem a můžu ti pomáhat, se cítím jako jiný člověk. Jako kdybych se probrala ze sna,jako kdyby se probudilo mé pravé já. Víš, závidím Jasmíne, že se může věnovat svému povolání.” “Tvůj dědeček by neschvaloval, aby ženy pracovaly jako lékařky.” “Já žádám o pomoc tebe, otče, a ty nejsi dědeček Alí.”

“Ne,” řekl Ibráhím zamyšleně, “já nejsem jako můj otec, Bůh mu dej věčný mír.” Usmál se na ni. “Tak dobrá, Miš-miš. Až se s maminkou vrátíme z Anglie, promluvíme si o tom.” Amíra ho objala a Ibráhím ji k sobě přitiskl s pocitem radosti, že jeho dcera k němu má takovou důvěru a že projevila tolik odvahy, aby mu řekla o svých plánech. Kéž bych i já byl tak odvážný a dovedl si s Alicí o všem takhle otevřeně promluvit. Ozvalo se zvonění telefonu a Ibráhím odešel do vedlejší místnosti. Když se po chvíli vrátil do ordinace, byl bílý jako křída. “Co se stalo?” zeptala se Amíra polekaně.

“Sulajmán je mrtvý. U Misrachiů byli .hosté úsvitu. Alice a Chadídža byly náhodou u toho…” Kdosi zaklepal na dveře. Amíra otevřela a ke svému překvapení za nimi uviděla Tahíjina manžela, Džamála Rašída. “Promiň, že tě takhle přepadám, Ibráhíme,” řekl Džamál, “ale nouze si svou chvíli nevybírá. Můžu dál?” Skutečnost, že Džamál zcela pominul obvyklé zdvořilostní fráze, Amíru předem vyděsila. Ibráhím se s ním přivítal, vyzval ho, aby se posadil, a zeptal se: “Přicházíš kvůli Tahí-je? Stalo se jí něco?” Tahíja se po svém sňatku s Džamálem Rašídem sice odstěhovala z Rajské ulice, ale často tam přicházela na návštěvu. “Mojí ženě se chvála Bohu daří dobře. Ibráhíme, přišel jsem, protože u mě byla vojenská policie. Položili mi pár otázek.”

“Jakých otázek?”

“Vyptávali se na tebe. Na tvé politické názory, na tvé bankovní konto, na tvůj majetek.” “Ale proč?”

“To já nevím. Dneska ráno jsem se dozvěděl od jednoho přítele - nemůžu ti prozradit, kdo to je -, že jméno Rašíd figuruje na jistém seznamu.” “Na jakém seznamu?”

“Na seznamu .hostů úsvitu.”

Ibráhím otevřel dveře, očima propátral chodbu, zamkl, a teprve když zavřel i dveře do vedlejší místnosti, zeptal se: “Z jakého důvodu nás dali na seznam? Moje rodina nemá s Násirovým režimem žádné střety. Jsme mírumilovní lidé, Džamále.” “Přísahám při nevinnosti sajjidy Zénab, že je to pravda. Musíš být opatrný, Ibráhíme. Vojenská policie má velkou moc. Ministr Ámer je obávaný muž. Od té doby, co má všechno pod kontrolou armáda, hrozí zatčení a konfiskace majetku i tomu, kdo se opováží byť si jen postěžovat na nespolehlivost káhirských telefonů.” Džamál se kolem sebe rozhlédl, jako kdyby se v Ibráhímově ordinaci mohl ukrývat některý z Násirových obávaných špiclů. “Dobře mě poslouchej, Ibráhíme. Tvojí rodině hrozí nebezpečí. Před těmi šílenci si nemůže být jistý nikdo. Vtrhnou k tobě uprostřed noci, vylomí dveře a pozatýkají všechny muže v domě. O většině z nich už nikdy nikdo neuslyší. Teď je to jiné než tenkrát za revoluce, když si přišli pro tebe. Je to mnohem, mnohem horší, protože ti můžou zabavit dům, bankovní konta, veškerý majetek.” Z ulice sem náhle zalehl hlomoz klaksonů a lidských hlasů. Amíra vstala a zavřela okno. “Ibráhíme,” pokračoval Džamál přitlumeným hlasem, “znáš přece moji sestru Mu-níru, která je provdaná za toho bohatého průmyslníka. Včera v noci byli u nich. Vyhnali je i s dětmi na ulici a zabrali jejich, dům se vším všudy, tak jak byl. Stáhli jim prsteny z prstů, dcery si musely odepnout náhrdelníky. Švagra a nejstaršího syna odvedli. Nikde se o tom nedočteš, protože noviny mají strach o podobných zvěrstvech psát. Je ale nepochybné, že se ty čistky týkají bohatých.” “Právě jsem se dozvěděl, že byli u Misrachiů a že se Sulajmánem zacházeli tak surově, že mu přivodili smrt. Bismilláhi, copak neexistuje možnost se bránit?”

“Chci ti říct, co jsem udělal já. Než jsem se vydal za tebou, nechal jsem přepsat své činžovní domy na Tahíju a na své sestřenice. Dále jsem zrušil bankovní konto a peníze schoval. Jestli ,hosté úsvitu přijdou k Džamálu Rašídovi, moc toho nenajdou. Nikoho nemůžeš žádat o pomoc, nikomu nemůžeš důvěřovat. Dej na mě, Ibráhíme. Sesadili dokonce i několik mocných z vlády.” “Ale proč by na tom seznamu mělo být moje jméno? Bůh je mi svědkem, že od toho dne, co Fárúk opustil Alexandrii, jsem žil poklidným životem stranou veškerého dění. Mně ani nikoho z rodiny není z čeho obvinit. Co proti mě ministr Ámer má?” “Ibráhíme,” řekl Džamál, “ten, kdo po tobě jde. není Ámer, ale jeho tajemník. Zná ho málokdo, ale o to větší má moc. Člověk, jehož jméno zapíše na seznam, nemá šanci.” “Kdo je ten muž?”

“Někdo, kdo býval tvým přítelem: Hasan al-Sábir.”

Ibráhím byl odhodlán ke všemu, ale napřed chtěl ještě jednou vidět matku a Alici, které s Marjam držely smutek za mrtvého Sulajmána, a tak se rozjel do synagogy. Marjamin byt byl úředně zabaven a zapečetěn. Ubohá žena si z něj nesměla odnést nic než šaty, které měla na sobě. Během chvíle se tak prakticky ocitla na ulici. Po dobu sedm dní trvajícího smutku mohla přebývat v domě rabína jejich synagogy. Potom bude třeba poohlédnout se po novém bytě. Chadídža svou přítelkyni přemlouvala, aby se nastěhovala do Rajské ulice, ale Marjam odmítla s odůvodněním, že by nebyla s to unést bolest, kterou by jí způsobil návrat do Rajské ulice, kde se Sulajmánem tolik let šťastně a spokojeně žili. Zůstávalo hádankou, proč si “hosté úsvitu” vybrali za oběť právě Misrachiovy. Členové tohoto tajného komanda řádili po celém městě - pokaždé vyrazili dveře bytu a poza-týkali jeho obyvatele. Jejich cílem však byli v první řadě bohatí. Až dosud nikdy nepropadli žádnou židovskou rodinu, a už vůbec ne někoho, kdo tak jako Misrachiovi žil v relativně skromných poměrech, které jim jako důchodcům skýtaly úroky z poctivě nabytého majetku. V zásadě jim nebylo mnoho co vzít. Chadídža si předsevzala, že za přispění svého početného příbuzenstva zjistí, proč přišli zatknout Sulajmána a kam se poděl majetek Misrachiů. Zatím se však nepodařilo nic zjistit. Za Chadídžou přišla služebná se vzkazem, že je tu její syn a chce s ní mluvit. “Máš nějaké novinky?” zeptala se ho.

“Neprodleně jsem se spojil s pár lidmi, které znám a kteří jsou mi zavázáni, matko. Ale všichni se bojí cokoliv podniknout, každý se strachuje o své postavení. Nikdo si netroufá povolat komando k odpovědnosti za jeho hrůzné činy. Pochybuji, že se někdy dozvíme, co se stalo s majetkem tety Marjam. Není člověka, na kterého bychom se ještě mohli obrátit.” Chadídže se z paměti vynořilo jméno Safíji Ragíbové, která skoro před patnácti lety pomohla Ibráhímovi z vězení. Ale její muž, kapitán a jeden z prvních členů Svobodných důstojníků, upadl u vlády v nemilost. Už před časem byl ve vší tichosti penzionován. Doby, kdy jeho žena mohla být někomu nápomocná, byly ty tam. “Přišel jsem ale z jiného důvodu, matko,” řekl Ibráhím. “Naše rodina je v nebezpečí. Vojenská policie má spadeno i na nás. Chci, abyste se s Alicí co nejrychleji vrátily domů. Ještě dneska večer ukryjte veškeré cennosti. Ženy důtklivě upozorni, že musí zachovat klid, kdyby se u nás objevili vojáci.” Pak se obrátil na Alici, která vyšla ven spolu s Chadídžou. “Moc mě to mrzí, drahá, ale tu cestu do Anglie budeme muset na nějaký čas odložit. Naší rodině hrozí nebezpečí. Nevím, jak to dopadne, ale nemůžu teď odjet a nechat ostatní na holičkách. Chceš jet napřed?” “Ne,” odpověděla Alice, “pojedeme, až se to vyřeší.”

Ke dveřím přišla i Marjam. “Co je, Chadídžo? Ibráhíme, co se stalo?” “Alláh mďaki, teto Marjam,” řekl Ibráhím. “Odpusť, že ruším, ale matka nutně musí domů.” “Ale jistě,” odpověděla Marjam. “V těchto nejistých časech by měl člověk být se svou rodinou.” “Vrátím se, jakmile to bude možné,” řekla Chadídža.

Marjam položila své přítelkyni ruku na předloktí. “Já vím, že bys mi ráda pomohla, ale už se se mnou netrap. Co se stalo, stalo se z vůle boží. Už jsem se rozhodla: můj syn pořád chtěl, abychom se přestěhovali k němu a k dětem do Kalifornie. Rozjedu se za ním, jen co…” hlas se jí zachvěl “… jen co se rozloučíme se Sulajmánem.”

“Matko, vezměte si s Alicí můj vůz,” řekl Ibráhím. “Starý Ahmed vás zaveze domů. Já si vezmu taxíka. Musíme si pospíšit.” “Je nebezpečí tak velké?”

“Modlím se k Bohu, aby to tak nebylo.”

“A kam máš namířeno ty?”

“V celé Káhiře je jediný člověk, který by nás snad mohl zachránit. Modli za za mě, matko, abych si s ním měl možnost promluvit.” “Tady jsi, zlato moje!” uvítala se Amíra se svým synkem, když za sebou přibouchla dveře taxíku v Rajské ulici. Sevřela Muhammada, který na ni už čekal u branky, do náručí a usmála se na něj. Úsměv měl zakrýt obavy, které ji svíraly. Zadívala se na impozantní růžový dům, který působil jako poklidný přístav. Za celé ty dlouhé roky, co tu Rašídové bydlí, proti nim nikdy nikdo nemohl nic říct. Co ale přinese budoucnost? ptala se Amíra v duchu. To už jí vyběhla vstříc Nafísa s dvěma sluhy a vzala jí Muhammada z náručí. “Chvála Bohu!” zvolala. “Konečně je rodina kompletní. Doufám, že jsi v tom spěchu nic nezapomněla.” Sluhové s Amířinými zavazadly zamířili neobvykle chvatně zpátky dovnitř. Jakmile ženy unikly zářijovému vedru a vešly do domu, kde panoval příjemný chládek, řekla Nafísa: “Ibráhím přikázal, že musíme schovat všechno, co jen jde. Jestli s sebou máš svoje šperky, Amíro, musíme je ukrýt na nějaké bezpečné místo, pro případ, že by se tu ještě dneska v noci objevila vojenská policie.” V celém domě vládl čilý ruch: pod Chadídžiným dohledem se sundávaly obrazy ze stěn, ze stolů mizel porcelán a křišťálové sklo.

Amíra pocítila radost, když v salonu uviděla Džamála Rašída aTahíju. Obě mladé ženy se objaly. Amíře neunikla úzkost zračící se v očích sestřenice. Alice měla za úkol shromáždit veškeré šperky. Procházela od jedné místnosti k druhé a vyndávala ze zásuvek, šperkovnic a kabelek všechny cennosti. Básima nechala přinést do salonu své na míru šité šaty, saténové a hedvábné prádlo, střevíčky z krokodýlí kůže a kožichy a zabalit je do pytlů od mouky a od brambor, které sluhové odnesli do kuchyně. V této prostorné vykachlíkované místnosti je pak podle Sá-

řiných pokynů vyrovnali tak, aby vojáci nepoznali, co v nich ve skutečnosti je. Rajja pomáhala Dorejje sundávat ze stěn a balit obrazy; Hanejja s Alicí zmizely na zahradě s úkolem zakopat shromážděné šperky. Všichni plnili své role hbitě a beze slov. Po radostné, uvolněné atmosféře, která jindy v domě panovala, nebylo ani památky. Snášela se noc. Policie mohla přijít kdykoliv. A jim bude ještě chvíli trvat, než vyklidí dům a všechno dobře poschovávají nebo nějak zamaskují. O chvíli později se v salonu objevil Zakarja, sundal si brýle se zlatými obroučkami a promnul si oči. Amíra ho objala. Mladík se obrátil na Chadídžu, která byla tak uondaná, že se na chvilku posadila k ostatním: “Neuspěl jsem, umm. Ministr obrany je mimo Káhiru. Člověk se k němu stejně vůbec nemá šanci dostat. V jeho předpokoji a na chodbách se tísní stovky lidí s podobnou prosbou jako my.” Zakarja vrhl pohled na Tahíju, podívat se na Džamála však nedokázal. Na dívčině svatbě si mladík zakázal myslet na fyzickou stránku svazku své sestřenice s tímhle postarším mužem. Před dvěma týdny však Džamál pyšně oznámil, že Tahíja čeká své první dítě. Zakarja nemohl snést pomyšlení, že její těhotenství je důkazem, že manželství Džamála a Tahíji je po všech stránkách normální a zjevně šťastné. “Zaki,” řekla Chadídža potichu, protože nechtěla poplašit ostatní. “Chci ti říct, aby sis už nedělal starosti kvůli Misrachiovým. Když jsme se loučily, řekla mi Marjam, že se rozhodla odjet za svým synem do Kalifornie. Musíme se teď postarat o důležitější věci.” “Myslíš, že to bude něco platné, umm?” zeptal se Zakarja a s pochybovačným výrazem se rozhlédl po prázdném domě. “Každý přece ví, že jsme bohatá rodina.” “Budou si myslet, že na nás dolehly zlé časy,” odpověděla mu Chadídža. “Přišli jsme o své bavlníkové plantáže a tvůj otec má ordinaci ve čtvrti, kde místo střední vrstvy žije čím dál tím víc feláhů. Kdyby sem přišli vojáci, našli by bohatou rodinu, na kterou dolehla nouze a která žije ze skrovného příjmu a ze své hrdosti.” Chadídža měla v plánu hned zítra zrušit bankovní konta a peníze uložit do bezpečí. To už zase vyskočila, aby sloužícím pomohla stáhnout z divanů vzácné saténové a sametové přehozy. Pečlivě složené je sluhové odnesli na střechu, kde je Chadídža zamýš-

lela schovat do přístěnku na ovoce, a místo nich přes dívány přehodili obyčejné bavlněné pokrývky. “Kde je otec?” obrátil se Zakarja na Amíru. “Já nevím, Zaki,” odpověděla dívka vyhýbavě. Když do ordinace přiběhl Džamál Rašíd, poslal ji otec domů. Protože Omar byl mimo Egypt, měla si podle otcovy rady sbalit své věci a přestěhovat se do Rajské ulice, dokud nebezpečí nepomine. Když taxík, který si Amíra najala, zastavil před domem blízko Nilu, v němž s Omarem bydleli, vystoupil ze zaparkovaného vozu ministerstva obrany šofér a předal jí dopis. Ještě teď se celá třásla, když si vzpomněla, jak mu musela písemně potvrdit, že dopis převzala, protože odmítla jeho výzvu, aby okamžitě nasedla do vozu a odjela s ním za Hasanem al-Sábirem. Hasanův dopis obsahoval jedinou větu: “Milá Amíro, očekávám tě ještě dnes.” Když si všimla Zakarjova ustaraného výrazu, pokusila se ho uklidnit: “Nedělej si starosti, otec ví, co má dělat. Všechno bude zase brzy v pořádku, uvidíš.” Vzala Nafíse z náručí malého Muhammada a chvatně zamířila nahoru. Připozdi-lo se. Jestli má zabránit neštěstí, nesmí ztrácet čas. Dům na “Třídě pyramid stál uprostřed třtinových polí a palmových hájů a z ulice ho prakticky nebylo vidět; za prastarými datlovými palmami, fíkovníky, olivovníky a kvetoucími keři prosvítaly bílé zdi ozářené žlutým světlem reflektorů. Pěstěný trávník a cesty vydlážděné kameny lemovaly urostlé platany. Obyvatele domu chránily před zvědavými pohledy těžké okenice. Dlouhá fronta obrácená do ulice a široká příjezdová cesta byly osvětlené jako za dne. Tohle je sídlo velice bohatého muže, pomyslel si Ibráhím, když vystupoval z taxíku a uviděl dům prosvítající bujnou zelení. Nadzdvihl těžké klepadlo a nechal ho dopadnout na domovní dveře, které byly ozdobené tak umnými řezbami, až měl pocit, že se chystá vstoupit do mešity. Otevřel mu sluha v sněhobílé galábíji a zavedl ho do místnosti s naleštěnou podlahou, která byla pokrytá koberci a tygřími kůžemi. Ventilátory na stropě rozviřovaly horký vzduch a staraly se o příjemný chládek. Sluha se nenápadně vytratil a o chvíli později už do pokoje vstoupil Hasan. Ibráhímovi připadalo, že jeho někdejší přítel se za ty čtyři roky, které uplynuly od jejich posledního setkání, vůbec nezměnil. Působil jen ještě o něco sa-moliběji a mnohem ležérněji než v onen večer, kdy mu Ibráhím vypověděl manželskou smlouvu i své přátelství. Jeho bohatství měl dosvědčit dlouhý, bohatě vyšívaný župan, zlaté hodinky a masivní zlaté prsteny. “Vítej v mém nuzném příbytku,” pravil Hasan ironicky a s úsměvem dodal: “Čekal jsem, že přijdeš.” Ibráhím se kolem sebe rozhlédl. “Nuzném? Nikde tu nevidím známky oné programové prostoty, kterou bych očekával u jednoho z Násirových pohůnků,” odpověděl suše. “To je válečná kořist, drahý příteli. Nic než odměna za mé zásluhy o socialismus. Sluha přinese kávu, nebo by sis radši dal čaj? A co takhle sklenku whisky, abychom si mohli připít na tento slavný den?” Ibráhím netrpělivým gestem ruky odmítl jeho nabídku. Hasan přistoupil k mahagonovému servírovacímu stolku s broušenými karafami a skleničkami a nalil si whisky. Bez dalších okolků přešel Ibráhím k důvodu své návštěvy. “Byl jsem varován před .hosty úsvitu. Je to varování opodstatněné?” “Tohle má být přivítání se starým kamarádem? Kde zůstalo tvé dobré vychování?” “Proč je moje rodina na seznamu?”

“Protože jsem ji tam zapsal.”

“Proč?”

Hasan se zadíval do skleničky, pak se napil a řekl: “Jdeš bez jakýchkoli úvodů rovnou k věci. To se ti vůbec nepodobá.Ale dobrá, jak chceš…” Znovu se napil a usmál se na Ibráhíma, spokojen sám se sebou. “Nechal jsem tvé jméno zapsat na seznam z jednoho jediného důvodu, a sice proto, abys za mnou přišel domluvit se na ceně, za kterou bych ho z něj byl ochoten zase vyškrtnout.” Ibráhím ukázal rukou po luxusně zařízené místnosti. “Pochybuji, že jsem bohatší než ty.” “Však já taky nechci peníze.”

“Tak co tedy?”

“Ty opravdu nevíš?

Ibráhím přejížděl pohledem po drahocenných předmětech, které zdobily interiér; nad krbem křížem přes sebe visely mohutné sloní kly, byla tu antilopí noha sloužící jako schránka na cigarety, na nablýskané podlaze ležela zebří kůže, pod dudy, které byly zavěšené na popruhu se skotskou

kostkou, stála na podstavci staroegyptská soška. Ibráhím neměl pochyby o tom, že je pravá ani že ji Hasan získal nezákonným způsobem. Je to jeho kořist, pomyslel si a napadlo ho, jestli by se tu někde našel i Marjamin vzácný starožitný sedmiramenný svícen. “Chci jinou trofej,” řekl Hasan, když se nedočkal Ibráhímovy odpovědi, protože jeho někdejší přítel stále ještě bloudil pohledem po místnosti. “Co tím myslíš?”

“Chci vlastně jen to, co mi beztak patří, o cos mě připravil, protože jsi nedodržel naši smlouvu. Dej mi to, a tobě ani tvojí rodině nikdo nezkřiví ani vlásek.” Ibráhím se na něj podíval zpod přimhouřených víček. “A co je to?” “Amíra, co jiného.”

V pokoji, který kdysi sdílela s Jasmínou, vybalovala Amíra svá zavazadla. Právě se skláněla nad otevřeným kufrem, když do místnosti vešla Nafísa. “Přijede bratranec Ahmed z Asjútu s manželkou a dětmi. Dneska v noci tu bude věru plno.” “Teto, musím ještě něco vyřídit. Mohla bys, prosím tě, pohlídat Muhammada? Všichni mají plné ruce práce a já se obávám, že by na něj mohli zapomenout.” Nafísa se posadila na postel a zvedla hošíka na klín. “S největší radostí,” odpověděla, vytáhla bonbon a strčila mu ho do pusy. “Můžu se tě ale zeptat, kam máš takhle pozdě namířeno? Zapomnělas něco?” Amíra se z ničeho nic roztřásla a z ruky jí vypadla kabelka. V obličeji celá rudá se shýbla, aby posbírala vysypané drobnosti. “Jestli ti .hosté úsvitu nahánějí takový strach, nebylo by lepší, kdybys zůstala doma, v bezpečí?” řekla Nafísa. “Mám smluvenou schůzku, kterou nemůžu odříct, teto.”

V Nafíse se probudila zvědavost. “A s kým…” načala svou otázku, ale Amíra se otočila na podpatku a vyběhla z pokoje. Muhammad na babiččině klíně se začal vrtět. Nafísa ho postavila na zem a rozhodla se vybalit Amíře zavazadla. Začala u kufru rozevřeného na posteli. Vynadala z něj noční košile a prádlo a pod nimi se objevila toaletní taštička, kterou Amíra v tom chvatu ani nestačila pořádně zavřít, takže

její obsah se rozsypal po celém kufru. Když Nafísa začala sbírat jednotlivé drobnosti, přišlo jí pod ruku něco, co způsobilo, že ustala ve svém počínání. Když pochopila, že to je pesar, zůstala, jako když do ní udeří. Takže antikoncepce? Žádný div, že Amíra po Muhammadovi už neměla další děti. Ale Omar o tom určitě nemá potuchy. Když se Nafísa napřímila, padl jí zrak na rtěnku, která spadla na podlahu. Shýbla se pro ni a pod postelí zahlédla papírek, který musel vypadnout Amíře z kabelky. Stála na něm adresa napsaná její třesoucí se rukou. “Cos to říkal?” zeptal se Ibráhím a vykročil směrem k Hasanovi. “Říkal jsem, že chci Amíru. Když mi ji dáš, vyškrtnu tvoje jméno ze seznamu.” “Co si to dovoluješ!”

“Patří mi. Tys mi ji slíbil a svůj slib jsi nedodržel. Dokázal jsi tak, že nejsi čestný muž. V ten den jsme přestali být přátelé. Ale to neznamená, že musíme být nepřátelé. Řekni Amíře, aby za mnou přišla, a můžeme…” “K čertu s tebou!”

“Nevěděl jsem, že umíš být takhle tvrdohlavý. Nezapomínej, že ve hře je tvoje rodina.” Ibráhím sevřel ruce v pěst. “A jako rodina se ti taky postavíme. Vyčítáš mi, že nemám žádnou čest. V tom případě mě špatně znáš, protože bych svou rodinu raději viděl na dlažbě, než abych dal v sázku její čest. Ty nám ublížit nedokážeš, Hasane.” “Nezapomínej, drahý příteli, že už jsi jednou ve vězení byl - kvůli přečinu proti zájmům egyptského lidu.” “Jestli se mé dcery dotkneš…”

Hasan se zasmál. “Pamatuji si tě, ještě když jsi byl mladý. Byl jsi odjakživa zbabělec. Jako dneska vidím, jak se svěšenou hlavou stojíš před svým otcem a jako poslušný školáček říkáš: .Jistě, otče. Bál ses ho, a tak ses mu v životě neodvážil postavit. Přede mnou si nemusíš hrát na hrdinu. Přestaň se zesměšňovat, nebo toho ještě budeš litovat.” “Máš pravdu, udělal jsem v životě věci, kterých teď můžu litovat,” odpověděl Ibráhím. “Udělal jsem je ze slabosti, a v žádném případě na to nejsem pyšný.” Podíval se na Ha-sana a ke svému vlastnímu údivu řekl klidným hlasem, kte-

rýjako by se zbavil vší tíhy dávných pocitů viny: “Ale dneska už nejsem slabý. Zmínil ses o mém otci. Byla to silná osobnost a já byl v porovnání s ním vždycky nula. Můj otec je teď ale u Boha a já jsem tady dole na zemi, odkázaný sám na sebe. Za své činy jsem odpovědný jen sám sobě. A můžeš mi věřit, že jestli se ti budu nucen postavit, tak to udělám.” Přistoupil těsně k Hasanovi a upřeně se mu zadíval do očí; ucítil důvěrně známou vůni jeho kolínské, která mu připomněla ony dávné oxfordské časy, kdy byli jako dva bratři. “Dej ruce pryč od mé rodiny,” řekl Ibráhím výhružně. “Dej ruce pryč od Amíry, nebo budeš litovat.” Hasanova ústa se stáhla k posměšnému úšklebku. “Já mám moc nad .hosty úsvitu, ne ty. Nezapomínej, že už jsem tě jednou do vězení dostal.” “Na to jsem nezapomněl ani na chvíli,” odpověděl Ibráhím. “V tvých spisech stojí, že tě… vyslýchali. Je to pravda?” Ibráhím se kousl do rtů. “Nesnaž se mě vyprovokovat. Nemíním se s tebou utkat tady a teď.” “Já se s tebou nechci utkat. Já chci Amíru.”

“Mou dceru nikdy nedostaneš.”

“Ale dostanu,” odpověděl Hasan s pokrčením ramen. “Pak budeš muset rád či nerad vzít na vědomí, že nejsem člověk, s kterým je radno žertovat. Nejsem z těch, s kterými bys mohl uzavřít smlouvu a vzápětí ji zrušit. Pokořil jsi mě, Ibráhíme, a já mám v úmyslu ti to oplatit.” Když taxík s Amírou zabrzdil na Třídě pyramid, nemohla mladá žena vidět, jak po příjezdové cestě pomalu odjíždí jiné taxi, protože přikázala zastavit na ulici a nenechala se zavézt až před dům. Neviděla ani pasažéra, svého otce. Chtěla ten zbylý kousek cesty jít pěšky, dřív než se setká s Hasanem. Co mu má říct? Co od ní chce? Proč jí vzkázal, aby k němu přijela ještě dneska} Amíra pomalu šla po dlážděné cestě mezi stromy a keři, až konečně stanula před umně vyřezávaným vstupem do rozlehlé vily. Ze strýčka Hasana se musel stát skutečně mocný a bohatý muž. Ale proč ohrožuje rodinu Rašídů? Proč ji chce zničit? Co když je to přece jen omyl, hloupé nedorozumění?

Promluvím si s ním naprosto otevřeně a všechno se určitě vysvětlí, umiňovala si Amíra. Váhavě stála přede dveřmi a cítila, jak se její vnitřní jistota pozvolna hroutí. Strýček Hasan nebyl v Rajské ulici už víc než čtyři roky. Nepřišel na její svatbu ani na oslavu Jasmíniných narozenin či slavnost pořádanou k ukončení Zakarjových studií. Její otec se o něm slovem nezmínil, ale na tom nebylo nic tak divného, protože v posledních letech přerušil styky se všemi svými starými kamarády. Hasan však býval natolik důvěrným přítelem, že mu Ibráhímovy děti říkaly strýčku, jako kdyby byl členem rodiny. Proč k nim vlastně Hasan al-Sábir přestal chodit? Amíra se zhluboka nadechla a zaklepala. Otevřel jí sluha a zavedl ji do místnosti, která působila jako muzeum. Na di-vanu seděl Hasan. Když se zvedl, aby ji uvítal, uvědomila si Amíra, že je s ním poprvé v životě o samotě. “Amíro, no ne!” zvolal Hasan a s rozpřaženou náručí k ní vykročil. “To je překvapení! Můj Bože, ty jsi vyrostla! Je z tebe dospělá žena.” Vzal ji za obě ruce a roztáhl ústa k úsměvu. “Buď vítána. Mír s tebou.” “I s tebou buď mír a boží slitování a požehnání, strýčku Hasane.” “A, ještě pořád jsem pro tebe strýček?” usmál se na ni Hasan. “Prosím, posaď se.” Amíra se zadívala na koženou pohovku, na níž byly rozprostřené leopardí kůže, a s očima rozšířenýma údivem se otočila na Hasana. “Jak vidíš, moje milá, nedaří se mi zrovna špatně.”

Dívčinu pozornost upoutala zarámovaná fotografie na krbové římse. Přistoupila blíž. Na snímku stáli dva mladí muži v bílých dresech hráčů póla a bezstarostně se smáli do kamery. “Tvůj otec a já, před dávnými a dávnými lety v Oxfordu,” ozval se Hasan, který se postavil vedle Amíry. “Naše mužstvo se tehdy stalo vítězem turnaje. Byl to jeden z nejkrásnějších dní v mém životě.” “Strýčku Hasane, přišla jsem, abych si s tebou promluvila o otci.” Hasan objal dívku kolem ramen, odvedl ji k pohovce, sedl si vedle ní, a aniž by vzal na vědomí to, co říkala, dál se oddával vzpomínkám na studentská léta. “Roky strávené

na univerzitě by pro mě bez tvého otce byly velmi truchlivé,” řekl ztišeným hlasem. “Víš, zůstal jsem na světě docela sám. Otec mi právě zemřel, matka byla po smrti už dávno, neměl jsem jediného bratra ani sestru. Kdybych se nebyl spřátelil s Ibráhímem Rašídem, byl by se ze mě stal nešťastný osamělý studentík. Anglie pro mě byla cizí země. Nemohl jsem si zvyknout na tamní mravy ani lidi. Zpočátku jsem byl naprosto zoufalý.” Podíval se na Amíru. “Měl jsem tvého otce velice rád. Myslím, že ani netušil, jak moc rád jsem ho měl.” Amíře neuniklo, že mu do očí vstoupily slzy. Působil tak mírně a usebraně. Dodala si odvahy. “Strýčku Hasane, víš, proč jsem přišla?” zeptala se. “Napřed mi řekni, co je u vás nového. Jsou všichni v pořádku?” Přisedl si blíž k ní. “A jak přijala tvoje babička neštěstí, které postihlo Misrachiovy?” “Misrachiovy? Umm to samozřejmě hrozně zasáhlo. Všichni jsme z toho smutní. Nikdo nemůže uvěřit, že strýček Sulajmán zemřel tak tragickou smrtí. Ale proč…” “Slyšel jsem, že tvoje babička převrací celý dům vzhůru nohama a chce tak čelit tomu, co má přinést budoucnost.” Amíra svraštila čelo. “Odkud to víš?”

Jako by přeslechl její otázku, řekl Hasan s pousmáním:

“Víš, já jsem tvé babičce odjakživa říkal dračice. Nemohla mě vystát. Neměla mě ráda od chvíle, kdy mě Ibráhím po našem návratu z Oxfordu přivedl do Rajské ulice. To bylo dávno předtím, než jsi přišla na svět, moje krásná Amíro.” Odfoukl dívce pramínek plavých vlasů ze spánku a nechal ho mezi prsty protéct zase zpátky. “Vyčetl jsem jí to z očí, když mě jí tvůj otec představoval. Usmála se, ale její úsměv okamžitě ztuhl v led. Bez sebemenšího důvodu, Mišmiš.” Znovu se zasmál a jeho smích zněl tak cynicky, až Amíru zamrazilo. “Víš vůbec, že jsem se s tebou chtěl oženit? Už jsme s tvým otcem sepsali svatební smlouvu. Ale dračice ho přiměla, aby od ní couvl, protože podle ní jsem pro tebe nebyl dost dobrý.” Když Hasan napřáhl ruku, aby ji pohladil po vlasech, Amíra chvatně vstala. Byla tak rozrušená, že málem zakopla o okraj zebří kůže. “Strýčku Hasane, slyšela jsem něco, čemu nemůžu uvěřit. Souvisí to s ,hosty úsvitu a jistým seznamem.” “A, už zase ten seznam. Co je s ním?”

“Dozvěděla jsem se, že je na něm zapsaná naše rodina.”

“A proč mi to říkáš?”

“Strýčku Hasane, máš něco společného s .hosty úsvitu?”

“Ale jistě, moje milovaná Mišmiš. Zuvvár el-fagr podléhají přímo ministru obrany a já jsem jeho pravá ruka. Veškeré jejich akce se dějí na můj příkaz.” Teď vstal i on, přistoupil těsně k Amíře a upřel na ni vyzývavý pohled. “Abych ti ušetřil další otázku, milé dítě, prozradím ti, že jsem dal příkaz i k prohlídce u Misrachiových a konfiskaci jejich bytu. To já jsem tam vojáky poslal.” “Ty? Ale proč? Co ti udělali?”

“Nic. Misrachiovi jsou nevinní. Použil jsem je takříkajíc jako návnadu.” “Jako návnadu?”

Hasan se otočil a zamířil k servírovacímu stolku. Nalil si whisky, zakroužil sklenkou, nasál vůni tekutiny a s požit-kářským výrazem ve tváři se napil. “Chci něco zcela konkrétního a tohle je způsob, jak toho dosáhnout. Ano, zapsal jsem jméno Rašíd na seznam. Stačí dát příkaz a vojáci vtrhnou do vašeho domu v Rajské ulici. A já tě ujišťuji, že ho pročešou opravdu důkladně a zabaví všechno do posledního šálku. Vím skoro o všech skrýších, které tvoje prozíravá babička vymyslela. Moje oči jsou v tomhle městě všude. Nemusím mít nijak velkou fantazii, abych si představil tvoji pyšnou babičku a všechny ostatní, jak nevěřícně stojí na ulici. Leda že bych dostal, co chci.” Amíra se roztřásla. “A co je to?”

“Přece ty.” Hasan odložil skleničku a přistoupil k ní. “Jediným škrtem pera můžu jméno Rašíd vymazat ze seznamu. Můžu váš dům uchránit před návštěvou ,hostů úsvitu. Ale všechno má svou cenu.Tu cenu můžeš zaplatit ty… tady a teď.” Amíra na něj zírala v němém úžasu.

“Vinu na této ne zrovna potěšitelné situaci nese vlastně tvůj otec, Amíro. Poplival naše přátelství a místo mně tě dal za ženu Omarovi. Celou tu dobu jsem čekal na vhodnou příležitost, abych se pomstil. A nástrojem mé pomsty budeš ty, protože tentokrát mi tvůj otec ve splnění mé touhy zabránit nedokáže.” Amíra se kousla do rtů. “A když odmítnu?” zeptala se sotva slyšitelným hlasem.. “Tak do Rajské ulice vtrhne vojenská policie. A já tě ubezpečuji, že nebude nikoho šetřit.”

“To, co chceš, ode mě nedostaneš.”

“Ale ano, dostanu.” Napřáhl po ní ruku a přitáhl ji k sobě. Když se pokusila ho odstrčit, sevřel jí jednou rukou obě zápěstí a druhou jí jediným škubnutím rozhalil blůzu. “Živé duši nepovíš o naší sladké chvilce,” zamumlal, zajel jí rukou pod podprsenku a sevřel v dlani pevné mladé ňadro. “To, co teď budeme dělat, zůstane naším nádherným tajemstvím.” Vyhrnul jí podprsenku a sklonil hlavu, aby ji políbil na prsa. Amíra se s výkřikem vysmekla z jeho sevření a rozběhla se napříč pokojem. Na svém panickém útěku vrazila do stolku, z něhož s třesknutím spadla váza. Hasan Amíru doběhl, zezadu ji obemkl pažemi a smýkl s ní o zeď. “Koneckonců,” řekl, “v případě, jako je tenhle, je pohaněna čest ženy, ne muže.” Sklonil se k jejímu uchu a zašeptal: “Nezapomeň, že jsi sem přišla z vlastní vůle. Uděláš všechno, co ti přikážu, a já si to budu vychutnávat plnými doušky, protože po tobě toužím už dlouho, až příliš dlouho. Už nemíním čekat. Moje chvíle konečně přišla, drahá Amí-ro.” Políbil ji na šíji. “Kdo ví? Možná se ti to také bude líbit.” Nafísa vzala Muhammada za ruku. “Zajedeme si do města na zmrzlinu, co říkáš, zlatíčko?” Rozběhla se i s hošíkem do garáže a vyrazila. Měla však v hlavě jiné plány. Jakmile Muhammad dostal svou zmrzlinu a spokojeně se uvelebil na sedadle, zabočila na hlavní třídu, která vedla na most. Za chvíli vůz dospěl na okraj Káhiry a po krátkém hledání zastavil před jasně osvětlenou vilou na Třídě pyramid. Sotva Nafísa spatřila sluhu, jak zametá dlážděnou cestu vedoucí k domu, stáhla okénko a zakřičela: “Mír s tebou. Můžeš mi říct, kdo bydlí v tomhle domě?” “Při Bohu, sajjido, tady bydlí Hasan al-Sábir,” odpověděl sloužící přitlumeným hlasem. “Je to velice mocný muž.” Hasan al-Sábir!

Pro všechno na světě, co jen Amíra u toho ďábla pohledává?

. kapitola

Diváci v přeplněném sále Cage ďOr vyskakovali ze sedadel a křičeli: “Já Alláh! Jasmína! Dahíba!” Pak bylo na řadě Dahíbino sólo za doprovodu bubínku, vrchol jejího vystoupení. Jasmína vyslala do publika déšť vzdušných polibků na rozloučenou a zmizela. Dahíba měla pódium opět jen sama pro sebe. Byl podzim, ale večer byl přesto teplý. Jasmína se proto už nemohla dočkat, až ze sebe shodí kostým - jednoduchou bílou bavlněnou galábíji s červeným hedvábným šátkem ovázaným kolem boků. Program “Nového Egypta”, tak jak ho vytyčil Násir, si žádal střízlivost a jednoduchost. A tak Dahíba s Jasmínou, stejně jako všichni ostatní káhirští “baviči”, odložily nákladné kostýmy, zřekly se veškerých pozlátek a obměnily choreografii, která tak namísto efektnějších orientálních tanců publiku nabízela více baladí a folklóru. Navzdory úředním nařízením bývala jejich představení pokaždé vyprodaná a diváci z nich odcházeli nadšení. K Jasmíninu překvapení na ni za oponou čekala Amíra. Sestry se v posledních měsících vídaly jen zřídka. Když Jasmína uviděla Amířinu rozrušenou tvář s očima napuchlýma pláčem, strnula. Její sestra přišla sama, bez synka, bez kterého normálně neudělala ani krok. Sotva však Amíra uviděla Jasmínu, usmála se a objala ji. “Tančíš den ode dne lépe,” řekla obdivně a podala jí noviny. “Už jsi to četla?” Jasmína zavrtěla hlavou. “Ne? Tak čti!” “Okouzlující Jasmína, nová hvězda na káhirském nebi, je tanečnice ojedinělého talentu. Spojuje v sobě ohebnost kobry, půvab gazely a krásu motýla. Již dnes není pochyb, že Jasmína jednoho dne předčí i velkou Dahíbu, svou učitelku.” Pod oslavným článkem byl podepsán Jákob Man-súr. Jasmína jeho jméno ještě nikdy neslyšela. “Ať už je to kdo chce, je do tebe zamilovaný. Jasmíne!”

zasmála se Amíra. “Máš v něm zapáleného ctitele a skutečného obdivovatele svého umění.” O ctitele neměla jedenadvacetiletá Jasmína nouzi. Vyptávali se Hakíma Raúfa na chráněnkyni jeho ženy. Někdy jí do šatny posílali květiny a lístečky plné květnatých komplimentů. Jasmína však neměla v úmyslu se zamilovat. Veškeré své síly napírala k tomu, aby se stala největší tanečnicí Egypta. Na manžela nebo milence v jejích plánech nezbývalo místo. Dokonce už ani netesknila po cenzorovi, k němuž kdysi tak zahořela a který se mezitím oženil a měl dítě. Jasmíne přes Amířin úsměv neušlo, jak je její sestra sklíčená, jak se jí chvějou ruce. Vycítila, že se drží jen s krajním vypětím sil. Sotva se za nimi zavřely dveře šatny a Jasmína telefonicky objednala čaj, zeptala se: “Co se děje, Mišmiš? Vypadáš hrozně nešťastně. Stalo se něco s Omarem?” “Ne… ne. Já… jen mi něco leží v hlavě… Musím na to pořád myslet, nemůžu spát.” “Mám dojem, že toho na sebe nakládáš moc,” řekla Jasmína a sepnula si vlasy, aby se mohla odlíčit. “Staráš se o Muhammada, chodíš na přednášky a pomáháš otci v ordinaci. Buď ráda, že se ještě ke všemu nemusíš věnovat svému manželovi!” V zrcadle Jasmína viděla, jak její sestra sklopila hlavu a bojuje se slzami. Prudce se otočila. “Mišmiš, něco se stalo, viď? Řekni mi, co tě trápí.” “Já nevím, jak mám začít, Jasmíne,” odpověděla Amíra tiše. “Stalo se něco strašného.” “Můj Bože, o čem to mluvíš?”

“Udělala jsem něco… Ne, chci říct… Něco se mi přihodilo.” S očima sklopenýma k zemi Amíra sotva slyšitelně pokračovala: “Bylo to ten den, kdy zemřel Sulajmán Misrachi. Až do dneška jsem o tom s nikým nemluvila, ani s matkou. Nemám nikoho kromě tebe, komu bych se mohla svěřit. A dokonce i s tebou je mi zatěžko o tom mluvit.” “Mysli si prostě, že jsme pořád ty malé holčičky. Tenkrát jsme jedna před druhou neměly žádné tajnosti, nebo snad “

ano

“Jasmíne, já čekám dítě.”

Kdykoliv Jasmína od nějaké ženy slyšela, že čeká dítě, posmutněla. Možná dosáhne v životě úspěchu, možná dojde ke svému cíli a bude slavná, ale rozhodně z ní nikdy nebude pyšná a šťastná matka.

Rezolutně zaplašila své myšlenky a řekla: “To je skvělé! Můžeš být šťastná!” “Ne, Jasmíne, vůbec to není skvělé. Ty víš, že jsem si nechala dát pesar. Omar o tom nemá tušení, neví to nikdo kromě tebe.” “Žádná antikoncepce není stoprocentně bezpečná. Občas to selže. Já vím, chceš studovat medicínu. Budeš to prostě muset ještě chvíli odložit.” “Ty mi nerozumíš. Jasmíne. To dítě není Omarovo.”

Tenkými zdmi do šatny zalehl bouřlivý aplaus a přede dveřmi zaduněly těžké kroky. Jasmína rychle vstala, otočila klíčem v zámku a znovu se posadila. “Když není Omarovo, čí tedy je?” Amíra se dala do líčení návštěvy Džamála Rašída v ordinaci, vyprávěla, jak otce varoval, jak mu prozradil jméno toho, kdo zapsal jejich rodinu na seznam vojenské policie. Pověděla Jasmíne o dopisu od Hasana al-Sábira s výzvou, aby ho navštívila. “Rozjela jsem se k němu domů. Byla jsem přesvědčená, že strýček Hasan něco tak hrozného nemohl udělat! On ale všechno přiznal. Řekl mi, že to udělal proto, aby mě dostal. Tvrdil dokonce, že jsme byli zasnoubení a že otec porušil smlouvu.” “Při všech svatých!” zamumlala Jasmína. “To přece nemůže být pravda! A co bylo pak, Amíro?” “Když jsem pochopila, že jsem se ve své naivitě chytila do pasti, chtěla jsem utéct, ale on mi v tom zabránil. Bránila jsem se, ale byl silnější.” Jasmína zavřela oči. “Ať se usmaží v pekle!” pronesla. “Ubohá Amíro! A tys o tom nikomu neřekla?” Amíra zavrtěla hlavou.

“Strýček Hasan…” řekla Jasmína nevěřícně. “Když si pomyslím, že jsem ho jako malá přímo zbožňovala! Dokonce jsem snila o tom, že se za něj provdám! A teď se dozvím, že tě brutálně znásilnil!” “A že nosím pod srdcem jeho dítě.”

Obě dívky chvilku mlčky seděly vedle sebe. Náhle Jasmína vyskočila ze židle a rozhodným hlasem řekla: “Teď mě poslouchej, Amíro. Nesmíš se o tom nikomu slovem zmínit. Všichni by tě odsouďili. Jen si vzpomeň na tetu Fátimu. Její jméno se nesmělo ani vyslovit. Nikdo z nás neví, co udělala, ale dědeček Alí jí nebyl ochotný odpustit. Vyhnal ji z domova, a dokonce ani vlastní sourozenci o ní nikdy nemluví.”

“A stejně to dopadne se mnou.”

“Co tě to jenom napadlo, Amíro! Vydat se sama za mužem do jeho domu! To je to nejhorší, co žena může udělat. Hasan tě k sobě pozval, ale nenutil tě, abys tam šla.” “Ale já jsem k němu přece šla jen proto, abych si s ním promluvila. Víš přece, jaký šok jsme tehdy všichni zažívali. Zabili strýčka Sulajmána. Umm poschovávala všechny cennosti a celý dům čekal, kdy přijdou ,hosté úsvitu. Všichni se třásli strachy… i kvůli otci. Kdyby ho ještě jednou zavřeli, určitě by to nepřežil. Mluví se o krutém mučení, o hrůzách, které vojenská policie páchá. Myslela jsem si, že jestli proti nám Hasan něco má, musí za tím být nějaké nedorozumění. Ale on se chtěl pomstít umm a otci… a tak mě znásilnil.” Amíra skryla tvář v dlaních a rozplakala se. “Jsi oběť, Amíro, ale přesto ti hrozí trest.” Jasmína sestru soucitně objala kolem ramen. Na chvíli se zamyslela a pak řekla: “Poslouchej mě, Amíro. Omar bude přesvědčený, že to dítě je jeho. Je tak strašně domýšlivý, že ho nikdy nenapadne o tom pochybovat. V životě si nepřizná, že mu to malé není podobné. I všichni ostatní si budou myslet, že to dítě je jeho. Proč by si taky měli myslet něco jiného? Nikomu nesmíme říct, jak to doopravdy bylo, Mišmiš. Vyvolalo by to takový skandál, že by to zničilo tebe i celou rodinu. Je třeba myslet na umm a na otce, ale v první řadě na tebe. Musíme si to tajemství nechat pro sebe.” Amíra si povzdechla. “Mluvíš jako umm.”

“Možná že by ti umm řekla to samé, kdybys šla za ní. Amíro, jsem teď s pár přáteli pozvaná na večeři. Byla bych ráda, kdybys šla se mnou. Neříkej ne. Celou dobu nevytáhneš paty z domu a tohle jsou slušní a milí lidi. Čekáš dítě, a to je nádherné. Můžu ti jen závidět. Postarám se, abys na Hasana al-Sábira zapomněla.” Když pak o pár hodin později ležela Jasmína v posteli a na její saténovou přikrývku dopadala teplá zář podzimního měsíce, v duchu znovu uslyšela Amířina slova: “Mluvíš jako umm.” A s údivem si uvědomila, že umm měla v mnohém pravdu. Občas je potřeba něco odkázat do říše tajemství, aby zůstala zachovaná čest rodiny. S pocitem provinění Jasmína myslela na onu bouřlivou výměnu názorů s umm, která předcházela jejímu odchodu z domova. Musím ji poprosit o odpuštění, pomyslela si, mu-sím se s ní usmířit. Jak se můžu zlobit na někoho, kdo mě zahrnoval svou péčí, kdo mě ochraňoval a miloval od chvíle, co jsem přišla na svět? “Kalifornie je tak zvláštní,” psala Marjam. “Kladu si otázku, jestli si tu někdy zvyknu. Ale je to krásný zážitek, když člověk zase jednou sedí v plné synagoze. Sulajmán by byl šťastný, kdyby to mohl zažít. Moje srdce je u Tebe v Egyptě, moje sestro, a u Sulajmána.” Chadídža poprosila Zubajdu, která jí dopis právě přere-citovala, aby jí ho podala, a se zájmem si prohlížela jednotlivá slova. Nedokázala je přečíst, ale cítila, jak na ni z inkoustu i z papíru dýchá Marjamin duch. Bylo jí to v těchto těžkých časech posilou. “Hosté úsvitu” do Rajské ulice ještě nezavítali, ale rodina byla na jejich příchod stále připravená: salon byl vyklizený, ženy se přestaly líčit, nenosily žádné šperky ani drahé šaty, jídlo, které se servírovalo, bylo připravené podle Sáři-ných skrovných venkovských receptů. Všichni spali jako na vodě a pokaždé, když se ozvalo zaklepání na dveře, prožívali strašné napětí. Jen Ibráhím prodělal pozoruhodnou proměnu. Zdálo se, že se vojenské policie nebojí. Šířil kolem sebe klid a optimismus. Vstával teď za úsvitu, hodně si četl ve svých lékařských knihách a s maximálním nasazením se věnoval svému povolání. Často vyprávěl o felázích, kteří za ním s důvěrou přicházeli se svými nemocemi. Pomáhal, kde jen mohl, a často se vracel z ordinace až pozdě večer. Ale i když byl vyčerpaný, nepůsobil sklíčeně, ale naopak spíš spokojeně. Chadídža pečlivě složila Marjamin dopis a schovala ho do kapsy. Když vzhlédla, ke svému údivu uviděla ve dveřích salonu Jasmínu. “Umm?”

“Moje milovaná vnučko! Chvála Bohu!”

“Umm, o umm! Tolik jsem se bála, že mě nebudeš chtít vidět. Hrozně mě mrzí, jaké hrozné věci jsem ti tenkrát řekla!” Chadídža se usmívala skrz slzy. “Bylo ti tehdy osmnáct, a to je věk, kdy člověk ví všechno nejlépe.” Rozpřáhla náruč a Jasmína ji objala. “Vyrostla a zesílila jsi.” “Je ze mě tanečnice, umm.”

“Já vím,” řekla Chadídža. “Amíra mi to říkala.”

“Na mých vystoupeních není vůbec nic nepřístojného, umm. Na sobě mám pěknou galábíji s dlouhými rukávy, která mi sahá až po kotníky.” Jasmína se rozesmála. “A měla bys vidět, jak šťastní jsou lidé, když tančím baladí, umm!” “To jsem ráda. Bůh pro tebe našel místo na tomto světě. Možná že ve své nezměrné dobrotě ti tenkrát, když ti jednou rukou něco vzal, druhou naopak něco dal. Rozdávej lidem štěstí, holčičko moje! Rozezpívávej jejich srdce, protože to je ten nejvzácnější dar, který jsi od Boha mohla dostat.” “Chtěla bych, aby ses seznámila s Dahíbou, mojí učitelkou.” “To je ta žena, u které bydlíš?”

“Amíra už ti o ní určitě vyprávěla. Dahíbaje počestná žena, umm. Viděla jsi nějaké její filmy?” “Když jsem byla mladá, tvůj dědeček občas některou ze svých žen brával s sebou do biografu. Tenkrát tam byly vyhrazené prostory pro ženy. Byly to mříží chráněné balkony, kde mohly ženy sedět, aniž by je někdo viděl. Alí byl dole v publiku mezi ostatními muži a jeho žena seděla s jeho matkou a oběma sestrami nahoře na balkoně. Po návratu nám pokaždé všechno dopodrobna vyprávěly. Pamatuji si ještě, že v jednom z těch filmů šlo o nevěru a že jsem z toho byla zděšená. Já jsem rozhodně odmítala překročit práh domu, nebyla jsem ochotná vyjít na ulici ani kvůli návštěvě biografu. Ne, Dahíbiny filmy já neznám.” “Umm, chtěla bych, aby ses s ní seznámila. Teď už přece do města občas chodíš. Proč bys tedy nemohla jít se mnou, abych ti mohla ukázat, kde bydlím? Dahíba se ti bude líbit, vím to.” Chadídža se zamračila. Tanečnice? Žena, která odvedla její vnučku? “Necítila bych se ve společnosti takové ženy dobře,” pravila zamyšleně. Ale Jasmíne neuniklo její zaváhání. Jako všichni majetní Káhiřané, i Dahíba a její muž Hakím si osvojili méně nápadný životní styl a přestali stavět své bohatství na odiv. Hakím sice měl přátele ve vládních kruzích a Dahíba patřila mezi oblíbence členů kabinetu, ale nemohli si být ničím jisti - jako nikdo. Proto Dahíba odložila spolu s okázalými kostýmy i kožichy a šperky a Hakím propustil šoféra. Řídil svůj chevrolet sám. Dahíba přestala vystupovat na veřejnosti jako slavná hvězda.

Jednoho všedního odpoledne seděli v obývacím pokoji svého bytu, pili kávu a jedli pomeranče a přitom pročítali scénáře, když ve dveřích stanula Jasmína. “Přivedla jsem někoho, s kým se musíte seznámit!” “Al-hamdu lilláh!” zvolal Hakím. “Snad ne prezidenta Násira!” Jasmína se rozesmála. “Pořád si ze mě jen děláš legraci. Ne, není to prezident, ale moje babička. Sedí venku v hale.” Hakímův úsměv byl rázem pryč. Vyměnili si se ženou významný pohled. “Moje milá Jasmíne,” řekla Dahíba a vstala z pohovky. “Myslím, že to nebyl zrovna šťastný nápad. Sama jsi přece říkala, že bych se tvojí babičce asi moc nezamlouvala.” “Ne, neboj se, dlouho jsme o tom spolu mluvily, a ona říká, že by tě ráda poznala! Víš přece, jak hrozně jsem toužila, aby se to mezi mnou a umm zase urovnalo. Kvůli Amířině… Amíra mi tuhle večer v klubu řekla něco, co mě přivedlo k rozhodnutí, že se s umm musím usmířit. Mělas vidět, jakou měla radost, když jsem se zase objevila doma, Dahíbo! Možná že v hloubi své duše život, jaký vedeme my tanečnice, neschvaluje. Ale prosím, prosím, dej jí příležitost ho poznat blíž! Je to pro mě hrozně důležité!” Dahíba se podívala na svého muže. Hakím vstal a řekl:

“Omluvte mě, ale já už musím do studia. Půjdu přes kuchyni.” “Musím tě varovat,” řekla Jasmína vzrušeným hlasem, když s Dahíbou osaměly. “Moje babička je hrozně konzervativní. Nechodí do kina ani do nočních klubů, takže tě ještě nikdy neviděla. Dokonce o tobě ani neslyšela. Doufám, že jí to nebudeš mít za zlé.” Zmizela z pokoje a vzápětí už zase otevřela dveře, aby jako první nechala vejít Chadídžu. “Dahíbo,” řekla, “mám tu čest představit ti svoji babičku. Umm, to je Dahíba, moje učitelka.” V místnosti se rozhostilo ticho, porušované jen ozvěnou hluku z ulice. “Vítej v mém domě. Mír s tebou a požehnání boží,” řekla konečně Dahíba se smutným pousmáním. Chadídža neodpověděla. Jako zkamenělá stála ve dveřích a mlčky na ni zírala. Dahíba si povzdechla. “To mě ani nepozdravíš, matko?”

Chadídža se beze slova otočila, vrhla na Jasmínu zdrcující pohled a vyšla z pokoje. “Počkej!” vykřikla Jasmína a rozběhla se za ní. “Neodcházej, umm!”

“Nech ji, ať jde, Jasmíno,” řekla Dahíba. “Nech ji.” “Já to nechápu. Proč odešla? Co se stalo?” ,,Pojď sem a sedni si ke mně… “Proč jsi jí říkala matko?” “Protože Chadídža je moje matka. Já se ve skutečnosti jmenuji Fátima Rašídová a jsem tvoje teta.” Přes závěsy do pokoje pronikalo tlumené listopadové světlo. Z čajové konvice stoupala vůně mátového čaje. Fátima nalila nejprve Jasmíne a potom sobě. Pak se pohodlně opřela, což bylo znamení, že je připravena k rozhovoru. “Zlobíš se na mě, že jsem ti to neřekla?” zeptala se.

“Já nevím, jsem z toho celá pryč. Ríkalas, že tvoji rodiče zahynuli při nehodě.” “To jsem si vymyslela. Kromě Hakíma jsem neřekla živé duši, kdo jsou moji skuteční rodiče. Ani tobě jsem to neprozradila, Jasmíne, protože jsem nevěděla, co by ti moje matka pověděla o své zapuzené dceři. Bála jsem se, že mnou začneš opovrhovat a že už se mnou nebudeš chtít tančit.” “Jak je ale možné, že nikdo z rodiny nepřišel na to, že ta slavná Dahíba jsi ty? Přece tě museli vidět buď v klubu, nebo v některém filmu.” “Byla jsem ještě velice mladá, když mě otec vyhnal z domova. Když jsem se stala slavná a začala točit filmy, vypadala jsem už úplně jinak. Jednak jsem už byla zralá žena a pak, jak sama víš, líčidla a kostýmy člověka hodně změní. Kromě toho by mě na plátně nebo na pódiu nikdo nečekal. Jednou jsem náhodou potkala Marjam Misrachiovou. Vycházela jsem právě z tanečního sálu hotelu Hilton a ona stála v květinářství v hotelové hale. Nevím, jestli mě poznala nebo jestli jí došlo, že jsem ta tanečnice, jejíž vystoupení inzeruje plakát venku na ulici. Chvíli jsem měla pocit, že se už už chystá ke mně vykročit a oslovit mě. Pak však jako by si to rozmyslela a tvářila se, že mě nezná.” “A co se tenkrát vlastně stalo?” chtěla vědět Jasmína. Odložila šálek a přisedla si blíž. “Umm se o tom nikdy slovem nezmínila, nikdy nám neřekla, proč jsi odešla.” Fátima přistoupila k oknu a zadívala se dolů na šeřící se ulici, po níž muž v dlouhé špinavé galábíji tlačil svůj dvou-kolák, na němž se vršily plastikové sandály. “Bylo mi teprve sedmnáct,” začala tiše, “stejně jako tobě, když jsi proklouzla na jeviště, abys mi předvedla svůj tanec.”

Zapálila si cigaretu a vyfoukla do matného světla pohasí-najícího slunce obláček kouře. “Byla jsem matčin mazlíček. Dala si velkou práci, aby mě provdala za muže, který byl podle jejího názoru skvělou partií - byl to bohatý pasa a náš vzdálený příbuzný. Psal se rok a mně bylo patnáct let. O svatební noci se neobjevila jediná kapka krve. Umm byla celá bez sebe a vyčetla mi, že už jsem něco s někým měla. Vylíčila jsem jí, jak jsem v noci před svatbou nešťastně uklouzla v koupelně. Ukázala jsem jí krvavou skvrnu na noční košili. Rázem pochopila, co se stalo. Byla jsem pořád panna, ale stejně jako ty…” hořce se pousmála, “… odsouzená zůstat na ocet, jak se říká.” “Proto jsi mě poslala domů a nakázala mi, abych umm řekla o svém pádu na schodech!” zvolala Jasmína. “Věděla jsem, že okamžitě zařídí operaci, která dokáže panenskou blánu zase uvést do neporušeného stavu. Takový zákrok byl možný už tenkrát a ona chtěla, abych ho podstoupila. Ale můj otec, tvůj dědeček, to nedovolil. Prý by to byl podvod. Od té chvíle však neuplynul jediný den, kdy by si na mně necítil potřebu vylít zlost. Moje přítomnost v domě na něm ležela jako stín. Matka na mě sice byla hodná a snažila se mít pochopení, ale já tu křivdu nemohla strávit a byla jsem čím dál tím vzpurnější. Připadalo mi, že společnost je nespravedlivá, protože kvůli svému pochybnému pojetí morálky dělá z nevinných dívek oběti a odsuzuje je vést život, v němž je jim odepřena důstojnost patřící ženě. Nemohla jsem se s tím smířit a začala jsem chodit ven nezahalená. Skamarádila jsem se s jednou tanečnicí, která mě s sebou brala na ohromně vzrušující a nebezpečná místa -do kaváren v ulici MuhammadaAlího.Tam…” Fátima si povzdechla “… v nevázané společnosti tanečnic a hudebníků jsem poznala Rosního. Byl to čertovský chlapík. Pohledný, zdvořilý, schopný, ale naprosto bez peněz. Byl bubeník, a tak jako všichni muzikanti v ulici Muhammada Alího chodil od kavárny ke kavárně a hledal, kde by přišel k nějaké práci. Jednoho dne mě viděl tančit a usoudil, že bychom mohli vystupovat společně. Oženil se se mnou a ujišťoval mě, že mě bude milovat až do skonání věků. Najali jsme si malý byt a trávili dny a noci s ostatními muzikanty a tanečnicemi po kavárnách a čekali, jestli si nás někdo najme na svatbu či nějakou oslavu. Když se to dozvěděl otec, rozzuřil se. Tanečnice pro něj prostě byly děvky. To proto mě zapudil. Mně to bylo jedno. Hosní a já jsme stáli na nejspodnější příčce společenského žebříčku. Lidé se na nás dívali skrz prsty, ale my byli nepředstavitelně šťastní.” Fátima umlkla. Z paměti se jí vynořily dávno zasuté bolestné vzpomínky a znovu rozdíraly rány, které se vlastně nikdy nezhojily. Bylo na ní vidět, že se musí přemáhat, aby se přiměla pokračovat. “A pak… Byli jsme spolu skoro rok, když Hosní odjel do Alexandrie a já jsem se na Chán Chalílí, kde jsem si nechala šít kostým, náhodou potkala s jednou tanečnicí, s níž jsem se znala. Daly jsme se spolu do řeči a ona se mě s účastným výrazem začala vyptávat, jestli jsem moc nešťastná a tak. Když jsem se na ni udiveně podívala, protože jsem nechápala, proč bych měla být nešťastná, řekla mi, že si myslela, že rozvod s Hosním mi zasadil těžkou ránu. Byl to pro mě šok. Bez mého vědomí Hosní před svědky třikrát pronesl příslušnou formulku, a to stačilo, abych podle práva přestala být jeho ženou. Opustil mě a ani mi neřekl.že už nejsme manželé. Už nikdy v životě jsem ho neviděla.” “Ale proč se s tebou rozvedl, když jste spolu byli tak šťastní?” “Holčičko zlatá, muže žena zajímá, jen když je pro něj nedosažitelná. Jakmile ji získá, dříve nebo později o ni ztratí zájem. Proto je pro ženu jedinou množností, jak si muže udržet, dítě, syn. Každý ví, že svou manželku muž nemusí nutně milovat, ale své děti bude milovat vždycky. Hosní se se mnou rozvedl, protože jsem mu neporodila dítě. Tím jsem zpochybnila jeho mužnost, a takovou pohanu on nedokázal unést.” “A co s tebou bylo dál?”

“Do Rajské ulice jsem se vrátit nemohla. Proto jsem se pokoušela vydělávat si na živobytí jako tanečnice. Nějaký čas to bylo velice krušné, Jasmíne. Nechci se pouštět do podrobností, ale udělala jsem pár věcí, za které se stydím. A pak mě na jedné svatbě uviděl tančit Hakím Raut. Nabídl mi roli ve filmu. Po nějaké době se do mě zamiloval, a ačkoliv jsem mu řekla, že nejspíš nebudu moct mít děti, oženil se se mnou.” “Já strýčka Hakíma obdivuji. Dokáže být tak ohromně chápavý, tak milý, a přitom je tak chytrý.” “Nejen to.”

Fátima zamířila k příborníku, v němž měla uložené stříbro a prostírání, vytáhla nejspodnější zásuvku a vyndala z ní potrhaný sešitek. “Já se nespokojuji jen s tancem,” řekla a podala ho Jasmíne, “píšu i básně. Většina mužů by to nepřenesla přes srdce, kdyby se jejich žena něčím takovým zabývala, ale Hakím mě v tom naopak podporuje. Věří dokonce, že jednoho dne budu moct něco ze své poezie uveřejnit.” Jasmína rozevřela sešitek a zalistovala zažloutlými stránkami. Zastavila se u básně nadepsané Trest ženy. Dala se do čtení: Den mého zrození byl dnem mého odsouzení.

Neznala jsem své žalobce, Neviděla soudce.

O rozsudek jsem si řekla, když jsem se poprvé nadechla.

Neboť jsem žena.

Jasmína fascinovaně pokračovala v četbě. Z básní dýchala hořkost a zklamání. Mluvily o majetnické nadvládě mužů, o nespravedlivých zákonech božích a slepé nevědoucnosti společnosti. Poslední báseň byla jako úder blesku, jako by to bylo konečné zúčtování se světem: Věřícím Bůh slibuje

panny v ráji.

Nečekají tam však na mne.

Cekají na mého otce,

Na mé bratry,

Na mé strýce,

Na mé bratrance,

Na mé syny.

Na mne nečekají žádné panny,

Já nepřijdu do ráje.

“Když ses tenkrát nečekaně objevila na jevišti, zdálo se mi, jako bych tě znala. A když jsi mi pak řekla, jak se jmenuješ… Můj Bože, neumíš si představit, jaký to byl pocit! Ty, dcera mého bratra! Tvoje oči, tvoje ústa… Jsi tak hrozně podobná

Chadídže. Bylo pro mě tehdy velice těžké mlčet, nic neprozradit. Tak hrozně jsem tě toužila obejmout a políbit - tebe, jedinou z celé mé rodiny, která za mnou přišla, která mě obdivovala a chtěla se stát mou žačkou. Ale bála jsem se, že bys utekla, kdyby ses dozvěděla pravdu. Byla jsem přesvědčená, že se doma o mně, bezbožné tanečnici, vyprávějí strašné historky.” Jasmína v údivu kroutila hlavou. “Nikdy jsem neslyšela vyslovit tvoje jméno, ze všech alb zmizely tvoje fotografie.” “Proto mě taky nikdo z těch mladších nepoznal. Dokonce i Ibráhím a Nafísa si mě už určitě pamatují jen mlhavě.” ,,Muselo to pro tebe být hrozné.”

“Bylo, dokud jsem ovšem nepoznala Hakíma. Je to strašné, Jasmíne, když tě zapudí vlastní rodina, zvláště tak velká rodina jako Rašídové, když rodiče, sourozenci, všichni příbuzní dělají, jako bys byla mrtvá… Zpočátku, dřív než jsem poznala Hakíma, jsem si nejednou přála, abych byla skutečně mrtvá.” Fátima zamířila zpátky k pohovce a zamáčkla v popelníku cigaretu. “Umm si tedy už troufá opustit bezpečné zdi domova. Myslela jsem, že se k tomu nikdy neodhodlá.” “Myslím, že poprvé překročila práh domu, když byl otec ve vězení. Nikdo neví, kam tehdy vlastně šla…” “Ibráhím byl ve vězení? Co všechno mi uniklo! Řekni, narodila ses jako já v posteli s nebesy? Už od minulého století v ní přicházejí na svět všichni Rašídové. Bismilláhi! Ten dům má pohnutou historii. Co já bych ti mohla všechno vyprávět!” Fátima se náhle rozesmála. “Jako dneska vidím fontánu v zahradě. Jednou večer se v ní vykoupal strýček Saláh. Přehnal to s hašišem, a tak se vysvlékl donaha a se slovy, že je ryba, do ní skočil. Má hlavní schodiště ještě pořád to staré točité zábradlí? Tvůj otec a já jsme se po něm každé ráno vozili a umm nás každé ráno hubovala. A v přízemí stávala ohromná skříň, která pokaždé z ničeho nic zavrzala. My děti jsme tvrdily, že v ní straší.” “Pořád tam stojí a pořád vrže. Můj bratr Zaki, Amíra a já jsme tvrdili to samé.” “V duchu vidím zahradu s vysokým papyrem a starými zaprášenými olivovníky. Existují ještě?” “Teta Alice provedla v zahradě velké změny. Je z ní teď anglická zahrada s karafiáty a begoniemi. Je ale moc krás na.

“V kuchyni vedle okna byla na stěně skvrna, zažloutlá skvrna, která vypadala jako trumpeta. Byla už stará, hrozně stará, Jasmíne, mnohem starší než já, a mně je dvaačtyřicet. Jo jo, o tom domě by se toho dalo vyprávět…” “Znalas mou matku?” zeptala se Jasmína.

“Ne, neznala.”

“Teto…” řekla Jasmína a rozpačitě se zasmála, protože jí přišlo zvláštní, že se uctívaná učitelka náhle proměnila v její tetu, “proč se s umm neusmíříš? Proč za ní nezajdeš a všechno jí nevysvětlíš?” “Holčičko moje milá, po ničem tak netoužím jako usmířit se se svou rodinou. Když jsem si ale vzala Hosního, musela jsem si od otce vyslechnout hrozné věci, a matka se mě slovem nezaslala. Byla jsem tehdy ještě velice mladá, a ona byla dospělá žena. První krok musí udělat ona.” Fátima se odmlčela a sáhla po šálku s čajem. “Jasmíne,” ozvala se po chvíli do ticha, které se v pokoji rozprostřelo “je toho tolik, co bych ti o naší rodině ráda pověděla a co bych se o ní naopak ráda dozvěděla. Ale…” Najednou vypadala sklesle a unaveně. “Měla by ses teď asi zvednout a vrátit ke své babičce. Bojím se, že tě taky zapudí, jestli odsud neodejdeš. Když tu zůstaneš, možná už ji nikdy neuvidíš.” “Je-li to vůle boží, ať se tak stane,” odpověděla Jasmína. “Zůstanu. Jsi moje teta, jsi moje rodina a já se tančení nikdy nevzdám.”

. kapitola

V ulici vedoucí na letiště panoval hektický ruch. Nafísa se ve svém fiatu proplétala kolonou aut a přemítala, co mohlo způsobit takovou zácpu. Už celé týdny se mluvilo o válce. Od vstupu izraelských vojsk do Sýrie byla egyptská armáda v bojové pohotovosti. Stejně jako za revoluce panovala v Káhiře napjatá atmosféra; lidé se tísnili kolem rozhlasových přijímačů v kavárnách a vzrušeně pročítali články v novinách, z nichž čišela válečná propaganda. Nafísa se v duchu ptala, jestli je možné, že Izrael vyhlásil Egyptu válku. Stiskla knoflík rádia, aby si poslechla zprávy, vzápětí si to však rozmyslela. Neměla chuť myslet na válku. Dneska se vrací domů její syn a ona se těšila, až mu vypoví všechny ty úžasné novinky, kterými ho chtěla překvapit. Když konečně dorazila na letiště, ke svému nemilému překvapení zjistila, že spousta letů byla zrušena. Všude posedávali cestující, kteří tu uvízli, a rozčileně pobíhali ti, kteří tak jako ona přišli uvítat své blízké. Nafísa se prodírala davem a modlila se, aby Omarovo letadlo z Kuvajtu stihlo přistát dřív, než bude provoz civilního letiště zcela ochromen. Pokud mohla soudit ze vzrušených hovorů kolem sebe, byly její obavy na místě. Prezident Násir už vyhlásil stav národního ohrožení. Mobilizace byla v plném proudu. Egypt se chystal na válku. U přepážek panoval nepředstavitelný zmatek. Nafísa se pokoušela chytit někoho z personálu, kdo by jí mohl podat informaci. Dav s ní však smýkal sem a tam a unášel ji pryč. Konečně zahlédla východ z odbavovací haly, kterým vycházeli cestující. Za pomoci loktů se prodírala lidskou masou, která proudila v opačném směru. Chtěla zjistit, jestli ta skupina mužů, kteří právě dorazili, jsou pasažér! letadla z Kuvajtu, kterým měl přiletět Omar. Podobně jako on byla

spousta Egypťanů povolána zpět do vlasti jako záloha. Po pár metrech se udýchaná Nafísa zastavila a vypnula na špičky, jestli svého syna někde neuvidí. Těsně před ní náhle stanul vysoký plavovlasý muž v anglickém trenčkotu, který si právě rozvážně ukládal do náprsní tašky svůj diplomatický pas. Jejich oči se na zlomek vteřiny setkaly. “Pardon, zamumlali oba a protáhli se kolem sebe. Po pár krocích zůstala Nafísa stát a otočila se. Stihla ještě zahlédnout, jak muž mizí v davu. Ta podoba… Potřásla hlavou a znovu vykročila. Než muž v trenčkotu dospěl k východu z letištní haly, zůstal stát a ohlédl se přes rameno. Ta žena, která se vynořila těsně před ním… ty oči… Připomněly mu oči, do kterých se zakoukal před dvaadvaceti lety během světové války, když jako mladý poručík, příslušník anglické armády sloužil v Káhiře… oči vykukující nad závojem… tajuplná žena, která sedávala skrytá za mašrabíjí a čekala na něj… Po dlouhých měsících vášnivé lásky, které se omezovala na pouhé pohledy, spolu konečně prožili nádhernou noc ve starém harému… Venku už stál připravený vůz se šoférem, který ho měl zavézt za jeho naléhavým diplomatickým posláním. Muž v trenčkotu se zamyšleným úsměvem na tváři vyšel z haly. Nafísa se ještě jednou zastavila a rozhlédla kolem sebe, ale cizince už nikde nezahlédla. Je to možné? Byl to skutečně on? Ty modré oči, ten úzký rovný nos, ty dlouhé šlachovité prsty - na to se nedá zapomenout! Právě se chtěla otočit a rozběhnout se za ním, když hlas v amplionu ohlásil přílet letadla z Kuvajtu. Nafísa se ještě jednou podívala směrem, kterým zmizel cizinec. Pak potřásla hlavou. To určitě nebyl on, pomyslela si, a začala si razit cestu k východu z odbavovací haly. Když ve dveřích uviděla svého syna, začala divoce mávat a vykřikovat jeho jméno. Konečně mu bude moct všechno říct! Chystala se mu sdělit tu velkou novinu, sotva se objali, ale vřava, která tu panovala, jí v tom zabránila. Musí s tím počkat, až usednou do vozu a rozjedou se domů. Bude trpělivá a nejprve nechá Omara, by jí pověděl o své práci na ku-vajtských ropných polích. Teprve pak promluví ona, přesně tak, jak si to v duchu přeříkala už tolikrát: “Rozhodla jsem se, že se přestěhuju k tobě a k Amíře. Místo matky je u syna a u vnuků. Není správné, že stále ještě žiju v domě své matky. Zasloužím si vlastní domov.” Omar jí samozřejmě dá za pravdu. Vždyť to byl koneckonců on, kdo prolomil tradici a najal pro sebe a pro svou ženu vlastní byt. A co jeho matka? Je přece jejím právem vést domácnost svého syna. Přesně takhle by se na to dívala každá matka v celé Káhiře. Nafísa si usmyslela, že se bude cele věnovat péči o Oma-ra a Muhammada. Po delší známosti s profesorem z káhirské Americké univerzity, která však skončila rozčarováním, a pomíjivém flirtu s anglickým obchodníkem se Nafísa smířila s tím, že už nikdy nezažije vášnivou lásku tak jako oné nádherné noci tenkrát ve starém harému. Usoudila, že je pošetilé neustále hledat v jiných mužích svého anglického poručíka. Copak si dnes neověřila, že je ochotná ho vidět dokonce i v davu na letišti? Ne, musí se se svým snem rozloučit a nahradit ho jiným. “Jsem tak ráda, že už jsi zase doma, Omare,” řekla, když se usadila na sedadlo spolujezdce. Místo za volantem zaujal Omar. “Máš významné postavení, ale býváš příliš dlouho pryč z domova.” “Jak se všichni mají, matko? Co dělá Amíra? Dítě se narodí co nevidět. Bůh buď pochválen.” Nafísa mu místo odpovědi na jeho otázky dala radu, aby nejezdil po hlavní trase, protože ta je ucpaná, ale vzal to oklikou přes poušť. Slunce už se sklánělo k obzoru. Na východ, směrem k Sinaji, kde už byla obloha potemnělá, s rachotem mířily obrněné vozy. Nafíse se nechtělo mluvit o Amíře. Její neteř byla jedinou vadou na kráse jinak perfektního plánu. Omarova matka se už před nějakou dobou začala rozhlížet po prostornějším bytě. A protože objevila apartmá, které se jí zdálo vhodné, nakoupila nový porcelán a stříbro, protože měla v úmyslu vyřadit příliš obyčejné nádobí, které používali Omar s Amírou. Pořídila i nový nábytek, závěsy, koberce a obrazy. Byla to skutečně významná událost se slibnými vyhlídkami do budoucna. Jen Amíru Nafísa vnímala jako temný stín, který dopadal na její cestu za štěstím. Nafísa nemohla nic dokázat, ale měla podezření, že otcem dosud nenarozeného dítěte není její syn, ale Hasan al-Sábir. Nezapomněla na to, jak mezi Amířinými toaletními potřebami objevila pesar. Kdyby Omar věděl, že jeho žena používá antikoncepci, byl by určitě překvapený, že čeká dítě. A pak tu byla ta záležitost s Amířinou tajuplnou

návštěvou v Hasanově domě. Vrátila se tenkrát do Rajské ulice až za několik hodin, údajně proto, že ještě musela zajet do jejich bytu. Ale proč byla převlečená, když se konečně pozdě v noci vrátila do svého pokoje? Nafísa si své podezření nechala pro sebe. Věděla, že kdyby o tom promluvila, zhatilo by to její plány přestěhovat se společně se synem do nového bytu. Kdyby se Omar s Amírou rozvedl, žádný nový byt by nepotřeboval, protože velice často pobýval v cizině. Vrátil by se zpátky do Rajské ulice a Nafísa by musela i nadále žít v Chadídžině stínu. Ona však chtěla mít domácnost a rodinu, v níž by měla hlavní slovo ve všech záležitostech, které příslušejí ženě. Otec dítěte nebyl důležitý, jen když se tajemství neprozradí. Za určitých okolností mohlo dokonce Nafíse přinést jisté výhody-stačilo, když dá své snaše najevo, že ví, jak to doopravdy bylo, a slíbí jí, že si to nechá pro sebe, dokud se jí Amíra bude ochotna podřizovat. Na okraji silnice se objevily první žlutohnědé domy, součást nových, prachem pokrytých obytných bloků, do nichž se měly nastěhovat rodiny s nízkými příjmy. Je načase, abych Omarovi řekla o svém plánu, pomyslela si Nafísa. Ale on se ujal slova jako první. “K něčemu se ti přiznám, matko,” začal. “Stýská se mi po Amíře. Při své práci mimo Egypt jsem se mnohému naučil, mimo jiné umění ocenit dobrou manželku. Na začátku našeho manželství jsem občas neměl dost trpělivosti. Amíra nerozuměla mně a já jí. Nechoval jsem se k ní zrovna nejlíp. A ona se zase musela teprve naučit, co to je být manželkou a matkou. Byli jsme oba hrozně mladí a zpovykaní.Ale teď…” Omar se opřel do sedadla a usmál se, “…jsem přesvědčený, že by to mohlo být dobré manželství, že bychom spolu mohli žít docela pěkným a spokojeným životem.” Nafísa se musela v duchu smát. Co se to s Omarem stalo? Co mají znamenat ty jeho přemoudřelé úvahy? Najednou mluví, jako kdyby mu bylo čtyřicet, a ne pětadvacet! “Amíra teď čeká druhé dítě,” pokračoval její syn. “Už jsem si dělal starosti, že po Muhammadovi pořád nemůže přijít do jiného stavu…” Zasmál se. “Matko, mám skvělé zprávy! Ropná společnost, se kterou spolupracujeme, mi nabídla místo jednoho z vedoucích techniků!” “No to je skvělé, Omare!” zvolala Nafísa. Neuniklo jí, jak pyšně vystrčil bradu. Jeho tvář zdobil pečlivě zastřižený

knír. Na sobě měl drahou na míru šitou košili. Nafísa, v jejíchž představách to byl stále ten malý hošík, si musela poprvé přiznat, že její syn vyrostl v muže. “Ale co válka s Izraelem, která je na spadnutí?” zeptala se. “Určitě tě povolají do armády…” “Jak dlouho může taková válka trvat? Pokud k ní ovšem vůbec dojde. Jsem přesvědčený, že v poslední chvíli nastoupí politické řešení. Ale ať je to, jak je to, už jsem našel v Kuvajtu byt a složil kauci, aby mi ho během mé nepřítomnosti někdo nevyfoukl. Není sice zrovna největší, ale pro mě, Amíru a děti bude stačit. Dostal jsem ve firmě příslib pravidelného postupu, takže si jednou budu moct dovolit vlastní dům. Budeš pak za námi moct přijet, kdy budeš chtít, klidně i na delší dobu. Co tomu říkáš?” Protože Nafísa mlčela, zeptal se zaraženě: “Matko? Stalo se něco?” “Ty chceš zůstal v Kuvajtu? Znamená to, že se chceš vzdát místa na vládě?” “Soukromé firmy platí víc, matko. A já bych se svou ženou a s dětmi rád vedl normální, spokojený rodinný život bez finančních těžkostí.” “A… a já?”

Omar se zasmál. “Budeš k nám jezdit, kdykoliv budeš chtít. Ale vsadím se, že ti děti dají tak zabrat, že zase brzy utečeš zpátky do Káhiry.” S Nafísou se zatočil svět. Omar, její Omar se chystá ji nechat na holičkách? To bude až do konce života muset zůstat v Rajské ulici jako jedna ze všech těch starých panen a vdov, které jsou odkázané na Ibráhíma? Den, který se jí ještě před chvíli zdál teplý a prosluněný, byl najednou studený a pošmourný. Její plány se jí zhroutily před očima jako domeček z karet. Nafísa s hrůzou pomyslela na prázdné osamělé roky, které se před ní prostíraly, a umínila si, že to nedopustí. Amíra pomáhala matce s květinou výzdobou k oslavě Omarova návratu, když ucítila, jak se dítě pohnulo. Už brzy se přihlásí na svět. Amíra si přála, aby u porodu mohla být Jasmína. Její sestra však odjela s Dahíbou a Hakímem do Port Saidu na natáčení. Během uplynulých měsíců Amíra párkrát už už sebrala odvahu promluvit s otcem a říct mu pravdu. Svědomí jí ne-dávalo spát. Její otec měl právo, ba povinnost vědět, že ji Hasan znásilnil. Ale pokaždé, když její pochyby a úzkosti zesílily až k neunesení a ona začala ztrácet jistotu, pomohla jí Jasmína znovu najít víru v jednou přijaté rozhodnutí. Teď byla ráda, že měla dost síly nepromluvit. Kdykoliv pomáhala otci v ordinaci a viděla pýchu zračící se v jeho očích, když mluvil o tom, jak ji bude podporovat na studiích, dělalo se jí nevolno při pouhém pomyšlení, že by mu měla zasadit tak zničující ránu. V takových chvílích jí nebylo tolik zatěžko nechat si pro sebe tajemství své návštěvy u Ha-sana, o němž od té doby neslyšela, a nekalit otcovo štěstí. Do salonu vešla Sára s mísou vinných závitků plněných jehněčím a rýží, z nichž se ještě kouřilo, za ní dvě pomocnice se zelným salátem a pečenými vejci, z kterých stoupala vůně oregana a cibule. Zeny patřící k domu tu byly v plném počtu, smály se, švitořily a jedna druhé skládaly komplimenty. Tahíja přišla s Asmahán, svým dvouměsíčním miminkem. Všichni se snažili přispět k atmosféře radosti a veselí. Od té doby, co se ministr obrany Ámer přestal zaměřovat na likvidaci feudalismu, ale soustředil se spíš na hrozící agresi ze strany Izraele, nepředstavovali už “hosté úsvitu” takovou hrozbu. V domě Rašídů však přesto stále chyběly původní atributy bohatství a blahobytu. Proto si všichni navykli nahrazovat je smíchem, veselím, dobrým jídlem a pitím, čemuž vydatně napomáhaly i Aliciny nádherné květiny. Chadídža s malým Muhammadem stáli u okna a vyhlíželi vůz, který měl přivézt domů hochova otce. Byla už tma. “Vidíš?” ukázala Chadídža na jasnou květnovou oblohu. “Tamhle je hvězda Aldebaran. Patrik Hyádám ze souhvězdí Býka.” Pak namířila prst na Rigel, jejíž jméno v arabštině znamená noha. “Vidíš Rigel na levé noze Oriona? Všechny hvězdy mají arabská jména, protože je objevili tvoji předci. Nejsi na to pyšný?” “Pod jakou hvězdou ses narodila, umm?”

“Pod velice šťastnou!” odpověděla Chadídža vnoučkovi a přitiskla ho k sobě. Do salonu vešel Ibráhím. “Matko, Násir má důležitý proslov v televizi…” Celá rodina se shromáždila kolem televizoru, aby si poslechla prezidenta Násira, který připravoval Egypťany na izraelský útok.

“Nepřeji si válku,” prohlašoval Násir, “ale budu bojovat za čest všech Arabů! Evropa a Amerika mluví o izraelských právech, ale kde zůstala práva Arabů? Nikdo nemluví o právech palestinského lidu v jejich vlastní zemi. My sami se vezmeme za své bratry!” “Alláh je převeliký!” vykřikla Dorejja.

“Chvála jeho milosrdenství!”

Všichni začali mluvit jeden přes druhého. Na obrazovce se objevila Umm Kulsúm, která zazpívala egyptskou hymnu. “Má země, má země, má láska a mé srdce patří tobě, Egypte, matko všech zemí, tebe hledám a po tobě toužím.” Několik žen v salonu propuklo v pláč. Chadídžin synovec Taufík vyskočil ze židle a plamenným hlasem prohlásil: “Měli bychom je zadupat do země, dřív než izraelský agresor napadne násV Strýc Karím, který byl silně krátkozraký a seděl s očima přilepenýma na obrazovku, zlostně uhodil holí o podlahu. “Válka není řešení, mládenečku!” prohlásil. “Má za následek ještě větší nenávist a krveprolévání! Cestou Páně je mír!”

“Při vší úctě, strýčku, copak Izrael minulý měsíc nenapadl Sýrii? Neměli bychom snad být připraveni hájit čest všech Arabů? Celý svět je proti nám, strýčku. Vojska Spojených národů jsou už jedenáct let rozmístěna na egyptském břehu průplavu. Když Násir navrhl přemístit je na nějaký čas do Izraele, Židé je odmítli přijmout. Je to snad spravedlivé? Na čí straně stojí svět, strýčku? Já myslím, že musíme Židy zahnat do moře!”

“Mládí bláhové!” ozvala se Dorejja rozhorleně. “Jak bychom je asi tak dokázali zahnat do moře? Díky podpoře od Američanů jsou silnější než my. Ti se nám můžou jen smát. Nevyjádřila se snad Golda Meirová, že arabské ženy jsou frivolní a nedají se brát vážně? Vydáváme prý víc peněz na líčidla a oblečení než na základní životní potřeby.” “Prosím vás!” ozvala se Chadídža. “V tomhle domě přece nikdo žádnou válku vést nechce!” “Teto!” zvolal Taufík, “Nezapomeň, že Izrael je náš nepřítel a že při své statečnosti dokážeme porazit i silnějšího protivníka, protože je při nás Bůh!” “Egypt, Izrael! Všichni jsme děti proroka Abraháma. Proč máme proti sobě bojovat?” “Existence izraelského státu nemá žádné oprávnění.”

“Pros Boha o slitování, ty pošetilé dítě! Všichni lidé mají právo na život!” “Odpusť, teto Chadídžo, ale řekl bych, že tomu nerozumíš.” “Co se má stát, stane se,” pravila Chadídža. “Je to vůle boží, ne naše.” Malý Muhammad se dal do pláče a Chadídža vypnula televizi. “Darmo naháníme dětem strach.” Je-li ale válka skutečné nevyhnutelná, musíme být připraveni, pomyslela si. Zajdu s ostatními ženami a dívkami na Červený půlměsíc darovat krev, rozhodla se. Natrháme z prostěradel obvazy. Vzpomněla si na Jasmínu, která byla v Port Saidu na natáčení, a povzdechla si. V tak nebezpečných časech by rodina měla být pohromadě. Chadídža vyzvala Dorejju a ostatní ženy, aby nějak zabavily děti, a odešla do svého pokoje. Jakmile za sebou zavřela dveře, poklekla před komodou, vytáhla dolní zásuvku a vyndala z ní bílé poutničko roucho; pečlivě složené tu čekalo na den, kdy se Chadídža vydá na svou pouť do Mekky. Pod ním byla uložená dřevěná, slonovinou vykládaná etuje s nápisem Bůh je milosrdný na víku. Část šperků opustila v průběhu uplynulých měsíců svou skrýš v zahradě a byla předána Červenému půlměsíci a dalším dobročinným organizacím, které pořádaly sbírky ve prospěch hrozící války. Své nejvzácnější klenoty a pár drobností, na nichž obzvláště lpěla, si však Chadídža ponechala a uložila je do této bohatě zdobené schránky plné maličkostí, které se vázaly k dávno uplynulým chvílím. Navrchu ležely tři šperky, s nimiž se Chadídža nechtěla za žádnou cenu rozloučit: prvním z nich byl perlový náhrdelník, které jí daroval Alí, když se narodil Ibráhím; pak tu byl starožitný náramek z lapis lazuli a zlata, který údajně patříval Ra-messovi II., faraónu exodu. Jistý sběratel ho daroval králi Parukoví, který vzácný klenot věnoval Chadídže, protože, jak věřil, jejímu nápoji plodnosti vděčil za svého jediného syna. Třetí předmět, zlatý prsten s karneolem, v němž byl vyřezaný morušový list, byl rovněž dar od Alího. Na samém dně pouzdra byla uložená dopisní obálka. Chadídža ji otevřela a vyndala z ní fotografie, které před dávnými lety zmizely z rodinného alba. Když Alí vyhnal svou dceru z domova, Chadídža Fátimi-ny snímky odstranila z alba, ale nevyhodila je, nýbrž je skryla pod svůj poutničky šat. Když se teď zadívala do usmívající se tváře mladičké Fátimy, znovu jako by prožila šok, který utrpěla před šesti měsíci, když ji Jasmína pozvala do svého nového domova, aby se seznámila s její přítelkyní Dahíbou. Chadídžu v té chvíli, kdy stanula tváří v tvář Da-híbě, která ve skutečnosti byla její dcera Fátima, zavalila celá lavina vzpomínek. A pak se v ní vzedmula vlna zlosti, zlosti nad tím, že Dahíba k sobě Jasmínu připoutala, aniž by jí řekla, kdo ve skutečnosti je. Zlost v rychlém sledu vystřídala láska a soucit a touha přijmout Fátimu zpátky do rodiny. Jasmína tehdy Chadídžu úpěnlivě prosila, aby Fátimě odpustila, ale Chadídža řekla: “Fátima musí přijít za mnou a poprosit o odpuštění.” Avšak Dahíba, která byla stejně neústupná jako její matka, nepřišla. A Chadídža dodatečně litovala, že byla tak tvrdá. Kdosi zlehka zaklepal na dveře, a když Chadídža řekla “Dále”, vešel do pokoje Zakarja ve vojenské uniformě. Chadídža strnula. “Co to má znamenat? Vojáci tě přece odmítli!” “Zkusil jsem to ještě jednou,” řekl mladík, “a tentokrát mě vzali.” Neřekl jí, jak to skutečně bylo, jak dospěl k závěru, že stejně jako se lze z armády vykoupit, musí být možné se do ní díky úplatku dostat. “Udělal jsem to kvůli otci,” pokračoval Zakarja, “aby na mě mohl být pyšný. Měla jsi vidět, jak se tvářil, když jsem mu řekl, že mě odmítli pro fyzickou nezpůsobilost. Mám pocit, že mu připravuji jen samá zklamání. Ale proč? Nevzpomínám si, že by mě jako dítě někdy vzal na klín a vyprávěl mi pohádku, tak jako teď Muhammadovi.” “Vězení člověka změní, Zaki.”

“Způsobilo snad, že přestal mít rád svého syna?”

“Tvému otci se v mnohém dostalo stejného zacházení ze strany jeho otce. Dědeček Alí byl přesvědčený, že přísnost a udržování odstupu jsou z pedagogického hlediska tou nejlepší metodou, jak z chlapce vychovat muže pevného charakteru. Vím, že tím Ibráhíma mnohdy zraňoval. Já byla matka a neměla jsem do toho co mluvit. Bůh nechť mi odpustí, ale když se dnes dívám zpátky, myslím si, že se můj muž mýlil. Protože občas vidím Alího ve svém synovi, zvlášť když ho slyším, jak chladně s tebou mluví. Musíš mu to prominout, Zaki, nedokáže jednat jinak.” “Omar přijel!” zaslechli Zubajdin výkřik. “Al-hamdu lil-láh!” Chvála Bohu, že nám Omara přivedl zpátky!

“Tvůj otec na tebe bude hrdý, Zaki!” řekla Chadídža tiše, když společně vycházeli z pokoje. “A i kdyby to snad na sobě nedal znát, pamatuj, že na tebe přesto bude hrdý.” Rodina Omara uvítala deštěm polibků. Všichni ho chtěli obejmout. Když do místnosti vešel Zakarja v uniformě, ozvaly se překvapené výkřiky. Ženy prohlašovaly, že to je požehnaný den, protože Bůh vyvolil dva syny z rodu Raší-dů za hrdiny Egypta. Zatímco se všichni tísnili kolem obou bratranců, odvedla Nafísa svého bratra stranou. “Ibráhíme, musím si s tebou promluvit, a to hned, je to důležité.” Amíra stála po Omarově boku, když zahlédla, jak její otec s tetou opouštějí salon. Při pohledu na Nafísinu křídově bílou tvář jí přejel po zádech mráz. Zná snad Nafísa její tajemství? Vzápětí však své podezření zavrhla. Poslední dobou byla často unavená a nervózní, takže byla ochotná věřit, že o jejím tajemství ví každý. Pořád si jen něco namlouvám, uklidňovala sama sebe. Otec a Nafísa určitě mají spoustu věcí, které spolu potřebují probrat. Odkud by mohli o Hasanovi a o dítěti vědět? Když její otec o chvíli později stanul ve dveřích, srdce se jí rozbušilo jako splašené. Gestem ruky ji k sobě povolal a pak pokynul i Chadídže a Omarovi. Sotva potichu zavřel dveře do pokoje vedle salonu, obrátil se na Amíru: “Nechceš mi něco říct?” Stál na pouhý krok od ní. Z té blízkosti viděla Amíra v jeho očích něco, co ji vyděsilo. “Co tím myslíš?” zeptala se. “Při Bohu, Amíro,” řekl Ibráhím tichým hlasem. “Chci znát pravdu.” “Ibráhíme? O co jde? Proč jsi nás sem zavolal?” ozvala se Chadídža. Ibráhím nespouštěl oči z Amíry. Dívka viděla, že svádí tuhý boj, aby neztratil sebevládu. “Řekni mi, jak je to s tvým dítětem,” přikázal jí. Amíra se otočila na Nafísu. “Jak ses to dozvěděla?”

Ibráhím zavřel oči. “Bože, smiluj se nade mnou. Proč jsem se jen musel dočkat téhle chvíle!” “O co tu vlastně jde? Matko? Strýčku?” vložil se do toho Omar. Amíra sklopila hlavu. “Já vám všechno vysvětlím. Pro

sím…

Její otec o krok ustoupil. “Jak jsi to jen mohla udělat!” zakřičel, až sebou všichni škubli. “Můj Bože, dcero, víš vůbec, čeho ses dopustila?” “Šla jsem k Hasanovi,” řekla Amíra, “protože jsem doufala, že ho přesvědčím, aby vyškrtl naše jméno z toho seznamu…” “Proč jsi to nenechala na mně? Tos snad nevěřila, že bych to dokázal vyřešit sám? Víš, cos udělala?” Amíra napřáhla ruce v prosebném gestu. “On mě k tomu přinutil! Snažila jsem se mu ubránit, pokoušela jsem se utéct!” “To je lhostejné. Šla jsi k němu. Nikdo tě nenutil překročit práh Hasanova domu!” “Ibráhíme!” vykřikla Chadídža. “O čem to mluvíš?”

“Můj Bože!” zanaříkal Omar.

“Cos mi to jen udělala!” zašeptal Ibráhím. “Radějis mi měla vrazit nůž do srdce! Zvítězil nade mnou, copak to nechápeš? Dopomohla jsi Hasanovi al-Sábirovi k vítězství. A já jsem kvůli tobě ztratil tvář.” “Pokusila jsem se zachránit rodinu,” hájila se Amíra. Obrátila se na Omara. “Nechtěla jsem tě podvést.” “To dítě není moje?” zeptal se Omar.

“Je mi to tak hrozně líto, Omare.” Amíra se roztřásla. Pak se otočila na Nafísu. “Jak ses to jen dozvěděla?” zašeptala. A pak ji napadlo: jediná Jasmína znala moje tajemství… Jasmína, která mi slíbila, že to nikomu neprozradí. Omarovi vrhkly slzy do očí. “Musel jsem přijet domů, abych se tohle dozvěděl. O Bože,Amíro.” Sevřel ruce v pěst a bezbarvým hlasem pronesl: “Jsi propuštěna,.. jsi propuštěna… jsi propuštěna.” Nafísa se dala do pláče.

Ibráhím se otočil zády a hlasem, který jako by mu ani nepatřil, řekl: “Hasan mi slíbil, že mě pokoří, a také se mu to podařilo. Ztratil jsem svou čest. Naše jméno bylo pošpiněno.” “Ale otče!” zvolala Amíra. “Tak to přece není! Hasan ti o mé návštěvě neřekl. Nechlubil se tím ani před tebou, ani před nikým jiným.” “Taky to neměl zapotřebí. Můj Bože, děvče, copak nechápeš, že přesně tomhle je důkaz jeho moci? Svým mlčením dokazuje, jak je mocný. Bylo mu jasné, že pro mě bude větší potupa, když se to dozvím od někoho jiného než od něj. Celou tu dobu v klidu čekal na svůj velký triumf.”

Amíra chytila otce za paži. “Nikdo se o tom nemusí dozvědět. Nemusí se to dostat za zdi téhle místnosti.” Ibráhím se jí však vysmekl. “Ale já to vím. dcero, a to stačí.” Upřel oči na strop pokoje. “Co si teď o mně pomyslíš, otče?” zašeptal. Pak obrátil pohled zpátky na Amíru. “Té noci, kdy ses narodila, sestoupilo na tento dům prokletí. Boží prokletí, které jsem přivolal já sám. Dnes však lituji hodiny, kdy jsi přišla na svět.” “Ne, otče, to ne!”

“Už nejsi moje dcera.”

Chadídža skryla obličej v dlaních. V ten okamžik jako by před ní nestál její syn, ale její muž. A pak se obraz před jejíma očima náhle proměnil. Uviděla malé děvčátko, které bylo vyrváno z matčiny náruče. Znovu jí projela ta hrozná, nekonečná bolest. Strašlivý osud znovu došel svého naplnění, vyžádal si další oběť. Proroctví se stalo skutečností… “Synu,” řekla a přistoupila k Ibráhímovi. “Nedělej to, prosím…” Ibráhím se však obrátil k Amíře. “Od této chvíle jsi hárám, zapuzená. Už nepatříš k naší rodině, tvé jméno už v tomto domě nikdy nebude vysloveno. Po nás jako bys byla mrtvá.” Amíra s Alicí konečně dorazily na letiště. Lidé se předháněli, komu se podaří vybojovat si místo v posledních pravidelných letech a dostat se pryč ze země. Ve vzduchu visel strach. V hale panovala ohlušující vřava. Cizinci posedávali na překotně zabalených kufrech a vehementně mávali letenkami a pasy. Jiní se snažili prodrat přes kontroly na schůdkách k letadlu. Amíra s matkou spěchaly k poslednímu spoji společnosti BOAC do Londýna. Z rodiny se s ní nepřišel rozloučit nikdo. Za celé tři týdny, které uplynuly od onoho večera, kdy ji otec prohlásil za mrtvou, už o nikom z Rašídů neslyšela. Ještě ten samý večer se dostavily porodní bolesti a Alice se Zakarjou dopravili Amíru do nemocnice. Když se dívka o osm hodin později probrala z narkózy, uviděla sedět na okraji postele matku, která jí v slzách sdělila, že dítě přišlo na svět mrtvé. Je to vlastně požehnání, protože se narodilo zmrzačené, dodala tiše. Následující dny byly pro Amíru jako zahalené v mlze. Alice jí řekla, že Omar narukoval na vojnu. Amíra mohla zů-

stát v jejich společném bytě. Její tělo se pomalu uzdravovalo, ale duše upadla do stavu otupělosti, ochromení a prázdnoty. Ale teď, na cestě k letadlu, smýkaná davem lidí, kteří v panice prchali před hrozící válkou, Amíra cítila, jak se otupěni rozplývá a do jejího vědomí proniká bolest, jako když se člověk probere z narkózy. Ztratila obě své děti. Měla pocit, že zemře žalem. Alice se krátce po porodu ujala úkolu obstarat jí pas a letenku. “Bude válka, holčičko,” řekla své dceři. “Když se teď správně nerozhodneš, zůstaneš tu navěky uvězněná, tak jako já. Nezapomeň, že tě vyobcovali z rodiny. Jsi pro ně mrtvá. Nemáš jméno, nemáš identitu, nemáš místo v této zemi, na které bys patřila. Musíš odsud odjet, Amíro. Vybuduješ si nový život. Jsi mladá, můžeš začít ještě jednou od začátku a tak se zachránit. V Anglii máš dům a cenné papíry, které jsi zdědila po mém otci. Teta Penelopa ti pomůže.” “Copak můžu opustit svého syna?” zeptala se Amíra. Nedělala si však žádné iluze. Omar nikdy nepřipustí, aby se s hochem ještě někdy setkala. Před pasovou kontrolou, kde se úředník přel s jedním pasažérem kvůli nedostatkům v osobních dokladech, se Amíra obrátila na matku: “Je dobře, že nemůžeš se mnou. Kdybychom odjely obě, byl by pro mě Muhammad navždy ztracený. Takhle mu o mně budeš moct vyprávět, budeš mu moct každý den ukázat moji fotografii. Slib mi, že nedopustíš, aby na mě někdy zapomněl.” Ano, můj vnuk Muhammad, pomyslela si Alice. A teď mám i vnučku, o které Amíra nemá tušení. Novorozeně není mrtvé, ale leží v postýlce v Rajské ulici a spí. “Matko,” řekla Alice, “nevím, co je horší - jestli to, že jsem přišla o dítě, nebo to, že mě otec vyhnal z domova, anebo vědomí, že mě Jasmína zradila. Ale dokud jsi tady ty, dokážu alespoň unést bolest nad ztrátou Muhammada, protože odjíždím s vědomím, že uděláš všechno pro to, abych dál žila v jeho srdci.” “Ani nevíš, jak ráda bych odjela s tebou,” řekla Alice. “Ale tvůj otec by to nepřipustil. Je to hrdý muž, Amíro, a bral by jako další újmu na své cti, kdyby ztratil i svou ženu. Kromě toho vím, že moje místo je tady. Musím tak či onak dokončit to, co jsem začala. Kéž bych tě byla odtud odvezla hned zpočátku, když jsi byla ještě malá a já se tu cíti-la osamělá a ztracená. Tehdy by se možná ještě dal změnit běh osudu. Nikdy jsem sem opravdu nepatřila, a ty taky ne. Chtěla bych, aby ses zachránila alespoň ty, Amíro.” Alice svou dceru objala a pevně ji k sobě přitiskla. Zaplavila ji vlna zmatených, protichůdných pocitů. Musím se tomu vzepřít! To kvůli tobě, holčičko moje, jsem ti lhala, začala si v duchu opakovat, jako když se zasekne jehla na gramofonu. Udělala jsem to, abys dokázala odejít z téhle země, která mě drží ve svém zajetí. Kdybys věděla, že tvoje dceruška žije, kdybys ji mohla jedinkrát pochovat v náručí, zůstala bys. A to by byl tvůj konec. Kéž mi Bůh odpustí… Cítila, jak se Amíra v jejím náručí chvěje, a znovu se jí zmocnila chladná nenávist vůči Hasanovi al-Sábirovi. To zvíře! Napřed svedl mého bratra a dohnal ho k sebevraždě a pak tím nejpodlejším způsobem zneužil mou dceru! “Budu ti o Muhammadovi psát,” řekla a uvolnila své objetí. “Budu mu každý den vyprávět o tobě a o Anglii, našem pravém domovu. Nedopustím, aby na tebe zapomněl.” Amíra na matku upřela oči zalité slzami. Všude kolem se tlačili lidé. Rozloučení už se nedalo déle odkládat. “Nevím, kdy se zase uvidíme, matko. Nikdy se do Egypta nevrátím. Byla jsem prohlášena za mrtvou. Nepatřím už mezi živé. Musím si tedy vybudovat život jinde. Ale slibuji ti, že já už nebudu obětí. Budu silná, svůj osud budu určovat já sama. A jestli se spolu shledáme, budeš na mě moct být pyšná. Mám tě ráda.” Když Amíra konečně vystoupila po schůdkách do letadla, vyčerpaně klesla do svého sedadla. Prsa nalitá mlékem ji bolela, ale žádná drobná ústa jim nemohla ulevit. Její paže se vzpínaly po tom nebohém zmrzačeném tvorečkovi. Celé její tělo toužilo oplakat jeho smrt. Byl plodem oné strašné noci, kdy byla brutálně znásilněna, a nepřežil překotný porod, který urychlila nepochopitelná zrada její sestry, nemilosrdné odhalení její tety a trest, který nad ní vyřkl její otec. Amíra toužila navždy zapomenout na tuto zemi. Zapřísáhla se, že už nikdy nevkročí na její půdu. Toužila usnout a už se nikdy neprobudit. Opřela si hlavu a zavřela oči. A tak si nevšimla novin, které vykukovaly z kapsy saka jejího souseda. sjednocená arabská republika mobilizuje záložníků, hlásala červená písmena v záhlaví úvodní stránky.

Neviděla ani menší titulek uvozující text vedle černě orámované fotografie pohledného muže, který se sebevědomě usmíval do kamery. hasan al-sábir, TAJEMNÍK ministerstva OBRANY, NALEZEN ZAVRAŽDĚNÝ VE SVÉM DOME. TŘETÍ ČÁST

()

. kapitola

Astroložčin dům se nenápadně krčil v nuzné uličce s květnatým jménem U růžové fontány za svatostánkem sajjidy Zénab. Nebyla v ní však ani fontána, natožpak něco růžového, neboť domy z pískových cihel, z kterých bylo Staré město před staletími zbudováno, měly špinavě hnědou barvu. Kdysi bývala dlážděná a lemovaná chodníky, avšak vrstvy bláta a odpadků během let stále narůstaly, takže ulice ležela pořád výš a uprostřed ní se vytvořila jakási široká strouha. Její obyvatelé byli oblečení v sepraných špinavých galábíjích a zaprášených milájích. Děti si hrály v blátě, ženy posedávaly na vratkých balkonech, které vystupovaly tak daleko do ulice, že do ní nepronikalo téměř žádné denní světlo. Sem zamířila Chadídža, když chvatně prošla pod kamenným obloukem brány Starého města. Nikdo si jí nevšímal. Čtvrť zažila svůj rozkvět v dobách před křížovými výpravami a od té doby chátrala. V tom lidském mraveništi byla Chadídža prostě jen jednou z mnoha žen zahalených od hlavy až k patě v černém hávu, z nějž vykukovaly jen oči a prsty na rukou. Konečně před sebou uviděla mešitu sajjidy Zénab. Znovu zadoufala, že jí Kelta bude schopná pomoct. Minulost se opět přihlásila. Chadídže se zdál sen, který ji velice rozrušil. Porozuměla mu tak, že musí zjistit, pod jakou hvězdou se narodila. S udivující přesností v něm prožila okamžiky svého zasnoubení. Pokud se jejím snům dalo věřit, bývala princezna. Její snoubenec, mladík, kterého z celého srdce milovala, ji po slavnosti opustil. Chystal se s věrnými beduíny na pouť pouští s cílem získat zpátky svou zem, o niž byli šarífové připraveni pomocí zrady. Před jeho odjezdem spolu seděli u fontány s čistou, průzračnou vodou… Z myšlenek ji vytrhl hlasitý výkřik. Polekaně uskočila před oslem, kterému vstoupila do cesty. Jeho majitel zlostně máchal holí a nadával. Chadídža omluvně sklonila hlavu a spěchala dál. Z celé Káhiry byly hlášeny neobvyklé tajuplné úkazy a nevysvětlitelné události. Téměř každou noc se jako ohňostroj na nebi objevovaly létavice, aby na něm opsaly svou zářící dráhu. Na súdánské hranici, kde ještě nikdy nezapršelo, se snesl z oblohy déšť. Nad nejstarším a nejuctívanějším koptským chrámem v Káhiře se po několik týdnů zjevovala postava Panny Marie. Lidé sem proudili v tisícihlavých zástupech, aby ji spatřili. Představení koptské církve vysvětlovali, že Matka boží se v Káhiře objevila po záboru východního Jeruzaléma Židy, protože koptským křesťanům byla znemožněna jejich pouť do tohoto města. V Egyptě se šířila hysterie. Všichni na sobě pocítili, že nastaly zlé časy, a mluvili o nevyléčitelných ranách. Lidé ztratili víru v budoucnost. Vlastní příčinou této nálady byla potupná porážka Egypta v šestidenní válce, v níž padlo patnáct tisíc egyptských vojáků a další tisíce utrpěly těžká zranění. Od té doby už uplynulo šest let. Oficiálně nevládl válečný stav, ale nebyl ani uzavřen mír a kolem průplavu stále znovu propukaly boje. Izraelské letouny i teď bombardovaly cíle v Horním Egyptě a podnikaly útočné lety až k Asuánu. Izrael dokonce vyhrožoval, že zničí asuánskou přehradu. Kdyby se hráz prolomila, prohnala by se údolím Nilu čtyři metry vysoká povodňová vlna, která by pohřbila všechny vesnice a zaplavila Káhiru. Lidé se báli, že už nenajdou svou ztracenou odvahu a pokořenou hrdost. Nálada poklesla na nejnižší možný bod. Zemí šel jeden hlas, že zničující porážka byla znamením, že Bůh se odvrátil od Egypta. Chadídža si razila cestu davem před mešitou sajjidy Zé-nab, hlavu plnou svých snů, které jako by krok za krokem odhalovaly její minulost. Ze všech sil bojovala za blaho Ra-šídů a přitom v ní sílil pocit, že na tomto rodu leží kletba, že ho stíhá neštěstí, které má jakousi tajemnou spojitost s jejím životem. Potřebovala si udělat jasno a nalézt cestu, jak odvrátit tragický osud, který se nemilosrdně hrozil naplnit. Před mešitou byla taková tlačenice, že káry tažené osly nebyly schopné jízdy. Již po staletí se před touto svatyní shromažďovali žebráci a slepci, vdovy a sirotci, kteří doufali v milosrdnost svých bližních i v přímluvu svatých.

Od šestidenní války počet lidí před starobylými zdmi ještě vzrostl. Po celém Egyptě hledali věřící v mešitách útěchu a naději. Ještě horší než sama porážka byla skutečnost, že Skalní dóm, z nějž Muhammad vystoupil na nebesa, jedno z nejposvátnějších míst islámu, se ocitl v rukou Židů. Imámové vyzývali z kazatelen věřící, aby se přimkli k Bohu - to byla jediná cesta, jak tuto pohanu napravit. Odsuzovali americké televizory a japonská rádia za výlohami obchodů. Pranýřovali moderní, pokrokářskou Káhiru jako líheň pokleslých mravů, které dovolují, aby ženy chodily do zaměstnání a samy si hledaly manžely nebo, což je ještě horší, žily samostatně, bez ochrany rodiny. To všechno jsou, tvrdili imámové, známky hříšné bezbožnosti. Židé, prohlašovali, vyhráli válku, protože jsou zbožní. Mluvili o chaosu a poblouznění a stavěli věřící před otázku svědomí: “Co bude z naší země, co bude z Egypta?” Chadídža ve své černé miláji splývala s nuzně oblečeným davem, jako by i ona patřila k chudině. Vypadala jako bint al-balad, dcera země, jak samy sebe nazývaly ženy z té nejnižší vrstvy, když se protahovala kolem mladé ženy v černé bavlněné miláji, která seděla za pečlivě navršenou pyramidou drobných svraštělých cibulí, kolem stařeny nabízející giriandy z květů jasmínu, která dřepěla na špinavé zemi a rýpala se v těch několika málo žlutohnědých zubech, které jí ještě zbyly. Svět je vzhůru nohama, pomyslela si Chadídža sklíčeně. Za dob jejího mládí byl závoj symbolem bohatství. Zena jím dávala najevo, že je manželkou zámožného muže, který jí poskytuje zabezpečení, že má početné služebnictvo a že sama nemusí hnout prstem. Ženy chudáků tehdy závoj nenosily, protože jim překážel při práci. Teď však bohaté ženy vyjadřovaly svůj status jiným symbolem. Chodily nezahalené, zatímco chudší vrstvy napodobovaly dřívější šlechtu a halily se do miláji. Chadídža vzala cíp hedvábné miláje mezi prsty, aby jí nesklouzla z úst a brady, a přimhouřenýma očima vzhlédla k temně modré obloze. Na tvářích ucítila šimrání písku, který sem zanesl teplý vítr. Uvědomila si, že zítra začíná jaro a že už se ohlašuje chamsín. Do nosu jí stoupal štiplavý pach čadících ohňů, lidského potu a zvířecích výkalů promísený s omamnou vůní jasmínu. Každým pórem jako by cítila, že se nad městem vznáší neviditelný Bůh, že čeká a pozoruje lidi v jejich konání. “

Konečně nechala Chadídža lidskou vřavu za sebou. Chvátala uličkou lemovanou temnými krámky, které působily jako brány do podsvětí. Na jejím konci objevila pod drolícím se kamenným obloukem dveře zapuštěné v hloubce zdiva. Zaklepala a dveře se na škvírku pootevřely. V ní se objevila známá tvář staré Ketty. Nebyla to už ona Ketta, pro kterou Chadídža poslala téměř před třiceti letech, když se ohlásila na svět Jasmína, ale její dcera. Byla stará, už když po matce převzala hvězdopravecký stolec. Ketta-matka kdysi Chadídže řekla, že její tajné umění se dědí z generace na generaci už od pře-dislámských časů. Každá astroložka se jmenuje Ketta a svou dceru zasvěcuje do tajů hvězd, aby ji připravila na den, kdy bude muset zaujmout místo své matky, vysvětlila jí tenkrát. Všechny bez výjimky už od dob faraónů nosí jméno Ketta. Chadídža vstoupila do zšeřelého nitra astroložčina obydlí. “Mír tobě i tomuto domu,” pozdravila. “I tobě mír a slitování a požehnání boží,” odpověděla Ketta. “Tvoje návštěva je ctí pro můj dům, sajjido. Buď zde doma. Kéž bys tu našla útěchu.” Chadídža u staré hvčzdopravkyně nikdy nebyla, ale dům odpovídal jejím představám. Kam jen pohlédla, všude ležely astrologické karty, rozličné tajuplné instrumenty, papyrové svitky a podivuhodné staré amulety. Očekávala tu však i kočky, protože Ketta znamená v arabštině kočka. Astroložka dokonce tvrdila, že její rod pochází z kočky, a Chadídža jí to věřila. Přesto nenašla jedinou známku přítomnosti koček v tomto domě. Zatímco se v jedné z konviček, zčernalých častým používáním, louhoval čaj, usedly obě ženy ke stolu a Ketta vzala Chadídžu za ruce. Pozorně se zadívala na hladké dlaně a zeptala se: “Pod jakou hvězdou jsi narozená, sajjido?” Chadídža zaváhala. Jediný člověk, který znal její tajemství, byla Marjam Misrachiová a ta žila v daleké Kalifornii. “Já nevím, ctihodná Ketto,” odpověděla tiše. Hvězdopravkyně se na ni překvapeně podívala. “V jakém domě jsi narozená?” Chadídža zavrtěla hlavou.

“Hvězda zrození tvé matky?”

“Nevím,” řekla Chadídža a sotva slyšitelně dodala: “Nevím, kdo byla moje matka.”

Ketta se zvrátila do opěradla. Její klouby zapraštěly stejně jako židle. “Je mi to velice líto, sajjido. Pokud neznáme minulost, nemůžeme se nic dozvědět ani o budoucnosti. Vše je v rukou božích. Tvůj osud je zapsán v jeho knize. Ale já ti ho nedokážu přečíst.” “Nepřišla jsem, abych si nechala předpovědět budoucnost, ctihodná Ketto. Jsem tady, protože bych chtěla vyložit sen, který mi možná dá odpověď na otázky po mé minulosti.” “Vyprávěj mi ho.”

Ketta zavřela oči a Chadídža začala: “Sedím u fontány. Vidím děvčátko a mladého muže s vážnou tváří. Má krásné, jasné oči, tak zelené, jako je voda v kašně. Jsou spolu zasnoubení. Mladík drží v ruce početní prsten, který jí chce darovat. Píchne se do prstu, omočí v krvi pečeť a přitiskne ji dívence na čelo. Usmívá se. Je oblečený v nádherném šatu a v láskyplném gestu vztahuje po dívce ruku. Krev na mém čele začíná žhnout. Mezi očima mi vyšlehne plamen. Mladíka už nevidím. Říká, že ho bude ochraňovat moje hvězda a že na něj nesmím zapomenout, nebo bude ztracený. Už ho neslyším, ale vím, že má pro mě zprávu. Cítím, že se pokouší mě zadržet, snaží se mi něco říct…” “Víš. kdo to je?”

“Ne.”

“Mělas tento sen víckrát?”

“Poslední dobou se mi zdá často.”

“Máš z toho mladého muže strach?”

“To je právě to nádherné, ctihodná Ketto. Já ho miluji.” Chadídža se začervenala a sklopila hlavu. Pak se zeptala: “Kdo je to? Je to někdo z mé zapomenuté minulosti? Svým gestem jako by mě volal, jako by mě vyzýval, abych se ho vydala hledat, abych ho našla.” Ketta se na Chadídžu pozorně zadívala. “A ty věříš, že je to někdo z tvé minulosti?” “Mám takové tušení. Velice silné. Ale nemůžu si na něj vzpomenout. Je možné, že jsem ho potkala v domě v Perlové ulici, kde jsem žila jako mladá dívka? Je to snad duch syna, kterého jsem neporodila? Je to můj bratr, který se vynořuje z nejzazšího kouta mé neznámé minulosti?” “Možná to není ani jedno, sajjido. Možná to je symbol něčeho, co se udalo v tvém životě. Uvidíme.” Čaj byl hotový. Ketta nalila trochu hnědavé tekutiny do šálku a vyzvala Chadídžu, aby se napila. Když na dně šálku

zbývala asi lžička nápoje, Chadídža ho podala Kettě. Ta ho uchopila do levé ruky a třikrát s ním ve vzduchu opsala velký kruh. Pak ho dnem vzhůru přiklopila na podšálek, zdvihla ho a zkoumavě se zadívala na čajové lístky. V místnosti zavládlo hluboké ticho, do něhož se jen tu a tam ozval klapot mříže v okně, která se chvěla v závanech větru. Chadídža cítila, jak jí průvan obemyká kolem kotníků lem její hedvábné miláje. Dívala se do vrásčité tváře astroložky. Každá rýha je jako jeden příběh, jako jedna kapitola stařeni-na života, pomyslela si. Ketta s neproniknutelným výrazem ve tváři studovala čajové lístky. Konečně zvedla hlavu a řekla: “Je to mladý muž, sajjido. Je to někdo z tvé minulosti.”

“Žije ještě? Kde je?”

“Nezdálo se ti někdy o nějakém městě nebo domě, sajjido? Nevidělas ve snu nějaké znamení, které by prozrazovalo, odkud pochází?” “Vzpomínám si na čtverhranný minaret.”

“Je to snad minaret mešity Násira Muhammada v ulici Al-Muizze?” “Ne, ten to není. Obávám se, že minaret, který vídávám ve snu, není v Káhiře, ale kdesi daleko.” Ketta se ještě jednou po/orně zadívala na čajové lístky a souhlasně přikývla. “Říkala jsi, že jsi vdova, že, sajjido?” “Už spoustu let. Kdo je ten mladík? Je to můj bratr?”

“Sajjido,” pravila Ketta vážným tónem. “To není tvůj bratr, ale tvůj snoubenec.” Chadídža pocítila bodnutí u srdce. Přitiskla ruku na prsa. “Je to mladý muž, za kterého ses kdysi dávno měla provdat. Byla jsi s ním zasnoubená.” “Ale… jak to? Na nic takového si nepamatuji!”

Ketta odložila stranou šálek i s talířkem a sáhla po mosazné baňce, kterou vtiskla Chadídže do ruky. Pak napočítala do sedmi a opatrně vylila její obsah do mísy s vodou. Místnost zaplavila vůně růží, smíšená ještě s další vůní, kterou Chadídža nedokázala rozeznat, která ji však něčím upo-mínala na východ slunce. Ketta pozorovala, jak se po vodní hladině šíří kolo vonného oleje. “Čeká tě cesta, sajjido,” řekla. “Kam?”

“Na východ. A… tady vidím tvého snoubence.”

Chadídža se upřeně zadívala do mísy, ale neviděla nic než perietově se třpytící kolo na hladině.

“Sajjido.” Ketta zvedla hlavu a položila ruce na stůl. “Dostalo se mi znamení, že tě tvá životní pouť zavedla špatným směrem. Kráčela jsi tam, kam jsi neměla. Tvá původní cesta měla jiný cíl.” Takže můj sen o přepadení karavany není jen pouhým snem, ale vzpomínkou… Chadídže bilo srdce až v krku. “Myslela jsem si to, ale nikdy jsem nezískala jistotu. Často se mi zdá o přepadení. Možná jsme s matkou byly na cestě za mým snoubencem, když mě temné postavy z mého snu unesly z tábora v poušti.” “To se nemělo stát, sajjido. Byl ti určen jiný život.”

“Ve jménu věčného a jediného Boha,” řekla Chadídža. “Co mám dělat?” “Ten mladý muž tě volá. Jdi za ním. Vydej se na východ.”

“Ale kam na východ?”

“Odpusť mi, ale to já nevím. Vykonej pouť do Mekky, sajjido.” Pak s úsměvem, který složil její tvář do tisíce vrásek, dodala: “Bůh nás někdy osvítí při modlitbě.” Chadídža se snažila ovládnout své vzrušení. Pomalu kráčela křivolakými uličkami Starého města, které se stále rozšiřovaly, až vyústily na hlavní třídu s moderními činžáky a hustým provozem. I tady byly patrné známky války a porážky: před vchody byly navršené pytle s pískem, okna byla zalepená tmavomodrým papírem. Naše země se řítí do propasti, blesklo hlavou Chadídže a po zádech jí přeběhl mráz. Armageddon se blíží. Schyluje se ke katastrofě. Pohled jí padl na reklamní tabuli, na níž blondýna v bílých plavkách slámkou ucucávala z láhve s etiketou Coca—Coly. Další billboard propagoval jakýsi film. Byl na něm vysoký muž ve smokingu s pistolí v ruce, v pozadí se rýsovaly svůdné stíny dvou krásek. Když na semaforu naskočila zelená, přitáhla si Chadídža miláji k tělu a přeběhla přes ulici. Protože neuměla číst, uniklo jí, že je to reklama na film Hakíma Raúfa a že se hlavní představitelky jmenují Dahí-ba a Jasmína Rašídová. Dřív než dospěla na široké, stromořadími lemované ulice Garden City, musela Chadídža překonat rozlehlé Náměstí osvobození a proplést se hustým provozem a lidskou tlačenicí na mostě El-Tahrír, střeženém dvěma mohutnými kamennými lvy.

Po chvíli se zastavila a zadívala do vod Nilu. Už zítra je svátek Saním al-nesím. Tato oslava začátku jara byl jediný svátek, který společně slavili muslimové i příslušníci koptské církve, ba dokonce i ateisté. K řece proudily rodiny s košíky plnými jídla, děti hledaly malovaná vejce. Na druhý den pak budou zprávy referovat minimálně o jednom utonulém. Chadídža se dívala na pomalu plynoucí řeku a cítila, jak se do jejího vzrušení mísí předtucha, že zemi stihne katastrofa. Všichni říkali, že prezident Sádát zemi žene do nového konfliktu s Izraelem. Kolik lidí zahyne tentokrát? Kolik dalších mladých mužů z rodu Rašídů prolije svou krev v poušti? Čeká na Rašídy další pohroma? Chadídže se vybavila tvář mladíka z jejího snu. Už neměla pochyby, že hádanku svého života může vyřešit jen s jeho pomocí. To on drží v ruce klíč k její minulosti, k její identitě. Ale kde ho pro všechno na světě má hledat? “Pomůžu ti, Sáro,” řekl Zakarja, sundal z plotny těžký hrnec s natvrdo vařenými vejci a postavil ho do výlevky. Sáru potěšilo, že je tak pozorný. “Bůh ti žehnej za tvou pomoc, mladý pane. Necítím se dneska dobře, ale dá-li Bůh, zítra budu už zase v pořádku.” V kuchyni panoval čilý ruch. U velkého kulatého stolu seděly děti, malovaly vejce a uvazovaly čokoládovým zajíčkům pod krk mašle. Pod dohledem Tahíji a dalších žen dělaly přípravy na zítřejší velký svátek. Tahíja vrhla ustaraný pohled na Sáru. Vzpomněla si, že i teta Dorejja si u snídaně stěžovala, že jí není dobře. Tahíja doufala, že to není nic nakažlivého, třeba opožděná chřipka, která by dětem pokazila radost z oslav svátku jara. Vtom se rozplakala šestiletá Asmahán a vzápětí propukly v pláč i další dvě děti. K jejich křiku se připojila i Omarova osmiměsíční dvojčata, nejmladší z dětí. “Děti, děti,” napomenula je Tahíja a pokusila se znovu zjednat klid. “Muhammade, to se přece nedělá. Tak velký a silný chlapec jako ty přece nebude bít svou malou sestřenici.” Rukama si podepřela bolavá záda a narovnala se. Byla v osmém měsíci těhotenství. Nafísa, která seděla s dětmi u stolu, se okamžitě postavila na Muhammadovu obranu “Přestaň ho napomínat, Tahí-jo. To Asmahán si začala.” Pohladila svého milovaného

vnoučka po hlavě a strčila mu do pusy kousek čokolády. Je to celý Omar, pomyslela si snad už posté. Povzbudivě se na zakaboněného hocha usmála a přitiskla ho k sobě. Tahíja se podívala na Zakarju a pokrčila rameny. Stejně jako on byla toho názoru, že by Muhammad potřeboval přísnější ruku. Chlapec sám za nic nemohl. Jeho otec byl většinou služebně mimo domov. Omarova druhá žena Ná-la, Muhammadova macecha, věnovala vlastním čtyřem dětem velkou péči a lásku, ale Muhammad byl pod zvláštní ochranou Nafísy, která ho rozmazlovala stejně jako kdysi Omara. “Když jsem byla malá,” řekla Sára, která právě stavěla na stůl hrnec s vychladlými vejci, “nejbohatší muž z vesnice, šejch Hámid, podarovával děti kachňátky a kuřátky z mar-cipánu. Kdo měl štěstí, dostal od rodičů dokonce nové šaty. Pole osiřela, nikdo nepracoval. Seděli jsme na břehu kanálu a dívali se, jak kluci odpalují bouchací žabičky. V naší vesnici, v Al-Tafle, žilo i několik křesťanských rodin. Vzpomínám si, že svátek jara byl jediný, který jsme slavili společně.” Zamířila zpátky k výlevce, ruku přitisknutou na břicho, a sotva slyšitelně zanaříkala. Zakarja položil vajíčko na ubrousek a předváděl malému Abdulovi,jak se omalovává voskovými pastelkami. “Vrátila ses někdy domů, navštívit vaše, Sáro?” zeptal se a přitom po očku sledoval Tahíju. Kdykoli na ni pohlédl, zaplavila ho vlna touhy. Kdysi ho okouzlovala její dívčí nevinnost, ale ta dnešní žena, která rozkvetla do zralé krásy, pro něj byla ještě přitažlivější. “Ne, mladý pane,” odpověděla Sára a dychtivě vyprázdnila sklenici vody. Nepamatovala si, že by kdy měla takovou žízeň. “Ve své rodné vsi jsem nebyla, co jsem odtud jako mladá odešla.” “A nestýská se ti po tvé rodině?”

Sáře vytanul na mysli její milovaný Abdu, otec Zakarji, který mu byl v mnohém velice podobný. “Moje rodina je tady,” řekla s pousmáním. “Maminko!” zakřičel jeden z menších chlapců. “Mně se chce na záchod!” “Už zase?”

“Já s ním zajdu,” nabídla se Básima. Vzala hošíka na ruku a chvatně vyšla z kuchyně.

Fadíla, Hejjinina dcera, se za tetou dlouze podívala. Fadí-le bylo dvacet a pořád ještě nenašla ženicha, což všechny udivovalo, protože se podobala své babičce Zu Zu, která bývala hotová krasavice. “Skoro celou noc jsem nespala,jaký jsem měla průjem, řekla. “Doufám, že to není nějaká infekce.” “To už jsi šestá, kdo má podobné potíže,” řekla Tahíja. “Umm na to určitě bude něco mít.” Otevřela skříň a očima přejížděla pečlivě vyrovnané mističky, lahvičky a baňky opatřené Chadídžinými tajuplnými symboly. Zakarja od ní nemohl odtrhnout oči. V den Tahíjiny svatby s o mnoho starším Džamálem Rašídem dívce přísahal, že se v životě nedotkne jiné ženy. A tento slib dosud neporušil. Ale sám sobě přísahal ještě něco: Bude na ni čekat, dokud nebude zase volná. Věděl, že jsou jeden druhému určeni. Toto přesvědčení mu dalo vidění, které měl v onen den, kdy ho v poušti Sinaje stihla smrt. Tahíja ucítila Zakarjův pohled a usmála se na něj. Chudák Zaki, pomyslela si. Válka ho šeredně poznamenala. Vlasy mu prořídly, ramena se nachýlila, na nose mu seděly silné brýle. V sedmadvaceti letech z něj byl stařec. Jedno z jejích dětí ho ve své nevinnosti jednou oslovilo “dědečku Zaki”. Kdyby byl alespoň nepřišel o zaměstnání! Každodenní styk s mladými lidmi ve škole by mu možná pomohl uchovat si mládí. Zakarja však před žáky dostal jeden ze svých záchvatů. Děti byly k smrti vyplašené, a ředitel Zakarju propustil. Celá rodina se o něj strachovala. Obzvláště starostlivé byly ženy. Chadídža všem důtklivě kladla na srdce, na co musí pamatovat při dalším záchvatu. Záchvaty se dostavovaly zřídka. Od toho posledního uplynul už rok. V ten okamžik byl však Zakarja bezmocný jako malé dítě. Tahíja přesně nevěděla, co Zakarja vidí, když to na něj přijde. Jen jedinkrát v prvních měsících po svém návratu ze Sinaje se pokusil popsat jí krajinu svého “šílenství”. Před jejíma očima vyvstal hrůzný obraz pouště se spálenými vraky tanků, zuhelnatělými mrtvolami, stíhačkami, které se snášejí z nebe a chrlí déšť střel zvedající do vzduchu gejzíry písku. Lékaři říkali, že Zakarja na bitevním poli zemřel. Srdce přestalo tlouct, dech se zastavil a Zakarja byl prohlášen za mrtvého. Ale za chvilku začal jako zázrakem znovu dýchat.

Kde byl v těch okamžicích mezi jednotlivými údery srdce, nikdo nevěděl. Jen on to věděl. Byl v ráji.

Po návratu z války se v něm rozhostil takový mír. tak neochvějný vnitřní klid, že na druhé měla uklidňující účinek pouhá jeho přítomnost. Tahíje připadalo, jako by na něm všechno - oči, hlas, ruce - bylo až neskutečně jemné a mírné, jako kdyby jeho lidská duše skutečně opustila tělo a udělala místo duši anděla. Někdy byl dojem, že přichází z jiného světa, tak silný, že se až lekala té nadpřirozené síly, která z něj vyzařovala. Protože ho však milovala, cítila zároveň teplo u srdce. Válka ho změnila, stejně jako změnila Egypt i Tahíju, která ve svých osmadvaceti letech střežila své první tajemství - byla sice ženou Džamála Rašída, ale milovala Zakarju. Do kuchyně vešla Chadídža a popřála všem dobré ráno. Děti se zvedly od stolu, uctivě ji pozdravily a hned se zase s veselým štěbetáním pustily do krášlení vajec a zajíčků. Chadídža se teprve před chvilkou vrátila od Kelty. Zamířila rovnou do svých pokojů, aby ze sebe shodila zaprášenou miláji a upravila se, takže by na ní teď nikdo nepoznal, že se ještě před hodinou prodírala vřavou panující ve čtvrti sajjidy Zénab. Elegantní černá vlněná sukně, černá hedvábná blůza, punčochy a boty s vysokými podpatky, zlaté náramky, prsteny se smaragdy a diamanty a jednoduchý perlový náhrdelník proměnily bint al-balad, dceru země, v bint al-zavát, dceru aristokracie. V duchu ponaučení, které dávala děvčátkům v domě Rašídů již od útlého mládí, totiž že krása ženy je hned po její ctnostnosti tím nejdůležitějším, se Chadídža pečlivě nalíčila. Obočí se klenulo v perfektních obloucích, kontury kolem úst vytažené tmavší barvou, než jakou měla rtěnka, dávaly rafinovaně vyznít stále ještě plným rtům. Na hladkou, pružnou pleť, které se nikdy nedotklo mýdlo, nýbrž jen ty nejjemnější krémy a oleje, si Chadídža nanesla trochu růže. Vlasy, kdysi černé, kterým však hena propůjčila kaštanový lesk, byly vyčesané a sepnuté sponami posázenými diamanty. Chadídžiny pohyby vyzařovaly ženský půvab i autoritu, a protože byla trošku při těle - což byla pro všechny čitelná známka toho, že je několikanásobnou matkou a že žije v dostatku -nikdo by nevěřil, že jí táhne na sedmdesátku. Chadídža se zastavila uprostřed místnosti a s úsměvem pozorovala děti, které pištěly jako opičky, smály se a chichotaly, protože nezůstaly u omalovávání vajec, ale poma-lovávaly i samy sebe. Chadídža v nich viděla naději pro budoucnost. Jako mladé ratolesti vyrážející z kmene stromu košatily rodokmen Rašídů. Devět z pravnoučat mělo její oči tvaru mandlí, které nebyly znakem Rašídů. Chadídža si kladla otázku, po kom tyhle oči zdědily. Čí krev teče v jejich žilách? Možná to zjistím, když se mi podaří přijít na to, kdo je ten mladík z mého snu, který mě volá… Výbuch smíchu ji vrátil zpět do přítomnosti. Kdyby to takhle bylo každý den: dům plný smíchu šťastných dětí! Dnes se ale mladí stěhují do svých vlastních bytů, a dokonce i neprovdané ženy žijí samostatně. I počet obyvatel domu v Rajské ulici se zmenšil. Omarových pět dětí - Amířin skoro desetiletý synek Muhammad a čtyři mladší děti Oma-rovy druhé ženy - ani Tahíjiny děti - šestiletá Asmahán a její tři mladší sourozenci - tu nebydlely. Nežily tu ani mladé ženy, které jim pomáhaly se zdobením vajíček - Salma, vdova po synovi Ájši, který padl v šestidenní válce, Nasra, žena Chadídžina synovce Taufíka, a Sakína, sestřenice Džamála Rašída. Jsou všechny ohromně milé, pomyslela si Chadídža, ale mají moderní smýšlení. Jen Nardžis, která za své jméno vděčila narcisům, sedmnáctiletá dcera Chadídžiny neteře Zu-bajdy, ctila tradiční mravy. Její sestřenice si ji dobíraly a říkaly, že Nardžis udělala krok zpátky, protože nosila nový “islámský oděv”, stejně jako některé studentky na univerzitách. Odpovědnost za budoucnost dětí a mladých žen, ať už žily v domě, nebo ne, ležela na Chadídže. Dokonce už navštívila ženu Abd el-Rahmána o kousek dál v jejich ulici, aby si s ní promluvila o sňatku Sakíny a jejího syna, který měl letos dokončit svá univerzitní studia. Pro Salmu, která už byla vdovou až příliš dlouho, vybrala Chadídža Hakíma Valí-da, vyššího úředníka na ministerstvu výchovy. Také Rajjina prchlivá šestnáctiletá dcera, která právě ukládala do košíků vejce a zajíčky, bude za rok za dva zralá na vdávání. Chadídža se bude muset poohlédnout po muži, který by jí dokázal přitáhnout uzdu. Ale co si má počít s dvacetiletou krásnou Fadílou, která se vší rozhodností prohlásila, že si svého manžela najde sama? “K večeři nás dnes bude o pět víc, Sáro,” řekla Chadídža, když přistoupila k pracovnímu stolu, aby si znalecky pro-bledla pět tučných kuřat, která Sára právě napichovala na rozen. “Telefonoval bratranec Ahmed. Stráví s Hosnijjou a s dětmi svátky u nás.” Dohromady jich tedy bude přes padesát, a to bylo dobře, protože v těžkých časech bylo Chadídže útěchou, když mohla mít kolem sebe rodinu. Podívala se z okna a uviděla meruňku, která přes noc rozkvetla. Vzpomněla si na Mišmiš, svou zapuzenou vnučku. Za celých šest let, které uplynuly od jejího odchodu z domova, se Ibráhím o Amíře jedinkrát nezmínil. Můj syn řekl, že pro tebe nebudeme truchlit, vnučko mého srdce. Ale já na tebe stále myslím a od onoho strašného večera jsem pro tebe truchlila každý den. Chadídža uslyšela Zakarju, jak říká: “Sedni si, Sáro, vypadáš unaveně,” a znovu užasla, že se tajemství jejich kuchařky za celé ty roky neprozradilo. Když sem Ibráhím před osmadvaceti lety Sáru jako mladičkou žebračku přivedl, bála se Chadídža, aby dívka neprozradila, že Zakarja je její syn. Sára však jedinkrát nezklamala důvěru, kterou dostala. Až do dnešního dne byla prostě kuchařka a Zakarja jediným dědicem Rašídů. Do kuchyně vešla Alice ve vycházkovém. Zamířila rovnou ke stolu a políbila svého vnuka Muhammada. “Podívej. co pro tebe mám, chlapečku můj,” řekla a podala mu dopisní obálku. “Velikonoční přání od maminky.” Všechny děti začaly natahovat ruce po nádherné pohlednici z Ameriky. “Víš, Muhammade,” pokračovala Alice, “když jsem ještě jako malá žila v Anglii, o velikonoční neděli jsme pokaždé vstali hned brzy ráno a vypravili se ven k rybníku. Dívali jsme se do vody a pozorovali, jak v ní tančí slunce.” Muhammad k ní obrátil oči svítící vzrušením. “Copak může slunce tančit, babičko?” “Tančí radostí, že už nastalo jaro.” Alice hošíkovi s láskyplným úsměvem otřela kapesníkem tváře umazané od čokolády. Nafísa mu vzala z ruky pohled a řekla: “Pojď sem, miláčku, babička pro tebe něco má.” Alice se podívala na Ibráhímovu sestru. Nafísina tvář pod nánosem líčidel působila tvrdě a zahořkle. Kdysi dávno jsme bývaly přítelkyně, pomyslela si Alice s hořkostí. Teď jsme babičky, které spolu soupeří. “Jdu s Jasmínou nakupovat, matko Chadídžo.”

“Jsi hrozně bledá, moje milá. Je ti něco?”

“Mám jen trochu průjem,” odpověděla Alice a natáhla si rukavice. “Celá rodina je zdá se nemocná, povzdechla si Chadídža. “Hned uvařím saturejkový čaj. Měla by sis ho taky vypít, uklidňuje žaludek… Alice už léta poslušně pila Chadídžiny čaje - tymián při bolestech hlavy, šafrán při nespavosti a mátu při bolestivé menstruaci. Ale od té doby, co musela odejít její dcera Amí-ra, Alice se proti své tchyni čím dál víc zatvrzovala. Proč se tehdy Chadídža Amíry nezaslala? Proč se nepokusila napravit křivdu, která se Amíře stala? Žádný div, že mezi oběma ženami přes veškerou zdvořilost vyrostla zeď. Alice na Chadídžu upřela chladný pohled a řekla: “Není třeba. Zajdu si do lékárny, aby mi na to něco dali.” Přednáškový sál Svazu žen byl nabitý k prasknutí. Více než tisícovka žen si sem přišla poslechnout libyjského prezidenta Muammara Kaddáfího, který měl promluvit na téma budoucnosti arabských žen. Do zaplněného sálu vešla Jasmína. Její příchod vzbudil pozornost ostatních posluchaček. Jako tanečnice měla pevné a pružné tělo a díky botám na jehlových podpatcích byla nápadně vysoká. Oči jantarové barvy měla černě orámované, vlasy ležérně sepnuté sponou, takže jí halily hlavu jako černý mrak. Ženy ji sledovaly závistivými pohledy, protože ztělesňovala ideál mužů, kteří ji také uctívali jako bohyni. Za celá ta léta, po která se pohybovala ve světle ramp, nemohlo být jméno Jasmíny Rašídové navzdory její kráse a úspěchům spojováno ani s nějakým skandálem, ani s milostnou romancí. Její bezúhonná pověst však jen stupňovala závist žen a touhu mužů. Jasmína usedla do první řady na místo, které tu pro ni bylo rezervované mezi prezidentem Červeného půlměsíce a ženou ministra zdravotnictví. Egypt se pod vedením prezidenta Sádáta opět stal kulturním centrem arabského světa a Jasmína patřila ke slavným hvězdám. Sotva dosedla, přišlo za ní několik žen, aby jí poblahopřály k jejímu nejnovějšímu filmu. “Tvoje rodina na tebe musí být pyšná,” prohlašovaly. Pokud však Jasmína věděla, nikdo z rodiny nikdy neviděl žádný z jejích filmů ani se nepřišel podívat do některého nočního klubu na její vystou pení. V Rajské ulici sice byla vítaným hostem, její vztahy s Chadídžou však zůstávaly napjaté. “Jsi Rašídová,” říkávala pokaždé její babička. “Zeny z rodu Rašídů před cizími muži netančí.” K vytouženému usmíření mezi umm a Dahíbou nedošlo. Obě ženy tvrdošíjně trvaly na tom, že první krok musí udělat ta druhá. Jasmína litovala, že Dahíba nemohla přijít na dnešní přednášku, která byla očekávaná s takovým napětím. Přes veškerou liberalizaci na poli kultury však slavná tanečnice nesměla v Egyptě publikovat své básně, a proto si musela najít nakladatele v cizině. A tak byla právě v Libanonu, kde se měla sejít se svým potencionálním vydavatelem. Jiné ženy na tom byly ještě hůř. Ani ne před rokem režim zaútočil na doktorku Navál al-Saadávíjovou, známou egyptskou autorku a bojovnici za práva žen, zabavil její knihy a písemnosti a zapsal ji na černou listinu. Některé z žen přítomných v sále byly feministky, jiné ne. Mnohé z nich tápaly, protože nevěděly, jak aplikovat západní feminismus ve společnosti, jejíž hodnoty a tradice jsou tak jiné než na Západě. Jasmína zastávala názor, že je načase, aby se Egypťanky odhodlaly ke skoku do dvacátého století a postavily se za svá lidská práva, za rovnoprávnost žen. Když pomyslela na svou přítelkyni Šamsu, která právě ne bez úhony přestála pokoutně provedený potrat, bylo jí jasné, že onen první krok musí spočívat v tom, že ženě bude přiznána neomezená vláda nad vlastním tělem. Program začínal. Hovor v sále utichl. Prezident Sádát ohlásil vzácného hosta a na pódium vešel Muammar Kaddáfí. Místo aby zahájil řeč, otočil se k všeobecnému překvapení zády k publiku a začal něco psát na tabuli. Zpočátku panovalo ticho, pak se však začal ozývat šumot, který pozvolna přerůstal v hlasité mručení. Jasmína nevěřícně zírala na slova, která libyjský prezident napsal na tabuli: panenství, menstruace, porod. Kaddáfí se otočil k užaslému publiku a začal vysvětlovat, že zrovnoprávnění žen není možné vzhledem k jejich anatomické a fyziologické odlišnosti od mužů. Poté co je přirovnal ke kravám, prohlásil, že ženy nejsou na zemi proto, aby pracovaly stejně jako muži, ale aby rodily a kojily děti. V sále propukla vřava.

Mnohé z žen rozhořčeně vyskočily ze sedadel, a když Kaddáfí začal obhajovat svůj postoj tvrzením, že ženy mají

slabší konstituci a že od nich nelze žádat, aby snášely bolest a extrémní podmínky, jaké představuje například horko v továrnách či těžká fyzická práce na stavbách, zvedla se známá novinářka a hlasem, který všechny přiměl umlknout, řekla: “Pane prezidente! Víte, co je to ledvinový kamínek? Muži mě ujišťovali, že nic není bolestivější, než když z těla vychází ledvinový kamínek. Zkuste si představit, pane prezidente, co to znamená vypudit z těla stonásobně větší ledvinový kamínek, řekněme velikosti melounu. Dokázal byste tu bolest vy se svou mužskou konstitucí vydržet?” Sálem zaburácel potlesk provázený nadšenými výkřiky. Jasmína se podívala na hodinky. Přednáška začala pozdě a ona přemítala, jestli už na ni Alice venku nečeká. Před budovou Svazu žen zastavilo taxi. Sotva Alice vystoupila, uslyšela zevnitř hluk a křik. V Egyptě se bez povyku a hlasitých citových projevů neobejde vůbec nic, pomyslela si. Při představě návalu uvnitř v sále se otřásla a jako téměř každý den si v duchu položila otázku: Proč jsem tu jen zůstala? Měla jsem odjet s Amírou. Na vztahu s Ibráhímem se za těch šest let nic nezměnilo. Její muž se sice choval zdvořile, ale byl skoupý na slovo a v očích měl němou výčitku, protože z jeho hlediska znamenal každý další rok zmařenou šanci, že se přece jen dočká syna. O tom nebylo pochyb. Na Muhammada neměla Alice prakticky žádný vliv. Žil mimo Rajskou ulici pod přísným dohledem Nafísy. Ubohý hoch! Všichni mu tvrdili, že jeho matka je mrtvá, zatímco Alice ho ubezpečovala při každé příležitosti, která se naskytla, že jeho matka žije a bydlí v Americe. Také Alicin vztah k Chadídže vůčihledně ochladí. Co tu vůbec ještě dělám? ptala se Alice sama sebe. Záviděla Chadídže její panství v Rajské ulici, kde se to jen hemžilo dětmi. Ona o svou rodinu přišla. Cítila se v tom pestrém houfu jako ztracená. Byla si vědoma toho, že se její deprese od Amířina odjezdu prohloubila. To, co si kdysi představovala jako chladnou podzemní řeku, která pomalu, ale vytrvale uhlodává tvrdou horninu její duše, se mezitím proměnilo v dravý tok proudící těsně pod její kůží. Někdy dokonce slyšela jeho hukot jako šumění vodopádu v uších. “Vysoký krevní tlak,” prohlásil doktor Sáňky, anglický lékař z ulice Ezbekíja, a předepsal jí tablety, které však Ali ce nemínila užívat. Věděla, že za jejími potížemi není vysoký krevní tlak, ale melancholie - ono staromódní slovo, které stálo na úmrtním listu její matky v kolonce “příčina úmrtí”. Před pár minutami Alice přes okénko auta zahlédla něco, co jí nešlo z hlavy. Taxík byl nucen zastavit na křižovatce a Alici padl zrak na plakát s reklamou na Seven-up, který visel na drolící se zdi vedle staré mešity. V tu chvíli pochopila, že tady v Káhiře zuří skrytá válka - tichá, nenápadná, ale nesmiřitelná válka mezi minulostí a budoucností, mezi Západem a Východem. Americké nealkoholické nápoje si získávaly stále větší oblibu, zatímco náboženští vůdci vyzývali k návratu ke starým tradicím. Vůz se opět rozjel, ale Alice pořád měla před očima plakát, mrtvolně strnulý navzdory křiklavým barvám, a vedle něj středověký minaret hrozící zřícením. Čím silněji se jí tento obraz vrýval do vědomí, tím více ho chápala jako ničím nepřikrašlovanou výpověď o svém životě. Ten plakát jsem já, pomyslela si. Třeba bych se měla rozjet za Amírou. Možná by taková cesta byla tím nejlepším lékem. Pár týdnů daleko od Rajské ulice, daleko od Ibráhíma, by mi třeba dovolilo, abych se podívala na svůj život z odstupu… Taxík, kterým přijela, se odlepil od obrubníku a na jeho místě vzápětí zabrzdila velká černá limuzína. Chodci se zastavovali a zvědavě po ní pokukovali. Od té doby, co před třemi roky zemřel Násir a co se Sá-dát odklonil od Rusů a vyzval je k odchodu z Egypta, bylo opět možné vystavovat na odiv své bohatství. Limuzína patřila Dahíbě a po celé dlouhé roky Násirovy vlády stála v garáži. Dahíba teď byla ještě slavnější než dřív. Muži byli šťastní, když se jim podařilo získat na její vystoupení lístek k stání, lidé byli ochotní vystát frontu, jen aby mohli vidět některý z jejích filmů. Dahíba byla bohyně, byla královna. A Egypťané si přáli, aby jejich královna žila v blahobytu. Z elegantního vozu však nevystoupila královna. Místo ní na chodník vyskočila princeznička s dlouhými cůpky a chybějícím předním zubem. “Teto Alice! Teto Alice!” křičela vzrušeně. Alice se k ní rozběhla a přitiskla ji k sobě.

“Chtěla bys jít se mnou nakupovat, zlato moje?” zeptala se dívenky, když se zase napřímila a pokynula Hakímovi

Raúfovi, který právě vystupoval z protilehlých dvířek limuzíny. Malá Zénab poskakovala po chodníku a přitom se jako klíště držela Alice za ruku. “Maminka říkala, že si můžu koupit nové šaty! Chtěla bych červené, teto Alice!” Maminka, to byla Jasmína, kterou Zénab považovala za svou matku. Ve skutečnosti byla šestiletá dívčina s nožičkou upnutou v ortéze Amířina dcera a Alice nebyla její teta, ale babička. “Mír s tebou!” volal Hakím ještě v chůzi. Přibývající roky a blahobytný život způsobily, že se zakulatil. Ale ve svých drahých na míru šitých italských šatech vypadal přesto dobře. Za ním se táhl oblak kolínské, která se mísila s vůní drahých doutníků a - ačkoliv bylo před polednem - skotské whisky. Červené naducané tváře se mu roztáhly k úsměvu, když se vítal s Alicí. Neobjal ji, tak jak by to udělal v soukromí, aby nevzbudil pohoršení zevlounů. “Buď zdráv, Hakíme. Doufám, že se ti vede dobře.”

Rozpřáhl ruce. “Dokonce velice dobře, jak vidíš. Ale mám starosti. Nechtějí mi dovolit točit filmy podle mého gusta. Filmy na skutečná témata. Možná bych se měl rozjet za svou ženou do Libanonu. Tam panuje větší svoboda.” Hakím chtěl natočit film o ženě, která zabila manžela a jeho milenku. Na zásah vlády musel natáčení zastavit. Jeho film měl být kritickým zamyšlením nad skutečností, že muž může zabít svou ženu a vyjde z toho prakticky nepotrestán, zatímco ženu zákon za stejné provinění trestá se vší tvrdostí. Cenzor namítal, že pokud muž zabije ženu, dělá to proto, aby obhájil svou čest. Ženy ale prý žádnou čest nemají. “Telefonovala teta Dahíba” ozvala se Zénab a zatahala Alici za ruku. “Z Bejrútu.” Alici pokaždé bodlo u srdce při pohledu na drobnou, půvabnou a čipernou dívenku, která byla odsouzená vláčet za sebou postiženou nohu. Zénab byla věrným obrazem šestileté Amíry.jen v tmavším vydání, protože sice měla Amířiny modré oči, ale snědou pleť Hasana al-Sábira. Alice se jí právě chystala zeptat na Dahíbin telefonát, když uviděla vycházet ze dveří Jasmínu. Zamířila jí s dívčinou v ústrety. “Nazdar, teto,” řekla Jasmína a políbila Alici na tvář. “Program ještě neskončil, tak jsem se musela nenápadně

vytratit. Slyšíš, jak ženy v sále povykují? Nejradši by Kaddáfího napíchly na rozen a zaživa upekly.” Jasmína zvedla Zénab na ruku a dala jí pusu. “A jakpak se má moje holčička?” Zénab v jejím náručí se zachichotala a ošila se. ,,Viděly jsme se přece před chvilkou, maminko! Teta Alice říkala, že mi koupí čokoládové vajíčko! Můžu si ho sníst? Prosím, maminko, prosím!” Jasmína se po očku podívala na Alici. Ani jedna z nich nemyslela na čokoládové vajíčko, ale na to, co nevyřčené leželo mezi nimi. Když se Jasmína před šesti lety vrátila z Port Saidu a sháněla se po Amíře, vzala si ji Chadídža stranou a vylíčila jí, co se stalo. Jasmína se postavila za svou sestru. “Hasan ji znásilni!. Udělala to, aby zachránila rodinu.” Když však uviděla ubohé, zmrzačené novorozeně, které Amíra opustila, její soucit se změnil v hněv. “Ujmi se toho dítěte,” řekla Chadídža. “Ty sama děti mít nemůžeš, ale Bůh ti daroval dceru.” A tak Jasmína svou neteř adoptovala a dala jí jméno Zénab, protože sajjida Zénab byla patronkou postižených. Aby té nebohé sirotě ulehčili její osud, vymysleli si tragickou historku, že její otec padl jako hrdina v šestidenní válce. Malá Zénab se pro Jasmínu stala smyslem života. Kvůli ní dbala na to, aby její pověst neutrpěla jediný šrám. Neměla milence, nikdo ji nikdy nespatřil ve společnosti muže. Zénab byla i důvodem, proč Jasmína přestala vystupovat v Cage ďOr. Stejně už to však neměla zapotřebí. Díky stoupající oblibě orientálního tance vystupovaly prvotřídní tanečnice už jen v pětihvězdičkových hotelích, jako byl Hil-ton. Ty ostatní, méně talentované či s poněkud pochybnou pověstí, tančily v klubech a kabaretech. Jasmína kvůli Zénab také angažovala Hakíma Raúfa jako svého manažera, což jí koneckonců přinášelo jen výhody. Tanečnice bez mužského ochránce braly hotely na hůl a byly i terčem nabídek ctitelů, o jejichž úmyslech nebylo nejmenších pochyb. Do lepších rukou než do Hakímových se ani nemohla dostat. Alice s Jasmínou a malou Zénab loudavým krokem zamířily zpátky k vozu. Hakím jim honem hlásil, že volala Dahíba a že její knížka vyjde v říjnu. Tak jako pokaždé, když se obě ženy setkaly, mezi sebou malou Zénab jako pojítko k minulosti, cítila Alice Jasmíniny rozpaky.

Amířina matka nikdy neprozradila, jak to doopravdy bylo. Naučila se od Chadídži zachovávat tajemství. Tak jako všem namluvila, že Amíra své dítě opustila, tak jako namluvila Amíře, že dítě přišlo na svět mrtvé, lhala i v každém dalším dopise své dceři. Psala jí, co se komu z rodiny přihodilo, nikdy se však nezmínila o dcerušce, o jejíž existenci neměla Amíra potuchy. To všechno dělala z jediného důvodu: chtěla dát Amíře příležitost vymanit se z rodinných pout a uniknout z Egypta, což se jí samotné nikdy nepodařilo. Když se chystali společně nasednout do vozu, Alice se náhle zapotácela a musela se opřít o dvířka. Hakím ji chytil za loket. “Co je s tebou?”

“Už od rána mi není dobře a teď…” Přitiskla si ruku na břicho a obličej se jí stáhl do nepřirozeného šklebu. “Chce se mi zvracet!” “Odvezeme tě do nemocnice. Honem, nastup si!”

“Ne! Do nemocnice ne… Tamhle naproti má Ibráhím ordinaci…” Ibráhím se podíval na hodinky. Jeho asistentka měla dneska volné odpoledne, a tak už se pomalu chystala k odchodu. Napadlo ho, jestli Hoda ví o prostitutkách, které si sem vodí, když ona má volno. Jako pokaždé, když pomyslel na své pomíjivé vztahy, přepadly ho výčitky svědomí. Byl ženatý a měl velice krásnou ženu. Avšak jakékoliv důvěrnosti už se z jejich manželství dávno vytratily. Ibráhím nechápal, jak Alice může tenhle život v celibátu vydržet. Jemu se to každopádně nedařilo. Ztrácejí snad ženy s přibývajícími roky zájem o sex? Když si vzpomněl na některé ze svých pacientek ve středních letech a na jejich více či méně výmluvné pokusy o sblížení, zdálo se mu, že to tak není. Ibráhím už si stačil ověřit, že ho víc přitahují mladší ženy. Hodu, svou asistentku, považoval nejen za velice zdatnou sestru, ale i za svůdnou, atraktivní ženu. Pokradmu ji pozoroval, jak tlačí pojízdný stolek s nástroji do ordinace, a znovu mu vytanula na mysli Alice. Zdálo se mu, že za těch šest let, které uplynuly od Amířina odjezdu z Egypta, se téměř nezměnila. Možná teď byla ještě tišší než dřív. Den po dni trávila prací na své anglické zahradě pod žhavým egyptským sluncem a stejně jako dřív si jednou za týden zašla do kadeřnictví FiFi nechat si upravit své plavé

vlasy. Navázala za ta léta pár přátelství - s ženou profesora Americké univerzity, s Angličankou Madeline, která byla provdaná za Egypťana, ale žila si víceméně po svém, a s Ka-naďankou paní Flornoyovou, vdovou, která v Káhiře zůstala i poté, co její manžel podlehl malárii. Tyhle čtyři cizinky spolu trávily dva večery týdně, hrály bridž a probíraly se svými vzpomínkami, aby alespoň na chvíli unikly vládě Egypta nad svými životy. Ibráhím však věděl, že se Alice za tyhle světské radovánky jen ukrývá. Tušil, že navyklý každodenní program, který se už stal rituálem, jí slouží jako hráz proti hněvu, který musela pociťovat, jako ochranný štít proti smutku nad nevydařeným manželstvím. Ten pocit se nevyhnul ani jemu, a proto žil stejně disciplinovaně jako ona. Vstal každý den za úsvitu, odříkal modlitbu, nasnídal se, vydal se do ordinace, přes poledne odpočíval a pak se znovu pomodlil. Po večeři přijímal pacienty, kteří si chtěli dopřát ten přepych nechat se vyšetřit bývalým osobním lékařem krále. Svůj volný čas Ibráhím vyplňoval četbou knih, psaním dopisů a poslechem rádia. Alici vídal jen zřídka. Od onoho večera, co vyhnal AmíruJi ani jednou nezavolal na své lože. Zdánlivě už je nic nespojovalo. A přece tu bylo něco, co je k sobě pevně poutalo - Amíra. Občas, když se jejich pohledy náhodou setkaly, měl Ibráhím pocit, že v očích své ženy čte němou výčitku. Je to tvoje vina, jako by mu mlčky říkala. Je to tvoje vina, že naše dcera musela odjet. Ibráhím tesknil po své dceři stejně jako Alice. Věděl, že kdyby Amíra zůstala v Egyptě, když se narodila Zénab, byl by jí tu záležitost s Hasanem odpustil. Ale ona odjela a Ibráhím ani netušil, kde žije. Když do kartotéky zařadil poslední kartu, padl mu zrak na Zénabinu fotografii opřenou na psacím stole. Jak je to možné, že Amíra své dítě opustila? Chtěla tím jeho a Chadídžu potrestat? Zmocnil se jí odpor, když uviděla zmrzačenou nohu? Ne, to určitě ne. Amíra nebyla z těch, které jsou schopné nechat své dítě na holičkách. Ibráhím byl svým způsobem rád, že Amíra Zénab nevzala s sebou. Miloval tu malou až k zbláznění. Měla matčiny dolíčky ve tvářích a Hasanovy šibalské oči, a tak mu připomínala dva lidi, které měl za celý svůj život nejraději… Ze zamyšlení ho vytrhla Hoda s připomínkou pacientů, kteří byli objednaní na dnešní večer. Vzala krabici s jejich kartami a zamířila do vedlejší místnosti. Ibráhím se za ní dí-

val, na tváři úsměv. Měla svůdnou chůzi. Pak si povzdechl a v myšlenkách se vrátil k Amíře. Proč jen muselo dojít k tomu neštěstí, kvůli kterému zmizela z jeho života? Nikdy s Alicí nemluvili o tom strašném červnovém večeru, který předcházel pokořující porážce Egypta, a Ibráhím si zakazoval na něj byť jen pomyslet. Byly však dny, kdy se neubránil vzpomínkám na svého přítele a bratra Hasana al—Sábira, který za záhadných okolností přišel o život. Noviny přinesly jen stručnou zprávu, že byl zavražděn, neuvedly však, že ho jeho vrah vykastroval. Policie pachatele nikdy nevypátrala. Můj život by dneska mohl vypadat úplně jinak, kdyby mě matka tehdy nepřinutila, abych prohlásil manželskou smlouvu mezi Amírou a Hasanem za neplatnou, pomyslel si Ibráhím. “Tak já už půjdu, pane doktore!” řekla Hoda zvesela.

Bylo jí dvaadvacet a každý den musela uvařit otci a svým pěti mladším bratrům. “Když jsem se narodila, byl můj otec tak strašně zklamaný, že to není chlapec, že matce pohrozil rozvodem, jestli mu nedá syna. Musel jí nahnat pořádný strach, protože od té doby mu rodila už jen samé syny!” vyprávěla jednou Ibráhímovi se smíchem. Ibráhím se tehdy zajímal, čím si její otec vydělává na živobytí. “Prodává šperky, poslední dobou hlavně turistům.” Ibráhím starému klenotníkovi záviděl. Ačkoliv se Hoda po smrti své matky musela starat o rodinu, byla to moderní žena, která zbožňovala svého chlebodárce, doktora Rašída. K Ibráhímovi pronikl vážný hlas z rádia, který předčítal nejnovější zprávy: z Egypta odešli poslední ruští poradci, policie opět potlačila studentské nepokoje na univerzitě, dva spolupracovníci Bílého domu byli obviněni, že věděli o plánu na vniknutí do budovy Watergate. Ibráhím zavřel okno. Dobré zprávy snad neexistují, povzdechl si. S novinami to nebylo o nic lepší. Denně mu připomínaly, že vývoz bavlny a tím i jeho výnos z akcií klesá. Byly to pro Egypt krušné časy, dokonce i Nagíb Mahfúz, největší žijící egyptský spisovatel, psal o smrti a zoufalství. Ibráhím stále častěji vzpomínal na dobu Fárúkovy vlády. Je to opravdu už dvacet osm let, co on a Hasan, dva bezstarostní mladíci, kteří sotva překročili dvacítku, táhli se svým králem od jednoho kasina k druhému? “Pojedete zítra s rodinou k Nilu?” zeptala se Hoda.

Ibráhím sebou trhl. Kdosi zabušil na dveře. “Otevři, prosím tě…” To už se dveře rozletěly a do ordinace vevrávorala Alice, podpíraná Hákimem Raúfem. Ibráhím se k ní rozběhl. “Co je ti? Co se stalo?”

“To nic není, Ibráhíme. Musím jen na záchod. Honem…”

“Hodo…” vyzval Ibráhím svou asistentku. Mladá žena přiskočila k Alici, aby jí pomohla. Ibráhím se obrátil na Jasmínu, která se objevila v ordinaci v těsném závěsu za Alicí. “Co ti říkala? Má horečku?” “Ne, nemá. Říkala, že celou noc nespala, protože měla průjem… A není sama, trápí to i ostatní.” Do ordinace se vrátila Hoda. “Rychle, pane doktore, va—

Jasmína a Hakím nervózně přecházeli po místnosti. Uplynulo dlouhých pár minut, než se ve dveřích objevil Ibráhím. “Nevím, co to je,” řekl. “Ztratila spoustu tekutin, ale momentálně v klidu odpočívá. Vzal jsem vzorek. Rychle udělám mikroskopické vyšetření. Snad potom budeme moudřejší.” V místnůstce, která nebyla o mnoho větší než skříň a která sloužila jako laboratoř, Ibráhím pečlivě připravoval skleněnou destičku s preparátem a modlil se, aby se mu podařilo stanovit diagnózu. “Co je jí?” zeptala se Jasmína, sotva zasunul sklíčko pod mikroskop. “Modlím se, aby to nebylo nic horšího než pokažený žaludek,” odpověděl její otec. Když však zaostřil mikroskop a mohl si zřetelně prohlédnout rychle se hemžící tyčinkovi-té bakterie, napřímil se a zašeptal: “Můj Bože!”

. kapitola

“Co mám dělat? Zbývají mi tři měsíce do státnic. Je to snad fér, že mě teď chtějí poslat domů?” Amy se dívala do strachem rozšířených očí své sousedky, mladé stipendistky ze Sýrie, v nichž jako by se zrcadlily její vlastní obavy. Spojené státy vypověděly diplomatické styky s několika blízkovýchodními státy. Studentům ze Sýrie, Jordánská a Egypta rušili povolení k pobytu a posílali je zpátky domů. Amy tuhle zprávu ještě nedostala, ale žila v neustálém strachu, kdy přijde. Nemohla se vrátit do Egypta. Pro svou rodinu byla mrtvá. Kromě dopisů od matky nedostala za celých šest let od nikoho z příbuzných ani řádek. “Bismilláhi, pošlou nás domů všechny!” zabodovala studentka a promnula si prochladlé paže. Stály přede dveřmi Amyina bytu. “Už jsi to taky dostala?” Amy zavrtěla hlavou. Věděla však, že to je jen otázka času. Také ona se chystala složit za tři měsíce závěrečné zkoušky a navíc právě dostala místo, kde si mohla odbýt praxi. “Znáš Husejna Šukrího, co bydlí vedle mě?” zeptala se mladá žena. “Ten odjel minulý týden. Doufal, že jako inženýr chemie bude po škole moct podporovat svoji rodinu. A teď zase dřepí v Ammánu - bez diplomu, bez práce. Co budeme dělat? Dej mi vědět, kdyby ses doslechla, co se dá podniknout. Má salámu. Sbohem.” Zamířila deštěm přes dvůr obytného komplexu a celá prokřehlá proběhla kolem bazénu, na jejíž hladině dopadající kapky tvořily soustředné kružnice. Amy se snažila potlačit paniku, která se jí zmocnila. Podívala se na hodinky. Jestli si nepospíší, přijde na smluvenou schůzku pozdě. Popadla kabelku, svetr, bundu a klíčky od auta a zabouchla za sebou dveře.

Už celé dny visela nad univerzitním městečkem na břehu Pacifiku v jižní Kalifornii kovově šedá obloha. Cestou k výtahu do garáží k ní Amy na vteřinku vzhlédla. Je temná jako moje nálada, pomyslela si. Od té doby, co začaly chodit dopisy z imigračního úřadu, rozhostila se ve skupince arabských studentů ponurá atmosféra. Proč mají být za to, jakou politiku provádějí jejich domovské země, potrestáni oni? Co má konflikt mezi Izraelem a Egyptem společného s lidmi nebo záležitostmi za jejich hranicemi? Když Amy konečně utekla před nepříjemným drobounkým deštěm do sucha výtahu, napadlo ji, že v Egyptě už brzy nastoupí chamsín, vítr vanoucí z pouště, který býval předzvěstí jejích a sestřiných narozenin. Mně bude letos už sedmadvacet, Jasmíne osmadvacet, pomyslela si. Dveře výtahu se otevřely. Amy se vyřítila ven a vrazila do jakéhosi mladíka. “Omlouvám se,” řekla v rozpacích a shýbla se, aby mu pomohla posbírat knihy a papíry, které se rozsypaly po zemi. “Nekoukala jsem na cestu.” “To nic,” řekl mladík a podal jí aktovku. “Ty jsi určitě Amy, co? Bydlíš tamhle vpředu, viď?” Amy si shrnula z obličeje plavé vlasy a uviděla úsměv, který už znala. Patřil vousatému mladíkovi s nazrzlými vlasy, kostěnými brýlemi, záplatovanými džínsy a sandály. Jmenoval se Greg van Kerk a bydlel ve stejném domě jako ona. “Ano, Amy Rašídová,” odpověděla. Před pěti lety, když dostala vstupní vízum do Spojených států, si maličko změnila jméno. “Málem jsem tě porazila. Ještě jednou se omlouvám.” Zasmál se. “Lip dnešní den snad ani nemohl začít. Leda že by se mi zase jednou podařilo nastartovat auto.” Ukázal na otlučený volkswagen. “V sudých měsících víceméně odmítá poslouchat. Věř nebo nevěř, dneska je jediný den za celý měsíc, kdy opravdu musím na fakultu.” Podíval se na klíčky od auta v její ruce. “Předpokládám, že tam máš taky namířeno…” Amy zaváhala. Ona a Greg van Kerk byli sice už rok sousedé, tu a tam spolu prohodili pár slov u dopisních schránek nebo si vyměnili pozdrav, když se potkali na chodbě, ale přesto to byl cizí muž. Ani po šesti letech strá-

vených na Západě se Amy pořád ještě nenaučila chovat se volně a nenucené ve společnosti muže, který nebyl z příbuzenstva. Měla sama na sebe zlost. Tohle je jiná země s jinými mravy a on potřebuje pomoct, vyčítala si v duchu. “Jestli chceš, svezu tě.”

O dvě minuty později už uháněli po silnici vedoucí podél Pacifiku směrem k návrší, kde vysoko nad vlnami oceánu, které se tříštily o strmé útesy, stála budova univerzity pro dvacet tisíc studentů. “Člověk by vůbec neřekl, že je jaro,” prolomil Greg mlčení. “Kdy v jižní Kalifornii takhle dlouho a vytrvale prší?” Jaro, pomyslela si Amy, Šamm al-nesím, a sevřela volant. Naši vyrazí k Nilu, všichni se budou radovat z nových šatů, hory sladkostí a pestře omalovaných vajíček. A za tři dny nato oslaví její syn Muhammad desáté narozeniny. “Pěkný vozík,” řekl Greg a přejel prstem po palubní desce zbrusu nového chevroletu. Amy neuniklo, že Greg van Kerk bydlí v nejlevnějším bytě z celého obytného komplexu a bere všemožné brigády, aby si byl schopen zaplatit studia. Při pomyšlení na jeho otlučené autíčko, záplatované džínsy a díru na rukávu si zase jednou uvědomila, jak dobře na tom je ona sama. Dům v Anglii a cenné papíry, které jí odkázal dědeček, jí skýtaly jistotu pravidelného příjmu. Tušila, že za svůj blahobyt vděčí pocitům viny starého hraběte, který vydědil svou dceru, když se provdala za Egypťana. Provoz se zastavil. Kousek dál vpředu uviděli blikat modrá světla. “A jéjé,” zabodoval Greg. “To se dalo čekat! Když v jižní Kalifornii jednou zaprší, všem začnou téct nervy…” “Bismilláhi!” zamumlala Amy při pomyšlení, že určitě přijde pozdě na sjednanou schůzku. “Co prosím?”

“Říkala jsem: Ve jménu božím. To je arabsky.”

“Vážně?” Udiveně se na ni podíval. “A jo, někdo mi říkal, že pocházíš z Egypta. Vůbec nevypadáš na to, že jsi z Blízkého východu.” Když Amy po ročním pobytu v Anglii přijela na pozvání Marjam Misrachiové do Kalifornie, zjistila, jak jsou Egypťané v Americe neoblíbení. Situace po šestidenní válce byla doslova výbušná. Židovští a arabští studenti spolu svádě-

li regulérní boje, zdi byly pomalované protiegyptskými hesly. V prvních dnech, které strávila u Misrachiů v Saň Fernando Valley, vyslechla Amy hádku mezi Marjaminou vnučkou Ráchel a dívčiným bratrem, který byl stoupencem sionismu a nechtěl, aby u nich bydlela Egypťanka. “Tatínek se narodil v Káhiře!” rozhořčovala se tehdy Ráchel. “Jsme Egypťani, Hárúne.” “Já se jmenuju Áron,” křičel na ni bratr, “a jsme v první řadě Židi.” Amy si brzy nato našla byt a odstěhovala si. Teď, kdy se situace znovu vyostřila a na obou stranách Suezu stále hlasitěji řinčely šavle, byla ráda, že je tak málo nápadná, jako chameleón, který se dokáže přizpůsobit prostředí. “Slyšel jsem, že z příkazu ministerstva zahraničí musí všichni studenti z Blízkého a Středního východu odjet ze Států. Tobě to taky hrozí?” zeptal se Greg, když se kolona vozů téměř úplně zastavila. “Já nevím,” odpověděla Amy. “Doufám, že ne.”

Greg si všiml, že sevřela volant, až jí klouby na rukou zbělely, a v duchu se ptal, jestli to způsobila mokrá vozovka, nehoda kdesi před nimi nebo ministerstvo zahraničí. “Musíš si tu připadat jako cizí. Chci tím říct, že Egypt určitě není jako Amerika, viď?” Amy si uvědomila, že její spolujezdec má velmi příjemný hlas. Snažila se trochu uvolnit, ale pokud nepočítala svého bratra a své bratrance, neměla ve styku s muži valné zkušenosti. Otočila hlavu ke Gregovi. Spíš ležel než seděl na svém sedadle. Amy napadlo, že nejlépe ho asi charakterizuje výraz “ležérně nedbalý”, v Americe tak oblíbený. Cítila, že pro ni není ničím ohrožující, že nepředstavuje žádné nebezpečí pro její mravopočestnost. Vybavilo se jí, jak její babička pořád dokola opakovala varování: “Ocitnou-li se muž a žena o samotě, je třetím do spolku ďábel,” a napadlo ji, kam se v tohle deštivé ráno ve voze, který krokem popojíždí po ucpané silnici, asi schoval ďábel. Ďábel je v Egyptě. Pronásleduje mého otce…

Vybavila se jí jeho slova: “Pro nás jako bys byla mrtvá…” ale ze všech sil se snažila potlačit myšlenky na kletbu, která na ní spočívala, tak jako se o to pokoušela už celé roky. Minulost je pryč. Nesmíš už na ni myslet. “Ne, Amerika není jako Egypt,” pronesla, když jí policista pokynul, aby objela výstražná světla.

Víc neřekla a Greg se na mladou ženu za volantem na okamžik zadíval pozorněji. Poprvé si všiml, že má průzračně modré oči a že její vlasy nejsou plavé, ale přesněji řečeno medové. “Máš hezkou výslovnost,” řekl po chvilce. “Mluvíš spíš jako Angličanka, s takovým zajímavým přízvukem.” “Než jsem přijela do Ameriky, žila jsem nějaký čas v Anglii. Moje matka je Angličanka.” “Jak jsi to před chvílí zaklela?” zeptal se. Když se na něj nechápavě podívala, dodal: “Myslím jako, jak zní to arabské slovo…” “Bismilláhi není žádná kletba. Korán nás učí neustále brát do úst jméno boží. Američané ho nevyslovujírádi. Nám muslimům se to zdá zvláštní, protože Prorok nás vybízí, abychom vzývali Boha co nejčastěji a pořád na něj mysleli. Vyslovujeme jméno boží tak často i proto, že se ho bojí zlí duchové. Pomáhá nám je tak zahánět.” Greg se na ni ohromeně podíval. “Ty věříš na zlé duchy?”

“Tak jako většina Egypťanů.” Když Amy uviděla úsměv na Gregově tváři, zrudla a polilo jí horko. “Jaké spezializaci se chceš věnovat?” zeptal se.

“Chtěla bych dělat medicínu pro ty, pro které je lékařská péče normálně nedostupná. Můj otec má v Káhiře soukromou ordinaci… chodí k němu bohatí, ale i chudí, protože se doktorů ve státních nemocnicích bojí a protože se v nich musí dávat úplatky. Můj otec je často ošetřuje zadarmo. Někdy mu pak přinesou zeleninu nebo kuře.” “Vrátíš se domů a budeš pracovat u něj?”

“Ne. Lékaři jsou zapotřebí po celém světě.” Amy se plaše usmála. “Nějak moc jsem se rozpovídala.” “Ale vůbec ne,” nesouhlasil Greg. “Mě to zajímá. Jsem antropolog… tedy píšu právě diplomovou práci.” “Cítím se trochu nesvá,” řekla Amy a její hlas téměř zanikl v šumění deště. “Tam, odkud pocházím, se nesluší, aby se neprovdaná žena bavila s mužem, který není její příbuzný. V Egyptě může neprovdaná žena velice rychle ztratit svou čest.” Amy se zadívala do zpěněných šedivých vln. Nad mořem se kupila mračna, která se hnala ke břehu. Cítila, že Greg na sedadle vedle ní čeká, až bude pokračovat. “V Americe,” řekla, “se může žena rozhodnout, že bude žít sama. Egyptští muži jsou přesvědčení, že všechny ženy

touží se vdát. Nedovedou si představit, že by nějaká žena chtěla zůstat svobodná.” Myslela na Jasmínu, o níž matka v posledním dopise psala, že je pořád sama. “Tady v Kalifornii jsem dokonce viděla mladé ženy, jak nadbíhaly mužům, kteří sejim líbili. V Egyptě je něco takového dovolené jen mužům. Zena, o kterou muž usiluje, musí být velice obezřetná. Když ji požádá o schůzku, a ona souhlasí, okamžitě k ní ztratí respekt a přestane o ni stát. Když ho odmítne, zkouší to pořád znovu, a pokud mu nepodlehne, stoupne u něj v ceně a on o ni usiluje o to víc. Nakonec ji požádá, aby se za něj provdala. To je kritický okamžik. Když jeho nabídku odmítne, muž se cítí uražený, zuří a nadává. Může o ní dokonce začít šířit pomluvy, a ona je proti tomu bezmocná.” Odmlčela se a pak tiše dodala: “Egypt je země mužů.” Greg se na ni dlouze zadíval. “Zní to, jako by se ti po Egyptě stýskalo.” O to, jestli se mi stýská, tady nejde, pomyslela si Amy. Připadala si neustále jako vyhladovělá. Přímo fyzicky postrádala arabskou kulturu, v níž modlitba dělí den do pěti úseků, chyběli jí pouliční prodavači na rušných nárožích, kouř a pach ulic, svátky plné radosti a veselí, lidé, kteří se stejně vehementně smáli jako plakali či lamentovali. Amy bydlela sama v malém bytě a musela se naučit žít bez onoho konejšivého pocitu bezpečí, který jí skýtal velký dům, v němž ji chránil duch mnoha generací, které tu žily před ní. Chyběl jí smích houfu dětí, všech těch bratranců a sestřenic. Toužila po lidech, kteří nosili jméno Rašíd a sdíleli její názory, její radosti i úzkosti. V Kalifornii se cítila jako fragment, který byl odříznut z většího celku. Někdy si skutečně připadala jako duch. Jako by se naplnil rozsudek smrti, který nad ní vyřkl její otec. “Takže ty jsi tu sama?” zeptal se Greg. “Tvoje rodina žije v Egyptě?” Jak má Gregovi van Kerkovi vysvětlit, že ji otec odsoudil k smrti? Jaká slova by měla volit, aby pochopil, že ji otec měl právo zabít, protože byla znásilněna? Rozuměl by tenhle bezstarostný Američan jejím obavám z toho, že ji pošlou zpátky do Egypta, kde pro svou rodinu platí za mrtvou, za všemi zapomenutého vyděděnce? Doma by byla ještě osamělejší než v Anglii nebo v Americe. Konečně se před nimi objevily zdi univerzitních budov obklopených vysokými borovicemi. Znají mrtví smutek?

Neuplynul den, kdy by necítila smutek pro svého syna a mrtvé novorozeně. Alice se sice starala, aby se její pouto k Muhammadovi nezpřetrhalo, ale Amy se bála, že na ni její syn pomalu zapomene. Pravidelně mu posílala přání a dárky k narozeninám, od matky dostávala jeho fotografie - Muhammad v zoologické zahradě, ve škole, na velbloudu před pyramidami - , ale do dnešního dne nepřišel dopis, na který tak toužebně čekala: “Milá maminko…” Muhammad nikdy nebyl moje dítě, pomyslela si smutně a zabočila na parkoviště. Nepatřil mně, ale Omarovi a Rašídům. Zavru před nimi své srdce na tisíc západů, tak jako ho přede mnou zavřel otec. “Ano,” odpověděla Gregovi, “moje rodina žije v Egyptě.”

Dřív než otevřel dvířka vozu, zamyšleně se na ni podíval. Ta plavovlasá studentka ho upoutala už před rokem, když se nastěhovala do drahého bytu v předním traktu. Žila v něm sama, držela se stranou ostatních a nikdy nepřišla na žádný z večírků u bazénu. Zpočátku si myslel, že je namyšlená. Po pár letmých setkáních na chodbě domu však změnil názor, protože se mu zdálo, že je spíš plachá. Teď pochopil ještě víc. Nebyla plachá, ale skromná. Uvědomil si, že se s nikým podobným ještě nesetkal. Nepřitahoval hojen její zjev, její anglická výslovnost a tajuplnost, která ji provázela, ale fascinoval ho její nekonečný smutek. Jako by byla opředená pavučinou kdesi hluboko v nitru uloženého zármutku. Greg poprvé v životě na chvíli zapomněl na nájem, který měl být už dávno zaplacený, na stávkující vůz, na diplomovou práci, pro niž jeho profesor neměl slůvko uznání, a toužil se dozvědět, co tuhle půvabnou mladou ženu tak tíží. “Co kdybychom si spolu někam vyšli,” navrhl, “třeba do kina nebo na večeři?” Zvedla k němu polekané oči. “Díky, je to od tebe milé… ale mám dojem, že to nepůjde. Musím se učit na zkoušky a taky mě čekají praktika.” “Jistě, chápu. Díky za svezení,” řekl. “Co tedy budeš dělat?” “Nerozumím.”

“Myslím jako, když dostaneš výzvu, abys opustila Státy. Co uděláš?”

“Za pět minut mám schůzku s děkanem,” odpověděla. “Jsem už zapsaná na podzimní semestr. Snad pro mě bude moct něco udělat, in šá alláh. “In šá alláh,” zabručel Greg a díval se za ní, jak běží přes trávník k červené cihlové budově lékařské fakulty. Protože Amy měla zpoždění, rozhodla se zkrátit si cestu přes administrativní trakt univerzitní kliniky. Přízemí protínala dlouhá chodba, která vedla k hlavní budově. Z výtahů vystupovali lékaři v bílých pláštích se stetoskopy kolem krku, kteří mířili do různých stran nebo se na chvíli zastavili a vzrušeně diskutovali s kolegy. Odevšud se ozývalo bouchání dveří laboratoří. Jak je Amy míjela, přejížděla očima po štítcích, které na nich byly upevněné: parazitologie, imunologie, bakteriologie, dietetika. Tady všichni měli svou důležitou roli. Byl to svět, kde se Amy cítila jako doma. Jestli mi nepomůže děkan, pomyslela si, možná by se tady našel někdo, kdo by pro mě mohl něco udělat. Nemohla pochopitelně někde jen tak zaklepat a přednést svůj problém, ale možná by si ji k sobě mohl vzít některý z jejích profesorů, protože Amy byla výborná studentka. Když dospěla na konec chodby, padl jí zrak na ručně psané oznámení, připíchnuté vedle otevřených dveří. Zahlédla slovo “arabština” a zvědavě přistoupila blíž. “Hledám naléhavě spolupracovníka/spolupracovnici pro práci na knize. Jedná se o medicínskou příručku pro třetí svět. Požadavky: psaní na stroji, orientace v základním lékařském výzkumu, schopnost vedení korespondence. Znalosti arabštiny vítány, nejsou však podmínkou. Pracovní doba: večery a víkendy.” Podepsán byl Dr. Declan Connor, Institut tropické medicíny. Amy nahlédla do maličké pracovny, do níž se stěží vešly dvě židle, psací stůl a knihovna. Všude se vršily odborné časopisy, knihy a spisy. Na psacím stole stál psací stroj a krabice s kartotékou. Doktor Connor právě telefonoval a s vehementní gestikulací se komusi pokoušel vysvětlit, že v určitou dobu potřebuje mít volný počítač. Když si všiml Amy ve dveřích, pokynul jí, aby šla dál. “Čekám, až mě přepojí, ale v rychlosti vám vysvětlím, o co jde,” obrátil se k ní. “Bohužel nezbývá moc času, protože nakladatelství uspíšilo termín vydání a Světová zdravotnická or-gamzace nám sdělila, že všechny její pobočky na Blízkém východe už na knihu poslaly objednávku.” Amy překvapily hned dvě věci: zaprvé, že doktor Connor má anglický přízvuk, a zadruhé, že jí byl na první pohled sympatický. “Mažete se na to zatím podívat,” řekl, zaklínil si sluchátko pod bradu a zpod jedné hromádky vytáhl knihu a podal ji Amy Dřív než stačila cokoliv říct, už zase telefonoval. Knížka s názvem Povolání lékaře jako poslání, velká asi jako telefonní seznam, měla na obálce fotografii africké ženy s dítětem na ruce před chatrčí pokrytou rákosem. Amy v ní zalistovala. Byla v ní vyobrazení nemocných, projevů chorob a jejich původců, návody k péči o zraněné, předpisy k aplikaci léků a nákresy ideální nemocniční stanice. Text byl stručný a jednoduchý, přesto se však nevyhýbal odborným medicínským termínům a názvům běžných léků. Kdosi si na okraje stránek zapsal své poznámky. V kapitole věnované spalničkám zahlédla Amy slovo mazla s otazníkem. Vzhlédla od knihy a zadívala se na četné diplomy a vyznamenání rozvěšené po stěnách. Při pohledu na plakát, na němž byl vyobrazený mladý Afričan v košili a kalhotách, který yy evidentně těhotný, se musela usmát. Nad ním stála tučné vytištěná provokativní otázka: Co bys tomu říkal TY? Jak Amy vyčetla z nenápadné řádky na dolním okraji plakáta vydalo ho keňské Centrum pro kontrolu porodnosti. Naci psacím stolem visela cedulka s tímto textem: Otázka: Ca je to očkovací látka? Odpověď: Prostředek, který se injekče vpraví bílé myši a poté využije k vědeckému pojednání. Na telefonu byla samolepka s nápisem: Profesoři nestárnou, neumírají a nikdy nejsou k zastižení. Nakonec objevila fotografii muže, ženy a dítěte před branou, n ad níž stálo velkými písmeny: gracetreverton MIS-sion. V pozadí bylo vidět nízké budovy se střechami z vlnitého plechu a Afričanky s koši na hlavách. Doktor Connor ještě pořád telefonoval. Bylo mu něco málo rřes třicet, na sobě měl plátěné sako a hnědou kravatu. Trn, ave hnědé vlasy s poněkud nemoderním krátkým se-střiheřn ho dělaly starší. Působil jako z jiné doby. Většina mužů na univerzitě chodila stejně jako Greg van Kerk

v džínsách a tričku a nosila delší vlasy. Doktor Connor evidentně neměl ani potuchy, že v Americe existuje něco jako hnutí hippies. Amy začínala být pomalu nervózní, protože měla naspěch, Když se však chystala vstát, doktor Connor jí gestem ruky naznačil, aby počkala. Podívala se na hodinky. Už měla dávno být u děkana. Na chvilku se zamyslela, jestli přece jen nemá odejít, ale pak se rozhodla zůstat. Ve své moci už ji měla zvědavost. “Počkejte,” zakřičel doktor Connor do sluchátka, “Už mě nikam nepřepojujte. Chci jen…” Vrhl po Amy omluvný pohled. “Připadám si jako v blázinci. Ano? Haló!? Říkám, abyste mě už nikam nepřepojovala. Poslouchejte, jsem doktor Connor z Institutu tropické medicíny…” Amy ho pozorovala s narůstajícím úžasem. Jeho překypující energie jako by proměňovala maličkou pracovnu v soptící vulkán. Byl jako natažené péro, vyjadřoval se stručně a zřetelně a svá slova podtrhoval rozmáchlými pohyby rukou. Límeček košile mu vzadu vylézal ze saka, jako kdyby se oblékal až kdesi na chodbě. Při telefonování listoval papíry povalujícími se na psacím stole. Amy nabyla dojmu, že zásadně dělá dvě věci najednou. Jako by všechno vyřizoval v poklusu, aniž by však přitom ztrácel svůj klid a humor. Amy se líbil i fyzicky. Měl dlouhý rovný nos, vystouplé lícní kosti a energickou bradu. Vlastně samé znaky agresivní povahy, napadlo ji. Jeho obličej jen podtrhoval dojem dynamičnosti, ale nebylo v něm stopy po urputnosti a cti-žádostivosti. Když zase jednou napřáhl ruku ve svém typickém rozmáchlém gestu a omylem shodil sloupeček knih, rozpačitě se podíval po Amy a ona ucítila, jak náhle zrudla. “Tak dobrá,” řekl konečně, rezignovaně si povzdechl a zavěsil. “Proti byrokracii je člověk prostě bezmocný!” Roztáhl ústa k úsměvu. “Ale to není vaše starost. Když se nepropracujeme k počítači, vezmeme holt zavděk starým dobrým elektrickým psacím strojem. Co jí říkáte?” zeptal se a ukázal na knihu, kterou držela v ruce. “Napsala ji ve čtyřicátých letech doktorka Grace Trevertonová. Obdivuhodná žena. Její knížka se od té doby pochopitelně dočkala nových a nových adaptací. Ale pořád existuje jen vydání v angličtině a ve svahilštině. Nadace Grace Trevertonové

mě vyzvala, abych připravil vydání v arabštině, určené lékařům na Blízkém a Středním východě. Jak vidíte, už jsem si do ní udělal pár poznámek.” “Ano,” řekla Amy a otevřela knížku na kapitole nadepsané Správná výživa, která obyvatelům vesnic vysvětlovala, jak správně zacházet s potravinami. “Tuhle část můžete klidně vypustit,” řekla a ukázala na odstavec pojednávající o trichinách, který doprovázelo varování před konzumací syrového nebo nedostatečně tepelně upraveného vepřového masa. “Muslimové vepřové zásadně nejedí.” “Já vím, ale musíme brát v úvahu křesťany.”

“A co tohle.” Amy zalistovala o pár stránek dál na kapitolu o spalničkách. “Poznamenal jste si na okraj slovo mazla. Jestli jste měl na mysli arabské slovo pro spalničky, tak to zní nazla.” “To je skvělé! Když jsme spolu mluvili po telefonu, nezmínila jste se, že umíte arabsky.” Pátravě se na ni zadíval a zeptal se: “Povězte, jste vy vůbec ta studentka, s kterou jsem se dohodl na spolupráci?” “Promiňte, pane doktore,” řekla Amy a napřáhla k němu ruku s knihou, “ještě jsem neměla příležitost…” “A, vy jste Angličanka, viďte? Z jaké části Anglie pocházíte?” “Já vůbec nepocházím z Anglie. Jsem Angličanka jen napůl a narodila jsem se v Káhiře.” “V Káhiře! Nějaký čas jsem tam učil na Americké univerzitě… Jistý Habíb v ulici Júsufa el-Gendího mi žehlil košile. Nabral si do pusy vodu a pak je s ní kropil. Žehlil je nohama. Chtěl mě za každou cenu oženit se svou dcerou. Namítal jsem, že už ženatý jsem, ale on mi vysvětlil, že dvě ženy jsou lepší než jedna! Rád bych věděl, jestli ještě pořád žehlí košile. Náš syn málem přišel v Káhiře na svět. Ale nakonec dal přednost aténskému letišti. Je to už pět let. Od té doby jsme na Blízkém východě nebyli. Svět je malý. Co pro vás můžu udělat?” Amy mu vylíčila svůj problém s hrozícím vyhoštěním ze Spojených států. “Já vím,” řekl doktor Connor, “taková absurdita. Už jsem přišel o tři studenty. Dostala jste už vyrozumění? Třeba budete patřit k těm šťastlivcům, kterým se podaří vyváznout.” Zamyšleně na ni pohlédl, pak se podíval na hodinky a řekl: “Zdá se, že ta studentka, které jsem tu práci slíbil, už nepřijde. To není nic tak neobvyklého, vždycky se může naskytnout něco lepšího. Vy byste o tu práci stála? Byla byste pro ni ideální… mluvíte arabsky.” Amy ucítila srdce až v krku. Nic by jí nedělalo větší radost než práce pro doktora Connora. “Jestli nebudu muset odjet…” řekla. “Poslyšte, kdybyste snad dostala vyrozumění, že máte opustit Spojené státy, zkusil bych vám napsat pár přímluvných řádek. Nemůžu sice zaručit, že by to bylo něco platné, ale rozhodně by to nemohlo uškodit. A tu nabídku spolupráce jsem myslel vážně. Výdělek je bohužel mizerný. Nadace tu knížku neprodává, ale zdarma ji poskytuje všem, kterým může být co platná. Ale bylo by fajn, kdybychom na tom mohli spolu dělat.” Znovu se na ni usmál a řekl: “Doufejme, že vás nepošlou pryč, in šá alláh, má salámu.” Amy potlačila smích, protože jeho výslovnost měla daleko do dokonalosti. Ráchel Misrachiová si razila cestu davem demonstrantů před budovou Svazu studentů a v duchu si vyčítala, že Amy poradila, aby jako svou oficiální adresu uvedla bydliště rodiny Misrachiů. “Abys při každém stěhování nemusela běhat po úřadech,” řekla jí tehdy. Teď ji čekal nevděčný úkol předat Amy dopis od cizineckého úřadu se sídlem ve Washingtonu D. C. Ráchel Misrachiová, pětadvacetiletá studentka se sklonem k tloušťce, se energicky prodírala zástupem žen s plakáty, na nichž stálo: nechtě TY líné vši o hladu! proč by MELY ŽENY VAŘIT? Pomyšlení, že by Amy poslali zpátky do Egypta, Ráchel připadalo nesnesitelné. To ona své něj lepší přítelkyni doporučila tuhle univerzitu, na které sama studovala. Momentálně však neměla čas vyslechnout si, za co vlastně její feministické kolegyně demonstrují, a tak si jen nechala vtisknout do ruky jejich letáčky a povzbudila je slovy: “Nedejte se, sestry!” Když konečně dorazila do bistra, rozhlédla se po Amy, která tu v pondělí a v úterý mezi hodinami biochemie a podnikové ekonomie pravidelně obědvávala. Ráchel si objednala čaj a řez koláče se sýrovou šlehačkou, v duchu složila slavnostní přísahu, že od zítřka už opravdu začne držet dietu, a posadila se ke stolku u vchodu. Pozorovala demonstrantky, které navzdory vydatnému dešti dál rozdávaly letáky a mávaly transparenty. Ráchel to

připomnělo její marné pokusy zapříst s Amy debatu o ženské otázce. “Pocházíš přece ze země, kde jsou ženy vystaveny většímu útisku než kdekoli na světě. Nechápu, že se nepostavíš do první linie a nepustíš se do boje za práva žen.” Kdykoliv však Ráchel toto téma nakousla, Amy jako by oněměla. Její přítelkyně vůbec byla nápadně nemluvná, když šlo o Egypt nebo o její rodinu. Ráchel si to vysvětlovala tím, že se jí stýská tak jako spoustě zahraničních studentů. Ti ale mluvili o svém domově neustále, zatímco Amy se o Káhiře a o své rodině nezmínila nikdy. Když se u Ráchelina stolu konečně objevila Amy s tácem, měla v očích slzy. “Nikdo mi nemůže pomoct,” referovala zničeně. “Děkan říkal, že jestli mi neprodlouží vízum, nebudu se moct na podzim zapsat do dalšího semestru. Budu muset odjet. Co mám dělat?” “Tak strašně ráda bych ti pomohla, Amy, to mi věř…Táta dokonce mluvil se svým známým právníkem, ale ani ten nedává valnou naději. Jestli mezi Egyptem a Izraelem dojde k válce, nebudou tě tu už chtít trpět…” “Jeden asistent se mi nabídl, že mi pomůže… doktor Connor…”

..Z Institutu tropické medicíny?”

“Slíbil, že mi napíše přímluvný dopis, ale bylo na něm znát, že si od toho sám moc neslibuje…” Ráchel viděla obavy zračící se v Amyině tváři. Nechápala, proč má její kamarádka z návratu domů takovou hrůzu. Brala ji, jako kdyby patřila do rodiny. Vždyť její babička Marjamji přímo zbožňovala a ona jí říkala “teto”. Amy pro Ráchel přesto zůstávala záhadou. Byla tak… nevinná. Jak je to možné? Ráchel věděla, že byla vdaná a že má syna, který žije v Egyptě. Jak může být rozvedená žena cudná a stydlivá jako panna? Ráchel s sebou Amy jednou vzala do Ma-libu za svými přáteli, kteří žili v komuně. Amy byla šokovaná, když se dozvěděla, že jsou všichni svobodní. Bylo to opravdu její výchovou, jak Ráchel vysvětlila babička? Copak Amy nikdy nepřivykne americkému způsobu života? Ale proč se pak nechce za žádnou cenu vrátit domů? U jejich stolu se zničehonic objevil jakýsi student. “Tak jak si stojí akcie?” oslovil s úsměvem Amy. Ráchel se na něj překvapeně podívala. “To je Greg van Kerk,” představila jí ho Amy a Ráchelino překvapení přerostlo v úžas. Odkdy má Amy přítele?

“Můžu si přisednout?” zeptal se Greg, když vyslechl Amyinu odpověď na svou otázku. “A co budeš dělat, jestli opravdu dojde k nejhoršímu?” zeptal se a znělo to velice důvěrně. “Budu muset něco vymyslet,” odpověděla Amy. “Pořád ale doufám, že to nepřijde.” “Propánajána! Ty to ještě nevíš!” vykřikla Ráchel a vytáhla z kapsy dopis. “Měj prosím tě na paměti, že doručitel za obsah neodpovídá.” Amy upřeně zírala na modrou obálku. “Tak,” zamumlala, bledá jako stěna, “a je to tady.” “Nono,” ozval se Greg, “proč tak tragicky? Třeba ti chtějí sdělit pravý opak.” Ráchel roztrhla obálku, vytáhla z ní dopis a podala ho Amy, která si ho od ní ani nevzala, ale jen rychle očima přejela těch několik řádek. Už nebylo pochyb. To, čeho se tolik obávala, je konečně tady. Amy se podívala na demonstrantky postávající venku v dešti. V Egyptě by něco takového nebylo možné. Okamžitě by se objevili otcové a bratři dívek, odvlekli by své dcery a sestry domů a bylo by po demonstraci. Skrz velká okna restaurace bylo zřetelně vidět hněv a rozhořčení zračící se ve tvářích mladých žen. Připadaly si podvedené a zrazené. Jednu s druhou spojovala zášť vůči mužům, kteří je utiskovali. Amy věděla až příliš dobře, co to znamená, když je člověk bezmocný. Omarji mlátil a při milování byl hrubý a neurvalý. Hasan al-Sábir ji znásilnil. A teď se válečnické choutky mužů postarají o to, že se její život znovu ocitne v troskách. To byl taky důvod, proč se Amy chtěla stát lékařkou. Lékař má moc - moc nad životem a smrtí. Jednoho dne z ní bude žena, která má moc. Už nikdy nechtěla být obětí mužů, toužila ze sebe setřást prokletí, prolomit brány svého vyhnanství. “Je mi to moc líto, Amy,” řekla Ráchel. “Nejspíš se s tím budeš muset smířit. Jako babička, ta taky vždycky jen pronese in sá alláh, je-li to vůle boží. Vrať se do Egypta, a až se to urovná, můžeš zase přijet a pokračovat ve studiu.” “Já se nemůžu vrátit,” zašeptala Amy.

“No,” pravil Greg a natáhl si svoje dlouhé nohy. “Věděl bych o jednom řešení. Myslím jako, že tu je určitá možnost…”

“Jaká možnost?” vypálily Ráchel a Amy téměř současně.

“Vdát se za Američana.”

“Vážně? To jde?” zeptala se Amy.

“Moment,” vložila se do toho Ráchel. “Imigrační úředníci nejsou žádní hlupáci a podobné případy zvlášť pečlivě prověřují. Tím by si Amy moc nepomohla.” “Já tím nemyslím, že by se měla rozjet do Las Vegas a vdát se za prvního chlápka, který jí přeběhne přes cestu. Ale když se to vezme za ten správný konec, musí to projít. Jasně že se v tom úřady chvilku šťourají. Vyptávají se kamarádů a sousedů a zjišťují, jestli to není manželství jen tak naoko, uzavřené jenom kvůli vízu. Amy by nejspíš musela zůstat pod čepcem aspoň dva roky. Kdyby se dala rozvést dřív, úřady by to manželství neuznaly a vyhostily by ji.”

“Myslíš, že bych si měla vzít někoho, koho neznám, jen abych mohla zůstat v Americe?” obrátila se Amy na Ráchel. “Proč ne? Říkalas přece, že v Egyptě si ženy většinou berou muže, kterého ani neznají.” “Ale to je něco úplně jiného, Ráchel. A stejně, kdo by to byl ochotný udělat?” Greg se protáhl, zastrčil si zpátky do kalhot povylezlou košili a řekl: “Já na tenhle víkend ještě nic nemám.” Amy se na něj užasle podívala. Když pochopila, že to myslel vážně, zeptala se: “Copak se to dá provést takhle rychle? Dneska dostanu dopis a už zítra budu ženou Američana! To přece musí vzbudit pochybnosti.” “Jestli budete oba mluvit stejně, můžete je pěkně povodit za nos,” řekla Ráchel. “A navíc ti nikdo nemůže dokázat, že jsi ten dopis dostala ještě před svatbou.” “Ale to by byla lez…”

“Svatá prostoto! Žádná lež to není. Já ti ten dopis nedala. Otevřela jsem ho, ukázala ti ho, ale nedala jsem ti ho. Poslyš, Amy, řekla bych, že ze všech možných důvodů, proč se vdát, je tenhle asi ten nejlepší.” “Jestli ti ale brání svědomí, protože manželství je svátost a tak dále…” ozval se Greg. “Ne. to ne,” ohradila se Amy. “V Egyptě manželství není žádná svátost. Sňatek se neuzavírá v mešitě. Manželství je smlouva, kterou spolu uzavírají dva lidé, nic víc.” “Přesně tak zní moje nabídka - uzavřeme smlouvu.”

Amy svraštila čelo. “Ale copak to jde? Manželství spojuje…” Greg se zasmál. “Momentálně se o mě ženy zrovna neperou. Musím napsal diplomku a pak přijde na řadu dizer-tace. Nerad bych, aby se ze mě stal věčný student chudý jako kostelní myš. Dobrá, takže o co mi jde? Líbí se mi tvoje auto, protože jezdí. Jestli ho budu smět v rámci našeho manželství občas používat…” “To myslíš vážně?”

“Jo, myslím. Nezdá se. že bys na tom byla finančně zrovna nejhůř. Se mnou je to naopak. Takže ta smlouva by mohla být výhodná pro obě strany. Já přestanu mít problémy s činží a ty nebudeš muset zpátky do Egypta.” Amy se zamyslela. Mohlo by to fungovat? Mohlo by se jí tak podařit odvrátit hrozící vyhoštění z Ameriky? “Jestli chceš, můžeš si nechat svoje jméno, ale já… já bych ti to neradil. Musíme hledět, aby to manželství působilo co nejvěrohodněji.” řekl Greg. Pomyšlení, že přestane nosit jméno Rašídová, nebylo pro Amy nijak bolestivé. Vnímala ho jako závoj, který ji halí, jako Kainovo znamení. Přesto na ní bylo znát, že pořád ještě váhá. “Aha, nic o mně nevíš,” řekl Greg, kterému to nemohlo uniknout. “Takže tedy: Narodil jsem se v St. Louis. Jistá sestra Marie Tereza mi už v raném mládí předpověděla, že to v životě nikam nedotáhnu. Jako diabetik jsem byl osvobozený od vojenské služby, takže jsem nebyl ve Vietnamu. Mám rád kočky a děti a sním o tom, že někde na Nové Guineji objevím neznámý kmen, o kterém ještě nikdo neslyšel. Jsem sa-moživitel, obejdu se bez služebné, umím si uvařit a tak dále. Rodiče jsou geologové a pořád někde cestují, takže jsem nevyrůstal v typické rodině s matkou kuchyňkou. Můžeš mi věřit, že ty ženy venku na ulici mají moje sympatie,” zakončil svůj proslov a rukou ukázal na demonstrantky. Třeba je tohle ta pravá forma manželství, pomyslela si Amy, racionální dohoda dvou rovnoprávných partnerů bez předem rozdělených rolí, bez nadřazenosti a podřízenosti, bez smlouvání o věno a strachu z rozvodu, když žena muži neporodí syna. Zadívala se na Grega. Líbila se jí jeho nazrzlá kštice spadající v přirozených vlnách na obnošený svetr. Poprvé měla pocit, že se na ni nějaký muž dívá jako na lidskou bytost a ne jako na sexuální objekt nebo na tvora, který je na světě jen proto, aby rodil děti.

“Než oba přikývneme, chtěla bych ti říct, že už jsem byla jednou vdaná a že mám syna, který žije v Egyptě. Druhé dítě zemřelo při porodu.” Teď užasl pro změnu Greg.

“Ale já se do Egypta nevrátím,” řekla Amy. “Můj syn už mi podle zákonů nepatří a nemám právo na něj vznášet jakékoliv nároky.” “To není důležité.”

“U své rodiny jsem upadla v nemilost. To byl důvod, proč jsem odjela z Egypta. Takže se tam nemůžu vrátit.” Jsi hárám, zapuzená.

Amy zaplašila vzpomínky a pokračovala: “Odjela jsem do Anglie převzít dědictví po rodině své matky. Moji příbuzní, Westfallové, se ke mně chovali moc hezky a chtěli mi pomoct. Ale byla jsem dlouho nemocná. Musela jsem na léčení… Měla jsem těžkou depresi.” Amy se na chvíli odmlčela. “Pak mě teta Marjam, Ráchelina babička, pozvala k sobě do Kalifornie. Chci se stát lékařkou. Ale jestli máme žít spolu, musíš vědět, že jsem se se svou minulostí ještě nevypořádala,” ukončila svou zpověď. “To já vím,” řekl Greg. “Všiml jsem si, jak jsi sklíčená. Možná že potřebuješ někoho, kdo by ti pomohl to překonat.” “Ještě něco…” Amy zaváhala. “Před zákonem budeme manželé, ale já nemůžu…” “S tím si nelam hlavu. Budeme spolu jen bydlet a oba studovat. Já se klidně spokojím se skládací postelí. Úřady nám přece nemůžou nasadit do ložnice špiona.” “Víte vy co?” zvolala Ráchel vesele. “Dneska večer přijdete k nám. Jsme početná rodina a já pozvu ještě pár kamarádů a všem vespolek oznámíme, že se budete brát. Jestli úřady začnou mít nějaké podezření, budou si o tom muset promluvit s mojí matkou a s babičkou! A v sobotu může být svatba.”

Tři spiklenci pak vzrušeně probrali všechny nezbytné podrobnosti, jak plán proměnit ve skutek. Amyiny obavy se rozplynuly. Cítila nekonečnou úlevu. Pak si vzpomněla na doktora Declana Connora a na jeho nabídku spolupráce. Snad ta druhá studentka opravdu nepřišla, zadoufala. Chamsín proháněl písek kolem prostorného stanu, který vyrostl u příležitosti pohřbu v ulici Fahmího paši. Po celý den se tu shromažďovali smuteční hosté, aby zemřelému

prokázali poslední poctu. Průvod, který se posléze vydal na hřbitov, by býval hoden i nějakého státníka či filmové hvězdy. Prezident Sádát vyslal reprezentanta vlády, aby doprovodil rakev do ulice Al-Bustán. Když Zakarja spolu se třemi dalšími muži zdvíhal těžkou rakev na rameno, v duchu se podivil, že Džamál Rašíd požíval takové vážnosti a těšil se lásce a úctě tolika lidí. Zakarja byl jedním ze dvou rodinných příslušníků vdovy po zemřelém, kteří se pohřbu zúčastnili. Tahíja přijít nemohla. Když do Rajské ulice dorazila zpráva, že Džamála postihl infarkt, ležela jeho těhotná mladá žena jako téměř všichni obyvatelé domu v posteli s cholerou. Z jakéhosi nevysvětlitelného důvodu byl Zakarja kromě Ibráhíma jediný, koho nemoc ušetřila. Ministerstvo zdravotnictví nařídilo v domě v Rajské ulici karanténu a Zakarja se musel podrobit vyšetření. Ale nezjistily se u něj ani příznaky nemoci, ani to, že by byl bacilonosič, a tak jeho účasti na pohřbu nic nebránilo. Byl by raději zůstal u Tahíji, ale při úmrtí v rodině musel někdo z mužů splnit svou povinnost a donést zemřelého k hrobu. Rakev ztěžka spočívala na rameni mladého muže, vyčerpaného dlouhými hodinami náročné péče o početné pacienty. Zakarja byl překvapený, že je schopný muže, který mu vzal jeho milovanou Tahíju, nést k hrobu s takovým pocitem úcty a pokory. Tahíja byla v téměř deset let trvajícím manželském svazku s Džamálem šťastná. Dokonce se Zakarjovi doznala, že má svého manžela opravdu ráda. To proto ho Zakarja choval v úctě. A teď Tahíja zůstala sama se čtyřmi malými ďětmi. A páté je na cestě. Ujmu se jí, přísahal si Zakarja v duchu.Teď je zase volná, a já se s ní můžu oženit. Vzpomněl si na vidění, které měl v poušti, na obraz ráje - tehdy se Zakarja ani nechtěl vrátit zpátky na zem. Jen myšlenka na Tahíju ho přiměla znovu na sebe vzít břímě pozemského bytí. Před příštím ramadánem se vezmeme, rozhodl se. Chamsín bičoval rakev i nosiče jemnými zrníčky písku. Muži. kteří doprovázeli Džamála Rašída na jeho poslední cestě, si přidržovali kapesníky před ústy, ale ani to je neuchrá-nilo před dráždivým kašlem. Ženy v průvodu nešly; nebylo zvykem, aby vyprovázely zemřelého na hřbitov.

Ibráhím, který kráčel před Zakarjou, pořád ještě přemítal o záhadném vzplanutí cholery. Kromě Rašídů nemoc v celém městě nepostihla nikoho. V Rajské ulici ulehlo čtyřicet dva nemocných, o něž pečovalo několik málo žen. Od chvíle, co se v Ibráhímově ordinaci před třemi dny zhroutila Alice, pátrali pracovníci ministerstva zdravotnictví po přenašeči nemoci - zatím bezvýsledně. Ibráhím nechápal, proč cholera propukla jen v jeho rodině. Ještě větší záhadou pro něj bylo, proč se vyhnula právě jemu a Zakarjovi.

Zakarja… Jeho “syn” mu neustále připomínal skutek, na který toužil zapomenout. Ve všem, co mladík dělal, spatřoval Ibráhím boží trest. Vždyť se ani pořádně nezúčastnil válečných bojů tak jako Omar. V poušti se mu dostalo zjevení, údajně zemřel a ocitl se v nebi. Od té doby míval záchvaty a pro rodinu se stával čím dál tím větším břemenem. Průvod dospěl na hřbitov a v rodinné hrobce, v níž odpočívali Džamálovi rodiče a bratři, nosiči sejmuli rakev z ramen. Přivalili velký kámen před vstup a imám na něj hodil hrst písku a pokropil ho. Když rozevřel korán a začal z něj číst, musel Ibráhím sám sebe napomenout: neslušelo se, aby se mu při pohřbu honily hlavou myšlenky, které měly daleko do zbožného rozjímání. V duchu se rozloučil s Džamálem. Musel přitom myslet na nemocnou Tahíju. Nevěděla nic o smrti svého muže. Sdělit jí tu truchlivou zprávu bylo na Ibráhímovi. Chtěl však počkat, dokud se neuzdraví. Byla dcerou jeho sestry, a proto měl povinnost přijmout ji i s dětmi do svého domu. Džamál po sobě zanechal úctyhodné jmění - ani jeho žena nepřijde zkrátka. V této ekonomicky tíživé době nebude těžké najít pro ni manžela.

Ibráhím přimhouřil oči a vzhlédl k obloze, na níž viselo “modré” slunce. Byl to zvláštní úkaz, ke kterému občas docházelo při chamsínu. Poprosím matku, aby hned po příštím ramadánu našla pro Tahíju ženicha. Na káhirském letišti postávala skupinka reportérů a čekala na přílet slavné tanečnice Dahíby. Nikdo nevěděl, proč odletěla do Libanonu, a městem se šířily nejrůznější zvěsti -šlo o tajnou operaci, nebo snad o milostný románek? Ve skutečnosti Dahíba jednala v Bejrútu s jedním nakladate-

lem o vydání své kontroverzní poezie, která by v Egyptě bezpochyby padla za oběť cenzuře. Dahíba se prosmýkla kolem hloučku novinářů, odrážejíc jejich otázky nepřístupným úsměvem, a zamířila rovnou k Jasmíne, Hakímovi a Zénab. Objala a políbila svého muže, po něm malou Zénab. Pak se obrátila k Jasmíne: “Tak povídej, co se děje? Je to vážné?” Jasmína Dahíbě vylíčila, že téměř celý dům leží s cholerou. “O nemocné se stará otcova asistentka a jedna zdravotní sestra vyslaná ministerstvem zdravotnictví. Každou další pomoc umm striktně odmítla. Z Asjútu přijela teta Nazírá s dcerami, ale umm je nepustila do domu. Svou pomoc nabízela i Hosnijja. Umm odmítla dokonce i mě. Nechce, aby se nakazil někdo další.” “To je pro mou matku typické. Chce všechno řídit sama,” řekla Dahíba. Pospíchali k vozu, aby unikli dotěrným novinářům. “Umm je taky nemocná,” informovala Jasmína svou tetu. “Jen jsem ji na chviličku zahlédla mezi dveřmi. Odmítá zůstat v posteli. Však ji znáš.” “Ano, druhého tak umíněného člověka aby pohledal. Kde je Ibráhím?” “Otec byl dneska dopoledne na pohřbu Džamála Rašída. Říkala jsem ti přece do telefonu, že Džamál nečekaně zemřel na infarkt…” “Ano, vzpomínám si.”

“Potom se chystal za tetou Alicí. Když za ním před třemi dny přišla do ordinace a on zjistil, že má choleru, okamžitě ji odvezl do soukromé nemocnice. Postupně onemocněli skoro všichni v Rajské ulici, a tak je dům v karanténě. Sjelo se tam totiž skoro celé příbuzenstvo, aby společně oslavili Samm al-nesím.Všechny postele jsou obsazené.” “Kde je ta nemocnice?” zeptala se Dahíba, a když jí Jasmína udala adresu, křikla na šoféra: “Do Suezské ulice, ale rychle!” Alice otevřela oči. Když uviděla Ibráhíma,jak se nad ní sklání, myslela si, že se jí to zdá. Ibráhím se na svou ženu láskyplně usmál a něžně ji pohladil po vlasech. Alice se cítila velice slabá, jako by za sebou měla dlouhou vyčerpávající cestu. Na průběh minulých dnů si pamatovala jen

útržkovitě - nějaká žena v bílém pod ní vsunuje mísu, kdosi ji omývá houbou, čísi příjemný hlas předčítá verše z koránu… Podívala se na svého muže. Přes oblek měl natažený bílý lékařský plášť a na rukou gumové rukavice. Vypadal, jako by v jediném dni zestárl přinejmenším o deset let. Alice se zmateně rozhlédla kolem sebe. “Co…” Hlas jí selhal. “Už jsi mimo nebezpečí, drahá,” řekl Ibráhím něžně.

“Jak dlouho už tu jsem?”

“Tri dni. Ale už se ti daří mnohem lépe. Nemoc obyčejně trvá šest dní.” Všimla si stojanu s infuzní lahví vedle postele a uviděla, že má v paži zapíchnutou jehlu, “Co mi je? Co se vlastně stalo?” “Máš choleru. Ale zase se uzdravíš. Dostáváš antibiotika.” “Choleru!” opakovala Alice. Chtěla se posadit, ale byla příliš slabá. “A co ostatní? Co Muhammad? Co je s mým vnukem?” “Už je mu dobře. Alice. Nakazil se celý dům, všichni jsou více či méně nemocní. Jen Zakarja ne. Ten je zdravý jako řípa.” “Jak k tomu došlo?”

“To stále ještě nevíme. Ale ministerstvo zdravotnictví se snaží to zjistit. Provedli u nás rozbor vody a odebrali vzorky jídla z kuchyně. Cholera se přenáší infikovanými tekutinami nebo jídlem. Ale všechny výsledky byly až doposud negativní. Je zvláštní, že nemoc postihla jen náš dům.” Zvedl z pokrývky Alicinu ruku a pevně ji stiskl. “Al-hamdu lilláh. Diagnostikovali jsme ji včas. Při včasné diagnóze se může okamžitě nasadit správná léčba a pak je naděje na uzdravení.” “Kdy budu smět domů?”

“Jakmile se trochu zotavíš.” Přejel jí rukou po vlasech. Litoval, že si nemůže stáhnout rukavice. Toužil ucítit dotek jejích plavých vlasů. Když Alice u něj v ordinaci omdlela, zmocnil se ho hrozný strach. Myšlenka, že by ji mohl ztratit, ho zasáhla jako blesk. Proto ji nechal převézt do této soukromé nemocnice, kde měla tu nejlepší péči. Ve státních nemocnicích museli pacienti sestry uplácet, když chtěli, aby se jim alespoň trochu věnovaly. Přesto si Ibráhím dělal trpké výčitky. Jak jen mohl zapomenout, co pro něj Alice znamená? Držel ji za ruku, protože jeho přítomnost pro ni byla posilou. Kvůli nebezpečí nákazy byla v pokoji sama a nesměla přijímat žádné návštěvy. Stůl byl plný květin a pozdravných lístků. “Od tvých přátel,” řekl Ibráhím. “Zastihl jsem Madeline a paní Flornoyovou dole v hale. Poslal jsem je domů. Ty růže jsou od… jak se vlastně jmenuje… od té dámy z Michiganu. Matka ti chtěla poslat květiny z tvojí zahrady, ale já jsem jí to rozmluvil. Bakterie mohou přenášet i květiny. Můj Bože, Alice, tys mi ale nahnala strach!” Alice se zemdleně usmála. Pomalu se začínala rozpomínat. Ibráhím byl po celou tu dobu u ní - dirigoval sestry, píchal jí injekce, natřepával polštáře. I teď ji sledoval pohledem, v němž se zračila úzkost. Když ho tu takhle viděla, dokázala si představit, že by se do něj mohla znovu zamilovat. Takhle něžný a pozorný byl i tenkrát v Monte Carlu. Byl tehdy schopný vyčíst jí z očí každé přání, každou myšlenku. Už na to úplně zapomněla. Neměla by nic proti, kdyby její láska jako fénix z popela povstala k novému životu. Na rozdíl od bájného ptáka však její láska neměla žádný cíl. Miluje mě Ibráhím, nebo je tak vlídný ke všem svým pacientům? “Musíš si teď odpočinout,” řekl Ibráhím, políbil ji na čelo a vyšel z pokoje. Na chodbě ke svému údivu uviděl Dahíbu s Jasmínou. Zíral na svou sestru, jako by to byl duch. Všichni už sice věděli, že Jasmína žije u zapuzené Fátimy, ale Ibráhím sestru neviděl od té doby, co ji jeho otec vyhnal z domova - a to už bylo víc než třicet let. Byl na jejich setkání vlastně připravený, ale teď a tady bylo pro něj zcela nečekané. Dahíba si vyhrnula rukáv blůzy a řekla: “Přestaň na mě zírat, Ibráhíme, a dej mi injekci proti choleře!” Káhira byla zahalená do kalného závoje písku vzdutého chamsínem. Z minaretů, které jím prosvítaly jako tajemné, přízračné prsty obrů, muezzinové svolávali věřící k modlitbě. Po celých třináct století, které uplynuly od dob proroka Muhammada, se na tom prastarém zpěvavém volání nic nezměnilo:

Bůh je převeliký. Bůh je převeliký.

Není boha kromě Boha. Není boha kromě Boha.

Muhammad je posel boží. Muhammad je posel boží.

Vzhůru k modlitbě. Vzhůru k modlitbě.

Vzhůru ke spáse. Vzhůru ke spáse.

Bůh je převeliký. Bůh je převeliký.

Není boha kromě Boha.

Ibráhímova asistentka Hoda chvátala chodbou s mísou v ruce. Když procházela kolem Chadídžiny ložnice, otevřenými dveřmi uviděla starou ženu při modlitbě, ačkoliv vypadala, že se musí každou chvíli zhroutit. Mladičkou sestru to však nijak nedojalo. Tuhle hru na zbožnost byl schopen hrát každý, a nemusel ani být opravdu věřící. Znala to od otce a od bratrů. Hoda byla v zásadě ráda, že konečně utekla jejich věčným přáním a požadavkům -otec a pět bratrů každé odpoledne vysedávali v kavárně, zatímco ona byla celý den na nohou - napřed u doktora Rašída v ordinaci a pak doma, kde bylo jejím úkolem uvařit pro šest hladových krků. Musela se proti své vůli usmát při pomyšlení, že starý pán a jeho pět synů jsou najednou odkázáni sami na sebe. V domě doktora Rašída ji nejspíš budou potřebovat celý týden, možná dokonce déle. Dost na to, aby otec i bratři pochopili, jak se pro ně obětuje. Desetiletý Muhammad seděl v posteli se založenýma rukama a blýskal po ní očima. Cholera ho nepostihla tak těžce jako ostatní, a tak se rychle zotavoval. Zlobil se, protože si nikdo nevzpomněl na jeho narozeniny a evidentně se nechystala žádná oslava.

Když Hoda uviděla, že nesnědl ani sousto, chystala se ho nakrmit. Hoch se však panovačně dožadoval babičky. ,,Tvoje babička je nemocná,” odpověděla Hoda podrážděně. Byla unavená a nutně si potřebovala odpočinout. Měla v tomhle lazaretu od rána do večera plné ruce práce. S péčí o nemocné jí bylo schopno pomoct jen několik žen, které už se stačily uzdravit. Hoda jim musela všechno pečlivě vysvětlit, protože hrozilo nebezpečí opětovné nákazy. Bylo potřeba pečlivě vymývat mísy, špinavá prostěradla se musela vyvařit nebo spálit, aby se zničily bakterie. Hoda všem dopodrobna popsala symptomy, které nemoc ohlašují: palčivá žízeň, zapadlé oči, zrychlený pulz, ztížené dýchání a horečka. Zdůraznila, že při prvních příznacích je třeba ji neprodleně uvědomit. Správná léčba, především re-hydratace, s níž si věděla rady jen školená zdravotní sestra, byl závod s časem. Bylo třeba aplikovat solný roztok s bi-karbonátem sodným a s přídavkem draslíku. Přísun tekutin musel být přizpůsoben množství moči odcházející z těla, protože při choleře hrozí akutní nebezpečí dehydratace, která vede až k acidóze, uremii a selhání ledvin s následkem smrti. Hoda byla na svoji odpovědnou úlohu pyšná. Poučovala přítomné ženy, tak jak to dělávala vrchní sestra v nemocnici, kde absolvovala praxi. Péče o pacienty však měla i stinné stránky. Všichni nemocní měli průjem a zvraceli. Bylo třeba neustále převlékat postele, ale v pokojích to přesto silně páchlo. Protože vál chamsín, nedovolovala Chadídža otevřít okna, aby do domu nevnikli zlí džinové z pouště a nepřinesli s sebou ještě větší pohromu. Kdyby tak doktor Rašíd dovolil použít nějaký přípravek proti průjmů, třeba i některý z Chadídžiných lektvarů! On však prohlásil, že tělo musí dostat možnost vypořádat se s nemocí vlastními silami. Hoda žádala doktora Rašída i o to, aby opatřil další školené síly, protože sestra, kterou sem poslalo ministerstvo zdravotnictví, byla vysloveně líná. Jeho matka mu to však zakázala. Hodě připadalo bláhové, že tvrdohlavě odmítá každou nabízenou pomoc, aby druhé uchránila před nákazou. Když se přece člověk nechá naočkovat, je na něj cholera krátká. Přesto však nelitovala, že sem přišla. Když ji doktor Rašíd poprosil, aby se ujala péče o jeho příbuzenstvo, připadalo jí samozřejmé, že ho nenechá na holičkách. Byla do něj už dlouho zamilovaná, a teď se jí konečně naskytla příležitost poznat, jak žije. Pochopila už, že není žádný chudák, ale ten vznosný dům s drahocenným zařízením předčil veškerá její očekávání. Doktor Rašíd bydlel v paláci! Hoda nepochybovala, že se jí za její pomoc velkoryse odmění. Možná jí dokonce dá nějaký dárek… Zatímco se marně pokoušela vpravit do malého Muhammada boby a vajíčka, prohlížela si fotografii nad jeho postelí. Byla na ní hezká plavovlasá žena. Hoda věděla, že je to Amíra, dcera doktora Rašída, která z jakéhosi záhadného důvodu jednoho dne náhle odjela do ciziny. Přestože Muhammad měl černé vlasy, byl své matce podobný - měl její tvář, její dolíčky ve tvářích a její oči. Nebyly sice modré jako oči jeho matky, ale přesto hoch už ve svých deseti letech prozrazoval, že z něj jednou bude pohledný mladý muž. “Tak tedy ne!” řekla Hoda a vstala. “Když nechceš jíst, nebudu tě nutit. Pro mě za mě si třeba umři hladem. Však uvidíš…” Když se natáhla na noční stolek pro podnos, přepadla ji prudká bolest v břiše. Vzápětí se pod ní podlomily nohy a dívka klesla na zem a začala zvracet. Muhammad se rozkřičel. Do pokoje přiběhla Chadídža a pomohla Hodě vstát. “Není ti dobře?” zeptala se. Hoda zničeně přikývla. Zvracení bez předchozího pocitu nevolnosti byl jeden z prvních příznaků cholery. Teď ji tedy dostala i ona. Černou limuzínu pokrývala vrstva prachu. Už nebyla tak skvostně naleštěná, když předjela před dům. Ještě než stačila zastavit, vyskočily z ní Dahíba s Jasmínou. V Hakímových očích se zračila starost, když pohledem sledoval obě ženy, jak procházejí kolem tabulek ministerstva zdravotnictví ohlašujících karanténu. Ale své obavy si nechával pro sebe. Slíbil, že se mezitím postará o Zénab. Dahíba se nezdržovala zvoněním u branky, ale rozběhla se rovnou do domu, jako kdyby odtud ani nikdy neodešla. ” Bismilláhi!” volala. “Tady to páchne!” Obě ženy se rozběhly po schodišti do ženských pokojů. Před ložnicemi se kupily hromady čistých prostěradel, mýdla, umyvadel, džbánů na vodu, bílých plášťů a roušek.

Ani silný pach dezinfekce nedokázal přehlušit zápach lidských výkalů. Vtom na chodbě uviděly Chadídžu v bílém plášti nataženém přes noční košili a s vlasy zastrčenými pod bílým čepečkem, jaký nosí zdravotní sestry. Náruč měla plnou špinavého prádla. Na čele se jí perlil pot a ani jedné z žen neuniklo, že jí pod tou náloží podklesávají kolena. Dahíba potřásla hlavou. “Moje matka, sajjida Zénab z Rajské ulice.” Chadídža s překvapením zvedla oči ke své dceři. “Fáti-mo! Díky Bohu, že ses vrátila!” “Bratr mi říkal, že jsi zakázala otevřít okna, matko.”

“To chamsín s sebou přinesl nemoc. Dům přepadli džinové z pouště a zamořili ho cholerou.” “Ale to je nesmysl! Nemoc vyvolává mikrob. Je tak malý, že ho pouhým okem nemůžeš vidět.” “Copak můžeš džina vidět?” Chadídža vyčerpaně upustila raneček prádla a přejela si rukou po mokrém čele. “Dcero moje, prosím, odejdi odsud, než se taky nakazíš.” “Ibráhím nám píchl vakcínu proti choleře, umm.”

“Svojí asistentce ji taky píchl, a přece onemocněla.”

“Očkování na každého nepůsobí. Důvěřuji Bohu. Byla bych ráda, kdyby sis okamžitě lehla do postele.” “Musíš odejít,” trvala na svém Chadídža, ale neznělo to příliš přesvědčivě. Dahíba ji vzala kolem ramen a odvedla zpátky do jejího pokoje. Jasmína zvedla raneček prádla a zamířila dolů do prádelny. “Odkdy se dcera nesmí postarat o svou rodinu?” řekla Dahíba. “Když přijdou těžké chvíle, člověk pochopí, co znamená rodina. Teď musíme držet pohromadě.” Svlékla matce plášť a pomohla jí do postele. “O všechno se postarám, umm,” prohlásila energicky. “A začneme rovnou u tebe… Žádné odmlouvání.” Chadídža se přestala bránit. Vyčerpaně klesla do polštářů a zavřela oči. Pochválen buď Všemohoucí. Moje ďceraje konečně zase taďy… Kďyž se Ibráhím vrátil ďomů, nejprve obešel ložnice. U každého pacienta zkontroloval průběh nemoci, případně mu píchl tetracyklin. Polekalo ho, když zjistil, že ulehla i Hoda. Trochu se uklidnil, když viděl, že svůj úděl snáší odevzdaně.

Nakonec sešel dolů do kuchyně. Na sporáku stála ve velkých hrncích voda, sterilizovaná varem, aby se dala pít. Nebyl tu nikdo kromě Sáry, která mu sdělila, že všichni ostatní sloužící jsou v prádelně a žehlí vyprané prádlo. Stála u stolu a chystala pro pacienty podnosy s jídlem. Byla bledá a vyhublá, ačkoliv nemoc zdárně přestála, protože nasazená antibiotika zabrala okamžitě. Ibráhím přicházel do kuchyně zřídka. Bylo to království jeho matky. Teď však považoval kontrolu kuchyně za svou lékařskou povinnost. Jen tak bylo možné účinně bojovat s cholerou. Trápilo ho, že ministerstvo zdravotnictví stále ještě neodhalilo zdroj nákazy. Odpovědný lékař mu řekl, že mezitím bylo chorobou postiženo šest dalších rodin z okolí. Ibráhím však nechápal, proč až na Zakarju a na něj onemocněli všichni dospělí příslušníci rodiny. Ušetřeny zůstaly i nejmenší děti. Proč? Co to bylo, co děti a on se Zakarjou nejedli? Pátravě se rozhlížel po kuchyni, jako kdyby si dělal naděje, že odhalí viníka - džina, jak věřila jeho matka. Přistoupil ke kuchařce. “Sáro, umyla sis ruce mýdlem, než ses pustila do vaření, jak jsem ti říkal?” zeptal se. “Ano, pane. Myju si je mýdlem pokaždé,” odpověděla Sára a napřáhla k němu pravou ruku, od věčného mytí celou zarudlou a drsnou. Ibráhím nahlédl do mísy, z níž Sára cosi nandavala na talíře pacientů. “Co je to?” “Kebáb, pane. Dělá nemocným dobře. Však jim taky chutná.” Ibráhím se zamračil. “Ano, ale kebáb se přece peče…”

“Získala jsem nový recept, pane, podle kterého se maso nemusí péct. Dal mi ho náš řezník. Říkal, že v Sýrii se to taky jí syrové, protože to mnohem lip chutná. Náš řezník má moc dobré maso. Můžu se na něj spolehnout. Sám mi ho dneska ráno donesl.” Ibráhím vzal ze stolu mísu a přičichl ke směsi jehněčího masa, cibule, papriky a tlučené pšenice. “Neměj obavy, pane,” řekla Sára snaživě, “všichni to mají rádi. Vždycky se po tom jen zapráší.” “Cos to říkala? Už jsi to dělala častěji?”

“Poprvé před čtyřmi dny, pane, večer před svátky. Chtěla jsem připravit něco zvlášť dobrého…”

“Ten večer, než onemocněla moje žena?”

Sára přikývla a Ibráhím se pokusil vybavit si průběh onoho večera. Náhle si uvědomil, že nemohl přijít na večeři, protože ho v ordinaci zdržel naléhavý případ. A Zakarja kebáb určitě nejedl, protože má odpor k masu. Ibráhím se otočil na podpatku a vyběhl z kuchyně, aby zavolal na ministerstvo zdravotnictví. “Právě jsem chtěl volat, doktore Rašíde,” ozval se v telefonu doktor Chejr. “Našli jsme zdroj nákazy. Blízko vás je nový řezník, Syřan. Přišel sem z Damašku minulý týden. Zjistili jsme, že je bacilonosič. Maso, které prodává, je infikované. Kupoval u něj někdo od vás maso?” Ibráhím se rozběhl zpátky do kuchyně a vytrhl Sáře mísu z ruky. “Neříkal jsem ti snad tisíckrát, že maso je třeba pořádně uvařit nebo upéct?” “Tohle… to mělo být něco… zvláštního… ten nový řezník…” koktala Sára. “…je bacilonosič, Sáro. Tu choleru jsme dostali od něj!” Podívala se na něj rozšířenýma očima. “Ale Gamál přece není nemocný!” “Bacilonosič není nemocný, ale přenáší původce nemoci na druhé. Kvůli tvé neopatrnosti jsme všichni málem umřeli!” Nebohá žena se dala do pláče. “To je hrozné, pane…” zašeptala a skryla obličej v dlaních. “Při Bohu… já nechtěla… myslela jsem to dobře…” Ibráhím si ji opovržlivě měřil. Pak jako by se mu najednou rozbřesklo. To tahle hlupačka sem zavlekla choleru! Sára, Zakarjova matka! Bůh na něj opět seslal trest za jeho hříchy. Sára viděla hněv v Ibráhímových očích, cítila na sobě jeho obviňující pohled. Mlčel, ale ona věděla, co si myslí. Ibráhím seděl u postele své matky. Všechno už jí vylíčil. Chadídža ho vzala za ruku. “Bismilláhi, nesmíš tu nebohou ženu vinit, můj synu. Vinen jsi jen ty sám. Musíš se usmířit s Bohem, Ibráhíme.” Svěsil hlavu a zašeptal: “Vydám se na pouť do Mekky a poprosím Boha, aby z naší rodiny sňal kletbu.” Zakarja se probudil ještě před rozedněním. Nemohl spát. Tahíja se dnes dozví, že její muž zemřel. Zakarja věděl, že se jeho otec chystá jí to říct, ale byl přesvědčený, že bude lepší, když to Tahíje sdělí sám.

Vstal, aby jí donesl do postele snídani, a zamířil dolů do kuchyně. Kamna byla studená. Nádoby, v nichž se zadělávalo těsto na chleba, byly prázdné, v kuchyni vládl nepořádek. Zakarja věděl, že všechny kuchyňské práce převzala Sára. Bývala tu ráno vždycky první. Ustaraně zamířil do přístěnku vedle kuchyně, kde Sára přespávala. Že by se nemoc vrátila a ona neměla sílu vstát? Otevřel dveře a s překvapením se zadíval na neodesílanou postel. Rozevřel skříň - byla prázdná. Také fotografie na zdech chyběly. Sára zmizela.

. kapitola

“Nejspíš všichni hrůzou utekli,” řekl Declan Connor s pohledem upřeným z okna. “Ještě nikdy jsem nezažil, že by tu bylo takhle prázdno.” Větve borovic, eukalyptů a jakarand se kývaly ve vlahém větru. Po prostranství před pracovnou doktora Connora se prohánělo spadané listí. Halloween sice připadal až na víkend, ale v okně anatomické laboratoře už visela zelená lebka, zevnitř osvětlená jako lampión - jeden z typických studentských žertíků. Amy zvedla hlavu od psacího stroje. Srdce jí poskočilo, když v okenní tabulce uviděla Declana a zároveň cítila jeho přítomnost za svými zády. Doktor Connor byl na tak liberální univerzitu snad až příliš seriózní a konzervativní, zároveň však na své okolí působil elektrizující silou. Možná si to jen namlouvám, pomyslela si Amy, protože to u muže, kterého jsem schopná obdivovat, prostě předpokládám. “No,” řekl Declan, “tak to byla poslední kapitola.” Amy sebou škubla. Poslední kapitola. To znamená, že šest měsíců jejich spolupráce se nezadržitelně chýlí ke konci. “Opravdu skvělý nápad,” prohlásil Declan, stoupl si těsně za ní a zadíval se do popsaných papírů. “Doplním podobnou kapitolu i do afrického vydání.” Tuhle dodatečnou kapitolu s názvem Respekt k místním zvyklostem navrhla Amy. Seznamovala Nearaby s několika málo důležitými zásadami, nezbytnými pro navázání přátelského kontaktu s vesničany. Amy do ní kromě rad typu “nepouštět se do sporu s domorodými léčiteli” zahrnula pravidla chování, která jsou pro Araby velice důležitá, jako například “nikdy se neptat muže na jeho manželku”, “nejíst levou rukou”, “nikdy ženě nechválit její děti”. “Neumíte si představit,” řekl Declan, položil ruku na opěradlo její židle a naklonil se Amy přes rameno, takže

ucítila závan vody po holení z jeho tváře, “jaké problémy můžou nastat, když se nováček ve styku s pacientem nic zlého netuše dopustí nějaké zásadní chyby a prohřeší se tak proti kmenovým zvykům. Například Kikujové považují za velkou čest, když člověk položí dítěti ruku na hlavu. Pokud to neudělá, cítí se uraženi. Píšete tu, že není přípustné vyjádřit se před ženou pochvalně o jejích dětech…” Amy se dala do líčení, jak se feláhové bojí uhranutí, nebyla však schopná se pořádně soustředit. Při pomyšlení, že by se jí Declan mohl náhodou dotknout, kdyby ho tak jako obvykle napadlo podtrhnout svá slova vehementní gestikulací, se zachvěla. Vzpomněla si na Grega, na svého muže. Vlastně to nebyl její muž. Jak se dalo očekávat, úřady začaly jejich manželství brzy po svatbě prověřovat. Vyptávali se majitele bytu, profesorů, Gregových přátel i Rácheliných příbuzných na různé intimní podrobnosti. U nich samotných pravidelně zazvonil některý z úředníků a ledacos si poznamenal. Amy a Greg se chovali vstřícně a přátelsky. Až dosud se jim dařilo zažehnat jakékoliv podezření a uchránit před oficiálními místy své tajemství. Vždyť byli svoji už skoro sedm měsíců a Amy přijala Gregovo jméno. Tak jak se dohodli, žili spolu jen jako spolubydlící, protože, jak správně podotkl Greg, úřady jim nemohly nasadit do ložnice špiona. Po celých těch sedm měsíců si Greg večer co večer ustý-lal na skládací posteli v obývacím pokoji a Amy jen slyšela, jak pod jeho vahou vržou péra. Jejich vztah fungoval bezvadně, protože Greg byl inteligentní a zdvořilý člověk. Zachránil ji před vyhoštěním, a tak si získal její bezmeznou úctu. Kdybych se tak do Grega dokázala zamilovat.

Jenže ve skutečnosti se Amy za jednoho muže provdala a do druhého se zamilovala. Declan se vrátil na svou židli za psacím stolem. Amy ho pozorovala, jak ještě jednou listuje strojopisem. Proti své vůli začala oba muže v duchu porovnávat. Z Declana vyzařovala energie, která až brala dech a dokázala člověka nakazit, zatímco Greg byl spíš lenivý a jeho heslem bylo arabské bukra, zítra. Amy tím připomínal Egypťany s jejich typickou životní filozofií. Declan dbal na pečlivě upravený zevnějšek, Greg oblečení nepřikládal význam. Declan byl

úspěšný a ctižádostivý, Greg žádného úspěchu nedosáhl a pořád ještě psal svou diplomovou práci. Oba byli milí, často se smáli a dokázali rozesmát i ji. Amy měla Grega ráda, ale milovala Declana. Lepší by to bylo naopak, povzdechla si. Nedokázala odhadnout, co cítí Declan k ní. Ale na tom nezáleží, napomenula sama sebe jako vždy, když její myšlenky začaly kroužit kolem Declana a v hlavě se jí rojily představy o jejich společném životě. Je ženatý a jeho život se ubírá po dávno vytyčené cestě. Amy netušila, jaká bude její budoucnost s Gregem, ale měla před očima jasný cíl: stane se lékařkou a odejde tam, kde jí bude zapotřebí. Doktoru Connorovi už teď vděčila za mnohé. Díky spolupráci s ním si osvojila umění upřít síly na určitý úkol a dojít tak k vytčenému cíli. Viděla teď mnohem zřetelněji, na co je třeba se soustředit. Cvičila se v tomto umění, když na ni padly chmury, k nimž přispíval i Declan. Amy věděla, že na konci semestru odejde z univerzity. “Nevydržíme se Sybil dlouho na jednom místě,” řekl Amy hned na začátku jejich společné práce. “Poznali jsme se na nemocniční lodi. Vím, že je důležité vychovávat mladé doktory, a práce se studenty mě baví. Ale natrvalo mi to připadá příliš akademické. Já jsem člověk praxe. Až doděláme náš překlad, odjedeme se Sybil do Maroka.” Amy už měla možnost poznat jeho ženu, docentku imunologie. Jednou přišla i se synem za Declanem na fakultu. Pětiletý David měl odřené koleno a mluvil s anglickým přízvukem. Amy musela myslet na Muhammada. Mohla Sybil Connorové jen závidět. “Tak to bychom měli! Al-hamdu lilláh!” řekl Declan, v ruce poslední stránku se seznamem arabských pojmů. Amy se zasmála, jako vždycky, když pronesl něco v arabštině, protože to znělo legračně. Jednou jí vyprávěl, jak se mu občas podařilo obrátit to všeobecné zmatení jazyků ve svůj prospěch. “Na jedné misijní stanici v Keni mě při společném obědě s jakýmisi církevními hodnostáři vyzvali, abych pronesl modlitbu před jídlem. Bylo mi řečeno, že by to mělo být v latině. Já ale žádnou modlitbu neznal a musel si honem vymyslet, jak z toho. Sepnul jsem ruce, sklonil hlavu a řekl: .Levator labil superioris alaeque naši. Amen. Všichni po mně opakovali ,Amen a já pochopil, že se mi

podařilo je ošálit. Netušili, že právě slyšeli latinské jméno pro drobný sval v nose.” Ano, kniha byla hotová. Zbývalo jen okopírovat dodatečnou kapitolu a text mohl putovat k londýnskému nakladateli. Declan se měl v Londýně zastavit cestou do Maroka a probrat s redakcí případné připomínky. “Mám nápad,” prohlásil Declan. “Co kdybych se spolu dneska navečeřeli? Nedostanete za svou práci ani zlomek toho, co byste si zasloužila. Trochu by ulehčilo mému svědomí, kdybych vás aspoň jednou směl pozvat na večeři.” Amy upřeně zírala na psací stroj. Na večeři! Strávili v téhle těsné pracovně nad společným dílem po šest měsíců skoro každý večer, který se často protáhl až do noci. Přes veškerou blízkost mezi nimi vždycky stála práce a Amy se podařilo uchovat si od něj odstup. Společná večeře by ten vztah přenesla na jinou, pro ni velice nebezpečnou rovinu. “Nemůžete odmítnout,” řekl Declan, vstal a rezolutně vytáhl zástrčku psacího stroje ze zásuvky. “Od rána jste nic nejedla, protože je ramadán.” Usmál se na ni. “Nechápu, jak to můžete vydržet. To Židé jsou v tomhle ohledu mnohem rozumnější, Jom Kippur trvá jen jeden den. Hladovět třicet dní, to mi připadá lehce přehnané.” Amy sepjala ruce v klíně, aby neprozradily její nervozitu. “Je to ještě horší, když ramadán připadne na léto, protože jsou delší dny.” “Ano, já vím. To pak dokonce i ten věčně dobře naložený Habíb při žehlení vrčel jako hladový lev. Tehdy jsem se za-řekl, že už nikdy nepojedu do Egypta v době ramadánu. Takže, můžete si vybrat, do jaké restaurace půjdeme. Měla by být pokud možno nóbl, protože trošku luxusu si věru zasloužíme.” “Vaše žena půjde také?”

“Sybil dneska večer přednáší.”

Amy zaváhala, nevěděla, co říct. V Egyptě byla pravidla hry jasná: nepřipadalo v úvahu, aby si vdaná žena vyšla s mužem, který není její příbuzný. Ale ona vlastně není vdaná. Ona a Greg se jen podepsali na radnici a ona přijala jméno van Kerková. To bylo všechno. Amy se pokoušela sama sebe přesvědčit, že ji doktor Connor prostě jen pozval do restaurace, tedy do naprosto počestného prostředí, kde bude spousta dalších lidí. Měla však strach sama ze sebe, ze svých citů. Co když uhodne, že je do něj zamilovaná? “A taky pro vás mám překvapení,” řekl Declan s laškov-ným úsměvem. “Překvapení?”

Vykročil k psacímu stolu, vytáhl zásuvku a vyndal z ní velkou obálku. “Čekal jsem s tím, až se naskytne mimořádná chvíle. Ta teď nastala. Otevřete to.” Amy se zadívala na anglické známky a Declanovu soukromou adresu. Když obálku konečně otevřela, řekl Declan: “Nechal jsem to poslat k sobě domů, protože tady byste to v poště určitě objevila.” Amy vytáhla fotokopii knižní obálky, na níž stálo velkými tučnými písmeny: DR. ORÁČE TREVERTONOVÁ: POVOLÁNÍ LÉKAŘE JAKO POSLÁNÍ

Příručka praktického lékaře na Blízkém východě.

“Předestřel jsem nakladateli nejrůznější návrhy,” vysvětloval Declan, “protože originální obálku jsme použít nemohli. Jak vidíte, černošská žena s dítětem se změnila vArabku a rákosová chatrč v pozadí v hliněnou. Takhle tedy bude knížka vypadat.” Pod fotografií Amy ke svému překvapení objevila větu:

Přeložili a přepracovali Dr. Declan Connor a Amy van Kerková. “Bohužel za to nic nedostanete,” řekl Connor, “myslím jako honorář. Ale spousta lidí si bude pamatovat vaše jméno. Své objednávky právě poslaly mírové sbory OSN, Mezinárodní červený kříž a maltézští rytíři.” Amy upírala oči na obálku. Netroufala si vzhlédnout a podívat se na doktora Connora. “Nevím, co říct,” zamumlala v rozpacích. “Nemusíte říkat vůbec nic. Já chci říct jen tolik, že jsem rád, že ta druhá studentka tehdy nepřišla.” Odmlčel se a Amy na sobě cítila jeho pohled. “A ještě vám chci říct, že je dobře, že jste se vdala,” dodal po chvilce. Amy mu nikdy nesvěřovala žádné podrobnosti. Nevěděl, že ona a Greg se o svatbě sotva znali. Myslel si, že spolu chodili, a Amy chtěla, aby si tohle přesvědčení uchoval. Pomáhalo jí to udržovat si od něj odstup i kontrolu nad svými city. “Tak ujednáno? Zajedeme si do města na večeři.”

Amy konečně zvedla hlavu, a když uviděla veselý úsměv na jeho tváři, řekla: “Tak fajn.” Srdce jí však tlouklo jako splašené. Chystali se právě vyrazit, když na psacím stole zadrnčel telefon. Amy zdvihla sluchátko a uslyšela Ráchelin hlas: “Promiň, že tě vyrušuju, Amy. Vím, že s tím tvým profesorem sedíte nad překladem. Ale mohla bys prosím tě okamžitě přijet k nám? Babička tě chce bezpodmínečně vidět.” Amy se podívala na doktora Connora. “Ale je přece Jom Kippur, Ráchel. Nebude vás rušit, když k vám přijde někdo cizí?” “Není jí dobře,Amy. Už týden leží. Říkala, že s tebou nutně potřebuje ještě dneska mluvit. Můžeš přijet?” Amy zaváhala. “Počkej chvilku.” Zakryla dlaní sluchátko. “Pane doktore, jedna moje známá je nemocná a chce, abych k ní ihned přijela.” “Tak to jí musíte vyhovět. Tu večeři můžeme nechat na jindy.” “Tak dobrá, Ráchel. Řekni tetě Marjam, že přijdu.”

Když Amy pokládala sluchátko do vidlice, cítila ulehčení a zklamání zároveň. Věděla, že ta večeře se už neuskuteční. Vzala ze stolu tašku a vykročila ke dveřím, ale Declan ji zarazil. “Okamžik, Amy. Rád bych vám ještě něco řekl. Chtěl jsem vám to říct až při večeři, ale radši s tím nebudu otálet, pro případ, že už se nenaskytne příležitost. Naše společná práce na tomhle projektu pro mě znamenala mnohem víc, než dokážu vyjádřit slovy. Bude z vás skvělá lékařka, Amy. Nepochybuju, že jednou své vědomosti uplatníte tam, kde vás bude opravdu zapotřebí. Doufám… pevně doufám, že ještě někdy budeme mít příležitost v naší spolupráci pokračovat.” “Děkuju, pane doktore. Taky by mě to těšilo.”

Když se chtěla otočit, chytil ji za paži. “Amy,” řekl tiše. Pohlédli si do očí. V uších jim zněl říjnový vítr, který hnal spadané listí po asfaltu. Declan ji vzal za bradu. Amy cítila srdce až v krku. Už už se chystal ji políbit, náhle však o krok ustoupil a řekl: “Můj Bože. Amy, kdybys jen tušila, jaké boje jsem musel po celé ty týdny svádět. Neměl jsem ti to říkat, nemám na to právo. Bůh je mi svědkem, co k tobě cítím…”

“Ne…” zašeptala. “Možná se ještě někdy sejdeme… dá-li Bůh. Má saláma.” “Má salámu,” opakoval Declan bezbarvě. “Na shledanou.”

Ráchel otevřela domovní dveře. “Co se děje?” zeptala se Amy. “To kdybych věděla. Babička mi dělá starosti. Necítí se dobře. Chce ti něco říct. Nevím, o co jde.” V Amy se vzedmula nová vlna naděje. Co když pro mě teta Marjam má zprávu z domova? Co když otec chce, abych se vrátila domů? Ráchel neměla k Egyptu prakticky žádný vztah. Nikdy tam nebyla a o zemi, v níž se narodil její otec, věděla jen málo. Ale srdce její babičky zůstalo tam, o tom nebylo pochyb. To proto k Amy cítila zvláštní pouto. V domě panovalo ticho. “Všichni jsou v synagoze,” řekla Ráchel. “Nechtěla jsem tu babičku nechat samotnou. Je hrozně slabá, Amy. Je jí teprve dvaasedmdesát a nedá se říct, že by byla nemocná. Nic konkrétního jí není, ale…” Amy byla v pokoji Marjam Misrachiové poprvé. Uviděla tu pár věcí, které zjevně pocházely z Káhiry. ačkoliv Marjam si s sebou při svém odjezdu po smrti strýčka Sulajmána nesměla prakticky nic vzít. Amy se s překvapením zadívala na zarámovanou fotografii na stěně. Byla na ní Marjam s Chadídžou - dvě mladé ženy z nejvyšších vrstev. Marjam působila vedle rezervované Chadídži s překrásnýma velkýma očima téměř rozverně. Chadídža nebyla oblečená ve strohé černi, v jaké ji znala Amy, ale měla na sobě bílé šaty a vypadala jako princezna. “Jsi jí podobná,” uslyšela Amy hlas přicházející z lůžka. “Až na ty světlé vlasy vypadáš jako ona.” Amy si nebyla vědoma toho, že by její egyptské geny byly tak patrné. Plavé vlasy, modré oči a světlá pleť byly nejvýraznějším znakem jejího zevnějšku, ale Amy měla náhle pocit, že ta mladá žena z fotografie by mohla být její dvojče. S úsměvem přistoupila k lůžku. Když ale uviděla, jak teta Marjam najednou zestárla, ustrnula. “Co je s tebou, teto?” zeptala se a posadila se na okraj postele. “Co tě trápí?” “Byla jsem u vás tu noc, co jsi přišla na svět,” začala Marjam vážným tónem v arabštině, jako by vůbec neslyšela

Amyinu otázku. “Vždycky jsme si s tvojí babičkou vzájemně pomáhaly. Já jsem asistovala při porodu tvojí tety Nafísy a Chadídža zase byla u porodu mého Izáka. Je to už tak dávno. Rajská ulice… Dneska mi to připadá, jako by to byl jiný svět.” Amy mlčky přikývla a v duchu se jí vybavila zahrada s velkou kašnou a pavilonem jako z pohádky, ve kterém Chadídža s důstojností královny přijímala své hosty na odpolední čaj. “Jak se ti líbí na univerzitě?” zeptala se Marjam.

“Mám hodně práce, teto. Na nic jiného mi nezbývá čas,” odpověděla Amy. Tak ráda by jí vyprávěla o Declanu Connorovi. Neřekla však o své tajné, beznadějné lásce ani Ráchel. “Určitě z tebe bude dobrá doktorka. Jsi dcera Ibráhíma Rašída a tvojí babičkou je Chadídža, známá léčitelka. Jinak to tedy ani být nemůže.” Marjam umlkla a upřeně se na Amy zadívala. “Máš nějaké zprávy z domova? Už dlouho jsem od tvé babičky nedostala jedinou řádku.” Amy jí poreferovala o epidemii cholery, o které jí psala v posledním dopise matka. “Mají obavy, že Tahíjino děťátko bude mít po tetracyklinu žluté zuby. A taky beze stopy zmizela naše kuchařka Sára. Nikdo neví, proč a kam odešla.” Amy se nezmínila o svých obavách o Muhammada, které ji trápily i přes matčino ujištění, že léčba jejího synka probíhala rychle a bez potíží. Pomyšlení, že hoch může onemocnět a třeba i zemřít, a ona nemá možnost mu posloužit, pečovat o něj a konejšit ho, na ní leželo jako noční můra. “Proč jsi chtěla, abych přišla, teto?”

“Nesmíš se uzavřít minulosti, Amy. Vidím na tobě, že ti hovory o tvé rodině nejsou příjemné…” Marjam se nadechla a naléhavým hlasem pokračovala: “Zavolala jsem tě, protože dneska je svátek smíření. Chtěla bych, aby ses usmířila se svým otcem. Rodina je v životě to nejdůležitější, Amíro. Psala mi Chadídža… tedy spíš Zakarja podle jejího diktátu. Ptala se na tebe. Nevím, co se stalo mezi tebou a tvým otcem, Amíro. Ale od té doby už uplynula spousta vody. Musíš se se svou rodinou zase usmířit.” “Teto Marjam, otec a já…” Amy zaváhala a pak rozhodným hlasem řekla: “Pro nás dva možnost usmíření neexistuje. On už mě nemá rád…” “Milé dítě! Ty nevíš, co je láska.” Marjam vzala Amy za ruku. “Já vím, proč sis vzala toho Američana. Vím, že chceš za každou cenu zůstat tady. Prosím tě, aby sis zapamatovala moje slova. Patříš do této země stejně málo jako já. Ty a já, my obě patříme tam, kde je naše srdce - do Rajské ulice. Máš syna. Ten hoch potřebuje matku.” “Nikdy mi nedovolí, abych se s ním setkala,” řekla Amy a zmučenýma očima se podívala do bledé vrásčité tváře. “Omar si vzal Muhammada k sobě. Zákon je na jeho straně. Já už svého syna nikdy neuvidím.” Pro svou rodinu jsem mrtvá.

“Co ví zákon o srdci matky? Vrať se do Egypta, Amíro. Bůh ti pomůže.” Marjam se posadila na posteli a prsty za-šátrala na desce nočního stolku. Podala Amíře jakousi knihu. “Tohle mi poslala moje sestra z Bejrútu.” Amy se přečetla titul knížky: Odsouzená žena. Byl napsaný v arabštině. Autorka se jmenovala Dahíba Raúfová. “Věděla jsi, že Dahíba je tvoje teta Fátima?”

“Ano,” zamumlala Amy a rozevřela knihu. Byla to sbírka básní. Když Amy pod doslovem uviděla jméno Jasmína Rašídová, zůstala, jako když do ní udeří. Marjam si povzdechla. “Zeny z rodiny Rašídů bylv odjakživa umíněné.” “Pokud jde o sex,” četla fascinovaná Amy slova své sestry, “nastupuje muž do boje v plné zbroji. Brněním mu je celospolečenský souhlas s jeho počínáním, zbraní zákon. Zena nemá nic. Nemá šanci se ubránit. Do zápasu obou pohlaví není vyzbrojena ani štítem. Je odsouzena k prohře. Muži si podmanili celou zemi. Vznášejí nárok na trávu, na moře, na hvězdy. Patří jim ženy i vzduch, který dýcháme. Oplodňují nás svým semenem a prohlašují naše děti za svůj majetek. Nám nepatří nic - ani slunce, které k nám vysílá své paprsky.” Amy nechtěla věřit svým očím. Kdy Jasmína dospěla k tomuto přesvědčení? Jak dokázala v Egyptě obhajovat podobné názory a najít odvahu vtělit je do slov? Amy pokračovala v četbě: “Muž má možnost volby. Může se k dítěti přihlásit jako otec, nebo taky ne. Může říct: ,To není moje dítě. Svědčí o zpupnosti mužů, že si osobují toto právo, protože nový život roste v těle matky. To ona ho živí svou krví. Nosí v sobě budoucí život. Cítí ho. Otvírá duchu dítěte bránu do světa. A přesto muž, pro nějž byl milostný

akt jen kratičkou rozkoší, může vznést na dítě nárok. Má dokonce moc tohoto nového člověka uznat, nebo ho zavrhnout a odsoudit k smrti.” Amy zírala na potištěnou stránku. Mluvila snad Jasmína o Muhammadovi, jejím synovi? Nebo při psaní myslela na Ha-sana al-Sábira, na to, že Amíra se dočkala zatracení, protože otcem dítěte byl Hasan a ne Omar? Amy zavřela oči a v duchu si přivolala obraz své černovlasé sestry s jantarovýma očima. Musela projevit velkou statečnost, aby něco takového napsala! Jak je ale možné, že si dokáže tak pevně a otevřeně stát za svým přesvědčením, a přitom byla schopná Amíru, svou sestru, tak podle zradit? Možná byla do Hasana ještě pořád zamilovaná a vyzradila své matce Amířino tajemství ze žárlivosti. Z knížky vyklouzl novinový výstřižek. Byl to článek z bej-rútských novin, na jehož okraj kdosi připsal: Přetištěno z Paris Match. Šlo o interview s Jasmínou uveřejněné pod titulkem Nová hvězda Egypta! “Můžeš mi to prosím tě přečíst?” požádala ji Marjam. “Nevidím na to. A v téhle rodině už nikdo neumí arabsky.” “Není snadné být v Egyptě ženou, která je odkázaná sama na sebe,” řekla Jasmína v rozhovoru s novinářkou z Paris Match. “Když v Egyptě neznámý muž osloví na ulici ženu a ona ho odmítne, považuje to muž za výzvu a začne se jí dvořit. Když o to žena nestojí, musí ho ignorovat a předstírat, že je vzduch. To je důkazem její počestnosti. Taková žena si vyslouží úctu muže a on ji nechá na pokoji. Není však snadné chovat se k nějakému člověku, jako kdyby byl neviditelný, jako kdyby neexistoval. Ve Francii by takové chování bylo považováno za nezdvořáctví.” “Amíro,” ozvala se Marjam, “pamatuji si, že jste s Jasmínou už od dětství byly nerozlučné přítelkyně. Co se mezi vámi stalo?” Amy cítila, jak se na ni upírají stařeniny oči. Nechtělo se jí však mluvit o něčem, co jí působilo bolest, sotva na to jen pomyslela. Jedinou možností, jak se uchránit před minulostí, bylo vymazat ji z paměti, přesvědčit sama sebe, že se nic takového nestalo. “Jasmína vyzradila moje tajemství. Proto mě rodina vyloučila ze svého středu, proto mi vzali mého syna.” “Tajemství…” pronesla Marjam a potřásla hlavou. Vybavil se jí její syn, Ráchelin otec, který právě s celou rodinou slavil v synagoze Jom Kippur. Za svého otce považoval Sulajmána a Músá pro něj byl pouhý strýček. Marjam položila ruku na knihu a pokývala hlavou. “Vím z vlastní zkušenosti, co znamená mít tajemství, Amíro. Ale vzpomeň si, že dneska je svátek usmíření. Ramadán je měsíc usmíření. Vrať se do Egypta. Ibráhím tě obejme a políbí na uvítanou. Uvidíš, že ti odpustí.” “Je už pozdě, teto. Musím už jít. Ale brzy se na tebe zase přijdu podívat.” řekla Amy. Marjam potřásla hlavou. “Nechala jsem Sulajmána už příliš dlouho čekat. Je načase, abych se vydala za ním… Nerozumím dnešnímu světu, ve kterém se Arabové s Židy nenávidí, válčí spolu a… jeden druhého zabíjejí. V tomto světě už pro mě není místo. Žij blaze, Amíro. Ramadán mubárak alejkum, ramadán nechť je pro tebe požehnaný.” Cestou domů musela Amy přemáhat pláč. Když odemykala dveře bytu, toužila jen zalézt do postele. Ale otevřenými kuchyňskými dveřmi zahlédla Grega u sporáku. Po celém bytě se linula vůně česneku a papriky. To už se v předsíni objevil Greg a utíral si ruce do utěrky. “Tak co? Je teta nemocná?” “Chtěla mi jen něco dát.”

“Abych nezapomněl, byli tu z imigračního úřadu. Jeden by myslel, že mají důležitější věci na práci, než nás věčně otravovat. Vyptávali se jako obvykle a…” Pátravě se na Amy podíval. “Co je s tebou?” “Omlouvám se, ale ta návštěva u tety Marjam mě úplně vyvedla z míry.” “Posaď se v obýváku a odpočiň si. Večeře už je skoro hotová. Jen to vyndám z trouby. Pusť si televizi, ať přijdeš na jiné myšlenky, a nech se ode mě obskakovat.” Zapnul televizor. Na obrazovce se objevil hlasatel, který právě předčítal zprávy. “Egyptská armáda vytlačila izraelská vojska z jejich pozic podél Bar Levovy linie na východním břehu Suezského průplavu.” Amy skryla obličej do dlaní a rozplakala se.

“No tak, Amy, co je s tebou?” zeptal se Greg.

“Tahle hrozná válka…”

Greg vypnul televizor, posadil se vedle ní a položil jí ruku na rameno. “Nejspíš si děláš starosti o vaše, viď?” “Kašlu na ně!” vykřikla Amy, až sebou Greg trhl. “Můžou mi být ukradení! Já je nenávidím!”

Jednou večer, nebylo to tak dávno, se Amy rozpovídala. “Nevím, kam patřím,” svěřila se tehdy Gregovi. “Nikdy jsem to nevěděla. Moje matka a já máme jako jediné z celé rodiny světlé vlasy a modré oči. Vždycky jsme se lišily. Kdo nás neznal, zíral na nás jako na zjevení. Myslela jsem si, že najdu své místo v Anglii, v rodině své matky. Ale cítila jsem se tam ještě osamělejší. K Angličanům jsem nenašla vůbec žádný vztah. Svým zevnějškem možná vzbuzuju dojem, že pocházím ze Západu, ale srdcem patřím na Východ. A přesto se tam už nikdy nemůžu vrátit. Kde je pro mě na zemi místo?” Grega bolelo dívat se na Amy, která tu seděla celá zoufalá. Tak rád by jí pomohl najít její místo, o kterém mluvila. Není možné, aby se tím místem stal on Poprvé v životě mu na někom natolik záleželo, že cítil, jak se ho zmocňují dosud nepoznané pocity. Jako jediné dítě rodičů, kteří byli věčně na cestách a žili jen svojí vědou, dítě, které vychovaly katolické jeptišky, Greg van Kerk nikdy nepoznal, co to znamená, když člověka někdo potřebuje. Až do této chvíle pro něj existovala je strohá věda a přísné náboženství s jeho hrozbami, zákazy a nekonečným seznamem požadavků. Rodina, to pro něj znamenalo dostat k Vánocům a k narozeninám pohlednici odněkud z exotických míst, kde byla geologie mnohem důležitější než syn. Ale Amy působila tak zranitelně, tak bezbranně. Byla křehká, a přece silná. Greg ji obdivoval. Líbila se mu. Toužil ji utěšit. Toužil být jejím ochráncem. Položil jí ruku kolem ramen. Překvapilo ho, když skryla tvář na jeho hrudi. Objal ji a přitiskl k sobě. Jejich rty se setkaly. Greg ucítil slanou chuťAmyiných slz. Do jejich polibku se slila veškerá vášeň potlačovaných citů a nepřiznaných tužeb. Antropologické a lékařské knihy přistály na zemi. Po koberci se rozkutálela plechovka kokakoly a zanechávala na avokádové zeleni hnědou stopu. “Chci tě… Miluju tě…” vyráželi Greg a Amy mezi dychtivými polibky. Skulili se z pohovky na podlahu. Amy cítila, jak se jí na zádech šíří vlhká skvrna. Ve své touze však ani ona, ani Greg nevnímali svět kolem sebe. Konferenční stolek odletěl stranou a s třeskem narazil do police s knihami. Strop nad její hlavou se zatočil. Greg znal taje lásky, o kterých se jí nesnilo a které by ji s Omarem zůstaly navždy zapovězené. Najednou znehybněl. “Co to máš za jizvu?”

Amy honem nevěděla, o čem to mluví. Když konečně pochopila. nebyla schopná najít slova, kterými by mu odpověděla. Egypťan by o takových věcech nikdy nemluvil. “Nevěděl jsem, že se v Egyptě obřezávají i ženy,” odpověděl si sám. Její tvář zaplála studem. Greg promluvil jako antropolog a Amy si náhle připadala jako objekt zkoumání. “Promiň,” zašeptal a políbil ji. “Nechtěl jsem tě uvést do rozpaků. Jen mě to udivilo.” Amy zavřela oči a poddala se mu. Ale strop se přestal točit a ona si už zase připadala jako vyděděnec, pro kterého není na světě místo. Když pak leželi vedle sebe na koberci, opřel si Greg hlavu do dlaně a s úsměvem řekl: “Co říkáš, neměli bychom zavolat na imigrační úřad?” Amy nevěděla, jestli má plakat, nebo se smát.

Lidé v ulicích tančili. Ozýval se svištivý třesk ohňostroje, do kterého se mísily výkřiky: “Já Sádát! Jahjá batol el ubúr! Sláva Sádátovi! Sláva vítězi!” Válka skončila a Egypt z ní vyšel jako vítěz. Obrovská plakátovací stěna na Náměstí osvobození byla polepená obrázky tanků překonávajících Suezský kanál a vojáků vztyčujících egyptskou vlajku na jeho východním břehu. A tomu všemu vévodil portrét Sádáta, muže, který vrátil Egyptu jeho čest, který národu znovu dal zakusit pocit hrdosti. Oslavovali všichni, od těch nejchudších až po nejbohatší, protože Bůh opět se zalíbením shlédl na egyptskou zemi. V zahradě i na zdi kolem domu v Rajské ulici svítily lucerny. Z otevřených oken zaznívala hudba a hlasitý smích. Rodina Rašídů v tuto vlahou listopadovou noc oslavovala podpis příměří mezi Egyptem a Izraelem. Muži shromáždění v salonu pokuřovali hašiš, debatovali o politice a vyprávěli si vtipy, zatímco ženy v kuchyni plnily nesčetné mísy lahůdkami a nosily do salonu číšky s čajem. Sešla se tu skoro celá rodina. Chyběl jen Ibráhím. Byl odvolán k chlapci, kterému rachejtle utrhla ruku. Zakarja pozorně naslouchal, jak se jeho bratranec Taufík rozhorluje kvůli úpadku bavlnářského průmyslu. “Násirův plán se neosvědčil!” vykřikoval. “Vláda platí pěstitelům bavlny tak málo, že raději vysazují plodiny, jejichž cena není

pevně stanovená, jako například vojtěšku. A co dělá vláda, aby pokles produkce bavlny vyrovnala? Zvýší její ceny na mezinárodním trhu, takže naše bavlna stojí stejně jako prvotřídní bavlna z Ameriky! Žádný div, že to s námi jde z kopce!” Zakarja zamyšleně upíjel sladký, horký mátový čaj. Vývoj situace bavlnářského průmyslu ho ve skutečnosti ani trochu nezajímal, politika jakbysmet. Myslel na Sáru a v duchu se ptal, kde je jí konec. Nikdo netušil, proč kuchařka tak náhle odešla a kam mohla jít. Zakarja postrádal její skvělé pokrmy. Zvlášť pro něj vymýšlela speciální bezmasá jídla. Říkala, že taková jídla se jí u nich na vesnici, kde si lidé mohou maso dopřát jen výjimečně. Hodně mu o Al—Tafle vyprávěla. Proč zmizela? Měla strach z cholery? Vrátila se z nějakého důvodu domů? Hluk kolem něj stále sílil, a tak Zakarja nepozorovaně vstal a vyšel z místnosti. Toužil po klidu, chtěl být sám - válka, byť vítězná, v něm probouzela truchlivé, skličující vzpomínky. Neměl náladu slavit. Vítězství i porážka jsou jen dvě strany téže mince, pomyslel si. Malá Zénab seděla u jednoho ze stolů vyhrazených dětem a probírala se krabicí, v níž její matka schraňovala všechno možné. S očima navrch hlavy si prohlížela fotografie a články o Jasmíne, vystřižené z novin a časopisů. Ve svých šesti letech ještě neuměla moc číst, přesto však věděla, co v nich píšou. Zapíchla prstíček do jedné fotografie a řekla svému bratranci, který seděl vedle ní: “Jednou taky budu tanečnice jako maminka.” “To těžko, s tou tvojí pajdavou nohou,” nesouhlasil Muhammad. Když viděl, jak se dívčiny oči zalily slzami, zaradoval se. Muhammadovi činilo potěšení, když se mu podařilo sestřenice, zvláště Zénab, přimět k pláči. Připadal si jako otec, který tloukl jeho macechu, až se pokaždé rozplakala. Někdy Muhammad tahal malou Asmahán za vlasy tak surově, až se rozeštkala, a pak ji přinutil, aby ho políbila na tvář. To otec po Nále žádal také. Způsobil jí bolest a pak ji nutil, aby na něj byla milá. Muhammad považoval ženy za hloupá stvoření, ačkoliv se mu na nich něco i líbilo, například velká prsa tety Básimy a zadnice, které občas zahlédl, když ženy tančily. Bohužel byl už moc velký na to, aby směl pobývat s tetami a sestřenicemi v kuchyni. Brzy se už měl přestěhovat k mužům do druhého křídla domu. To se pak už nebude moct dívek dotýkat, kdykoliv se mu zachce. Také už nesměl sedávat tetám na klíně. Bude muset napřed vyrůst, než bude moct mít ženu. Ale na to si ještě chvíli počká. Občas se mu vybavila vzpomínka na krásnou plavovlasou ženu. Byla to jeho matka, o které všichni tvrdili, že je mrtvá. Přesto mu každý rok posílala pozdrav k narozeninám. Někdy se mu vybavily i útržky zážitků. Viděl ji. jak stojí v salonu a zoufale prosí o odpuštění. Ale všichni kolem ní mají v očích hněv. Opravdu to viděl, nebo si to jen namlouvá? Nu co, to není důležité. Důležité je jediné: mít moc, což znamená, že člověk dokáže druhého přimět k pláči. Do salonu vešla Jasmína s mísou pečených kuřecích stehýnek. Když uviděla slzy koulející se Zénab po tvářích a Muhammadův vítězoslavný pohled, obořila se na svého synovce: “Co to zase je, Muhammade! Jsi zlý chlapec! Jak můžeš být na svou sestřenici tak ošklivý?” Pokradmu se podívala směrem k Nafíse, která většinou okamžitě přispěchala a postavila se na obranu svého vnuka. Momentálně však byla zaměstnaná umným aranžováním lahůdek na bufetu. Byly tu sladké nákypy, pražené mandle, cukrované pistácie i kandované ovoce. Jasmínu napadlo, že zatrpklý výraz kolem tetiných úst je čím dál nápadnější. Ve svých osmačtyřiceti letech vypadala jako stárnoucí žena, které toho život mnoho nedopřál. Da-híbě, její sestře, bylo o rok víc, a přesto působila mnohem mladší. Byla plná energie a stále žádoucí. Zahořkla snad Nafísa ještě víc od té doby, co rodina přijala zpátky Fátimu, svou tolik let zavrženou dceru? Možná má zklamání a nespokojenost, které se daly vyčíst z každého Nafísina pohybu, jiné příčiny. Jasmína věděla, že to byla Nafísa, kdo Ibráhímovi prozradil Amířino strašné tajemství. Své matce musela Nafísa odpřisáhnout, že o tom už nikomu neřekne. Bylo za každou cenu třeba zabránit, aby tím trpěla malá Zénab. Členové rodiny věděli, kdo jsou dívčiny rodiče, ale mimo rodinu se to nesměla dozvědět živá duše. A už vůbec ne Zénab. Bylo to už dávno, co Nafísa svou neteř prozradila. Od té doby Rašídové Amířino tajemství přísně střežili. Ostatní děti netušily, že Zénabinou matkou je Amíra, a ne

Jasmína. A tak Zénab považovala Muhammada za svého bratrance. Jasmína dívenku utišila kouskem čokolády. Kolik tajemství může taková rodina skrývat, pomyslela si. Nikdo z Rašídů neměl tušení o oné kontroverzní knize Odsouzená žena. V Egyptě byla zakázaná. Chadídža se o ní za žádnou cenu nesměla dozvědět. Škoda, že dokonce ani mezi nejbližšími příbuznými se nenajde tolik pochopení a vzájemné důvěry, aby bylo možné si o všem otevřeně promluvit, posteskla si v duchu Jasmína. Mlčení pomáhá přenášet se přes různé spory a problémy a zachovávat pochybnou jednotu, ale pod jeho pnkrovem bují cosi nebezpečného, zhoubného, protože nikdo z těch, jichž se to týká, není schopen se těžkostem postavit a pokusit se je vyřešit. Je snad tohle ona kletba, které se tak děsí Chadídža? Není to však tak, že nás netrestá Bůh, ale my sami? Když byl dům tak jako v tento večer plný života, když se odevšud ozýval veselý smích a všude panovala bujará nálada, tak jako to bylo o arabských svátcích obvyklé, měla Alice pocit, že se v tom moři slov, vůní a citů utopí. Nesnesitelně ji rozbolela hlava, a tak se stáhla do svého pokoje. Na posteli stále ještě ležel poslední dopis od Amíry. “Jaká je to ironie!” psala. “Vím teď, že pohlaví dítěte určuje sperma muže. Jen si to představ! Egypťan může zapudit svou ženu, když mu nedá syna, ale co svět světem stojí, je tím vinen muž, pokud se vůbec dá mluvit o vině!” Alice strnulým pohled zírala na dopis. Všechno by bylo docela jiné, kdyby ses nenarodila jako děvče, ale jako chlapec, pomyslela si. Přejela si rukou po čele a s povzdechem se natáhla na postel. Nechtěla už se probírat minulostí. Za dva roky jí bude padesát. To je čas účtování. Zénab je u Jasmíny v těch nejlepších rukou. I přes její handicap z ní roste půvabné děvče. Muhammad už brzy oběma nohama vstoupí do Omarova světa, do světu mužů. Co mě tedy ještě drží v Egyptě? ptala se Alice sama sebe. Něžné tóny lásky, které znovu rozezněla Ibráhímova péče během její nemoci, umlkly, když se vydal na pouť do Mekky. Byl pryč tři měsíce a od svého návratu nemluvil o ničem jiném než o Bohu. Od té doby v Alici sílila touha navždy opustit Egypt. Tak ráda by odjela do Kalifornie a žila s Amírou. Ano, pomyslela si, přesně to udělám. Až se mi podaří uletět z téhle zlaté klícky, dostane můj život zase smysl. Moje zapuzená dcera mě potřebuje. Vtom se otevřely dveře a do pokoje vešel Ibráhím. “Alice, drahoušku! To je úžasné! Káhira je jako proměněná! Dnešní večer je jedna velká slavnost!” Vzal ji za ruku a přiměl ji vstát. “Nesmíš tu být takhle zavřená! Pojď, půjdeme na střechu. Je to historický den…” “Ibráhíme…” začala Alice, ale její muž ji v návalu radosti zdvihl do náručí a vynesl z pokoje. Teprve na schodišti se dostal k tomu, aby jí poreferoval o neštěstí, ke kterému ho volali. “Nebylo to tak hrozné. Ten hoch o ruku nepřijde. Musí si ale vytrpět pořádné bolesti. Doufejme, že příště bude opatrnější, až zase dostane chuť zahrávat si s ohněm.” Když stanuli na střeše, naskytl se jim pohled jako v pohádce - celé město bylo zalité deštěm ohňostroje, který se proměňoval od zlaté a stříbrné přes červenou až po modrou a zelenou. Nebe jako by otevřelo své klenotnice, aby zasypalo kopule, minarety i lidi opájející se vítězstvím sprškou hvězd zářivých barev. “Může snad být lepší důkaz toho, že se k nám zase navrátil Bůh, než vítězství nad našimi nepřáteli? Alláh odpustil lidem. Odpustil i mně,” zašeptal Ibráhím, přemožen pocitem štěstí. Alice se na něj překvapeně podívala. Její muž jako by mávnutím kouzelného proutku o dvacet let omládl. “Co tím chceš říct? Co by ti měl Bůh odpouštět?” “Ten strašný hřích, který jsem spáchal před dávnými lety, když přišla na svět naše dcera Amíra. Moje drahá Alice! Nedovedeš si představit, jak jsem od toho dne trpěl! A teď mám pocit, jako kďybych ze sebe shoďil strašlivou tíhu. Připadám si jako znovuzrozený.” “Ibráhíme, nevím, o čem to mluvíš.”

“O Zakarjovi…” odpověděl Ibráhím a sevřel Alici do náručí. “No jistě! Ty o ničem nevíš. Úplně jsem zapomněl.” Ne, pomyslela si hořce, nevěděla jsem, že už máš syna -s jinou ženou. “Chápej, islám zakazuje osvojit si syna jiného muže,” vysvětloval Ibráhím. “Přesně to jsem ale ve své pýše udělal.” Ulicí pod nimi projížděla kolona vozů. Muži tiskli klaksony a volali: “Já Sádát! Já Sádát!”

Alice se vymanila z Ibráhímova objetí a o krok ustoupila. “Tomu nerozumím. Jak to, že Zakarja je syn jiného muže.””

“Byl jsem tak hrozně nešťastný, že se mi i podruhé narodila dcera…Alice, mám Amíru rád, ale chtěl jsem za každou cenu syna. Proto jsem adoptoval nemanželské dítě žebrácky. Jeho matkou je Sára, naše bývalá kuchařka. Dala svému synovi jméno Ismáíl, ale já jsem chtěl, aby se jmenoval Zakarja.” Alice si přitiskla ruce na spánky. “Ibráhíme,” zašeptala, “já už vůbec ničemu nerozumím.” “Matka a Ketta mi tehdy řekly, abych vyšel na ulici a udělal nějaký dobrý skutek. Věřil jsem, že přelstím Boha, když k sobě vezmu syna žebrácky a budu ho vychovávat jako svého vlastního.” Alici se rozšířily oči úžasem. “Zaki… Zaki není tvůj syn? To není možné. Je ti přece podobný!” “Ano, Sára mi vyprávěla, že se mi jeho otec podobal. Matka mě zapřísahala, abych to nedělal, protože Bůh to zakázal. Ale já jsem ji neposlechl. A proto nesu vinu za všechno neštěstí, které naši rodinu od té doby potkalo.” “Takže… takže ty jsi tedy neměl jinou ženu, když jsme se v Monte Carlu poznali?” “Ne!” odpověděl Ibráhím šťastně, jako by z něj najednou spadly všechny starosti. “Chtěl jsem jen, aby Zakarju všichni považovali za mého syna.” Pak přitlumeným hlasem dodal: “Alice, přísahám ti, že nemám ponětí, kdo je jeho otec.” Alice zavřela oči, oslepené září ohňostroje. To znamená, že jsem tě celé ty roky mohla milovat. Jak ráda bych byla za tebou přišla! Možná jsem ti mohla dát syna, po kterém tak toužíš, pomyslela si… “Vzpomínáš, jak matka mluvila o prokletí, když na mě tak strašně dolehla Hasanova pomsta a já zapudil Amíru? To mluvila o mém hříchu.” “Ale vypadalo to, jako kdyby za všechno mohla Amíra!”

Ibráhím zavrtěl hlavou. “Nástrojem oné klatby je Zakarja. Pochopil jsem, že se nesmíme Bohu plést do jeho záměrů. Neměl jsem právo zasahovat do osudu Sáry a jejího syna. Ale teď mi Bůh odpustil, Alice. Zítra začíná nový život. Bude to náš nový, nádherný začátek.” Něžně k sobě Alici přivinul. Srdce jí bušilo jako splašené. Nemohla tomu uvěřit: Může Ibráhíma zase milovat! Vzal její obličej do dlaní a políbil ji. “Musím ještě na chvilku odejít. Měla by ses připojit k ženám. Budou tančit. Bav se a buď veselá, Alice. Zasloužíš si to.” Manželé zamířili dolů. Sotva zmizeli, vynořil se ze tmy Zakarja. I on se přišel podívat na ohňostroj. Tahíja upřela na Zakarju vyděšený pohled. Seděli na stejné mramorové lavičce, na níž si před lety v noci po svatbě Amí-ry a Omara vyznali lásku. “Co to znamená, že odcházíš?” zeptala se hlasem seškr-ceným úzkostí. “Kam chceš jít? A proč?” “Tahíjo, dneska večer jsem se dozvěděl, že otec ve skutečnosti není můj otec. Celý můj život byla lež.” Vylíčil mladé ženě rozhovor mezi Ibráhímem a Alicí. “Při Bohu!” zvolala Tahíja. “To nemůže být pra vdá! Určitě jsi to špatně pochopil!” Zakarja nebyl zdaleka tak rozrušený jako ona. Cítil, jak se v něm rozprostírá jakýsi zvláštní klid, jako kdyby konečně dobojoval dlouhý a těžký zápas. “Teď už ledačemus rozumím,” řekl klidně. “Chápu, proč mě otec nemá rád, proč mě od sebe někdy s nevolí odstrčil. Vím taky, proč mě Sára ani na chvilku nespustila z očí, proč mi vyprávěla všechny ty příběhy ze svého dětství na vesnici. Chtěla mi tím říct, kde je moje skutečná rodina.” Vzal Tahíjiny ruce do svých a vtiskl jí polibek na špičky prstů. “Tahíjo, miluji tě z celého srdce. Ale nemůžu se s tebou oženit, dokud nezjistím celou pravdu o svém původu. Vydám se hledat svou matku. Chci vidět vesnici, kde jsem byl počat. Třeba tam mám bratry a sestry, svoji skutečnou rodinu, která na mě čeká.” Tahíja měla strach. Před pouhým měsícem, o ramadánu, kdy Zakarja držel přísný půst, znovu dostal jeden ze svých záchvatů. Zhroutil se na zem, celým tělem mu projížděly záškuby, u pusy měl pěnu. Co když dostane podobný záchvat někde po cestě? “Zaki, dovol Taufíkovi nebo Ahmedovi, aby šli s tebou,” zaprosila. “Tuhle cestu musím vykonat sám,” odpověděl Zakarja a usmál se na ni. “Nedělej si o mě starosti. Bude mě provázet Bůh. Třeba pak lépe porozumím tomu, co mi zjevil na poušti. Možná to byla výzva, abych se vydal hledat pravdu. A to je cesta, na které mě nikdo doprovázet nemůže, Tahí-

jo, dokonce ani ty ne, i když tě miluji nade všechno na světě.” Zlehka ji políbil na čelo. “Už jen kvůli mně musíš být šťastná. Až najdu Sáru, svou matku, sevřu ji do náručí. Možná se dokonce setkám se svým otcem…” Tahíja vzlykla a něžně ho pohladila po tváři. “Vrátíš se ke mně, Zaki?” “Vrátím, Tahíjo. Přísahám při Bohu i při Proroku, při všech svatých a andělech, že se vrátím.” Alice čekala na Ibráhíma. Seděla v jeho pokoji v druhém křídle domu, oblečená v hedvábné, hluboko vystřižené róbě smetanové barvy, která pocházela z časů Cage ďOr, a kolem ní se rozlévala vůně růží a mandlí. Překvapení mělo být dokonalé. Co asi Ibráhím řekne, až ji tu najde po tolika letech? Alice se zachichotala jako rozpustilá školačka. Bolesti hlavy a deprese byly ty tam. Měla pocit, jako by někdo rozsvítil světlo, které naráz zaplašilo tmu, jež se kolem ní prostírala. Slastně se koupala v jeho hřejivé zlatavé záři. Když zaslechla kroky, nedočkavě vstala. Sama nad sebou žasla. Nikdy předtím nepocítila takovou smyslnou touhu. Ibráhím otevřel dveře. Když uviděla údiv v jeho očích, zaplavil ji pocit radosti a zadostiučinění. Rozpřáhla náruč a vykročila k němu. “Můj milovaný!” řekla. Teď to byla na oplátku ona, kdo zakusil překvapení, protože za Ibráhímem vešla do pokoje Hoda, jeho mladá asistentka. “Alice…” vykoktal Ibráhím, “…nevím, co bych řekl. Nečekal jsem, že tě tu najdu…” Alice si změřila Hodu, která na sobě měla na míru šitý kostýmek s orchidejí na klopě. “Co to má znamenat, Ibráhíme?” zeptala se. “Je mi to líto, Alice.” Ibráhím byl zjevně v rozpacích. “Chtěl jsem ti to říct zítra.” “Cos mi chtěl říct?” zeptala se Alice a úsměv na jejích rtech pohasl. Ibráhím se podíval na mladou ženu po svém boku a pak sklopil oči k zemi. “Hoda a já jsme se dneska večer vzali,” vypravil ze sebe konečně. Alice zůstala jako opařená.

“Musíš mě pochopit,” spustil Ibráhím horečně, “musím mít syna a Hoda je z rodiny, kde se rodí spousta chlapců.

Vím, že mi Bůh odpustil. Určitě mi daruje syna. Mám tě rád a vážím si tě, Alice. Můj domov stále zůstává i tvým domovem. Ale jsi příliš stará na to, abys ještě mohla mít děti…” Zářivé světlo pohaslo. Zlatavá záře vybledla. Alice beze slova vyšla z pokoje a zamířila k širokému schodišti. Cestou musela minout dveře pokoje, který kdysi obýval její bratr. Přesně si vzpomínala, jak ho tam podva-krát viděla - poprvé s Hasanem al-Sábirem, který ho zneužil, aby se pomstil, podruhé s kulkou v hlavě. Nepřekvapilo ji, když uviděla Edwarda stát přede dveřmi. Měl na sobě bílé flanelové kalhoty a v ruce držel golfovou hůl. Nezestárl ani o rok, ačkoliv od té doby uplynulo už přes dvacet let. “Je nádherně teplý listopadový večer,” řekl Edward. “Pojď, půjdeme se projít.” “Ano, Eddie,” usmála se na něj. Alice vyšla z domu, a když se zastavila, aby za sebou zavřela dveře, uslyšela hučení v uších. Podzemní řeka se s řevem valila korytem a strhávala ji s sebou. Alice se v chvatu proplétala mezi chodci. Na Náměstí osvobození se stále ještě tísnil bujarý dav. Lidé opojení vítězstvím si ani nevšimli ženy v bílých večerních šatech, která si razila cestu k řece. Na jejím břehu radostně vyzpěvo-vali rybáři u plápolajících ohňů. Alice uviděla paprsek světla na hladině, který sem dopadal z Cage ďOr, a vybavila se jí krásná mladá žena, jíž kdysi byla, jak stojí na terase opilá štěstím, omámemá pohádkou Tisíce a jedné noci, zářící Káhirou, městem svých snů. Dala se do běhu. Utíkala podél řeky, dokud za sebou nenechala poslední felúky a obytné čluny. Povyk lidské masy se stále tlumeněji mísil se šploucháním vln. Voda byla k jejímu překvapení studená, mazlavé bahno jí spoutávalo nohy. Vždycky si myslela, že vody Nilu jsou teplé a konejšivé. Copak Chadídža neříkala, že Nil je matkou všech řek? Bílé šaty se vzduly kolem kotníků, pak kolem boků, až nakonec splývaly po hladině podobny bílé sépii. Když voda dosáhla po prsa a těla se zmocnil proud, klesla ztěžklá látka pod hladinu a ovinula se kolem nohou. Pak voda pohltila ramena a zalila bradu. To je zvláštní, pomyslela si Alice. Jako by pod hladinou mizel Cage ďOr. a ne já… Když se vlny zavřely nad její hlavou, uviděla plavé vlasy, jak se vlní ve vodě jako ramena chobotnice.

Určitě mě nenávidíš, protože jsem dopustila, aby tvoji dceru vyhnali z domova, uslyšela Chadídžin hlas. Ne, odpověděla Alice, protože jsi ji tak vysvobodila z vězení, z něhož mně se uniknout nepodařilo. Děkuji ti, Chadídžo, pomohla jsi mé dceři na svobodu. Alice otevřela ústa. Polkla studenou vodu, rozpřáhla ruce a nechala proud, aby se chopil jejího těla. Měla pocit, že létá. Tělo se pomalu točilo v pravidelných kruzích, rty polykaly vodu. Pak tělem náhle škubl prudký náraz. Alice ucítila bodavou bolest a před očima se jí rozstříkla sprška hvězd. To musí být ohňostroj na počest vítězství Egypta, pomyslela si.

. kapitola

Lidé byli takovým rouhačstvím pobouřeni. Nemluvili o ničem jiném. Napřed zabije svého bratra a pak si nalepí falešné vousy a přisvojuje si úlohy a práva muže! Vždyť to je proti přírodě! Smí takové provinění zůstat nepotrestané? Ta osoba je ztělesněná nestoudnost! Přivolá na nás hněv božstev! “Ta ženská se zbláznila!” rozzlobil se výherci daní a polkl doušek vody. “Popírá své ženství a bouří se proti roli, kterou jí přisoudila příroda.” “Kdo si myslí, že je?” zvolal vesničan. “Chce být mužem a osobuje si práva, která ženě nepatří. Jak by svět vypadal, kdyby všechny ženy uvažovaly jako ona?” “A příště budou ženy chtít, abychom rodili děti, to vám povídám!” zdvihl pěst barvíř. Dahíba se kousla do rtů, ale přesto se neudržela a dala se do smíchu. Hakím přerušil scénu, otočil se a s povytaženým obočím šiji změřil. “Prosím tě, promiň. Ale přišlo mi to tak… tak komické,” omlouvala se Dahíba. “Myslím ta představa, že by muži rodili děti.” Herci pohybující se v malebných kulisách starověkého egyptského venkova, které kvůli jedinému natáčecímu dni vyrostly před muzeem, využili přestávky, aby si honem dali cigaretu. Diváci za zátarasami při pohledu na Egypťany v bederních rouškách a dlouhých skvostných rouchách s cigaretami v puse spustili povyk. “Nezlob se na mě,” řekla Dahíba, přistoupila ke svému muži a něžně po pohladila po lysé hlavě. “Musíme tu scénu zopakovat. Slibuji, že tentokrát zachovám vážnou tvář.” Věděla, jak je ten film pro Hakíma důležitý a jakému nebezpečí se jím vystavuje. Cenzoři ještě nevyslovili žádnou námitku, ale všechno bedlivě sledovali.

Při pohledu na ortézu, která vykukovala zpod dívčiny sukně, ji zaplavila vlna něhy. Bylo to už čtrnáct lei. co jí to nechtěné novorozeně vložili do náručí, a ona, která nemohla mít děti, se tak zničehonic stala matkou. Jasmína si vzpomněla na svou sestru. Nedokázala pochopit, jak Amíra mohla být tak bezcitná. Jak mohla své dítě opustit? “Říká, že ho nechce,” vysvětlila jí tenkrát Alice, když Amíra odjela z Egypta. “Pokoušela jsem se ji přemluvit, ale říká, že jí to dítě příliš připomíná Hasana.” Bismilláhi! Copak je možné trestat dítě za hříchy otce? Do Jasmínina rozhořčení se však mísily i stíny obav. Co když se Amíra jednoho dne objeví a bude svou dceru žádat zpět? V tom případě ať se sestřička připraví na tuhý boj, protože Zénab je teď moje dcera, pomyslela si Jasmína. “Zénab, zlato moje,” řekla, “dojdi prosím tě za Radvá-nem a řekni mu, že s ním musím okamžitě mluvit.” Radván, silný a urostlý Syřan, byl Jasmínin osobní strážce. Chránil její bezpečí už sedm let. “Radváne, zavez prosím tě Zénab k mé matce do Rajské ulice,” řekla Jasmína, když se Syřan objevil v šatně. “Ale maminko!” ozvala se dívčina. “Proč tu nemůžu zůstat a dívat se?” Jasmína dcerku objala. Půvabná Zénab byla na svůj věk malá a drobná. Rok od roku měla světlejší vlasy, takže působila ještě křehčím dojmem. “Bude to dlouhý den, zlatíčko, neměla bys tu klid na úkoly. A babička bude mít radost, že tě má u sebe. Až skončíme, zase si pro tebe přijedu.” Pak se obrátila k Radvánovi a s gestem ruky ukazujícím k Nilu mu přitlumeným hlasem řekla: “Vezmi to tudy… rychle! Není času nazbyt!” Syřan přikývl. Jeho černé oči prozrazovaly, že sdílí obavy své paní. Když Jasmína vykročila do dusného rána, měla přes skvostný kostým stále ještě přehozený pláštík, který ho měl uchránit před stopami líčidel. Zevlující dav, který tvořili samí mladí muži, byl čím dál tím neklidnější. Jejich pokřik rozhodně nezněl přátelsky. Bylo zřejmé, že nemají za lubem nic dobrého. “Bismilláhi!” pronesla Jasmína vyděšeně. Před takovým agresivním davem si člověk nemohl být jistý životem. Jak je to možné? Copak vývoj v Egyptě nezaznamenal určitý pokrok? Sádátova žena se zasadila o to, že parlament

konečně schválil zákony týkající se politického zrovnoprávnění žen. Nové zákonné normy přiznávaly ženám více práv a dávaly tak možnost účinněji prosazovat ve vládě jejich zájmy. V posledních týdnech však došlo ke znepokojivému oživení radikálních konzervativních sil, které byly ochotny hájit své názory za pomoci hrubého násilí. Patřily k nim i mladé ženy, které dobrovolně chodily zahalené. Jasmína pozorovala, jak Radván se Zénab nastupují do její bílé limuzíny. Vůz se pomalu vzdaloval od lidské masy. Ulehčené si vydechla. Alespoň její dcera je v bezpečí. Když přes změť kabelů zamířila ke stanovišti kameramanů, cítila, jak se na ni obracejí oči mužů. Z Jasmíny se za ta léta stala slavná tanečnice, která měla zástupy obdivovatelů. Při jejích vystoupeních ji doprovázela skupina dvaceti dalších tanečnic a velký orchestr. Ctitele, kteří od ní očekávali něco víc a kteří ji zaplavovali zcela jednoznačnými nabídkami, Jasmína zdvořile, avšak rozhodně odmítala. Netoužila po žádných milostných avantýrách, nechtěla se ani zamilovat. Kdo se s tím nehodlal smířit, tomu to vysvětlil Radván. Jasmína nepoznala, co je láska, byť o ní v novinách nejednou psali, že je “bohyně lásky”. Byla to však pouhá metafora, protože novináři věděli, že Jasmína vede spořádaný, bezúhonný život. Nikdo z nich však netušil, že Zénab není její dcera a že Jasmína nikdy nebyla provdaná - ani za hrdinného vojáka, který položil život za vlast v šestidenní válce. Jasmína své tajemství přísně střežila. Především se nikdo neměl dozvědět, že ve svých pětatřiceti letech je ještě panna. “Strýčku Hakíme,” řekla klidně, když došla k Dahíbě a jejímu muži, “právě jsem zahlédla, jak sem přijel nákladní vůz plný nějakých mladíků. Řekla bych, že se chystá demonstrace, která je bezpochyby namířená proti nám.” “Ano, měli bychom ukončit natáčení a zmizet odsud, dokud je čas,” přidala se k ní Dahíba. Dokonce i Hakím musel uznat, že něco visí ve vzduchu. “Tak dobrá,” souhlasil, “nemůžeme si dovolit vyprovokovat žádný incident. Aby to nebylo jako podle toho přísloví: Čím odvážnější pták, tím spokojenější kočka. Vzdávám to. Můžeme točit dál ve studiu.” Když však zvedl ruku, aby dal svému kameramanovi znamení, že budou končit, ozval se z davu výkřik: “Pryč se zrádcem! Je to přisluhovač ďábla!”

Masa se náhle pohnula kupředu a muži s rukama zaťatýma v pěst a s pendreky svištícími nad hlavami začali přeskakovat provazy sloužící jako zátarasy. Pořádkové síly je nedokázaly zadržet. V následujícím okamžiku se začaly kácet reflektory, kamery i kulisy. Když se kameramani pokusili zatlačit útočníky zpátky, strhla se mela. Tlupa mladíků se vrhla na hlavního kameramana a začala do něj bušit klacky. Hakím se mu rozběhl na pomoc. Jeden z násilníků popadl kus provazu a hodil ho Hakímovi kolem krku. Režiséra se chopili další demonstranti. Čísi ruce přehodily volný konec provazu kolem jakési tyče a začaly Hakíma přes jeho zoufalý odpor vytahovat nahoru. “Přestaňte! Přestaňte!” křičely Dahíba a Jasmína a probíjely se davem. “Hakíme! Můj Bože… Hakíme!”

Muhammad cítil, jak mu tváře hoří vzrušením. Upíral dychtivé oči na zástup mladíků v bílých galábíjích, kteří se v areálu univerzity shromáždili k modlitbě. Kolik jich může být? Sto? V porovnání s tisícovkou studentů, kterým zahradili přístup na přednášky, to bylo mizivě málo. “Takhle to teď dělají každý den,” ozvalo se vedle něj. “Modlí se tady v průchodu. Žádný z nich se ani nehne, aby nás nechal projít. Přijdeme pokaždé pozdě a máme z toho nepříjemnosti!” Také sedmnáctiletý Muhammad měl přednášku. Studoval na káhirské univerzitě prvním rokem. Blokáda modlících se kolegů se mu zamlouvala. Kéž bych našel odvahu se k nim připojit! zatoužil. Také jejich oděv se mu líbil - bílá galábíje, černá čepička a k tomu vousy. Muhammad těm nábožensky zaníceným mladíkům, kteří vyznávali své zásady s vášnivou rozhodností, záviděl. Svolávali k modlitbě bušením na dveře poslucháren, přehlíželi své učitele a vnášeli neklid do řad svých kolegů. Ale nebojovali snad za dobrou věc a vznešený cíl? Muhammad o tom neměl pochyb. Stejně jako oni byl zachvácen plamenem vášně. Když modlitba skončila a mladí fundamentalisté se začali rozcházet, rozběhl se Muhammad přes dvůr univerzity. Chvátal kolem stolků, na nichž se za pakatel prodávaly náboženské spisky. Ryzí vírou prodchnutí muslimové byli ochotni podarovat galábíjí či závojem každého, kdo se u nich zastavil, aby si je vyslechl. Byly mezi nimi i ženy zahalené v milájích, které rozdávaly všem pravověrným muslimům letáky s výzvami, aby přestali trpět evropský a americký životní štvi. “Je třeba se navrátit k Bohu a k islámu!” Tito náboženští horlivci přes reproduktory pouštěli magnetofonové nahrávky kázání ortodoxních imámů. Když zastihli pohromadě muže s ženou, zpovídali je. zda jsou manželé nebo příbuzní. Vousatí studentíci bili dívky holemi do nohou, když jim sukně nesahaly až po kotníky. Žádali, aby během modliteb ustal veškerý provoz a obchodníci zavřeli své krámy. Požadovali vyhnání Židů z Jeruzaléma. Tvrdili, že poslech hudby, především té západní, je svatokrádežná zábava, a striktně trvali na tom, aby od sebe byla obě pohlaví oddělena, hlavě ve školách a na univerzitách - svobodní muži neměli sedávat vedle neprovdaných žen. Přívrženci fundamentalismu z řad mediků odmítali studovat anatomii druhého pohlaví. Prohlašovali, že jen pravověrným Egypťanům je co vděčit za to, že země vyhrála válku o ramadánu . Nebylo to snad znamením od Boha, který jim tak ukázal cestu do ráje? Mají pravdu, pomyslel si Muhammad Rašíd. Byl přesvědčený, že i jeho vášeň rozněcuje víra v Boha. Když se kvečeru vrátil domů a připojil se k rodině shromážděné v salonu, pořád ještě hořel plamenem, který považoval za náboženské zanícení. Jeho myšlenky se však netočily kolem Boha, nýbrž kolem jedné studentky s jiskrnýma černýma očima. Při Bohu, jak má člověk myslet na dlouhou a trnitou cestu do ráje, když existují ženy s takovýma očima, hustými černými vlasy a svůdnými boky? Fundamentalistky mají pravdu, ženy by měly žít v ústraní svých domovů. Musí se podřídit přísné kázni, aby muže neohrožovaly svou nespoutanou smyslností. Muhammad usedl na divan. Žádné ženě se nedá věřit, hlavně ne krásné, přemítal. Nebyla snad jeho matka krásná? A nezradila ho snad? Nikdy své matce nenapsal. Nechtěl s ní mít nic společného. Když ji rodina prohlásila za mrtvou, musela určitě spáchat něco hrozného. Nezasloužila si nic jiného než být vyhoštěna z rodinného středu. Ale pokaždé, když přišel dopis z Kalifornie, Muhammad ho znovu a znovu potají pročítal. V úkrytu noci přeléval hořké slzy před její fotografií. Toužil, aby se mohl dotknout její bílé pleti a plavých vlasů. A vzápětí ji proklínal.

Mladík čekal, až mu některá z dívek donese čaj. Pohledem zabloudil na druhou stranu salonu, kde seděla jeho macecha Nála a mlčky se věnovala ručním práčem. Byla zase těhotná. Dala už Omarovi, jeho otci, sedm dětí, měla za sebou jeden potrat a jedno dítě jí zemřelo na srdeční vadu. Snášela ta věčná těhotenství trpělivě a podvolovala se i Omarovým násilnickým sklonům. Muhammadovi to připadalo správné a přirozené, protože ženami jako Nála pohrdal. Když k němu přistoupila Zénab s čajem, nedokázal se jí podívat do očí. Ubožačka! Její matka tančí polonahá před cizími lidmi! Ale kdykoliv se Zénab ocitla v jeho blízkosti, polilo ho horko. Dívčina podoba s jeho matkou ho uváděla do rozpaků. To proto se jí vyhýbal a choval se k ní příkře a nevlídně. Horký sladký mátový čaj Muhammada ještě víc rozpálil. Znovu uviděl před očima černé oči a oblé boky oné studentky. Náhle pochopil, co má udělat. Až přijdu zítra na univerzitu, obleču si přes džínsy bílou galábíji.Ta mě uchrání před hříchy, ke kterým muže svádějí ženy. Chadídža už drahnou chvíli pracovala v zahradě. Narovnala se a vzhlédla k obloze, kam až zatím doputovalo slunce. Děti už určitě přišly ze školy a taky přednášky už jistě skončily, pomyslela si. Pomalu bude čas na večerní modlitbu. Shýbla se pro košík s bylinami a podél záhonů, o které pe-čovávala Alice, pomalu zamířila k domu. Z anglické zahrady její snachy už nezbylo nic. Tam, kde dřív jako zázrakem kvetly begonie, karafiáty a bramboříky, svým odvěkým právem znovu rostly papyry, mák a divoké egyptské lilie. Za celých uplynulých sedm let Chadídža nepřestala pro Alici a Zakarju truchlit. Útěchou jí byla jen její víra, že všechno, co se stane, je určeno předem. Životní dráhy těch dvou se protnuly, když se narodila Amíra a Ibráhím přijal za vlastního syna mladé žebrácky. Neštěstí už se nedalo odvrátit. A to všechno jen proto, že Alici se narodila dcera, a ne syn! Chadídža vešla do kuchyně prosycené příjemnou vůní ryb, které se pekly na plotně. Pustila se do třídění bylinek a přitom naslouchala hovoru žen a dívek, které se věnovaly přiděleným úkolům. Chadídža neměla důvod si naříkat. I ve svých šestasedmdesáti letech byla fyzicky i psychicky naprosto svěží. Měla osmnáct pravnoučat a dvě byla právě na cestě. Další důvod velebit Boha. Jediný pokoj v domě nebyl prázdný. Žila tu Tahíja se svými šesti potomky a Omarova žena s osmi dětmi. Omar trávil většinu času v cizině, kam ho zavála jeho práce. Chadídža byla pro všechny, ať malé nebo velké, umm, protože ji všichni považovali za matku rodu. Proto také když některá z dívek dospěla do věku na vdávání, bylo jejím úkolem najít pro ni vhodného ženicha. Dřív než došlo ke sňatku, bylo třeba vyřešit spoustu problémů. Ale Chadídža prožívala velkou radost, když se záhy po svatbě ohlásila další generace, která pro ni byla příslibem, že si rod Rašídů podrží své vydobyté místo. Největší starosti jí dělala Tahíja. Byla už víc než sedm let vdovou. Ve svých pětatřiceti letech to byla hezká zralá žena, která by určitě dokázala udělat muže šťastným. Kdykoliv však Chadídža zavedla na toto téma řeč, Tahíja jí klidně, ale rozhodně odpověděla, že čeká na Zakiho. Za celá ta léta o něm nikdo neslyšel. Ale Tahíja se nenechala zviklat ve své víře, že se jednoho dne vrátí. Chadídža si tím tak jistá nebyla. Ať měl ten hoch namířeno kamkoliv, šel za hlasem božím. A lidé, kteří jsou omezeni svými nedokonalými schopnostmi, nejsou s to pochopit boží záměry. Zaki byl mimořádné dítě. Jeho životní pouť byla prostoupená tajemstvím. Chadídža vešla do salonu, kde byla shromážděná celá rodina, aby si poslechla televizní zprávy. Moderátor právě referoval o sílícím napětí mezi křesťany a muslimy. V jedné vesnici křesťané zavraždili šejcha. Aby se pomstili, podpálili jim muslimové kostel a zabili deset osob. Chadídža si se zděšením všimla podmračeného výrazu svého vnuka, který se jako pasa nechal obsluhovat od Zénab. Ani jeden z nich netušil, že jsou sourozenci. Byli si podobní, ale povahově se lišili jako slunce od měsíce. Chadídže dělal Muhammad těžkou hlavu. Neušly jí plamenné pohledy, které vysílal ke svým sestřenicím. Ten hoch nemá v hlavě nic jiného než sex, pomyslela si. V tomto ohledu se pranic nelišil od svého otce, který se jako mladý také nedokázal ovládnout. Chadídža měla v živé paměti, jak po ní Omar žádal, aby mu našla ženu. Z Muhammada však vyzařovalo ještě cosi jiného, jakási agresivní zášť. Bylo to snad

tím, že jako malý přišel o matku? Muhammad byl tenkrát, když Amíra náhle zmizela, celé týdny k neutišení. Propadl takové hysterii, že mu Ibráhím musel dát tabletky na uklidnění. Určitě bude správné, když se Muhammad brzy ožení, dřív než ho milostná touha dožene k nějakým nepředloženým a možná i nenapravitelným činům. A pak je tu ještě nebohá Zénab se zmrzačenou nohou. Co bude s ní? Chadídža měla před sebou tolik úkolů. Ale ze všeho nejdůležitější se zdálo, aby vyslyšela výzvu svých snů a vydala se na pouť do Mekky. Od té doby, co stonala s cholerou, sny o jejím snoubenci ustaly. Chadídža neměla tušení proč. Třeba byl ještě naživu, když ho viděla ve svých snech, a mezitím zemřel, domýšlela se. Místo něj se jí teď zjevovaly jiné postavy. Zvláště jeden hlas zaznívající k ní z minulosti jí poslední dobou nedopřával klid. “Jdeme cestou, kterou se pouští ubíral Mojžíš, když vedl svůj lid z Egypta. U studně, u které potkal svou ženu, se utáboříme…” Bylo to snad ono místo, kde došlo k přepadení, které přineslo tolik neštěstí? Mohla by snad tady najít odpověď na své otázky? Chadídžino předsevzetí vykonat pouť do Mekky vzalo před sedmi lety za své kvůli smrti její snachy. Pak zase rodina pátrala po Zakarjovi a ona se rozhodla vyrazit teprve tehdy, až se dozví, kam se poděl. Potom přišla epidemie chřipky, která znamenala pro děti ohrožení života, a ona o ně musela pečovat. Rok nato jí řekla astroložka Kelta, že pro její cestu není příznivá doba. Teď jí však byly hvězdy na-kloněné a Ketta vyslovila názor, že by Chadídža měla využít příležitosti uskutečnit plánovanou pouť. Zpátky domů se chtěla vrátit cestou, kterou se před dávnými lety ubírali Židé. Třeba přece jen objeví onen čtverhranný minaret a hrob své matky… Ibráhím s námahou vystoupil z vozu. Smutně potřásl hlavou. Je možné, aby se člověk v třiašedesáti cítil tak hrozně starý? Možná že předčasně zestárl pod tíhou vědomí, že selhal. Muž, který nezplodil syna, prostě selhal. Tady neexistovala útěcha. Také pocity viny člověku nepřidají, pomyslel si Ibráhím. Co si Alice vzala život, trápily ho výčitky svědomí. Neměl ji nechat jen tak odejít. Její matka i bratr spáchali sebevraždu. On to věděl a možná jí v tom mohl zabránit.

Navíc si musel přiznat, že sňatek s Hodou byl omyl. Porodila mu čtyři dcery. Ibráhím se opřel o dvířka vozu a povzdechl si. Za čtyři dny tomu bude už sedm let, co turisté ve felúce vytáhli Alici z Nilu. Ibráhím stále viděl před očima její mrtvolně bledý obličej, semknutá fialová víčka a plavé vlasy slepené bahnem. Alice, moje milovaná Alice, jak jsem jen mohl být tak slepý? Milovala ho, a on o tom nevěděl. Neměl u sebe už ani Amíru, jejich společné dítě. Zapudil ji, když se vydala k Hasanovi, aby zachránila rodinu. Ve svém zoufalství se neobrátila na něj, na svého otce. Neměla v něj důvěru, protože byl už tenkrát zlomený člověk. Kolikrát už se Ibráhím rozhodl, že Amíře napíše a poprosí ji, aby se vrátila domů. Ale nikdy nenašel vhodná slova. Odpusť mi, Amíro, ať jsi kdekoliv.

Největším zklamáním však musel být pro svého otce. Alí Rašíd má jediného vnuka: Omara, dítě své dcery Nafísy. Jistě, díky Omarovi a Tahíje má i pravnuky, ale jeho syn mu mužské potomky nedal. Zplodil jen samé dcery. Ibráhíma tížily i další problémy. Majetek Rašídů se tenčil. Egyptská bavlna, kdysi nazývaná bílé zlato, vyklidila své pozice na světovém trhu. Odborníci předpovídali totální zhroucení egyptského bavlnářského průmyslu. Ibráhím tak měl jen poměrně skrovné příjmy, ale jeho závazky vůči rodině neustále rostly. Když překročil práh velkých dvoukřídlých dveří, dovezených před více než sto lety z Indie, rozhlédl se po vstupní hale s mramorovou podlahou a impozantními mosaznými lustry, jako kdyby ji viděl poprvé. Nikdy si neuvědomil, jak je dům vlastně veliký. Široké schodiště se v prvním poschodí větvilo - jedny schody vedly do mužského křídla, druhé do ženského. Ibráhíma to přivedlo na jistou myšlenku. “Tady jsi, synu,” řekla Chadídža a sešla ze schodů, aby ho přivítala. Na svůj věk to byla pořád krásná žena, která stejně jako kdysi energicky a rozhodně velela rozvětvené rodině. Rty měla pečlivě nalíčené, bílé vlasy sčesané dozadu a po francouzském způsobu sepnuté diamantovými sponkami do uzlu. “Matko, chtěl bych tě požádat o laskavost,” řekl Ibráhím, když se s ní objal.

Chadídža se zasmála. “Mezi matkou a synem nic takového neexistuje. Udělám všechno, oč mě požádáš, protože to tak chce mé srdce.” “Najdi mi ženu. Musím mít syna.”

Chadídža na něj upřela vážný pohled. “Zapomněl jsi snad na neštěstí, které jsi na rodinu přivolal, když jsi přijal za vlastního Zakarju?” “Nějaká jiná žena mi určitě dá zákonného dědice,” odpověděl Ibráhím klidně. Nechtělo se mu mluvit o Zakarjovi, který přes veškeré pátrání beze stopy zmizel. “Vládneš jistými schopnostmi, matko. Najdi mi ženu, která mi dá syny.” “Bůh odmění toho, kdo je trpělivý. Hoda čeká dítě. Vyčkejme. Nesmíme se ukvapit.” Ibráhím vzal Chadídžu za ruce. “Matko, ty víš, že si tě vážím a ctím tě, ale tentokrát chci, abys to nechala na mně.” Když se nedočkal odpovědi, dodal: “Odpusť, že ti to říkám, ale nejednáš vždycky správně.” “Co tím myslíš?”

“Tu záležitost s Jasmínou. Nenapadlo tě někdy, jak by se asi její život vyvíjel, kdybys ji tenkrát nezavedla k té mas-tičkářce?” “Já jsem na to nezapomněla, synu. Jsem stejně jako ty přesvědčená, že nebýt toho nešťastného zákroku, byla by dnes Jasmína šťastně vdaná a měla houf dětí. Můžeš mi věřit, že toho trpce lituji.” “Žena potřebuje muže, matko. A mladá dívka by neměla vyrůstat v nočních klubech a filmových ateliérech. Zénab by měla dostat pořádnou výchovu. Potřebuje otce. Cítím se za Jasmínu i Zénab odpovědný. Prosím, pomoz mi pro Jasmínu najít muže.” “Je čas na večerní modlitbu,” řekla Chadídža tiše. “Ujmeš se čtení z koránu, synu? Potřebuji být chvíli sama.” Vyšla na střechu a zadívala se do zapadajícího slunce. Kopule a minarety jako by se ještě chvilku toužily skvít v oranžové záři, dřív než je pohltí noc. Čas plynul odměřován věčným rytmem nebeských těles, ale tajemství Chadídžina života zůstávalo stále neodhalené. Čeho špatného se kdy dopustila? Když zaznělo svolávání k modlitbě, rozvinula Chadídža na zem modlitební kobereček a započala modlitbu. Alláhu akbar. Bůh je převeliký.

Její srdce však bylo naplněno něčím jiným než Bohem a také jejím myšlenky dlely jinde. Chadídža poklekla a čelem se dotkla koberečku. V uších jí pořád zněla Ibráhímova výtka. Její syn má pravdu. Musí se pokusit zajistit Jasmíne šťastnou budoucnost, která jí až dosud zůstávala odepřená. Ašhadu anna lá iláha illá Iláh. Vyznávám, že není boha kromě Boha. Ibráhímovu utkvělou představu, že musí mít syna, Chadídža nesdílela. Proč by vlastně měla za každou cenu zůstat zachovaná otcovská linie? Byly tu dcery, vnučky, pravnučky - copak na všech těch krásných dívkách a ženách není dost? Proč? Proč má chlapec o tolik větší váhu? Ašhadu anna Muhammadan rasúlii Iláh. Vyznávám, že Muhammad je posel boží. Chadídža si poprvé v životě položila otázku, proč dědictví rodu pokračuje po linii mužských potomků, ačkoliv jistá je jen matka. Znala nejeden případ, kdy muž neměl tušení, že není otcem svého dítěte. Kolik lží, podvodů a nedorozumění si to už za celá dlouhá staletí vyžádalo, pomyslela si. A to všechno jen proto, že jméno rodu se nedědí po ženské linii. Je to správné, když otcovství se v nejlepším případě opírá o pouhý předpoklad? Alláh! Alláh!

Kdyby tomu tak nebylo, mohla si Amíra ponechat svou dcerušku. Byla by přivítána na svět s velkou slávou. Vyrůstala by u své skutečné matky, a rodina by byla stále pohromadě. Chadídža se až lekla svých vlastních myšlenek. Přiměla se zopakovat modlitbu, ačkoliv muezzinové již umlkli. Lá iláha illá Iláh.

Brzy však už měla hlavu zase plnou Ibráhímovy žádosti, aby našla ženu pro něj a muže pro Jasmínu. U Jasmíny právě odpočívala Dahíba s Hakímem, protože Dahíba odmítla nechat svého muže převézt do nemocnice, byť i do soukromé. Policii se podařilo dav rychle rozehnat a Hakíma mohl v Jasmínině šatně prohlédnout přivolaný lékař. Režisér vyvázl jen s šokem, měl však silné bolesti, a tak ho obě ženy spěšně odvezly do Jasmínina bytu u Nilu, protože věřily, že tady bude před rozvášněnými fanatiky v bezpečí. Jasmína bydlela v osmnáctém patře vysoko nad káhir-

skými střechami. Z bytu byl nádherný výhled na město, na řeku a na pyramidy rýsující se v dáli. Jasmínin “ráj” sestával z dvanácti pokojů, které byly nákladně, ale přitom účelně zařízené. O její i Zénabino pohodlí v závětří domova pečovalo početné služebnictvo. Hakím odpočíval na polstrovaném lehátku. U nohou mu leželo osvětlené město, na obloze zářily hvězdy. “Strýčku, měla jsem o tebe takový strach. Myslela jsem, že tě oběsí!” Jasmína se pořád ještě celá třásla. Hakím ji pohladil po ruce, nepodařilo se mu však vypravit ze sebe ani hlásku. Kolem krku se mu táhla rudá rýha, kterou do kůže zařízl provaz. “Proč pro všechno na světě chtějí zabít člověka, jako jsi ty? Křesťané jsou krvelačná cháska! Uctívají člověka, který byl přibitý na kříž. Zjevně jim dělá potěšení, když lidé trpí a jsou mučeni! Nenávidím je za to, co ti udělali!” Služebná přinesla podnos s čajem a zákusky. Dahíba, která znala Hakímovu slabost pro Dallas, zapnula televizi. Tomuto pravidelnému čtvrtečnímu pořadu, který byl pro celou Káhiru událostí týdne, předcházely zprávy a reklamy. Byl mu tak vyhrazen nejatraktivnější vysílací čas s vysokou sledovaností. Dahíba listovala večerníky, jestli v nich najde zprávu o dramatických událostech před muzeem. “Tady, tady to je… Násilnosti mají na svědomí studenti a příslušníci koptské církve. Neví se však, kdo je k tomu vyprovokoval.” “Strýček Hakím žádnému Koptoví v životě nezkřivil vlásek!” rozhořčovala se Jasmína. “Můj Bože!” vyhrkla vtom Dahíba.

“Co se děje?”

“Tady, podívej, to je jeden z těch malých intelektuálních plátků,” řekla a podala Jasmíne noviny. “Přečti si tohle,” ukázala na úvodník. “Muži nás chtějí ovládat, protože se nás bojí. Nenávidí nás, protože po nás touží,” četla Jasmína. Zvedla hlavu od novin. “Bismilláhi! To je přece citace z mého doslovu k tvojí knížce,” řekla. Začala nahlas předčítat věty, které napsala před deseti lety: “Naše sexualita je ohrožením jejich mužství. Proto nám přiznávají jen tři možnosti, jak být počestné: jako panna, jako manželka a jako žena po přechodu. Všechno ostatní je nám zapovězeno. Když má neprovdaná žena milence, je považována za děvku. Když odmítá dvoření mužů, obviňují ji

z lesbických sklonů, protože muž není pro samou pýchu schopný odpustit jí svou porážku. Je v samé podstatě muže, že potlačuje to, co ho ohrožuje nebo naplňuje obavami.” Hakím si opatrně odkašlal. “Proč jen na mě Bůh seslal trest v podobě tak inteligentních žen!” vypravil ze sebe. “To je doslovná citace tvých slov,” řekla Dahíba. “Uvádějí tě jako autorku?” “Ne,” odpověděla Jasmína. Když si přečetla jméno vydavatele, zazdálo se jí povědomé. “Jákob Mansúr…” “A, Mansúr,” řekl Hakím chraplavě, tvář staženou bolestí. “Už jsem o něm slyšel. Byl před časem zavřený, protože otiskl jakýsi proizraelský článek.” “Žid.” Dahíba zamyšleně potřásla hlavou. “Židé to dneska nemají v Egyptě lehké.” “Židé…” Hakím se rozkašlal “…jsou prakticky jediní, kteří neusilují o můj život.” Jasmína svraštila čelo. Odkud to jméno zná? Vtom se rozpomněla. Vyšla z místnosti a za chvilku se vrátila s jednou ze svých krabic, v nichž schovávala všechno možné. Chvilku se probírala jejím obsahem a pak vytáhla zažloutlý výstřižek z novin. Byl to chvalozpěv na její taneční umění z listopadu . Slova “gazela” a “motýl” byla vysázená tučně. Autorem nadšené kritiky byl Jákob Mansúr. “Bismilláhi!” Jasmína nevěřícně zakroutila hlavou. “Je to on! Co ho jen přimělo otisknout moji esej?” “K tomu je zapotřebí odvaha,” poznamenala Dahíba.

Jasmína se podívala na hodinky. “Kde sídlí redakce těch novin?” Hakím opatrně polkl doušek čaje. “V jedné uličce za třídou Al-Bustán… nedaleko obchodní komory,” řekl sotva slyšitelně. “Ty tam chceš jít teď hned?” zeptala se Dahíba.

“Řeknu Radvánovi, aby mě doprovodil. Neboj se, nic se mi nestane, in šá alláh.” Redakce Mansúrových novin nebyla rozhodně nijak okázalá. Tvořily ji dvě maličké místnosti, v nichž nebylo k hnutí. Jen tak tak že se člověk protáhl mezi psacími stoly. Okno vedoucí do ulice bylo vysypané a vyspravené lepenkou. Naproti přes ulici měl krám obchodník s koberci. Jasmína požádala Radvána, aby na ni počkal venku, a vzala za kliku. Když vstoupila do místnosti, kde dva muži

bušili do psacích strojů a mladá žena se probírala písemnostmi uloženými v regálu, všichni tři zdvihli hlavu od své práce a překvapeně se na ni podívali. “Al-hamdu lilláh!” zvolala žena a okamžitě se k Jasmíne rozběhla se židlí a vyzvala ji, aby se posadila. “Bůh ti dej mír a štěstí, sajjido. Je pro nás velkou ctí, že jsi k nám zavítala!” Pak přes rameno křikla směrem do chodby, která byla oddělená závěsem: ” Azízi! Doběhni k Šafíkovi a přines čaj!” “Boží slitování a požehnání vám všem,” odpověděla Jasmína. “Ráda bych mluvila s Jákobem Mansúrem. Je tady?” Jeden z mužů se zdvihl ze svého místa a uklonil se. Mohlo mu být tak kolem čtyřiceti, byl mírně obtioustlý, měl silně prořídlé vlasy, brýle ve zlatých obroučkách a na sobě košili s utrženým knoflíkem. Při pohledu na něj si Jasmína vzpomněla na Misrachiovy. Ano, v Káhiře už žilo jen málo Židů. “Tvoje návštěva nás naplňuje radostí,” řekl s úsměvem.

“Těší mě, že tě poznávám, sajjide Jákobe Mansúre.”

“Víš o tom, že jsem psal o tvých vystoupeních už před čtrnácti lety? Bylo mi tehdy třicet a považoval jsem tě za největší tanečnici na světě.” Podíval se po Radvánovi stojícím přede dveřmi a o něco tišeji dodal: “A řekl bych, že jí jsi pořád.” Také Jasmína se ohlédla po svém strážci. Doufala jen, že neslyšel Mansúrův kompliment. Mnohem méně troufalá slova už ho přiměla k tomu, aby hájil čest své paní za pomoci pěstí. Ze dveří redakce vyběhl mladík a o chvilku později už byl zase zpátky s podnosem, na němž stály dvě sklenice mátového čaje. Jasmína potlačila svou dychtivost dozvědět se, proč Mansúr uveřejnil její esej, a tak jak jí velela pravidla slušného chování, vyměnila si s ním pár slov o počasí. Teprve pak konečně sáhla do kabelky pro noviny s Mansúrovým úvodníkem. “Odkud máš ten text?” zeptala se. “Z knihy tvojí tety,” odpověděl novinář. “Vím, že jsi ho psala ty. Považuji tvoje myšlenky za tak závažné, že jsem se rozhodl je otisknout. Třeba přece jen někoho přimějou, aby se trochu zamyslel…” “Ale ta kniha je v Egyptě zakázaná! Copak ty to nevíš?”

Mansúr vytáhl zásuvku psacího stolu a vyndal z ní jakousi knížku. Byla to Odsouzená žena.

Jasmína jen zalapala po dechu. “Jestli u tebe tu knížku najdou, můžou tě zavřít!” Novinář se pousmál. Posadil si brýle na čelo a promnul si kořen nosu. “Prezident Sádát prohlašuje, že chce nastolit demokracii a že všem zaručuje svobodu projevu. Neuškodí vzít ho tu a tam za slovo.” Jasmína byla udivená Mansúrovou otevřeností vůči ženě, kterou nezná. Tento břitký a neohrožený novinář jako ironií osudu působil spíš jemně a laskavě. Vzhledem k jeho kontroverzním článkům Jasmína očekávala, že to bude temperamentní, možná dokonce fanatický typ. “Ale vystavuješ se tak značnému riziku,” řekla. “Jednou jsem slyšel projev Indiry Gándhíové. Říkala v něm, že je sice pravda, že žena občas zajde trochu daleko. Aleje to jediná možnost, jak může dosáhnout, aby jí popřáli sluchu.” “Neuvedl jsi moje jméno.”

“Nechtěl jsem tě dostat do potíží. Extremisté…” ukázal na vytlučené okno. “Především od mladších přívrženců Muslimského bratrstva, těch fanatiků v bílých galábíjích, by se člověk mohl nadít ledačehos, kdyby věděli, že to psala žena, Já ale nejsem muslim. Proto pro ně nejsem tak důležitý jako člověk vašeho vyznání. Tímhle způsobem se dají tvoje myšlenky šířit, aby se o nich mohla vést diskuse, a tobě samotné nic nehrozí.” Znovu se usmál a upřel na ni své hnědé oči. Jasmíne se rozlilo teplo kolem srdce. Tak mile a láskyplně se na ni ještě nikdy nikdo nepodíval. Z hlubin paměti se jí vynořil cenzor, do něhož se zamilovala jako sedmnáctiletá dívka. Zdalipak je Jákob Mansúr ženatý?

Amy vystoupila z autobusu. Nezamířila hned k domovu, ale zůstala stát na stanici. V hlavě měla zmatek. Jak to má Gregovi říct? Přišlo to jako blesk z čistého nebe. Bude z toho určitě celý pryč. Právě když odemykala dveře bytu, dopadly na zem první kapky. Byl listopad a dny se krátily. Gregjako obyčejně nebyl sám. Amy s ulehčením konstatovala, že jsou tu jen samí muži. Gregovi kamarádi s sebou někdy přivedli i své manželky a přítelkyně. Amy pak neustále pronásledoval pocit, že by je měla odvést do kuchyně a nechat muže v obývacím pokoji o samotě. Byl to dáv-

ný návyk, kterého se nedokázala zbavit. Pokud ženy chtěly zůstat pohromadě s muži, musela se chtě nechtě připojit, ale nikdy se necítila dobře. Jednou o tom mluvila s Ráchel, která už dokončila studia a měla svou praxi ve Valley, a ta jí tehdy řekla: “Pro pána, Amy, jsi přece vzdělaná žena, ještě ke všemu lékařka! Musíš konečně pochopit, že máme rovnoprávnost. Díky Bohu, že tyhle nesmyslné hrátky na dominantní muže a utlačené ženušky jsou už dneska pasé.” Greg tu seděl v obklopení svých kolegů z antropologic-kého ústavu, kteří měli stejně jako on před zkouškami a stejně jako on byli svým založením věční studenti. Když uviděl Amy, rozzářil se. Amy odložila svou doktorskou brašnu vedle telefonu, zamířila do kuchyně, shodila ze sebe bílý plášť a postavila vodu na kávu. Při pohledu na rudé a bílé karafiáty na stole se smutně pousmála. To je celý Greg, dobrák od kosti! Každý rok jí přinesl karafiáty jako upomínku na výročí smrti její matky. Amy si každý rok přála, aby to nedělal, a nakonec ji to přece potěšilo. Greg, dobrák od kosti… Amy si povzdechla. Jiskřička lásky nikdy nevzplanula. Nemilovala ho. Amy sáhla po hromádce pošty. Byly tu účty, pozvánka na seminář, nabídky ze dvou nemocnic, prosba o sponzorský příspěvek univerzitě a pohled od Ráchel z Floridy. Z Egypta nic. Před sedmi lety se na její adresu vrátil dopis, který napsala své matce, s pár řádky od Jasmíny: “Tvoje drahá matka je mrtvá. Kéž ji Bůh přijal k sobě. Přišla o život při automobilové nehodě.” Jako P. S. Jasmína připsala, že Zakarja odešel hledat kuchařku Sáru, která zmizela z Rajské ulice. Smrt její matky přetrhla poslední pouto, které Amy pojilo s Rašídy. S tím, že by se v rodině našel někdo, kdo by Muhammada nenechal zapomenout na jeho matku, nemohla počítat. Bylo jí jasné, že v Rajské ulici už o ní nikdy nepadne ani zmínka a že z rodinných alb zmizely její fotografie. Po smrti Alice jako by pro Muhammada zemřela i jeho matka. Letos na jaře, po dlouhých šesti a půl letech odmlky, jí Jasmína poslala snímek z oslavy Muhammadovy maturity, který zachycoval neobyčejně sympatického mladíka s velkýma zasněnýma očima. Muhammad se neusmíval, jako

kdyby nechtěl dopustit, aby kamera odhalila, jak je zranitelný. Za celých třináct let, které uplynuly od Amyina odjezdu z Egypta, jí její syn nenapsal jedinou řádku. Ke své velké radosti objevila Amy v poště balíček. Byl od Declana Connora a obsahoval autorský výtisk reedice Povolám lékaře jako poslání. Declan připojil fotografii, na které byl se svou ženou a synem, a dopis, v němž psal, že boj, který v Malajsii svádí s malárií, je v pravém slova smyslu vražedný. Jeho slova zněla přátelsky, nijak však nenasvědčovala tomu, že mezi ním a Amy kdysi byl hlubší vztah. Amy ho od té doby neviděla, ale tu a tam se naskytla příležitost oživit vzájemné kontakty. Kuchyňské dveře se otevřely a Amy zahlédla, že v televizi ukazují americké rukojmí, kteří byli propuštěni z íránského zajetí. “Ahoj,” řekl Greg a dal jí pusu. “Jak ses měla v práci?” Amy byla unavená. Jako mladá lékařka v dětské nemocnici mívala dlouhé, vyčerpávající služby. Její práce ji však přesto bavila. Přebírala od maminek péči o jejich nemocné děti a to jí pomáhalo alespoň na chvíli odpoutat myšlenky od svého svna. kterého nesměla vidět. Vzala Grega kolem pasu a řekla: “Díky za květiny. Jsou překrásné.” Greg ji k sobě přitiskl. “Přišli za mnou kluci. Doufám, že ti to nevadí. Kujeme totiž plány.” Amy, s hlavou na jeho rameni, přikývla. Greg věčně dělal nějaké plány, které se jen málokdy uskutečnily. Amy mu už dávno přestala radit, jak dotáhnout dizertaci do vítězného konce. “To je v pořádku,” zamumlala, “Musím se ještě vrátit na kliniku. Chtěla jsem se jen osprchovat a převléct. Vezmu si auto.” Greg zamířil k ledničce a vyndal si plechovku piva. “Jsem rád, že jsi přišla. Mám pro tebe novinu,” řekl. Amy se na něj podívala. “To je ale náhoda. Já taky.”

Greg otevřel plechovku a napil se. Jaká ironie osudu, pomyslela si Amy s pohledem upřeným na knížku. Jednoho muže jsem si vzala a do druhého se zamilovala. Trvalo to už sedm let - za toho prvního muže byla pořád provdaná a toho druhého pořád milovala. Měla Grega ráda. Jejich vztah byl tak přirozený a nekonfliktní, že se spo-

lu občas i milovali. Amy si to vysvětlovala elementární potřebou lidské blízkosti. Žádná velká vášeň v tom nebyla. Amy nikdy nepocítila vzrušení, které se jí před lety zmocňovalo, když se na ni byť jen podíval nebo usmál Declan. Jak svého času přiznala kamarádce Ráchel, její manželství bylo založené na vzájemném respektu, nikoliv na lásce. Ráchel zastávala názor, že přesně to je ten pravý model manželského soužití dvou rovnoprávných bytostí, oproštěný od všech těch zpozdilých očekávání a zklamání, která zatěžují většinu vztahů. Ale Amy toužila po klasickém staro-módním manželství a záviděla Sybil Connorové. “Čekám dítě,” řekla.

Greg se zakuckal. “Propána!” vypravil ze sebe mezi jednotlivými záchvaty kašle. “Tys to ale vzala zostra!” “Je mi líto. Jak jinak ti to mám říct?” Zkoumavě se na něj zadívala. “Jsi rád?” “Rád? To nevím, zatím mi z toho jde hlava kolem. Jak se to přihodilo?” “Víš přece, že jsem přestala brát pilulky, protože mě neustále bolela hlava.” “Ano, to jistě, ale jsou přece i jiné… chci říct, kdy to bylo…?” “Po večírku o svátku práce.”

To bylo naposled, co spolu spali. Gregovi kamarádi tehdy pekli hamburgery a steaky a on vypil spoustu piva. Když se vrátili domů, dostal neodbytnou chuť se s Amy pomilovat. “Tedy, no…” Znovu ji objal. “Je to samozřejmě fantastické. Vím, jak máš ráda děti. Já jen, že jsme o tom nikdy nemluvili.” Pustil ji a o pár kroků ustoupil. “To budeš muset nechat zaměstnání? Z čeho pak budeme platit činži?” Závěrečné zkoušky i praxe spolkly spoustu peněz, takže Amy byla nucena prodat dům v Anglii. Žila už sedm let s mužem, který nepracoval. S tím, co vydělávala na klinice, jen tak tak že vyšli. Amyino těhotenství představovalo hrozbu pro jejich finanční situaci. Amy se v tom “rovnoprávném” vztahu náhle necítila ani trochu svobodná. Přesto se pokusila, aby její další slova vyzněla mile: “Teď je s vyděláváním řada na tobě. Už zanedlouho se budeš muset začít starat o rodinu.” Greg přistoupil k oknu. Díval se do deště a pomalu upíjel pivo. “To já nemůžu, Amy. Chci říct,potřebuju se nejdřív

postavit na vlastní nohy, a pak teprve můžu pomýšlet na rodinu. Vždyť já ani nevím, kdo jsem a co vlastně chci.” “Je ti sedmatřicet.”

Zasmál se. “To je legrační, přesně tak starý byl můj otec, když matce udělal dítě. Zvláštní náhoda, co?” Otočil se k ní a s vážným výrazem řekl: “Amy, mám-li být upřímný, nechci, aby nějaké dítě vyrůstalo jako já… po internátech, bez rodičů.” Amy zavřela oči. Egypťan by na takovou zprávu reagoval úplně jinak. I kdyby matku dítěte nemiloval, ono samo by pro něj znamenalo strašně moc. “Co tedy navrhuješ?” zeptala se. Párkrát otočil prázdnou plechovkou v ruce a pak ji hodil do koše. Amy sklonila hlavu. “A jakou novinku máš ty?”

“Rozhodli jsme se s kamarády podniknout expedici do Keni. Roger by chtěl napsat něco o Masajích…” “Aha,” řekla Amy. Loni to byla Austrálie a rok předtím Ohňová země. Ani v jednom případě z toho nic nebylo. Možná že letos opravdu vyrazí. Bylo jí to jedno. “Musím na kliniku,” řekla. “Kde jsou klíčky od auta?”

“Dneska ráno jsem odvezl auto do servisu. Přece jsem ti to říkal.” “Ano, už si vzpomínám. V pět mělo být hotové. Vyzvedl jsi ho?” “Myslel jsem, že se pro něj stavíš ty, tak jako vždycky - já ho tam odvezu a na tobě je ho vyzvednout.” Ano, pomyslela si Amy, absolutní rovnoprávnost. Když už, tak už. “Co se dá dělat, pojedu holt autobusem.” “Amy,” řekl Greg rozpačitě a přešlápl z nohy na nohu. “Já prostě nevím, co bych ti měl říct…” Amy vstala a vykročila ke dveřím. “Promluvíme si o tom později. Musím už jít, abych to stihla do servisu, než zavřou.” Když Amy najela na pacifickou pobřežní silnici, zabubno-val na přední okénko prudký déšť. Zapnula stěrače na nejvyšší rychlost a znovu začala přemýšlet o Gregovi. Celou tu dobu, co byli spolu, se snažila dostat pod jeho ochranný krunýř, proniknout hlouběji do jeho nitra. A když se jí to konečně podařilo, musela si ke svému překvapení přiznat, že tam není nic. Pod slupkou nenuceného přátelského chování, které jí zpočátku bylo tak milé, nenašla vůbec nic.

Naprosto se mu podvolila, i pokud šlo o sex, ale i ten Greg jako ostatně všechno, co dělal, podřizoval stereotypním mechanismům, z nichž se neuměl nebo nechtěl vymanit - to nedokázala odhadnout. Amy už měla možnost poznat jeho matku. Doktorka Mary van Kerková se u nich zastavila při mezipřistání letadla, kterým se přesunovala od vykopávek v Indii k vykopávkám v Austrálii. Před Amy stanula žena tvrdá jako kámen, který celý život kopala. Mezi matkou a synem neexistovalo žádné pouto. Byli si tak cizí, jako by ani nebyli příbuzní. Amy Grega zcela mimovolně poměřovala egyptskými muži. Vybavovala se jí jejich přirozenost a radost ze života, jejich nevázaný humor. Platili za vášnivé a něžné milence. Ženě, kterou milovali, byli ochotni snést modré z nebe. V Egyptě muži bez zábran plakali na veřejnosti, v přemíře citů se objímali a z plna hrdla smáli. Bylo pro ně věcí cti postarat se o dítě, cítili až sebezničující odpovědnost za rodinu. Amy si přiložila ruku na břicho. První šok už odezněl a ona si ke svému překvapení uvědomila, že je šťastná. Už dlouho, přesněji řečeno od té doby, co čekala své první dítě, se necítila tak dobře. Třeba to tentokrát bude holčička, pomyslela si, a poddala se své tiché radosti. Dám jí jméno Áj-ša, podle nejmilejší Prorokovy ženy. Jestli Greg odjede do Keni, najdu způsob, jak svou dceru vychovat sama. Právě se chystala zapnout autorádio, když uslyšela jakousi dutou ránu. V příštím okamžiku se vůz ostře vychýlil z jízdní dráhy směrem vpravo a stal se téměř neovladatelným. Amy sešlápla brzdu a s napětím čekala, dokud se nezastavil na štěrkovém okraji silnice. Protože neměla deštník, přidržela si nad hlavou noviny a vystoupila. Pravé přední kolo bylo prázdné. Amy vztekle nakopla pneumatiku a pak se s prosbou v očích obrátila do vozovky. V tom lijáku však nikdo nejevil ochotu zastavit. Pokud chtěla dorazit do nemocnice jakžtakž včas, nezbylo jí, než aby se pustila do výměny kola sama. Zatímco zoufale zápolila s heverem a pokoušela se zdvihnout vůz, zmocňovala se jí zuřivost. Ten krám je nejspíš rozbitý! Páka se ani nehnula. Cloumala s ní oběma rukama, dupala na ni, ale všechno marné. V duchu proklínala Grega, Hasana a celé mužské pokolení. Jde jim jen o vlastní uspokojení, a aby ho dosáhli, neváhají ženu bezohledně zneužít, vztekala se a po tvářích jí stékaly slzy, které se mísily s potůčky deště. Zlostí bez sebe skočila na zvedák, uklouzla a zády padla na mokrý asfalt. “Bože!” vykřikla, když ucítila, jak jí tělem projela bodavá bolest. Amy už celé hodiny upírala oči z okna nemocničního pokoje. Venku se mezitím setmělo a ve skle se odráželo světlo žárovky visící nad její postelí i přitlumených lamp v chodbě, jejichž svit sem dopadal otevřenými dveřmi. Dorazila do nemocnice včas, ale jako pacientka v sanitce, již přivolal motocyklista, který u ní zastavil, aby jí pomohl. Musela se okamžitě podrobit operaci, která však nemohla zachránit nenarozené dítě. Když se Amy probrala z narkózy, rozprostřelo se před ní nekonečné moře času, kdy mohla přemýšlet o celém svém dosavadním životě. Uvědomila si, že navzdory plavým vlasům, modrým očím a kultivované anglické výslovnosti - to vše jako by bylo převlekem, jenž jí měl pomoct jednou provždy se rozloučit s minulostí - v ní dřímaly síly, které byly utvářeny celými stoletími islámské kultury. Veškeré úsilí její anglické matky nemohlo vymazat Chadídžino dědictví. A byť ji i zákony islámu odsoudily do vyhnanství, svým srdcem Amy patřila na Východ, ne na Západ. Poslouchala, jak na okno bubnuje déšť, a čekala, až se její rány zacelí. Jak může mrtvý člověk cítit takovou bolest? Její myšlenky, dosud spíše útržkovité a mlhavé, se pozvolna skládaly do jasného přesvědčení: Muž a žena mají každý svou roli. Obě pohlaví by se měla těšit stejné vážnosti a úctě, ale jejich úloha v životě je rozdílná. Povinností ženy je pečovat o rodinu a o domov, úkolem muže je pracovat, vydělávat na živobytí a ochraňovat rodinu. Amy z toho vyplynul jednoznačný závěr: emancipace znamená vůli převzít odpovědnost - ze strany obou pohlaví. Amy nechtěla být jako muž, netoužila vést život muže. Chtěla být matkou, která se stará o své potomky. Jako lékařka pečovala o pacienty, jako žena a matka potřebovala muže, který by pečoval o ni. Když se vedle jejího lůžka objevil Greg s kyticí, v očích provinilý výraz, Amy zjistila, že veškerá její zlost vyprchala. Byl to pro ni cizinec. O lásce mezi nimi nemohla být řeč.

Dlouho mlčky seděl na okraji jejího lůžka, neschopný slova. “Je mi líto, žes o to dítě přišla,” zamumlal konečně. “Nemělo se narodit. Je to vůle boží.” Utěšovalo ji vědomí, že všechno je předem určeno osudem. Islám znamená podřízení se boží vůli, rozpomněla se náhle a v jejím nitru se rozhostil mír. Greg si bezradně okusoval nehty. “To s tím dítětem jsi přece nevěděla dlouho.” Upřel na Amy prosebný pohled. “Myslím jako, že jsme na něj ještě ani nepořídili žádné věci a tak. Ještě jsme ani neměli čas to všechno probrat…” Měl slzy na krajíčku. Amy neušlo, že se topí v rozpacích. Cítil se provinile a toužil po odpuštění, aniž by ovšem přesně věděl, co by mu vlastně mělo být odpuštěno. Amy pochopila, že na jeho životě spočívá tíha a že ji mlčky prosí, aby ho té tíhy zbavila. Kdo jiný by pro to mohl mít větší porozumění než ona. “My dva jsme se vzali z jistého důvodu. Vzpomínáš si ještě? Nebrali jsme se, protože bychom jeden druhého milovali nebo chtěli založit rodinu. Chtěli jsme zabránit tomu, aby mě vyhostili z Ameriky. To se nám podařilo. Teď se situace změnila, a neštěstí, které se přihodilo, je božím znamením, že přišel čas se rozejít.” Greg se pokusil vyjádřit svůj nesouhlas, jeho slova však nezněla příliš přesvědčivě. “Myslím, že mi není předurčeno ani mít děti, ani žít v manželství, protože Bůh mi mé děti vzal. Nevím, co mi život ještě přinese. Ale odevzdávám se do rukou Boha. On mi ukáže, jakou cestou se mám vydat, in šá alláh.” “Rozumím, Amy,” zamumlal Greg. “Jakmile se uzdravíš a pustí tě z nemocnice, odstěhuju se. Byt patří tobě.” Vždycky patřil jen jí. Greg nebyl nic než host. “Ještě si o tom promluvíme, až mi bude lip. Teď jsem na to moc unavená.” Zaváhal. Zmatek, který cítil, ho ochromoval. Jako by ho přikoval k lůžku. Greg prostě nemohl pochopit, co se stalo. Dítě - jeho dítě - se nikdy nenarodí. Měl by snad něco cítit? Existují nějaká konkrétní slova, která by měl vyslovit? Pátral ve svém nitru po skrytém programu soucitu a pochopení. Jeho matka mu tyto city podle všeho zapomněla vštípit, když jim byl před mnoha lety přístupný. Namísto nich v sobě teď našel jen prázďnotu. Sklonil se nad Amy a políbil ji na čelo. “Tady jsou ty věci, co jsi chtěla přinést,” řekl.

Když se potichu vykradl z pokoje, otevřela Amy tašku. Navrchu ležela knížka Povolám lékaře jako poslání, kterou jí poslal Declan Connor z Malajsie. Otevřela ji a uvnitř našla vepsaná tato slova: Amy, až jednou budete marně hledat slova modlitby, vzpomeňte si na drobný sval nosu. Váš Declan. Amy se usmála. Pak znovu sáhla do tašky a vyndala z ní v kůži vázaný korán, který si s sebou přivezla z Egypta. Byl psaný arabsky a ona si v něm už dlouho nečetla. S úlevou ho otevřela.

. kapitola

Kdykoliv si vzpomněla na Jákoba, sevřelo se jí hrdlo. Přesněji řečeno se jí svíralo hrdlo při pomyšlení, že se do něj zamilovala a že by ji třeba i on mohl milovat. Jasmína se dlouho snažila se svými city bojovat. Hodiny a hodiny trávila přípravou svého představení, pilovala choreografii, vymýšlela kostýmy. Její dny byly tak nabité prací, že večer padla do postele polomrtvá únavou a okamžitě upadla do hlubokého bezesného spánku, v němž nebylo místo ani pro Jákoba Mansúra. Když se však ráno probudila, první její myšlenka pokaždé platila jemu. Vybavil se jí obraz skromného, mírně obtioustlého muže s brýlemi ve zlatých obroučkách a s prořídlými vlasy. A večer, když tančila v Hiltonu a s úsměvem přijímala ovace, rozhlížela se po publiku, dokud ho někde vzadu neobjevila. Nikdy nestál uprostřed nadšeného davu pod rozzářenými lustry, ale jeho oči ji nehybně sledovaly odkudsi z příšeří. Cítí ke mně totéž co já k němu? ptala se Jasmína sama sebe. Určitě mu nebyla lhostejná, protože proč by jinak pravidelně navštěvoval její představení? Ale doposud ani jednou nepřišel do zákulisí, nikdy jí neposlal květiny, tak jak to dělali ostatní muži, neházel na jeviště bankovky. Od jejich prvního setkání v redakci jeho novin s ním Jasmína neměla možnost vyměnit jedinou větu. Nic o něm nevěděla. Oblek dávno vyšlý z módy, který měl na sobě pokaždé, když ho zahlédla v hledišti, a skutečnost, že se jeho noviny držely nad vodou jedině díky finančním darům, svědčily o tom, že si nežije právě v přepychu. Nevěděla, jestli má ženu a děti. A ani se to netoužila dozvědět, protože se kojila nadějí, že její zamilovanost pomine. Proto se nesnažila cokoliv o něm zjistit. Jenže si musela přiznat, že její zamilovanost nepolevuje, ale naopak sílí.

Za celá dlouhá léta se Jasmína díky své železné vůli ubránila tomu, aby se zamilovala. V těch několika málo případech, kdy pocítila zájem o nějakého muže, její city pominuly, dřív než mohly přerůst v něco víc, než byla pouhá zvědavost. Jákobu Mansúrovi se však podařilo zbořit její obranný val. A Jasmína nevěděla, co má dělat. Rozum ji varoval, aby se v této politicky tak vypjaté době zamilovala do Žida. Před lety, dřív než vypukly konflikty s Izraelem, žili vedle sebe egyptští Židé a muslimové v míru a pokoji. Výmluvným dokladem jejich poklidného soužití byly přátelské sousedské vazby mezi Misrachiovými a Rašídovými. Ale po trojí potupné porážce, kterou Egypt od Izraele utrpěl, nebyli Egypťané vůči svým semitským bratřím dvakrát přátelsky naladění. Úzké, či dokonce příbuzenské vazby mezi příslušníky obou táborů byly pokládány za zavrženíhodné, stejně jako se dočkalo přísného odsudku, pokud si Žid chtěl vzít muslimku. Ale Jasmína nedokázala Jákoba Mansúra vypudit z hlavy. Milovala ho. Denně kupovala jeho noviny a četla jeho články. Obdivovala jeho vybroušený styl a odvahu, s níž se pouštěl do ožehavých témat. Jasně srozumitelnými slovy a za pomoci pádných argumentů vyzýval vládu k nezbytným reformám. Poukazoval na ty, kdo nesou odpovědnost, bez ohledu na případné represe uváděl konkrétní jména a pranýřoval konkrétní případy bezpráví. Kromě toho pravidelně psal obdiv-né kritiky jejích vystoupení, v nichž velebil její umění. Nadšenými slovy, která však nemohla být chápána jako urážka, psal o její kráse, vychvaloval její schopnosti a podrobně popisoval její taneční kreace. Neunikl mu sebemenší detail, což svědčilo o jeho mimořádném pozorovacím talentu. Dalo se z těchto chvalozpěvů vyčíst něco víc? Byly jeho kritiky znovu a znovu opakovaným vyznáním lásky? Nebo si to Jasmína všechno jen namlouvala? Kdo byl tento muž, který ji uchvacoval svými slovy, svým charakterem, svou skromností? Byla to, co cítila ve svém nitru, skutečně láska? Jak to měla poznat, když lásku nikdy neprožila? Byla by ráda požádala o radu umm, jenže znala neochvějnou zásadu své babičky: nejprve musí být svatba, láska pak přijde sama. Limuzína krokem popojížděla ucpanými ulicemi Káhiry. Vpředu vedle šoféra seděl Radván, Jasmínin osobní stráž-

ce. Jasmína vyhlížela přes kouřová skla ze zadního sedadla. Sama nad sebou žasla, protože byla nervózní jako školačka. Tréma před vystoupením, to bylo něco, co neznala, naopak se pokaždé těšila, až před diváky předstoupí se svým tancem. Teď však cítila srdce až v krku a tváře jíjen hořely, protože měla namířeno do redakce Mansúrových novin v uličce za třídou Al-Bustán. Trvalo jí tři hodiny, než se oblékla a upravila. Pro svou návštěvu měla pádný důvod. Jasmína potřásla hlavou. Je mi pětatřicet a ještě jsem neměla muže, vytanulo jí bezděky na mysli. Celá se třesu jako tenkrát coby malá holčička, když do Rajské ulice přišel Ha-san a já měla pocit, že samou láskou umřu. Hasan al-Sábir… Jeho vraha policie dosud neodhalila. Ten netvor znásilnil Amíru a zničil jí život. Hrůzná smrt nejspíš byla zaslouženou odplatou za jeho čin… Jasmína rychle zaplašila tíživé vzpomínky, protože vůz zastavil před velkou šedivou budovou, z níž ve skupinkách vycházely dívenky v modrých školních uniformách. Od té chvíle, co křesťané unesli muslimské děvčátko, Jasmína svou dcerku každý den osobně vyzvedávala ze školy. Zénab stála u vrat a loučila se s jakousi ryšavou dívkou. Až na nohu v ortopedickém postroji byla Zénab jako každá jiná dívka v jejím věku - mírně neohrabané stvoření s dvěma dlouhými copy, které se jí klimbaly na zádech. “Ahoj, mami!” zahlaholila, když přikulhala k vozu. Hbitě nastoupila a vlepila Jasmíne pusu. “S kým jsi to právě mluvila, zlatíčko?”

“To byla Angelina, moje nejlepší kamarádka! Představ si, že mě pozvala, abych k nim zítra přišla. Smím?” “Angelina? To je zvláštní jméno. Ona je cizinka?”

Zénab se zasmála. “Je to Egypťanka, mami. A je to jediná holka z celé školy, která je na mě hodná a neposmívá se mi.” Jasmínu bodlo u srdce. Milovala svou dcerku a trpěla spolu s ní. Čím starší Zénab byla, tím víc si uvědomovala důsledky svého postižení. Za dva měsíce jí mělo být patnáct. Za dva roky dokončí střední školu. A potom? Jakou budoucnost má před sebou? Jaký život čeká postiženou dívku? Zénab se určitě nikdy nevdá a neustále bude potřebovat někoho, kdo by nad ní držel ochrannou ruku. Hakím Raúf byl sice báječný strýček, ale pomalu stárnul. Zénab potřebuje otce, pomyslela si Jasmína.

“Mami?” ozvala se Zénab, když se limuzína zařadila do šňůry aut v ulici Al-Bustán a řidič, tak jako všichni egyptští řidiči, vyměnil brzdu za klakson. “Můžu zítra k Angelině?” “Kdebydlí?” “V Šubře.” Jasmína se zachmuřila. “To je čtvrť, kde žije hodně křesťanů. Mohlo by se ti tam něco stát.” “Co by se mi mělo stát? Angelina je křesťanka!” Jasmína se kousla do spodního rtu a zadívala se z okénka. Co na to má říct? Pokoušela se uchránit Zénab před nenávistí, která rozdělovala Káhiru do navzájem znepřátelených táborů. Od útoku na strýčka Hakíma Jasmína lépe chápala, odkud se taková nenávist bere. Co může cítit člověk, který zažije, jak bezdůvodně zabijí nebo mučí někoho z jeho blízkých? V bezpečí svého domova vysoko nad ká-hirskými střechami viděla v televizi hrůzostrašné záběry hořících mešit i zavražděných křesťanů. Byly to všechno oběti zášti, živené krvelačnými zákony msty. Od chvíle, kdy prezident Sádát vyzval patriarchu koptské církve Šenúdu k účasti na mírové konferenci a on striktně odmítl jakékoliv vyjednávání, platili křesťané za nesmiřitelné fanatiky a byla jim přičítána hlavní vina na krvavých srážkách. Všichni, Jasmínu nevyjímaje, tvrdili: “Oni chtějí vraždit!” Proto v posledních měsících vzrostla nedůvěra vůči křesťanům. “Byla bych radši, kdybys tam nechodila, holčičko,” řekla Jasmína a odhrnula Zénab vlasy z obličeje. “V dnešních dnech je to v Šubře pro muslimy příliš nebezpečné.” Přesně téhle odpovědi se Zénab obávala. Ale Angelina se určitě neurazí. Byla milá a veselá a měla ohromně pohledného bratra, který pro ni občas přišel do školy. “Ty nemáš křesťany ráda, viď, mami?” zeptala se dívka. Jasmína pečlivě vážila, jaká slova zvolit, protože nechtěla dceru zatěžovat svými předsudky. Jestli vůbec někdo, pak je to mladá generace, která může přispět k usmíření. Pokusila se proto Zénab vysvětlit svůj postoj. “Nejde tu o to, koho mám nebo nemám ráda, holčičko. Nepřátelská atmosféra a násilnosti jsou momentálně skutečnost, kterou musíme vzít na vědomí. Dokud se vláda ne-zasadí o urovnání sporů mezi muslimy a křesťany, neví nikdo dne ani hodiny. Proto nechci, aby ses kamarádila s Angelinou a vůbec s křesťany, pokud nepomine nebezpe-

čí, že z takového kamarádství vzejdou nějaké nepříjemnosti nebo ještě něco horšího. Rozumíš mi?” Když Jasmína viděla, jak sklíčeně se Zénab tváří, položila jí ruku kolem křehkých ramen a přitiskla ji k sobě. Chudáček Zénab! Kvůli své zmrzačené noze byla tak plachá a uzavřená, že se až dosud s žádnou ze spolužaček neskamarádila. Jasmína rozuměla dychtivosti, která se zrcadlila v dívčiných očích, její tiché touze po přátelství a uznání. V tom jsme si podobné, pomyslela si. Zénab prahne po přítelkyni, která je křesťanka, a já miluji Žida. “Víš co? Já si teď rychle něco vyřídím a pak si spolu zajdeme ke Groppimu a dáme si něco dobrého, co říkáš?” “Jú, to je skvělé!”

Zénab se však svým projevem nadšení jen pokusila zakrýt zklamání, které cítila. To přece nejde, aby pár ohavu kazilo život ostatním, říkala si v duchu. Chtěla za každou cenu jít k Angelině. Ačkoliv jí to matka právě výslovně zakázala, dívka už přemýšlela, jak to provést. Když o tom maminka nebude vědět, nemusí se strachovat, přesvědčovala sama sebe. Na začátku ulice šofér obratně vmanévroval s rozměrným vozem do mezery mezi stánkem prodavače faláfelu a károu s pomeranči, v níž byl zapražený osel. Jasmína se neměla k tomu, aby vystoupila. Dělám to kvůli Dahíbě, ujišťovala se v duchu. V kabelce měla nejnovější Dahíbin esej, který chtěla nabídnout Jákobu Mansúrovi k otištění. Přivedla mě sem jen touha po sociální spravedlnosti, říkala si. Chci pomoct svým utlačovaným sestrám.

Když se však naposledy podívala do zrcátka, jestli nemá rozmazaný make-up, a ucítila, jak jí tluče srdce, musela si přiznat, že ji k nabídce osobně Mansúrovi doručit Dahíbin článek vedly čistě osobní důvody. Radván jí otevřel dvířka auta. Lidé na ulici se zastavovali a zvědavě přihlíželi, jak Jasmína vystupuje. Požádala svého strážce, aby zůstal se Zénab ve voze. Radván se nespokojeně zamračil, ale nezbývalo mu nic jiného než poslechnout. Jasmíne bylo jasné, že se mu nezamlouvá, aby se bez doprovodu proplétala davem. Založil svalnaté paže, opřel se o vůz a bedlivě sledoval, jak si razí cestu lidskou masou. Jeho paní působila v této čtvrti obzvlášť nápadně. Byla to urostlá, elegantně oblečená žena v botách na vysokých podpatcích, s rudě nalíčenými rty a hustými černými vlasy volně sepnutými sponou. Žádný div, že na sebe poutala pozornost mužů i žen. V okně redakce pořád ještě zela díra vyspravená kartonem. Jasmína však s úlekem zjistila, že k ní přibyly dveře vyvrácené z pantů. Když vešla dovnitř, naskytl se jejím očím obraz zkázy. Psací stoly vypadaly, jako by na ně někdo vzal sekyru. Všude po zemi se válely papíry, polité červenou barvu. Jákoba Mansúra našla v zadní místnosti, kde třídil zmáčené písemnosti. “Bismilláhi!” vyhrkla Jasmína. “Díky Bohu, že se ti nic nestalo!” Zvedl hlavu. “Jasmína Rašídová!”

“Kdo to udělal? Křesťané?”

“Možná,” odpověděl Jákob s pokrčením ramen. “Obě strany by mě rády umlčely. A jak to tak vypadá, tentokrát se jim to alespoň na chvíli podařilo. Zničili nám všechny písemnosti, odnesli psací stroje, a co zbylo, to rozmlátili.” Jasmína cítila, jak v ní stoupá zlost. Napřed Hakím a teď i Jákob. V žádném případě nedovolí Zénab jít na návštěvu k Angelině a její křesťanské rodině. “Možná bys měl vydávání novin na nějakv čas zastavit.” řekla Jasmína ustaraně. “Mohl bys taky přijít o život. Musíš myslet na svou ženu a děti.” “Žádné děti nemám,” odpověděl s úsměvem. Podíval se na ni a posunul si brýle na nose, jako kdyby nemohl uvěřit svým očím. “Nejsem ženatý.” Jasmína rychle odvrátila pohled a předstírala, že si prohlíží portrét prezidenta Sádáta pověšený na zdi. Bismilláhi, pronesla v duchu. Cesty Páně jsou nevyzpytatelné! Nemyslela snad ještě cestou sem na to, že by Zénab potřebovala otce? Otočila se zpátky k Mansúrovi a všimla si, že mu chybí knoflík u límečku košile. Rozhodně to nebyl žádný z těch zazobaných obchodníků a saudských princů, kteří chodili na její představení, aby ji mohli obdivovat jako nějaký vzác-ný umělecký předmět. Mohla bych se za takového muže provdat?

Proč ne?

“Já to nevzdám,” řekl Mansúr. “Mám tuhle zemi rád. Egypt byl kdysi mocný. A může takový být zase.” Zamyšleně potřásl hlavou. “Kdybys měla nezvedené dítě. pokusila

by ses ho vychovat, viď? Nevzdala bys to, i kdyby se stavělo proti tobě, že mám pravdu?” Zvedl ze země židli a chystal se Jasmínu vyzvat, aby si sedla, vtom si však všiml, že jedna noha je ulomená, a tak židli zase pustil na zem. “Jsem novinář,” pokračoval a přitom se rozhlížel, kam by se vzácná návštěva mohla posadit. “Nějakou dobu jsem byl zaměstnaný ve velkých denících. Jenže mi tam diktovali, co mám psát. To nešlo dohromady s mým svědomím. Jsou věci, o kterých člověk nemůže mlčet.” Podíval se na ni, jak tu stojí v přitlumeném světle, které sem dopadalo z přední místnosti. “Určitě mi rozumíš. Ty a tvoje teta jste byly nuceny publikovat svoje myšlenky v Libanonu. Ale jako Egypťan chci svoje články publikovat v Egyptě.” Přes nepořádek, který panoval v maličké místnosti, Jasmína jako by každým pórem vnímala vzrušující, a přece tak uklidňující pocit tělesné blízkosti s tímto mužem. “I kdybys kvůli tomu měl riskovat život?” zeptala se.

“K čemu je mi život, když nemůžu zůstat věrný svému přesvědčení? Dokud budu vládnout perem a dokud se najde tiskař, který bude ochotný moje texty tisknout, budu to zkoušet pořád dál.” Jasmína přikývla. “Dobře, v tom případě ti chci pomoct. Říkal jsi, že redakce žije z peněz dárců. Postarám se, abyste zítra dostali nové psací stroje a stoly. Dostanete všechno, co potřebujete, aby tvoje noviny mohly zase vycházet. To ti slibuji.” Jejich pohledy se setkaly a hlučné uličky Starého města, které se vinuly kolem, jako by na chvíli ztichly. “Úplně jsem zapomněl na své dobré vychování,” řekl Mansúr tiše a usmál se na ni. “Pojď, pošlu pro čaj.” Napřáhl ruku a ukázal do chodby. “Půjdeme nahoru. Aspoň si budeme mít kam sednout, tam si to ti fanatici zatím do práce nevzali.” Jak natáhl ruku, vyhrnul se mu rukáv košile a odkryl zápěstí. “Máš na ruce modřinu!” zvolala Jasmína. Když se však podívala pozorněji, strnula. Nebyla to modřina, ale vytetovaný koptský kříž. Chadídža se v hloubi duše svému plánu stále vzpírala. Neměla však jinou volbu. Zajela rukou pod sloupeček pečlivě složeného bílého šatu připraveného na pouť do Mekky a vytáhla dřevěnou etuji vykládanou slonovinou a s nápisem Bůh je milosrdný na víku.

Bůh se hněval na Ibráhíma. Svědčila o tom výmluvná znamení: Hoda mu opět porodila dceru, již pátou, Fadíla potratila a Chadídža přes veškeré snahy nenašla ani vhodnou druhou manželku pro Ibráhíma, ani muže pro Jasmínu. Její syn byl tak zdeprimovaný. že si naprosto přestal věřit a budoucnost viděl v těch nejčernějších barvách. Aby rodinu finančně zajistil, chtěl rozdělit dům a jednu polovinu přebudovat na nájemní byty. Rodina se měla sestěhovat do druhé poloviny. Chadídža byla rozhodnutá nenechat to tak daleko dojít. Proto se taky chystala přivítat hosta, kterého požádala, aby ji navštívil. S povzdechem zavřela zásuvku s poutním šatem a s etují v ruce zamířila do pokoje vedle salonu. Místnost zařízená s vybraným vkusem sloužila k nerušenému přijímání návštěv, které neplatily celé rodině. Občerstvení přichystala Chadídža sama. Tato návštěva měla zůstat utajená. Zatímco očima přejížděla po mosazné konvici s kávou a podnosech s pečivem a čerstvým ovocem, uslyšela zvonek. O chvíli později už služebná přivedla do pokoje jejího hosta a vzápětí za sebou diskrétně zavřela dveře. Chadídža si Nabila el-Fahda nenápadně prohlížela. Byl to pohledný, elegantní padesátník s lehce prošedivělými černými vlasy a urostlou postavou, kterou ještě zdůrazňoval perfektně padnoucí oblek. Svým velkým nosem a výraznou bradou Chadídže připomínal prezidenta Násira. Určitě je bohatý, pomyslela si, možná dokonce velmi bohatý, a bezpochyby nemá žádné finanční starosti. “Mír s tebou, sajjide,” pronesla zdvořile a vyzvala ho, aby se posadil. “Tvoje návštěva je ctí pro můj dům.” “I s tebou buď mír a slitování a požehnání boží,” odpověděl Nabil el-Fahd. “Pocta je na mé straně, sajjido.” Chadídža se o Nabílu el-Fahdovi dozvěděla od ženy Abd el-Rahmána, která se o něm pochvalně zmiňovala v souvislosti s koupí starožitných křesel. Platil za jednoho z nejlepších káhirských znalců starožitností a byl odborníkem na vzácné a drahocenné šperky. Navíc měl pověst poctivého a důvěryhodného muže. Ve své zoufalé snaze zabránit tomu, aby byli nuceni vzdát se svého domu a pronajímat ho cizím lidem, Chadídža usoudila, že je načase rozloučit se se svými šperky. Byl mezi nimi i starožitný prsten s karneolem a náramek Ramesse II., který, jak kdysi přísahala, měl navždy

zůstat v majetku rodiny. Za peníze z jejich prodeje chtěla Chadídža koupit bezpečné cenné papíry, zvýšit tak svůj osobní kapitál a přesvědčit Ibráhíma, že díky jejímu majetku je dům Rašídů finančně zabezpečený i do budoucna. “Brzy začne vát chamsín,” řekla Chadídža, zatímco svému hostu nalévala kávu a servírovala zákusky. “Ano, už velice brzy,” odpověděl Nabil el-Fahd a vzal si kousek baklávy a plátek kandovaného pomeranče. “Celý dům bude plný písku a prachu,” povzdechla si Chadídža. Návštěvník chápavě pokýval hlavou. “Chamsín je pro hospodyně hotová pohroma,” řekl. Jako profesionální odhadce si také Nabil el-Fahd rychle udělal úsudek. Jak pozoroval Chadídžu Rašídovou, která s držením královny seděla proti němu v pozlaceném brokátovém křesle, dospěl k závěru, že to je energická žena s nezdolnou vůlí, jejíž krása vyvěrá z vnitřní sily. Měla na sobě drahé, dokonale padnoucí šaty. Nijak přehnané množství šperků, které ji zdobily, bylo známkou vybraného vkusu. Patřila k oněm starším ženám z řad aristokracie, které ještě zažily éru harémů a závojů, tedy k oné postupně vymírající generaci, jejíhož zániku Nabil el-Fahd, milovník starožitností a starých dobrých časů, upřímně želel. Když vcházel do místnosti, povšiml si snímku krále Fárú-ka na protější stěně. Vedle krále stál pohledný mladý muž. Podle podoby soudě šlo o syna Chadídži Rašídové. Starožitník si mnul ruce v očekávání vzácných a drahocenných předmětů, které mu jeho hostitelka bezpochyby předloží k ocenění. S velkou pravděpodobností ho k sobě pozvala proto, že má v úmyslu něco prodat. Sídlo Rašídů bylo rozlehlé a staré. Obrázek krále jednoznačně svědčil o tom, že v dobách, které už patřily minulosti, měla rodina majetek a moc. Možná dokonce půjde o předměty z vlastnictví královské rodiny! Takové kousky byly vzácné a s každým rokem nabývaly na hodnotě. Sběratelé se rvali o pozůstatky slavné, skandály opředené egyptské minulosti, které byly svědectvím ojedinělé kultury, přepychu a rozmařilosti. Zatímco Nabil el-Fahd pomalu pojídal znamenitou baklávu a upíjel sladkou kávu, rostla v něm zvědavost, jakou drahocenností ho asi sajjida Chadídža překvapí. Jak velela etiketa, hovořili o všem možném, jen ne o pravém důvodu svého setkání. Fahd si nenápadně prohlížel

další obrázky zdobící stěny. Když uviděl fotografii Jasmíny, zvolal spontánně: “Al-hamdu lilláh!” Na výraz omluvy se mírně uklonil a s úsměvem řekl: “Prosím tisíckrát za prominutí, sajjido, ale je s tebou tato dáma nějak spřízněná?” “Je to moje vnučka,” odpověděla Chadídža s povytaženým obočím. Starožitník obdivně potřásl hlavou. “Je světlem, které dává zazářit tvojí rodině, sajjido.” Chadídža se na něj pátravě zadívala. “Viděl jsi moji vnučku tančit, sajjide Nabíle el-Fahde?” “Bůh mi dopřál to štěstí. Odpusť mi mou přímost, vždyť se známe teprve několik minut, ale viděla jsi někdy tančit sluneční paprsky na hladině Nilu nebo plachtit ptáky v oblacích? Není to nic ve srovnání s tancem tvojí vnučky Jasmíny.” Chadídža se napřímila a zhluboka se nadechla. Na takový výbuch citů nebyla připravená. “Slyšel jsem, že její muž zemřel hrdinskou smrtí v šestidenní válce,” pokračoval Nabil el-Fahd. “Doufám, že ho za to Bůh vzal k sobě do ráje. Určitě je pro vás pro všechny smutné, že tu zanechal krásnou Jasmínu s její dcerou samotné.” “Chvála Bohu, Zénab je hodné dítě,” řekla Chadídža zdrženlivě. To, že se hovor tak nečekaně stočil na Jasmínu, ji uvedlo do rozpaků. Každý společenský rozhovor podléhal pevným pravidlům, daným příležitostí a vzájemným vztahem obou zúčastněných. Fahd se svým chvalozpěvem, který stále ještě nebyl u konce, prohřešil proti zásadám slušného chování. “Už dávno toužím poznat tvoji vnučku, ale nechtěl jsem ji urazit tím, že bych ji oslovil, aniž bychom byli jeden druhému představeni.” Chadídže zacukala víčka. Bismilláhi, má ten muž opravdu na mysli to, co v jeho slovech slyšela ona? Pohodlně se opřela, rozhodnutá, že se diplomaticky přizpůsobí nečekanému obratu v jejich rozhovoru. “Musíš mít velice tolerantní ženu, sajjide Nabíle.” “Mé ženě není co vytknout, sajjido. Ale já už s ní nežiji. Před pěti lety, když se můj nejstarší syn oženil a odstěhoval se s manželkou do vlastního bytu, jsme se dohodli, že se rozvedeme. Bůh mě obdařil osmi hodnými dětmi, ale všechny už se postavily na vlastní nohy. Tato kapitola mého života je

uzavřená, a protože se těším dobrému zdraví, věnuji se sbírání krásných věcí.” Odložil prázdný šálek a upřel na Chadídžu vážný pohled. “Udivuje mě, sajjido, že se tvoje krásná vnučka znovu nevdala.” Takže se nemýlím, řekla si v duchu Chadídža. Fahd ve vší oficiálnosti zahájil vyjednávání o sňatku. Zatímco stavěla zpátky na stůl šálek, v duchu shrnula to nejdůležitější, co se o něm právě dozvěděla: není ženatý; nehledá ženu, která by mu dala děti; je zdravý, finančně zajištěný a je do Jasmíny zblázněný. “Muži se nejspíš rádi potěší pohledem na tanečnici, sajjide, ale málokterý se s ní chce oženit,” řekla obezřetně. “Ze žárlivosti, sajjido! Při Proroku… nechť žehná mu Bůh… já k těmto mužům nepatřím! Když získám něco krásného, vzácného a drahocenného, nemíním to před světem skrývat!” Chadídža s úsměvem sáhla po konvici s kávou a připsala k seznamu další dva body, které mluvily ve Fahdův prospěch: není žárlivý a nebránil by Jasmíne pokračovat v kariéře. Jeho oči znovu zabloudily k Jasmínině fotografii. “Jasmína je žena úchvatné krásy a bezvadné pověsti, vdova po válečném hrdinovi a velká umělkyně,” pokračoval. “To samozřejmě zvyšuje její hodnotu. Nízké věno by bylo urážkou.” Chadídža znovu nalila do tenoučkých porcelánových šálků kávu. To je rozhodující bod - dobře zaplatí, řekla si v duchu. Zatímco přemítala, pod jakou hvězdou je asi Fahd narozený, nenápadně zasunula za saténový polštář šperkovnici. “Drahý sajjide Nabíle, bylo by mi velkým potěšením, kdybych tě mohla seznámit se svou vnučkou, pokud o to ovšem stojíš…” Jákobovi neušel úžas zračící se v Jasmínině tváři. “Ty jsi nevěděla, že jsem křesťan?” zeptal se. Pořád ještě byli v zadní místnosti. Jasmína tu stála jako přikovaná. “Já… myslela jsem, že jsi Žid.” “Je v tom nějaký rozdíl?”

Zaváhala. “Ne, jistě že ne. Takové věci nejsou v obchodním jednání na překážku,” odpověděla posléze. “V obchodním jednání?”

Když otvírala kabelku, ruka se jí třásla. Jak se mohla takhle zmýlit?

“Nepřišla jsem na soukromou návštěvu. Moje teta mě požádala, abych ti ukázala článek, který napsala. Ráda by věděla, jestli bys ho nechtěl uveřejnit ve svých novinách.” Když to říkala, nedívala se na něj, takže si nevšimla výrazu zklamání v jeho očích. “Rád si ho přečtu,” řekl tiše a vzal si od ní rukopis. Jasmína před ním stála s očima sklopenýma a snažila se vypořádat s novou, zcela nečekanou skutečností, že Jákob Mansúr patří ke křesťanským fanatikům, kteří se pokusili zavraždit strýčka Hakíma. Novinář se dal do hlasitého předčítání Dahíbina textu:

“Ženy se nesnaží protivit posvátnému zákonu koránu. Bojují jen proti bezpráví, které nemá v zákonu oporu. Co stojí psáno v koránu, je pro nás svaté. Avšak požadujeme, aby došlo k nápravě toho, co v něm není psáno. Egyptské ženy žádají zákon, který by muži nařizoval svou ženu neprodleně informovat o tom, že se s ní rozvedl. Zákon mu musí uložit povinnost sdělit své manželce, že si vzal druhou nebo třetí ženu. Jeho první ženě má být přiřčeno právo se rozvést, když si její muž vezme druhou ženu a když s ní hrubě zachází. Kromě toho požadujeme, aby se skoncovalo s krutou praxí obřízky žen.” Jákob se na Jasmínu zamyšleně podíval. “To, za co se bere tvoje teta, je rozumné,” řekl, “ale spousta lidí se na to bude dívat jinak. Jsou muži, kteří tvrdí, že feminismus je zbraň imperialistického Západu, s jejíž pomocí chce zkorumpovat arabskou společnost a zničit naši kulturní identitu.” “Ty si to taky myslíš?”

“Kdyby to tak bylo, neotiskl bych přece tvůj doslov. Věděla jsi, že to listopadové večerní vydání novin se prodalo tak rychle, že jsme museli udělat dotisk a ještě jsme byli bombardováni těmi, na které se nedostalo? Většina z nich byly ženy, ale našli se mezi nimi i muži.” Odmlčel se, ale když se nedočkal odpovědi, pokračoval:

“Proč proti sobě vlastně bojujeme? Muslimové nebo křesťané, všichni jsme Egypťané.” “Je mi to líto,” řekla Jasmína, která se mu nedokázala podívat do očí, “ale křesťané napadli mého strýce. Chtěli ho oběsit… Bylo to strašné.” “Špatné lidi najdeš na obou stranách. Myslíš snad, že my křesťané jsme do jednoho vrazi? Křesťanství je náboženství hlásající mír…”

“Musím už jít,” řekla Jasmína a prosmýkla se kolem Jákoba do přední místnosti. “Prosím tě, nezlob se na mě, ale…” Vtom uviděli, jak ulicí utíkají dva mladíci v bílých galábíjích a křičí: “Křesťanští psi!” Jasmína uhnula právě včas, aby ji nezasáhl některý z kamenů, které začali házet. Poslední skleněná tabulka v okně se roztříštila a střepy se rozlétly na všechny strany. Jasmína vyrazila zděšený výkřik a Jákob ji chvatně vtáhl zpátky do zadní místnosti. Přitisknuti jeden na druhého se zadrženým dechem naslouchali, jak ulicí duní kročeje. Pak se rozhostilo ticho a oni tu pořád stáli v němém objetí. “Nestalo se ti nic?” zeptal se Jákob a ustaraně k sobě Jasmínu přitiskl. “Ne,” zašeptala. Cítila tlukot jeho srdce na své hrudi. Jeho ústa našla její rty. Jasmína se nebránila. Náhle se od něj odtrhla. “Zénab! Moje dcera zůstala venku!” Vyběhla do uličky a uviděla Radvána, který jí běžel vstříc, ruku pod bundou, kde ukrýval pistoli. “Nic se nestalo!” vyhrkla bez dechu. “Nic mi není! Byl to jen… špatný vtip.” Její osobní strážce si Jákoba nedůvěřivě změřil. Jasmína cítila srdce až v krku. Byla o samotě s mužem, který nebyl její příbuzný. A nechala se od něj políbit. Radván by Mansúra zabil, kdyby to věděl. “To je v pořádku, Radváne,” řekla Jasmína. “Sajjid Jákob Mansúr je můj dávný přítel. Vážně se mi nic nestalo. Vrať se prosím k vozu. Řekni Zénab, že hned přijdu.” Syřan poslechl a Jasmína se otočila k Jákobovi. “Už nikdy sem nepřijdu,” řekla. “Prosím tě… dopřej mi, abych na tebe mohla zapomenout. Ty a já - to nejde. Je to příliš nebezpečné a…” Jasmíne se zlomil hlas. “Musím myslet na svou dceru. Bůh s tebou, Jákobe. Ať tě Bůh opatruje. Alláh mďaki.” Nad Nevadskou pouští právě svítalo. Ráchel se obrátila na Amy, která seděla za volantem: “Já už to nevydržím. Můžeš mi, prosím tě, konečně říct, kam to vlastně jedeme?” Její přítelkyně se usmála, podívala se na hodinky a sešlápla plynový pedál. “Však už se dočkáš. Za chvilku jsme na místě.” Kde na místě? zeptala se v duchu Ráchel a dál sledovala jednotvárnou krajinu za okénky vozu. Když se před dvěma

hodinami na obzoru vynořila světla Las Vegas, pomyslela si s údivem, že Amy nejspíš neví co s penězi a chce je prohýřit někde v kasinu. Ale jak se ukázalo, zastavily tu, jen aby se nasnídaly. O hodinu později už zase uháněly po autostrádě vedoucí pustou skalnatou krajinou směrem na sever. První paprsky slunce, které se vynořovalo zpoza vrcholků hor po jejich pravici, jako by oblékly poušť do purpuru. Přízračné siluety kaktusů a holé kopce, do jejichž svahů se zařezávaly temné stíny, se ztrácely v nekonečné dáli. Bylo to působivé, byť poněkud strašidelné, protože Ráchel neměla tušení, kde jsou a proč tu jsou. “Chováš se poslední dobou trochu jako blázen, Amy,” řekla a zívla na celé kolo. “A já jsem zase blázen, že jsem s tebou jela. Můžeš mi konečně říct, kam mě to vůbec ve-?”

žes

Amy se zasmála. “Přece nebudeš kazit hru. Už celé týdny vykládáš, že bys potřebovala vypadnout, třeba jen na jediný den. Buď aspoň upřímná a řekni, že se ti to líbí.” Ráchel musela přiznat, že na ni ta nekonečná jízda má uklidňující účinky. Reflektory thunderbirdu klouzaly po silnici. která byla postavená jen proto, aby spojila Las Vegas s Los Angeles. Za celou dobu potkaly jen pár aut: hlídkové vozy kalifornské dálniční policie, pár aut táhnoucích čluny ke Colorado River a několik autobusů s turisty nebo hráči, kteří doufali, že v Las Vegas vyhrají velké peníze. Amy a Ráchel projížděly nočními městečky, která byla jako po vymření, tu a tam se kolem nich mihla zářivá světla motorestu. Ale po většinu čas mířily tichou tmou k obzoru posetému hvězdami, který se však nepřibližoval. Moc toho nenamluvily. Zpočátku, když se proplétaly labyrintem los-angeleských městských dálnic, bavily se o pacientech a medicíně, o Ráchelině manželovi, který byl právníkem, o životě v Saň Fernando Valley a kondičním běhání na pláži. Jak postupně ubývaly domy i další známky života, začala si Ráchel pochvalovat, že přijala Amyino překvapivé pozvání k noční jízdě pouští. Koneckonců měla ten den volno a Mort se nabídl, že pohlídá malou. “Slibuji ti, že do večerních zpráv jsme zpátky,” ujišťovala ji Amy. Teď, kdy za sebou měly celou noc strávenou na asfaltovém pásu protínajícím Mojavskou poušť, konečně uviděly slunce, které se jako velký žlutý balon vyhouplo mezi rudý-

mi kopci. V příštím okamžiku už svět zaplavilo jasné světlo dne. Ráchel si všimla, že podél silnice se táhne drátěný plot, na němž v pravidelných rozestupech visí cedulky STÁTNÍ MAJETEK: VSTUP ZAKÁZÁN. Brzy na to dojely kolonu vozů.Amy nehodlala předjíždět a zpomalila. Na dalším výjezdu sjely ze silnice. “Kde to jsme?” zeptala se Ráchel a stočila okénko. Do obličeje ji jako pěst udeřil ledový ranní vzduch. Amy zaparkovala mezi ostatními vozy, které tu stály v písku, a ukázala na ceduli po jejich levé straně. Ráchel nahlas přečetla nápis: “Pokusný prostor Nevada! Amy, co tu pro boha živého děláme? A kdo jsou všichni ti lidé?” “To je demonstrace, Ráchel!” odpověděla Amy zvesela. “Demonstrace proti atomovým zbraním. Zahlédla jsem o tom zprávu v novinách. Dneska se má uskutečnit podzemní jaderný výbuch a ti lidé jsou tady, aby tomu zabránili. Pojď, jdeme!” Ráchel uviděla, že v plotě zeje ohromná díra, kterou právě projíždí kombi. Další vozy ho následovaly. Na druhé straně se navzdory chladu shromáždil dav lidí. Obě mladé ženy vystoupily a vydaly se přes kamenitou planinu. Zimomřivě si zapjaly zipy větrovek a vyhrnuly límce. Ráchel odhadovala, že už se tu sešla víc než stovka lidí; a přicházeli stále další. Většina z nich odhodlaně prošla dírou v drátěném plotě. Někteří nesli transparenty s nápisy jako ZÁKAZ ATOMOVÝCH ZBRANÍ Či SVĚT BEZ ATOMOVÝCH ZBRANI. Dav byl překvapivě klidný a dobře organizovaný a tvořili ho, jak Ráchel vytušila, především intelektuálové a vysokoškoláci. Mezi nimi se pohybovalo pár mužů s fotoaparáty, kteří se až příliš podobali agentům CIA. Vtom Ráchel objevila přenosové vozy několika televizních a rozhlasových stanic a zahlédla reportéry, jak zpovídají přítomné. Byl tu bezpočet mužů v uniformách - příslušníků policie státu Nevada i vojenské policie. Nad jejich hlavami se objevily první vrtulníky vojenského letectva. Ráchel se právě chtěla protáhnout dírou v plotě na druhou stranu, ale Amy ji zadržela. “Zůstaneme radši tady. Tam za plotem už začíná bezpečnostní zóna. A to je pozemek patřící státu, na který platí zákaz vstupu. Mohli by nás zatknout.” “Ale vždyť je tam spousta lidí!”

“Někteří z nich chtějí, aby je zatkli, protože to vyvolá rozruch a vzbudí zájem veřejnosti. Vojáci nemůžou provést plánovaný pokus, když se v bezpečnostní zóně zdržují lidé. Nejsme ještě v bezprostřední blízkosti vlastního pokusného území, ale těch pár metrů za plotem stačí, aby se pokus nekonal.” “Tak proč tu tedy vlastně jsme?”

Amy se tajuplně usmála. “Však uvidíš.”

Ráchel zakroutila hlavou. Od té doby, co se jako lékařka osamostatnila, poněkud přibrala. Ve svých třiatřiceti letech vypadala, jak láskyplně říkal její manžel, jako Venuše. Připadalo mu to ohromně sexy. Amy se rozhlížela po davu, jako kdyby někoho hledala.

“Koukni, jsou tu i prominenti,” řekla Ráchel, která s překvapením objevila několik známých tváří: astronoma Carla Sagana, doktora Spocka a nositele Nobelovy ceny Linuse Paulinga. “Koho hledáš?” chtěla vědět. Dřív než jí Amy stačila odpovědět, uviděla ho sama. S plastikovým kelímkem v ruce, z kterého se kouřilo, stál vedle pojízdného novinového stánku. “Hele, není to doktor Connor?” zeptala se Ráchel.

“Je.” řekla Amv. “Viděla jsem ho naposledy před sedmi lety.” Ráchel na ni udiveně pohlédla. “Snad jsi sem nejela kvůli němu?” “Tamhle je jeho žena Sybil.”

Amy sledovala Declana, dokud se náhodou nepodíval jejím směrem. Přejel ji pohledem, jeho oči se však vzápětí zastavily a vrátily se k ní. Když Amy uviděla radost zračící se v jeho tváři, srdce jí poskočilo. “Haló!” zvolal a vykročil k nim. “Nebudete mi to věřit, Amy, ale napadlo mě, že vás tu potkám.” “Zdravím vás, pane doktore. Moji kamarádku Ráchel myslím znáte, že?” Když Amy vyslovila tato slova, vzpomněla si, že to byl právě Ráchelin telefonát, který v jejich poslední společný večer zazvonil právě ve chvíli, kdy se už už políbili. V duchu se ptala, co by bylo dál, kdyby ten večer s Declanem skutečně strávili spolu. Napadlo ji, jestli si na to taky pamatuje a stejně jako ona přemýšlí, co by bylo, kdyby… Amy připadalo, že se vůbec nezměnil. Vypadal naopak lip než dřív. Jeho rysy byly ještě výraznější a prokreslenější.

Byl opálený a kolem očí měl drobné vrásky. Ve vlasech však nesvítila jediná šedina a také jeho rozmáchlá gesta byla stále nabitá onou vnitřní silou, na kterou si Amy pamatovala, energií, která ho hnala pořád kupředu. Za těch sedm let od něj Amy dostala devět dopisů z devíti různých zemí. “Kde máte syna?” zeptala se a ustoupila kousek stranou, protože otvorem v plotě se drala skupinka nově příchozích. “Nechali jsme Davida doma. Sybil a já jsme sem přijeli s úmyslem nechat se zatknout.” Ironicky se pousmál. “Je to jediná cesta, jak vzbudit zájem veřejnosti o celý problém.” Rozhlédl se kolem sebe a zeptal se: “Váš muž s vámi nepřijel?” “Greg a já už spolu nežijeme. Začátkem roku jsme se rozvedli.” Declan zdvihl hlavu a dlouze se na ni zadíval. Upíral pohled do jejích očí, jako by se jí chtěl podívat přímo do srdce. Amy jeho pohledu neuhnula. “Věděla jsem, že tu budete,” řekla lehce zajíkavým hlasem. “Zmiňovali se o vás v novinách. Přijela jsem, protože pro vás mám novinu.” Otočila se k Ráchel. “A pro tebe taky.” “Aha, takže teď konečně přijde to velké překvapení.”

“Budu pracovat pro Nadaci Grace Trevertonové.”

“Jak prosím?” vyhrkl Declan. “No to je fantastické!” Amy měla na chvilku dojem, že ji má chuť chytit do náručí. Vzápětí si to však rozmyslel. “Sybil a já jsme se tu vlastně jen stavili cestou do Iráku. Pár týdnů jsem neměl s nadací žádný kontakt, a tak mi nejspíš uniklo, že se chystáte posílit naše řady. Nejspíš máte namířeno do Egypta, viďte? V údolí Nilu probíhá rozsáhlý očkovací program.” “Ne,” řekla Amy chvatně, “nepojedu do Egypta. Přihlásila jsem se do Libanonu, do uprchlických táborů. Panuje tam hrozná bída.” “Všude panuje hrozná bída, Amy,” řekl doktor Connor a znovu se na ni podíval. V jeho pohledu bylo cosi nevysloveného - starost? nepokoj? - vzápětí to však zase zmizelo. “Jsem rád, že jste se rozhodla vstoupit do našich řad,” řekl. “Bál jsem se, aby se vás nezmocnila konkurence. Třeba některá z těch nemocničních lodí, která skýtá tolik dobrodružství. A, program už začíná.” zasmál se. “Vylosovali jsme si pořadí, v jakém budeme mluvit. Svou řeč ale určitě budou moct pronést jen ti, co jsou na řadě jako první.”

V davu to zamručelo a všichni ztichli. Amy viděla, jak se nějaká žena vyšplhala na korbu nakladačku a chopila se mikrofonu. “To je doktorka Helen Caldicottová,” vysvětloval Declan, “zakladatelka sdružení Fyzici za sociální odpovědnost. Mluví se o nijako o matce hnutí za zákaz atomových zbraní. Podle její teorie jsou rakety falické symboly a vojáci před nimi blednou závistí. Docela pěkný freudovský výklad, co říkáte?” Amy přistoupila blíž k plotu a zaposlouchala se do slov asi čtyřicetileté australské dětské lékařky. “Musíme pohlížet na naši planetu, jako kdyby to bylo dítě,” říkala Helen Caldicottová a její hlas hřměl nad hlavami posluchačů. “A u tohoto dítěte byla zjištěna leukémie. Zkuste si představit, že je to vaše dítě. Neudělali byste všechno, co je v lidských silách, abyste ho zachránili?” Během jejího proslovu stála Amy tak těsné vedle doktora Connora, že se navzájem dotýkali. Declan se jednou rukou držel plotu. Prsty, zaklesnuté do ok drátěného pletiva, byly promodralé zimou. Amy musela potlačit nutkání přikrýt je svou dlaní. “Tak, a teď jsem na řadě já,” řekl doktor Connor po chvíli. “Držte mi palce, ať se mi podaří dokončit aspoň první větu.” Spiklenecky na ni mrkl a Amy se sevřelo hrdlo. Vzápětí už se vyšplhal k doktorce Caldicottové a vzal si od ní mikrofon. Jeho úsečná britská výslovnost a rázný hlas hned po prvních slovech přiměly dokonce i policisty a agenty CIA, aby zbystřili pozornost. “Současné jaderné zbrojení nejenže je nezodpovědné, je to čiré šílenství. Je hanbou tohoto národa, že výdaje na zdravotnictví činí necelých sedmnáct procent rozpočtu na obranu.” Amy z Declana nespouštěla oči. Vítr čuchal jeho tmavohnědé vlasy a obepínal mu tvídové sako kolem hrudníku. “Co to znamená pro budoucnost této planety? Jaké dědictví zanecháme svým dětem? Odkážeme jim bomby, radioaktivní záření a strach! Strach o přežití. S tím nikdo, ať už toho bude málo, nebo hodně, nebude moct vést šťastný život!” Zadíval se na ni přes hlavy davu a Amy stoupla krev do hlavy. Nad ztichlou lidskou masou zakroužil v klouzavém letu sokol a vzápětí střelhbitě zmizel, vyrušený hukotem vrtulníku.

“My všichni neseme odpovědnost za děti tohoto světa!” Doktoru Connorovi málem přeskakoval hlas, jak se snažil překřičet řev vrtulníku. “Je povinností rodičů postarat se, aby svým synům a dcerám zanechali zdravou, pokojnou planetu. Je to povinností každého z nás.” Amy se neodvažovala ani dýchat. Netušila, že ho pořád tak hrozně miluje. Helikoptéra zakroužila nad jejich hlavami.

“Nacházíte se na území patřící státu,” zahřímal do davu hlas z megafonu. “Vaše shromáždění je nezákonné. Pokud tento prostor okamžitě nevyklidíte, budete zatčeni.” Declan Connor výzvu ignoroval a pokračoval ve svém proslovu. Policista zopakoval své varování, a když Declan ani teď nereagoval, přistoupili další uniformovaní muži k zatýkání. Amy žasla, jak klidně a spořádaně byla demonstrace rozprášena. Bez jakéhokoliv násilí, protestů či odporu. Když Declan slezl z vozu a jeden z policistů ho vzal za paži, v poklidu se nechal odvést k policejnímu autu. Sybil Connorová svého muže následovala. “A je to tady, zatkli ho, přesně jak chtěl.”

Cestu mu zastoupil reportér a napřáhl k němu ruku s mikrofonem. “Chcete našim divákům něco říct?” Connor na něj upřel vážný pohled. “Je neuvěřitelné, že v současné době stále ještě po celém světě umírají děti na dětskou obrnu. Není výjimkou, když se v Keni setkáte s nešťastným zmrzačeným dítětem a musíte mu sdělit, že zůstane po zbytek života ochrnuté. Pro něco takového neexistuje omluva. A zatímco se investují neuvěřitelné sumy do výroby těchhle zatracených jaderných hlavic, které pro naši planetu představují nesmírné riziko, umírá ve třetím světě den co den více než čtyřicet tisíc nevinných dětí na choroby, které by se daly snadno vymýtit včasným očkováním.” Zatímco ho policista odváděl, zavolal za ním reportér: “Ale není přece možné naočkovat každé dítě na této planetě!” “Pokud by se našly peníze a příslušní odborníci…” začal doktor Connor, ale vtom už ho policista strčil do policejnímu vozu a přibouchl za ním dveře. “Mělas pravdu. Jsem ráda, že jsem jela s tebou,” řekla Ráchel, když se dav rozešel a obě mladé ženy zamířily zpátky k autu. “Mort bude rád, že jsem se chovala rozumně a nenechala se zatknout.” Stála u dvířek na straně spolujezdce a čekala, až jí Amy odemkne. “Naprosto chápu, že byl doktor Connor tak udivený. Proč neodjedeš do Egypta, když už hodláš pracovat pro Nadaci Grace Trevertonové?” “Zapřísáhla jsem se, že se tam v životě nevrátím,” odpověděla Amy. “Ale proč?”

Amy se usadila za volant a otočila se ke své kamarádce. “Ráchel, ty přece víš, že jsem odjela z Egypta s hanbou. Můj otec mě vykázal z domova, protože mě jistý muž znásilnil a já jsem přišla do jiného stavu. Mezi námi nešlo o lásku, byli jsme nepřátelé. Vyhrožoval, že když se s ním odmítnu vyspat, bez jakýchkoli zábran využije své moci a zničí naši rodinu, stejně jako zničil tvého dědečka s babičkou. Bránila jsem se, ale on byl silnější. Moje rodina, kterou jsem chtěla zachránit, se mě nezaslala. Umm, Nafísa, můj muž i můj otec mě zatratili. Proto jsem odešla z Egypta.” “Copak oni nevědí, žes na tom neměla vinu?”

“V jejich očích jsem měla vinu. Egypťanům je čest nade vše. Podle nich je lepší, když žena umře, než aby sebe a svou rodinu uvrhla do hanby. Vzali mi mého syna. Jsem pro ně mrtvá. Nikdy se domů nevrátím.” “Jak můžeš vědět, že toho dneska nelitují?” zeptala se Ráchel. “Jak můžeš vědět, že by nechtěli, aby ses vrátila? Amy, myslím, že by ses měla aspoň pokusit to zjistit. Nemůžeš se přece nadosmrti rozejít se svou rodinou jen proto, že tě nějaký muž znásilnil.” Amy očima sledovala policejní vozy, které kolem nich projížděly, a v duchu se ptala, kam asi odvezli manžele Con-norovy. Vzpomínala na záblesk radosti v Declanových očích, když mu řekla, že bude pracovat pro nadaci. Možná ji opravdu toužil obejmout, ale ovládl se. “Copak tobě se nestýská?” zeptala se Ráchel a podívala se na svou kamarádku, jejíž plavé vlasy se vysmekly ze spony a volně jí splývaly na ramena. “Stýská se mi po Jasmíne,” odpověděla Amy a svěsila hlavu. “Moje sestra a já… jako děti jsme si byly velice blízké.” Nastartovala, pomalu zacouvala a zařadila se do šňůry odjíždějících aut. “Nezajedeme si do Las Vegas na oběd?” “Skvělý nápad!” řekla Ráchel se smíchem. “Aspoň mi budeš mít čas povědět o těch uprchlických táborech, do kterých ses přihlásila.”

Amy stočila okénko a ucítila, jak jí pouštní vítr zajel svými neviditelnými prsty do vlasů. Zhluboka se nadechla a z paměti přivolala obraz Declana Connora. Uviděla před sebou strhujícího muže plného energie a v uších jí znovu zazněl jeho hlas pronášející burcující slova. Náhle ucítila, že se její smutek rozplývá jako bouřkový mrak, který rozehnal jarní vítr. Vyprahlá pustina, která se v ní prostírala od oné noci, kdy otec pronesl ta strašná slova, zmizela, jako když se odhrne stará zaprášená opona, a místo ní se vynořila svěží krajina, živoucí, svobodná a zbavená předsudků a ochro-mujících vazeb. Amy pochopila, že dostala šanci vzít svůj život do vlastních rukou a udělat to, co považuje za správné. Byla ráda, že podnikla tuhle cestu. Ještě před hodinou si připadala jako duch mezi živými. Stála na křižovatce svého života a nevěděla, kam se vydat. Teď se před ní její cesta prostírala rovná a zřetelná jako bílý pruh uprostřed vozovky. Ta cesta byla odpovědí na výzvu Declana Connora k záchraně dětí této planety, odpovědí na její tesknou touhu po dětech, která ji stravovala už čtrnáct let. Rostla v ní dlouho, jako živoucí klíček, který chce prorazit tvrdou slupkou minulosti. Vnitřní jistota, že její osud je dávno předurčený, Amy naplnila úlevou. Rozlil se v ní pocit, že je zachráněná, jako kdyby ortel smrti, který nad ní byl vynesen, byl dnešního mrazivého rána v poušti zrušen. “Ráchel,” řekla, “nejspíš máš pravdu. Zkusím se usmířit se svou rodinou. Ze všeho nejdřív pošlu Jasmíne přání k narozeninám. Myslím, že moje sestra mi porozumí.” Vzpomněla si na knihu, kterou jí dala teta Marjam. Pohlédla do slunce a ucítila, jak jí tělem proudí příliv nové síly, síly, kterou tady v Americe doufala najít a kvůli které strávila dlouhé osamělé roky tvrdou prací. “A pak,” pokračovala, “poslechnu výzvu doktora Connora. Vydám se do světa a pokusím se udělat něco pro děti, kterým my lékaři můžeme dopomoct k lepšímu životu.”

. kapitola

Služebnictvo už několik dní od samého rána drhlo, metlo a smýčilo, zatímco Chadídža dohlížela na aranžování květin, sestavovala pořadí chodů, které se budou podávat k obědu a k večeři, a přidělovala pokoje příbuzným, kteří byli přespolní. Jenom Nafísa se nenechala vší tou činorodostí nakazit. Raději zůstávala dopoledne ve svém pokoji, věnovala se své toaletě a vedla nekonečné telefonické hovory, aby jí neunikla jediná podrobnost nejnovějších skandálů, jediný drb a jediná z novinek, které zaměstnávaly příslušnice jejích kruhů. Stále znovu a znovu musela podávat reference o své neteři Jasmíne, která se právě vrátila z triumfálního čtyřměsíčního turné. Obzvláštní ovace sklidila v Kuvajtu, Saudské Arábii a v Alžírsku. Vystoupila dokonce i v Paříži a v Monte Carlu. Dnes večer měla poprvé po svém návratu znovu stanout před svými egyptskými ctiteli v rámci galapředstavení ve prospěch UNICEF, fondu Spojených národů na pomoc ohroženým dětem. Nafísu její přítelkyně Šaríba právě informovala, jaké celebrity mají zasednout v hledišti. Dnešní galavečer byl společenskou událostí, které se měly zúčastnit největší hvězdy arabského světa, a Jasmína mezi nimi samozřejmě nesměla chybět. Úspěch členky rodiny Nafíse lichotil. Vynesl jí mimořádnou přízeň jejích přítelkyň. Zároveň v ní však probouzel závist. Proč veškerá sláva a lesk dopadá na jiné? Dahíba a Jasmína vedly život v záři reflektorů, byly oslavované a vzývané muži, zatímco na Nafísu zbyla role diváka. Proč jí bylo odepřeno umění žít, které tak dobře ovládali jiní? Jasmína s sebou na turné dokonce vzala i Zénab. Nafísa nad tím jen kroutila hlavou. Tak mladičká dívka a pohybuje se společně se svou “matkou” po metropolích showbusi-nessu, po lehce pochybném nočním světě. Co naplat, že je

Jasmína slavná hvězda a vystupuje v těch největších a nejslavnějších divadlech, kasinech, klubech a varieté. Postižená dívka, jako je Zénab.byza Nafísiných časů nevytáhla paty z domova, zůstala by navždy skrytá zrakům okolí. Ale tohle dítě vidělo ze světa víc než Nafísa, jejíž krása bývala pro umm důvodem zavírat ji v pevnosti domova a střežit ji jako vězně. Nafísa vždycky stála na té nesprávně straně. Ale proč? S pocitem rozladěnosti sešla Nafísa dolů. Vešla do vestibulu vedle vstupní haly a se zachmuřeným čelem a víčky semknutými nevolí sáhla po sloupečku pošty, která právě přišla. Aniž by se nechala rušit činorodým hlomozem panujícím v domě, smíchem děvčat či dvěma rozhlasovými přijímači, z nichž každý byl naladěný na jinou stanici, začala třídit obálky a pohlednice a přitom si vrývala do paměti, kdo komu a co píše. Považovala tento každodenní rituál za své privilegium, který odpovídá její pozici v domě. Byla Chadídžinou dcerou a matkou Omara, Chadídžina jediného vnuka. V dnešní parný srpnový den mohla s potěšením konstatovat, že spolu s dopisy přišel i lístek od Omara. Její syn, který byl v Bagdádu, psal, že koncem příštího týdne přijede domů. Al-hamdu lilláh. Chvála Bohu. Už teď ti přeji šťastnou cestu, synu! Omarův návrat znamenal, že se ona i jeho žena Nála s dětmi přestěhují zpátky do bytu v Búláqu. Nafísa v zásadě neměla nic proti tomu, aby bydlela v Rajské ulici, když byl Omar služebně mimo Káhiru. Ale i když si vychutnávala příjemnou změnu a větší pohodlí, které měla u svého bratra, v duchu se vzpírala nutnosti podřizovat se matce. V Búláqu byla neomezenou vládkyní ona. Řídila výchovu všech osmi dětí, dohlížela na služebnictvo, rozhodovala o tom, co se bude podávat k jídlu, a udílela pokyny své snaše Nále, která proti ní nic nezmohla. Ze všeho nejvíc se ovšem Nafíse líbilo, že jí bylo dopřáno mateřsky pečovat o Omara i o svého vnuka Muhammada, který samozřejmě bydlel s nimi v Búláqu. Muhammad jí však současně dělal těžkou hlavu. Neuniklo jí, že ho umm v poslední době nenápadně sleduje, ve tváři svůj typický výraz “dohazovačky”. Vždyť tomu hochovi je teprve osmnáct a studuje na univerzitě! Kromě toho byla

Nafísa přesvědčená,žcjejejí,a ne Chadídžinou starostí, aby svému vnukovi našla nevěstu. Nafísa si povzdechla. Matčina pozice hlavy rodiny byla neotřesitelná. Nenechá se od svých plánů odradit. Ale Nafísa se Muhammada nehodlala vzdát. Musím se mít na pozoru, pomyslela si. Co se teto záležitosti týče, budu si muset Muhammada včas vzít do práce. Znovu obrátila pozornost ke korespondenci. Byly tu dopisy pro Básimu a Sakínu s razítkem z Asjútu.Taufíkovi přišel účet z nóbl krejčovství v ulici Kasr el-Níl a Ibráhím zase jednou dostal pomačkanou obálku od Hodina otce. Určitě chce peníze, usoudila Nafísa. Podle ní bratr uvrhl rodinu do hanby, když si vybral nevěstu tak hluboko pod svou úroveň -jak ho jen mohlo napadnout vzít si svou asistentku! A čeho se od tě líné ženské dočkal? Samých dcer! Nafísa uslyšela zvonek u branky. Zvědavě vykoukla ven a uviděla, jak zahradou přichází Nabil el-Fahd. Služebná ho vyzvala, aby ji následoval do salonku. Nebylo to poprvé, co ho tu Nafísa ke svému údivu zahlédla. Co má matka za lu-bem? Fahd je podle všeho dokonalý kandidát ženitby. Ani Nafíse se nezdál nezajímavý. Slyšela, že je to velice zámožný starožitník. Ale kvůli komu sem chodí? Pro kterou z těch nespočetných dívek z rodu Rašídů má Chadídža tohoto padesátníka vyhlédnutého? Nafísa se dávno smířila s tím, že se už podruhé nevdá, ačkoliv byla přesvědčená, že je stále žádoucí a že by byla schopna udělat některého z mužů šťastným - například Fahda. Byl bohatý, rozvedený, jako odhadce starožitností hodně cestoval a pohyboval se v těch nejvyšších kruzích. Neotevřel by jí snad takový muž brány vězení, ve kterém žila? Teprve po jeho boku by skutečně vynikly její přednosti… Nafísa už měla hromádku pošty skoro probranou, když tu náhle strnula. Poslední obálka byla adresovaná Jasmíne. Byly na ní americké známky a kalifornské poštovní razítko - zase už píše Amíra! Nafísa zaťala ruce v pěst, takže dopis málem zmuchlala do koule. Když před lety vyzradila tajemství své neteře a zahrála si na osud, dosáhla svého. Sotva si však na Amíru vzpomněla, její žárlivost a nenávist okamžitě znovu zaplály mocným plamenem. Muselo to nějak souviset s tím, že Amíra je napůl Angličanka. Nafísa Angličany nenáviděla. Copak ji snad nepod-vedli a nezkazili jí život? Copak se od všech Angličanů, které kdy znala, nedočkala trpkého zklamání? Zklamal ji dokonce i její poručík, který na ni po jediné noci plné lásky zapomněl a nikdy už o sobě nedal vědět! Edward, Alicin bratr, dal před ní přednost Hasanovi. Nikdy plavovlasé Amíře neodpustí, že byla příčinou ponížení, kterého se rodině od Hasana dostalo. A Alice svou sebevraždou zneuctila celou rodinu. Nafísa se nedala bratrem oklamat. Věděla, že jeho žena našla smrt ve vodách Nilu, ačkoliv si Ibráhím myslel, že nikdo nezná pravdu, protože k identifikaci mrtvoly se vypravil jen on sám. Vrátil se s historkou o tragické nehodě. Ale Nafísa se v průběhu let naučila, jak se dobrat pravdy. Byla velice zběhlá v umění poslouchat v pravý čas za pravými dveřmi. Slyšela tehdy, co Ibráhím říkal matce. Rybáři viděli, jak Alice zcela záměrně vstoupila do řeky. Nafísa zírala na obálku ve své ruce. Věděla, co asi Amíra své sestře Jasmíne píše, protože už jí poslala jeden dopis, který přišel v květnu zároveň s obligátním přáním k Muham-madovým narozeninám. Amíra se v něm nevyjádřila zcela otevřeně, ale bylo zřejmé, že se hodlá vrátit do Egypta. Tomu musí Nafísa za každou cenu zabránit! Nechtěla, aby se její neteř vrátila. Po celou dobu dělala, co jen mohla, aby z Muhammadova srdce jeho napůl anglickou matku vypudila, aby mu vyhnala z hlavy myšlenky na to, že i v jeho žilách koluje anglická krev. Muhammad musí patřit jí. Milovala ho z celého srdce, protože to byl Omarův syn. Život se k Nafíse zachoval macešsky. Naděje na to, že prožije velkou lásku, už dávno pominuly a jí tak v šestapadesáti letech nezbývala jiná volba než vést hořký a ponižující život v pozadí. Ale ona se nenechá odstavit na vedlejší kolej! Bude bojovat! Nemá na světě nikoho než svého vnuka. Nepřipustí, aby se o něj musela dělit s jeho matkou, která mu každý rok posílá blahopřání k narozeninám a teď se zničehonic rozhodne, že se vrátí. Ibráhím prohlásil Amíru za mrtvou. Ať tedy zůstane mrtvá.

Nafísa položila roztříděnou korespondenci na sekretář. Ke svému překvapení uviděla, jak do domu vcházejí Jasmína a Hakím a o čemsi vzrušeně diskutují. Zamířili rovnou do salonku. Měla snad Nafísina přítelkyně Šaríba přece jen pravdu, když tvrdila, že Jasmína pomýšlí na vdavky, aby své dceři Zénab přivedla otce? Nafísa se nahlas rozesmála. Který

muž by na něco takového přistoupil? Jasmína nemůže mít děti. Nikdy se nevzdá své kariéry. Pod Dahíbinym vlivem se z ní stala emancipovaná žena s velice svéráznými názory. Jak se však Nafísa dívala za oběma příchozími, hrdlo jí sevřelo nepříjemné tušení. S Amířiným dopisem v kapse zamířila do velkého salonu. Když usedla na divan poblíž dveří do salonku, pomyslela si s hořkostí: Jak docela jinak by se byl vyvíjel můj život, kdybych si směla vzít svého anglického poručíka… Zatímco se Hakím Fahda diplomaticky vyptával na nezbytné podrobnosti - dozvěděl se, že bydlí v luxusní čtvrti He-liopolis, že pochází z rodu, který se může pochlubit dvěma paši a jedním bejem, a že má velice solidní finanční zázemí, které udělalo dojem dokonce i na bohatého Raúfa -, Jasmína si zámožného starožitníka po očku prohlížela. Fahd nehledal ženu, která by mu dala děti. “Jsem milovník krásných věcí,” prohlásil. Ale stojím vůbec o manžela? pátrala Jasmína ve svém nitru. K Dahíbině a Hakímově překvapení Jasmína nečekaně přijala nabídku na velké turné, kterou dostala už dávno. Chtěla pryč, daleko od Jákoba Mansúra. Dlouhé čtyři měsíce tančila před nadšenými diváky v cizině, dokonce i v Evropě. ale na dotek jeho těla se jí zapomenout nepodařilo. S bolestnou touhou vzpomínala, jak ji jeho ruce sevřely do bezpečné náruče, když fanatičtí mladíci hodili kámen do okna redakce. Jákob voněl po mýdle a tabáku a po jakémsi koření, které neznala a jehož vůně ji vzrušovala. A dokonce i teď, když toho mírně obtioustlého muže s prořídlými vlasy a staro-módními brýlemi v duchu srovnávala s elegantním Fahdem, který dokonale ovládal pravidla společenského chování, který bavil její babičku a Hakíma různými historkami, který se dokázal s přehledem vyslovit ke všem tématům, jež přišla na přetřes, cítila Jákobův polibek, jako kdyby se navždy vpálil do jejích rtů. Toužila po něm celým tělem, celou svou bytostí. Jasmína si musela přiznat, že jí ani turné nepomohlo vymanit se z jeho kouzla. Během svého putování po světě však měla příležitost k dlouhým rozhovorům s Dahíbou a Hakímem. Každou volnou chvilku věnovala Zénab. Pozorovala ji, odpovídala

na její otázky, jak nejlépe dovedla, prožívala s ní její touhy a úzkosti, které se jí zmocňovaly v neznámém prostředí. A dospěla k závěru, že musí Zénab zajistit jasnou a bezpečnou budoucnost, jinak hrozilo, že vyjde na světlo tajemství jejího zrození a veškeré vynaložené úsilí přijde vniveč. To dítě nezbytně potřebuje otce, který mu bude schopný dát jistotu a sebedůvěru. Jasrnína proto byla ochotná provdat se z ryze racionálních důvodů za muže, který hledá v manželství rovnocenné partnerství a který by ji akceptoval i s její kariérou. Tím mužem byl Fahd.To potvrdila umm i Hakím. Jákoba už nikdy neuvidí. Byl křesťan a jeho přesvědčení mu velelo vést boj, který však Jasmína nemohla schvalovat. Celou Káhiru rozdělovala náboženská nesnášenlivost. Během Jasmíniny nepřítomnosti se napětí mezi muslimy a křesťany ještě vyostrilo. Před každým káhirským svatostánkem hlídkovali policisté. Muslimové vozili na viditelném místě na palubní desce svých aut korán, křesťané si ob-lepovali nárazníky samolepkami s portrétem svého patriarchy Šenúdy, samolepky muslimů zase hlásaly jedinečnost Alláha. Cestou z letiště šofér líčil, že po celé Káhi-ře se zatýká. “Seberou každého, kdo je jen podezřelý, že by mohl mít něco společného s náboženským násilím.” Bude pro všechny nejlepší, když na Jákoba Mansúra zapomenu, ubezpečovala Jasmína sama sebe. Uvědomila si, že rozhovor se chýlí k závěru. Hakím a Fahd se tvářili spokojeně. Chadídža na ni povzbudivě kývla a vyzvala ji tak, aby se ujala slova. Jasmína se na hosta své babičky usmála a řekla to, co se od ní očekávalo: “Nepřišel bys dnes večer na galapředstavení, sajjide Nabíle el-Fahde?” “Při Proroku, nechť žehná mu Bůh! Přijdu nesmírně rád,” řekl Fahd. Uklonil se a dodal: “Bude mi potěšením, kdybyste mi ty a tvoji přátelé po představení prokázali tu čest a povečeřeli se mnou.” Jasmína na zlomek vteřiny zaváhala, protože před sebou uviděla Jákobovu tvář s brýlemi, které měl ve zvyku vysunout si na čelo, když se usmíval. “Bude nám ctí, sajjide Na-bíle.” Jakmile Jasmína vstoupila na jeviště, v mžiku ho opanovala. Před diváky v sále i u televizních přijímačů už dvě hodiny předstupovala jedna hvězda mezinárodního věhlasu

za druhou, ale oni napjatě čekali na vrchol večera. V osobě Jasmíny se světu předvede celý Egypt! Když se ve světlech reflektorů zablýsklo zlato, stříbro a perly, kterými byl pošitý její kostým, propukla bouře nadšení. Jasmína byla bohyní, publikum ji zbožňovalo. Zahájila svůj tanec s plavnou lehkostí a okamžitě uchvátila diváky něhou a čistotou, která z ní tryskala. Její pružné tělo jako by bylo zbaveno veškeré tíhy. Vyhodila do vzduchu závoj, jako kdyby chtěla polapit zářící světlo a stáhnout ho na zem. Diváci vyskakovali ze židlí. “Alláh! Jasmíne, dáváš nám zažít ráj!” volali. Jasmína se rozzářila, rozpřáhla paže a všechny je objala. Stržena jejich nadšením, odvážila se podívat do hlediště. Už před svým vystoupením se však zapřísáhla, že nebude mezi diváky hledat Jákoba Mansúra, ale Nabila el-Fahda, kterému věnuje zvláštní úsměv. Ne, nebude očima pátrat po Jákobovi. Jasmína nechala dopadnout závoj a vykroužila první pohyby svého vzrušujícího, smyslného tance. Rozehrála každičký sval a její tělo se rozvlnilo jako moře v bouři. Boky opisovaly rychlé, stále se zmenšující kruhy. Paže se vzpínaly a vlnily v marnivých gestech, hypnotizovaly muže a připravovaly je o rozum. To, co na jevišti rozehrávala, nebyl pouhý flirt s diváky. Její tanec je spoutával, vyrážel jim dech, dával jim prožít ty nejsmělejší sny a fantazie. Nabízela se jim, pak zase unikala, skrytá za závojem, a proměňovala se v arabský ideál ženství: žádoucí, ale nedosažitelná. Její oči objevily Fahda. Seděl vedle Hakíma u stolu v první řadě, který byl vyhrazen jejím hostům. Celý zářil a nadšeně tleskal. Vyslala k němu úsměv. Vtom jí však srdce provedlo zlomyslný kousek. Jasmína ze zvyku upřela oči dozadu do sálu. Bylo tu tak plno, že nic neviděla, ale šestý smysl jí napověděl: Jákob tu není. Vtom hudebníci umlkli a nechali zaznít jen flétnu, starý hornoegyptský dřevěný náj v jeho působivé, naříkavé melodii. Všechna světla v sále zhasla a Jasmínu ozářil světelný kužel jediného reflektoru. Když se jako očarovaná bytost probouzející se z marnivého spánku celou silou svého ženství prodírala z hlubin země, aby ho jako zářivý klenot odevzdala slunci, nebylo v tom nic, co by měla předem nastudované. Upadla do jakéhosi transu, její tanec vyvěral pří-

mo ze srdce, které oplakávalo ztracenou lásku. Diváci ani nedutali. Byli svědkem utrpení ženy, která zápasila s osudem. Tanec skončil a Jasmína za ohlušujícího potlesku opustila pódium. Místo ní ze zákulisí vyběhlo dvacet dívek z její taneční skupiny v galábíjích a za hlasitého pokřiku a obdiv-ného trylkování zavířilo na jevišti v ukázce rozverného lidového tance. Jasmína zatím spěchala do šatny, kde se jí ujaly ruce garderobiérek, aby jí pomohly z kostýmu. Vtom do šatny vpadl Hakím a ženy polekaně uskočily. “Před hodinou vybuchla v Mansúrově redakci bomba!” vyhrkl celý bez dechu. “Bože! Byl tam někdo? Je někdo zraněný?”

“To nevím. Ale je to odporné! Mansúr uveřejnil Dahíbin článek a…” “Musím za ním…” Jasmína sáhla po černé miláji, která visela v šatně. “Hakíme, postarej se prosím tě o Zénab. Zavez ji k vám domů a řekni Radvánovi, aby zůstal u ní a nenechával ji ani na chvilku samotnou.” ,, Jasmíne, počkej! Pojedu s tebou!”

Ale byla už pryč.

V uličce vládla vřava. Dav ucpal cestu a bránil hasičským vozům v průjezdu. Když Jasmína uviděla to srocení, zaparkovala limuzínu na hlavní třídě. V panické úzkosti si za pomoci loktů razila cestu davem. Když zahlédla napůl zřícený dům, před nímž byly rozeseté střepiny a papíry, zrychlila. Jákob byl v redakci, lépe řečeno v tom, co z ní zůstalo. Ohromeně stál uprostřed dýmajících trosek. “Chvála Bohu!” zvolala Jasmína, odhrnula závoj a vrhla se mu do náruče. Okolostojícím se rozšířily oči úžasem, když ji poznali. “Bůh je převeliký!” zamumlal dav. Její jméno se rychle šířilo od úst k ústům. Lidé se nechápavě ptali, co má slavná Jasmína Rašídová společného s tímhle novinářem a jeho štva-vým listem. Jasmína si ustaraně prohlížela Jákobovu tvář. Brýle měl rozbité, z rány na hlavě mu tekla krev. “Kdo to udělal?” “To nevím,” odpověděl Jákob, stále ještě jako ochromený. “Proč spolu nemůžeme žít v míru a pokoji?”

” Člověku se sbalenou pěstí nelze podat ruku.” Zadíval se na ni, jako kdyby až teď pochopil, kdo to je. “Jasmíne! Ty ses vrátila!” Všiml si její nalíčené tváře a růžového sifonu vykukujícího zpod černé látky. “Tvoje vystoupení! Dneska večer je přece galapředstavení! Co tady děláš?” “Když jsem se dozvěděla…” Přejela mu rukou po čele. “Jsi zraněný. Zavezu tě k doktorovi.” Chytil ji za ruku a chraplavým hlasem řekl: “Poslouchej mě, Jasmíne. Musíš odtud pryč. Rychle!” Zatáhl ji do skrytu zdi. “Po tvém odjezdu propukla vlna zatýkání,” spustil vzrušeně. “Sádát chce Káhiru očistit od intelektuálů a liberálů. Prý rozdmýchávají náboženské spory. A nás si vybrali jako obětního beránka. Když tu zůstaneš, ve jménu zákona na ochranu mravnosti tě zatknou. Tenhle nový zákon umožňuje zavřít kohokoliv na libovolně dlouhou dobu. Minulý týden sebrali mého bratra. Včera si přišli pro spisovatele Júsufa Haddada. Nevím, kdo hodil bombu ke mně do redakce. Možná to byli příslušníci Muslimského bratrstva, možná to bylo na pokyn shora. Vím jen, že se vystavuješ velkému riziku, když tě se mnou uvidí.” “Při Bohu. nenechám tě tu samotného. Nemůžeš tu zůstat, to by bylo šílenství. Pojď se mnou!” řekla Jasmína rozhodným tónem. Vzala Jákoba za ruku a vyvlekla ho z pobořeného domu. Dav se před nimi uctivě rozestupoval. Jasmína pochopila, že je to jediná šance, jak uniknout policii. Spěchala s nic nechápajícím Jákobem náhle uprázděnou uličkou. “Zaparkovala jsem v ulici Al-Bustán. Honem! Tajná policie tu může být každou chvíli!” Jákob stál na balkoně Jasmínina střešního bytu a cítil na tváři chladivý vánek od Nilu. Jasmína mu už stihla ošetřit ránu na hlavě. Teď se právě skláněla nad rádiem, aby pustila zprávy. Jákob obemkl černé kovové zábradlí a podíval se dolů na řeku, jejíž hladinu křižovaly felúky se zářícími lucernami, které měly na své světlo přilákat ryby. Hrdlo měl sevřené úzkostí. Neměl sem chodit! Viděla ji spousta lidí! Teď hrozí nebezpečí i jí! “Ve zprávách o tom bombovém útoku nic nehlásili,” řekla Jasmína, když vyšla na terasu a stoupla si vedle něj. Byla už převlečená a odlíčená. Měla teď na sobě bílou plátěnou

galábíji se zlatými výšivkami na límci a na rukávech. Vlasy jí spadaly na záda. Doufala, že až si opláchne obličej studenou vodou, uklidní se. Ale tváře jí pořád žhnuly jako v horečce, jako kdyby jí srpnový žár kůží pronikal až do morku kostí. Když po příchodu domů usedla vedle Jákoba na pohovku, aby mu mohla ošetřit ránu, a špičkami prstů se dotkla jeho čela, měla pocit, že dostala elektrickou ránu. Vybavil se jí uhlazený, bohatý Nabil el-Fahd, který v ní vzbudil asi tolik vášně jako některé z jeho vzácných starožitných křesel. To Jákob Mansúr, který si pořád ještě nestihl přišít utržený knoflík u límečku košile… Co bude dál? ptala se Jasmína sama sebe, zatímco pozorovala jeho tvář. To, že ho sem přivedla, byl pro ně pro oba nebezpečný krok, který už nešel vrátit zpátky. Jákob vzhlédl k nebi posetému hvězdami a začetl se do jejich tajuplných poselství. “Zítra bude poprvé vidět, jak na obloze vychází Sirius. Najdeš ho v prodloužení tří hvězd pásu Oriona… Tamhle, vidíš?” Stál těsně vedle ní s rukou namířenou na oblohu. Jasmína jen mlčky přikývla. ,,V dávných dobách, před narozením Ježíše Krista,” pokračoval Jákob a vánek mu bral slova od úst, “byl Sirius hvězdou Herma, mladého boha-ochranitele. Když se objevil na obzoru, považovali to Egypťané za znamení Hermova znovuzrození. Třem hvězdám v pásu Oriona, které přesně ukazují na místo na horizontu, kde vyjde Sirius, říkali tři mudrci. A tamhle…” napřáhl ruku směrem, kam mířil pás hvězd, “…najdeš hvězdu boha Herma.” Podíval se na ni. “Mám tě rád. Jasmíne. Chtěl bych tě vzít do náručí a milovat se s tebou.” “Počkej,” zašeptala. “Jsou věci v mém životě, o kterých nic nevíš…” “Vím všechno, co je pro mě důležité. Rád bych se s tebou oženil, Jasmíne.” “Poslouchej mě chvíli, Jákobe,” vyhrkla Jasmína. Bála se, že ztratí odvahu. “Zénab není moje dcera. Je to moje neteř. Ale nikdo o tom neví. Já nejsem vdova, nikdy jsem nebyla vdaná.” Odvrátila pohled. “Ještě nikdy jsem… nebyla s mužem.” “A proč by ses kvůli tomu měla stydět?”

“Žena v mém věku, kterou tolik lidí vzývá jako bohyni lásky?” Rozpačitě se zasmála. “Připadám si jako podvodnice…”

“Za co by ses měla stydět? Copak všechny světice v historii nebyly panny?” “Já nejsem žádná světice.”

“Když jsi odjela, byl pro mě každý den utrpením. Já tě miluji. Jasmíne, a chci si tě vzít. Nic jiného pro mě není důležité.” Zamířila zpátky do obývacího pokoje. Z rádia se do ticha vlahé noci linul romantický, zamilovaný hlas Farída al-At-raše. “Je tu ještě něco,” řekla Jasmína a otočila se k Jákobovi. “Nikdy jsem se nevdala, protože nemůžu mít děti. Jako mladá jsem byla velice nemocná, dostala jsem infekci…” “Já netoužím po dětech,” řekl Jákob a chytil ji za ramena. “Já toužím po tobě.” “Ale jsme každý jiného vyznání!” zvolala Jasmína a zacouvala ke zdi. “Dokonce i Prorok měl za ženu křesťanku.”

“Jákobe, to nejde, my se nemůžeme vzít. Tvoje rodina by se nikdy nesmířila s tím, že ses oženil s tanečnicí, moje rodina by mi zase nikdy neodpustila, že jsem Zénab přivedla otce, který není muslim. A co by si pomysleli moji diváci nebo tvoji čtenáři? Všichni by nás považovali za zrádce!” “Copak je zrádce někdo, kdo jde za hlasem svého srdce” zeptal se Jákob tiše, přistoupil k ní a znovu ji k sobě přitiskl. “Přísahám ti. Jasmíne, že tě miluji od chvíle, kdy jsem tě před dávnými lety poprvé uviděl na jevišti. Moje kritika vystoupení byla vyznáním lásky. Od toho dne jsem po tobě nepřestal toužit. Teď, když konečně stojíš přede mnou, tě nenechám odejít.” Políbil ji a ona se nebránila. Pevně se k němu přitiskla. Klesli na koberec, který kdysi zdobil skvostný sál v paláci krále Fárúka, a jejich těla se spojila. Milovali se chvatně, s dychtivostí lidí, kteří vědí, že život rychle pomíjí. Když jejich milostné objetí skončilo, Jasmína zavedla Jákoba do ložnice s ohromnou postelí, která se téměř ztrácela pod saténovým přehozem v barvě vycházejícího slunce. Tentokrát se milovali pomalu, vychutnávali každý dotyk, každý záchvěv citu, protože věděli, že od této chvíle budou už pořád spolu. Později, když už vykoupaní a oblečení v klidu hovořili o tom, co je čeká, shodli se, že je nic neodradí společně se postavit budoucnosti se všemi komplikacemi a těžkostmi, které jim může přinést.

Sotva ji však k sobě Jákob na lůžku zalitém jasným světlem měsíce v úplňku přitáhl potřetí, zahřmělo do ticha žhavé noci bušení na dveře. Dřív než stačili cokoliv udělat, dveře povolily a s křach-nutím dopadly na zem. Do pokoje se vřítili uniformovaní muži s pistolemi a pouty a ve jménu zákona na ochranu mravnosti je zatkli.

. kapitola

Když Amy uslyšela volání k modlitbě, zaplavil ji takový pocit tepla, bezpečí a radosti, že je zase doma, až se nahlas rozesmála. Vlastní smích ji probudil. Chvilku zůstala ležet bez hnutí a pokoušela se přivolat zpátky obrazy ze svého snu: dusné káhirské ráno, ptáci vítající svým cvrlikáním ze střech nový den, ulice rychle se plnící auty a kárami se zapraženými osly. A nad tím vším těžká, zemitá vůně Nilu, pronikající až do posledního póru. Ačkoliv nad vodami Pacifiku se nerozléhal hlas muezzina, který by ji volal k modlitbám, provedla Amy v koupelně rituální očistu, poklekla v kalném světle vzcházejícího dne s obličejem obráceným k Mekce a v předepsané pozici odříkala modlitbu. Když skončila, zůstala sedět na podlaze a naslouchala symfonii racků a hučících vln, kterou k jejím uším zanesl mírný zářijový vánek. Amy věděla, že bude trvat ještě velice dlouho, než z některého káhirského minaretu zase uslyší svolávání k modlitbě. Do dnešního dne nedostala od Jasmíny jedinou řádku. Pro rodinu byla stále ještě mrtvá - dokonce ani její sestra jí neodpustila. To byla skutečnost, na které se nedalo nic změnit. Ale i když se Amy nemohla vrátit do Egypta, chystala se k odjezdu ze Spojených států. Musela si už pospíšit a rychle si sbalit kufr, který si nestihla připravit večer. Každou chvíli se tu měla objevit Ráchel, aby ji odvezla na letiště. Amy pečlivě skládala své věci do kufru. Při rozhodování, co si s sebou vzít, se řídila doporučeními Nadace Grace Trevertonové. Cílem její cesty byl Blízký východ. Její výbavu proto tvořily hlavně lehké bavlněné šaty a pevné boty. Docela nahoru položila fotografii svého syna, která ho zachycovala jako sedmnáctiletého mládence, a snímek, na němž byla ona a Greg na přístavní hrázi v Santa Monice - dva li-dé plní očekávání, kteří jako by měli v očích napsanou otázku, kdy že se konečně dostaví zázrak lásky. Její zavazadlo obsahovalo i Odsouzenou ženu, knížku, kterou jí dala Mar-jam Misrachiová, a výtisk Povolání lékaře jako poslaní. Pod záložkou přebalu byl zasunutý pečlivě složený článek z Los Angeles Times, který spolu se záběrem zachycujícím zadržení doktora Declana Connora vyšel druhý den po demonstraci na pokusném území v Nevadě. Amy zaklapla víko kufru a právě ho zamykala, když se ve dveřích bez zaklepání objevila Ráchel. “Hotovo?” zeptala se s klíčky od vozu v ruce.

“Jen si ještě vezmu klobouk a kabelku, odpověděla Amy.

Zamířila do ložnice, Ráchel těsně za ní. “Co uděláš se všemi svými věcmi?” zeptala se Ráchel při pohledu na povlak na polštář, nacpaný ložním prádlem a ručníky. V obývacím pokoji zase stály krabice s nádobím a s gramofonem a deskami. Amy si posadila na hlavu slaměný klobouk se širokou krempou a dlouhou staromódní jehlicí ho upevnila k vlasům. “Domácí to dá Armádě spásy. Tam, kam odjíždím, nebudu nic z toho potřebovat.” Ráchel přejela pohledem od kufru přes cestovní brašnu až po Amyinu kabelku a v duchu užasla, jak může pětatři-cetiletá žena, ještě ke všemu lékařka, dokázat vtěsnat celý svůj život do pár zavazadel. Dům, ve kterém bydlela ona s manželem, byl až po střechu napěchovaný nábytkem a všemožnými dalšími věcmi, takže už pomýšleli na to, že si budou muset najít větší. “Libanon…“pronesla Ráchel a zakroutila hlavou. “Jak jsi prosím tě přišla na nápad přihlásit se do Libanonu? Ještě ke všemu do uprchlického tábora?” “Palestinští uprchlíci jsou oběti. Můžeš mi věřit, že vím, co to je být bezmocnou obětí.” Amy zahlédla v zrcadle, jak se Ráchel zatvářila. “Ty si to nedokážeš představit,” řekla, “ale když je v Egyptě člověk nucený žít bez opory rodiny, může se to rovnat rozsudku smrti. Žena bez rodiny má ten nejtvrdší život, jaký existuje. Palestinci jsou uprchlíci. Většina z nich byla vytržena z kmenového svazku. Nejvíc na tu politickou tragédii doplácejí ženy a děti. Když jsem se od lidí z nadace dozvěděla, že tenhle projekt plánují společně s výborem OSN pro pomoc uprchlíkům, neváhala jsem ani minutu. Pochop, já jsem se prostě musela přihlásit.”

Ráchel si povzdechla. Vypadala, že si o svou přítelkyni dělá starosti. Amy se zasmála. “Neboj, kopřivu mráz nespálí!” řekla, otevřela lehkou plátěnou tašku, kterou nosila místo kabelky, protože se do ní dalo napěchovat kde co, a sáhla po posledních drobnostech, které ležely připravené na posteli. Byla mezi nimi i fotografie. Ráchel ji vzala do ruky a zadívala se na ni. Neviděla ji poprvé. Bylo na ní pět rozesmátých dětí uprostřed zahrady. “Kdo to vůbec je? Jedna z těch holčiček jsi ty, to vím.” Amy se jí podívala přes rameno a ukázala na nejstarší z dětí. “To je můj bratranec Omar, můj první manžel. Tohle jeTahíjaJeho sestra. Ona a můj bratr Zaki se chtěli vzít, ale babička z nějakého důvodu rozhodla, že Tahíju provdá za jednoho staršího příbuzného, Džamála. A tady je Jasmína…” Teskně se zadívala na černovlasou krasavici, která měla ruku kolem jejích ramen. “A tohle je tvůj bratr?”

“Ano, to je Zakarja. Pro nás to byl odjakživa Zaki. Prožili jsme spolu šťastné dětství. Byli jsme nerozluční. Zaki mi říkal Mišmiš, protože jsem byla celá divá po meruňkách.” “Neříkala jsi, že zmizel?”

“Vydal se hledat naši kuchařku, která jednoho dne odešla z domu, aniž by komukoliv cokoliv řekla, a už se nikdy nevrátila. Nikdo neví, co se se Zakim stalo.” odpověděla Amy. Její přítelkyně jí vrátila fotografii a ona ji schovala do plátěné tašky. Když Ráchel zahlédla korán, který zmizel v tašce jako poslední, zeptala se: “Jsi si jistá, že děláš dobře?” “Nevzpomínám si, že bych kdy cítila takovou vnitřní jistotu.” “Tak mi vysvětli, proč se nemůžu zbavit dojmu, že si tím potřebuješ něco dokázat.” Amy se otočila a mlčky se zadívala z okna. Ráchel k ní přistoupila a tichým, ale důrazným hlasem řekla: “Musíš se vypořádat se svou minulostí, Amy. Řekla bych, že v sobě pořád máš trpkost, které se musíš zbavit. Měla by ses smířit se svou rodinou, místo abys před ní utíkala někam, kde se neustále bojuje.” “Ráchel, jsi gynekoložka, ne psycholožka. Věř mi, že už jsem se svou minulostí vyrovnaná. Nezapomínej, že Jasmína nikdy neodpověděla na moje dopisy.”

“Třeba jí v tom brání pocity viny, že vyzradila tvoje tajemství a tys kvůli ní upadla do nemilosti. Možná bys to měla zkusit ještě jednou.” “Je úplně jedno, proč se ona ani nikdo z rodiny za celých těch čtrnáct let neozval. Já musím jít svou vlastní cestou. Vím, co chci, a vím, kam chci.” “Ale do Libanonu! Co když tě zastřelí?”

Amy se pousmála. “Víš, Ráchel, je to zvláštní, ale to dítě by se bylo narodilo na moje narozeniny. Kdyby zůstalo naživu, měla bych teď čtyřměsíční miminko a bavily bychom se spolu o plenkách, a ne o Libanonu.” “Vážně si myslíš, že by tě v tom Greg nechal samotnou? Je to přece docela normální, slušný člověk.” “Slušný určitě. Ale mělas vidět to zděšení v jeho očích, když jsem mu řekla, že jsem těhotná.” “Ach jo,” povzdechla si Ráchel a zvedla kufr, který k jejímu překvapení vůbec nebyl těžký. “Však ty už si jednoho krásného dne nějakého mužského najdeš.” Už jsem si jednoho našla, odpověděla jí v duchu Amy, a představila si Declana, který momentálně působil v Iráku a pokoušel své štěstí u Kurdů. Declana, kterého milovala, který jí ale nikdy nemůže patřit. Amy se zadívala na ženu, která jí byla věrnou družkou v těch nejosamělejších chvílích, poskytovala jí útěchu v tíživých dnech po potratu, byla jí oporou při jejím vykročení do neznámého světa univerzity a svou praktičností tlumila šok, který pro Amy znamenalo setkání s jinou kulturou. “Je od tebe milé, že si o mě děláš starosti, Ráchel,” řekla. “Víš ty co?” Ráchel se zastavila na prahu dveří. “Budeš mi hrozně chybět.” Do očí jí vhrkly slzy. “Vzpomínej na mě, Amy. A nikdy nezapomeň, že máš kamarádku, na kterou se můžeš spolehnout, kdyby ses někdy dostala do úzkých a potřebovala pomoct.” Vytáhla kapesník a vysmrkala se. “Musí jet zrovna do Libanonu! Dobrotivý Bože!” Obě mladé ženy se objaly. “Musíme už jít. Nerada bych, aby mi uletělo letadlo!” řekla Amy. Ibráhím vpadl do salonu. “Našel jsem je!” křičel. “Našel jsem svou sestru i dceru!” “Bůh buď pochválen ve svém milosrdenství,” pronesla Chadídža a početní příslušníci rodu Rašídů, kteří posedávali na divanech a na kobercích, jako ozvěna opakovali její slova.

Ibráhím, zmožený nesnesitelným zářijovým vedrem, se posadil a setřel si z čela pot. Uplynulé tři týdny, které strávil pátráním, kam mohli odvézt Dahíbu a Jasmínu, mu připadaly jako zlý sen. Oživily v něm vzpomínky na jeho pobyt ve vězení bezmála před třiceti lety. Také ostatní členové rodiny byli zoufalí. Když dostali zprávu o zatčení obou žen, do Rajské ulici se neprodleně sjeli dokonce i Rašídové z Asuánu a Port Saidu. Všechny pokoje byly plné jako za starých časů, v kuchyni se vyvářelo ve dne v noci. Strýcové a bratranci, kteří měli v Káhiře své konexe, se pokoušeli zjistit, kam policie Jasmínu a Dahíbu převezla. Do pátrání se zapojily i některé z žen - Sakí-na, jejíž nejlepší přítelkyně byla provdaná za vysokého vládního úředníka, Fadíla, která měla tchána soudcem, a Chadídža, k jejímž přítelkyním patřily vlivné ženy. Ale ani po třítýdenním snažení, které si vyžádalo nemálo peněz na úplatky a hodin strávených v předpokojích, vždy znovu ukončených slovem bukra, zítra, pořád ještě neměli o obou ženách žádnou zprávu. Až teď. Básima přinesla Ibráhímovi sklenici studené limonády. Žíznivě se napil a dal se do vyprávění: “Ahmed Kamál, jeden z mých pacientů, který pracuje na ministerstvu spravedlnosti, mě seznámil se svým švagrem, jehož žena má bratra na vězeňské správě.” Ibráhím vyprázdnil sklenici a otřel si čelo. To horko mu dalo zabrat. Však už měl na krku čtyři-ašedesát křížků. “Odvezli je do ženské věznice El-Kanátir.” V salonu zavládlo zděšené ticho. Všichni znali obrovskou žlutou budovu na kraji Káhiry, která tu stála jako výsměch kráse okolních kvetoucích zahrad a zelených polí. Znali i hrůzné historky, které se o věznici vyprávěly. “Bismilláhi!” zašeptala Chadídža. Slyšela o ženách, které bez procesu, bez oficiálního rozsudku celé roky seděly v El—Kanátiru jako “politické”. A Jasmína a Dahíba byly zatčeny z politických důvodů. Nesmíme ztrácet čas, pomyslela si Chadídža, a začala okamžitě rozdílet úlohy. Ženy si na místě odepnuly šperky, které se měly prodat, aby byly peníze na bakšiše. Šlo o symbolické gesto, protože každý chtěl něčím přispět k osvobození obou příbuzných. V kuchyni se chystaly košíky s jídlem, balily se kufry se šaty a povlečením. Rodina konečně měla cíl, na který se mohla upnout: El-Kanátir! Rašídové, s Chadídžou v čele, nepovolí, dokud obě ženy nevyjdou z bran téhle strašné budovy! Zatímco Chadídža radila synovcům a bratrancům, jak stylizovat protestní dopisy prezidentu Sádátovi, zavolal si ji Ibráhím stranou. “Matko, musím ti říct ještě něco, co se ostatní nesmějí dozvědět. Jasmína…” Umlkl a rozhlédl se kolem sebe, aby se ujistil, že ho nikdo nemůže slyšet. “Matko, moji dceru zatkli společně s jistým mužem.” Chadídža povytáhla pečlivě vykroužené obočí. “Mužem? S jakým mužem?” “S vydavatelem novin. Je jejich majitelem, píše úvodníky a sám je i tiskne. Jsou to malé radikální noviny. Uveřejnil v nich leccos od Jasmíny a Dahíby.” “Co prosím? O čem to mluvíš?” “Chci říct, že psaly… psaly básně… To je taky důvod jejich zatčení. Jasmína a Dahíbajsou…” Ibráhím v rozpacích hledal vhodná slova “…jsou i autorkami feministických článků…” Chadídže se nepohnul ve tváři jediný sval. “Zatkli je v redakci těch novin?” “Ne.” Ibráhím se kousl do rtu. “Byli u Jasmíny v bytě… sami, po půlnoci.” Dřív než Chadídža stačila cokoliv říct, uslyšeli ze salonu Omarův zvučný hlas. “Kde je strýček Ibráhím? Dozvěděl jsem se tu novinu od svého šéfa, který je přítelem Ahmeda Kamála! Takže jedeme do El-Kanátiru?” “Promluvíme si o tom později. Nikomu ani slovo,” řekla Chadídža svému synovi přitlumeným hlasem. Když Omar uviděl svou babičku, zvolal: “Mír s tebou a boží požehnání! Žádný strach, umm, však myje z té strašné díry dostaneme!” Omarovi bylo už skoro čtyřicet a jeho záliba v nočním životě bujícím v ulicích Damašku, Kuvajtu a Bagdádu měla za následek, že byl tlustý a těžkopádný. A protože už osmnáct let udílel příkazy mužům na naftových polích, mluvil i doma hlasitě a panovačně. “Kde je můj syn? Bylo by na čase, aby konečně dokázal, že umí být užitečný. Ať zajde za Sámirem Sukrím. Je to nejlepší právník z celé Káhiry…” Osmnáctiletý Muhammad se objevil v salonu v dlouhé bílé galábíji a čapce přívrženců Muslimského bratrstva - prezident Sádát toto hnutí nedávno zakázal. “Co to máš na sobě, ty čubčí synu?!” rozeřval se Omar a dal Muhammadovi pohlavek. “Chceš snad, aby nás všechny zavřeli? Tvoje matka v okamžiku tvého zplození nejspíš spala! Okamžitě se běž slušné obléknout, ty hlupáku!” rozkázal svému synovi a vlepil mu ještě jednu. Omarova hrubost nikoho neudivovala, nejméně ze všech Muhammada. který se bez řečí odešel převléknout. Jak jinak si má otec u svého syna zjednat respekt, než když mu dá najevo, kdo je pánem? Ibráhím měl v živé paměti, že iAlí.jeho otec, mu v přítomnosti cizích lidí nejednou uštědřil pár pohlavků a pěkně od plic mu vynadal. Když se všichni rozeběhli ke svým vozům - někteří měli za úkol zajet za různými vládními úředníky, kteří by se snad mohli přimluvit za propuštění obou žen, Omar a Muhammad se chtěli poradit s advokátem, ostatní měli namířeno rovnou do vězení - odvedla Chadídža svého syna do vestibulu vedle vstupní haly. “Přines mi ty články, které přivedly moji dceru a moji vnučku do vězení. Opatři informace o tom muži, se kterým byla Jasmína zatčena - chci znát jeho jméno, všechno o jeho rodině a tak dále. Musíme ale být opatrní, aby se to nerozneslo. Slib mi, že nikomu neřekneš, že byli u Jasmíny sami, když je přišli zatknout. Ve hře je nejen Jasmínina čest, ale ještě daleko víc. Chci znát pravdu, protože jen tak si můžu udělat vlastní úsudek.” Jasmínu a Dahíbu zavřely spolu se šesti dalšími ženami do cely pro čtyři osoby. Jen jedna z nich tu byla stejně jako ony z politických důvodů. Příběhy ostatních žen si byly velice podobné, ačkoliv každá se dopustila jiného přečinu. Všechny do jedné opustil manžel a ony se ocitly bez peněz a musely se o sebe postarat samy. Aby přežily, byly nuceny žebrat, krást nebo prodávat vlastní tělo. Jedna z nich seděla pro vraždu - byla to prostitutka, která zabila svého pasáka. Měla být popravena, ale vězeňská psycholožka se obrátila na prezidenta, který jí trest zmírnil na doživotní žalář. Jmenovala se Rúhíjja a bylo jí osmnáct let. V tu noc po útoku na Mansúrovy noviny došlo k vlně zatýkání. Přišli si i pro Dahíbu a Hakíma. Policie násilím vnikla k nim do bytu, obrátila ho vzhůru nohama a zabavila knihy a písemnosti. Dovolila však, aby Radván odvezl Zénab do Rajské ulice. Dahíba svého muže naposledy viděla na policejní stanici, kde jí sejmuli otisky prstů, aniž by proti ní bylo vzneseno jakékoliv obvinění. Pak ji vsadili do policejního auta a kamsi odvezli, zatímco nocí se rozléhaly

Hakímovy hlasité protesty. Nikdo mu však nevěnoval pozornost. Za ranního rozbřesku se před Dahíbou otevřely brány věznice. Bez jediného slova vysvětlení jí odebrali šaty a šperky, dali jí hrubou šedivou hazuku a deku a neurvale ji strčili do cely k dalším spoluvězeňkyním. Za celých dvacet dní, které od té doby uplynuly, Dahíba nedostala jedinou zprávu zvenku, neměla možnost mluvit s advokátem ani s některým z vězeňských úředníků. Jasmína se v cele objevila o něco později, ale ještě to samé dopoledne. Už v jejím bytě je s Jákobem rozdělili a strčili každého do jiného vozu. Ve věznici ji vysvlékli z její nádherné zlatem vyšívané galábíje a stejně jako Dahíbě jí přidělili hrubou halenu a deku. Jedinou útěchou jí po celé ty tři týdny bylo vědomí, že její dcera je v bezpečí domu v Rajské ulici. Ale co se stalo s Jákobem? Tuto otázku si Jasmína kladla každou minutu dne stráveného v holé cele, kde nebylo nic než čtyři pryčny pro osm žen. Je na tom podobně jako já? Je zavřený v jedné cele spolu s dalšími vězni? Nebo už ho snad postavili před soud a odsoudili? Dostal doživotí za ve-lezradu? Je vůbec ještě naživu? A co je se strýčkem Hakímem?

V prvních hodinách úzkostí a nejistot si Jasmína a Dahíba navzájem dodávaly sil, utěšovaly se a jedna druhou ujišťovaly, že je každým okamžikem propustí. Rodina je přece nenechá trčet ve vězení, říkaly si. Ibráhím a Chadídža mají spoustu vlivných přátel. Ale hodiny se měnily ve dny. Jedna druhou stále znovu ubezpečovaly, že jejich propuštění je jen otázkou času - ačkoliv třetí vězeňkyně zavřená z politických důvodů strávila v téhle cele už více než rok bez jakéhokoliv spojení s vnějším světem. Dahíba s Jasmínou se tím však nemínily nechat zde-primovat. Důvěřovaly Bohu a své rodině a byly odhodlané vypořádat se se svou obtížnou situací, jak nejlépe uměly. Ostatní ženy obě nové spoluvězeňkyně znaly a byly přesvědčené, že jako známým osobnostem by se jim mělo dostat zvláštního zacházení. “Jsou slavné,” prohlašovala Rúhíjja. “Jsou lepší než my.” Všichni s ní byli zajedno. Bloková dozorkyně, rolnická žena, která byla přesvědčená, že byla při narození uhranutá, ovšem neviděla důvod, proč by měly mít nějaká zvláštní privilegia. Jen ať pěkně klopí, jako

všichni ostatní, kteří si o sobě myslí, že jsou něco lepšího, říkala si. Dahíbě a Jasmíne odebrali veškeré cennosti, a tak neměly oproti svým spoluvězeňkyním žádné výhody. Jídla-nedostávaly nic jiného než vařené boby a černý čaj - sice bylo dost, ale nedalo se téměř jíst. V cele nebyl záchod a Dahíba s Jasmínou se musely střídat na jedné pryčně, kterou jim ostatní ženy přenechaly. Třikrát denně je vyvedli z cely - poprvé na ranní modlitbu a na snídani, podruhé na polední modlitbu a na oběd, potřetí na večerní modlitbu, na večeři a na procházku po vězeňském dvoře. Obě další modlitby se musely odbýt v cele. Tady byly ženy nuceny vykonávat i svou osobní hygienu. Musely přitom všechny vystačit s jedním kbelíkem vody a kousíčkem mýdla. Když v cele zhaslo světlo a ženy nemohly usnout, rozrušené úzkostmi nebo bezmocným hněvem, krátily si dusné zářijové noci tlumeným hovorem plným zoufalství. Dahíba a Jasmína pozvolna poznávaly své spoluvězeňkyně blíže. Byly to zavržené, vyobcované ženy, kterým justice odpírala veškerá práva jen proto, že se narodily jako ženy. Jejich životní příběhy byly pro Jasmínu a Dahíbu velice poučné. Soudní praktiky jasně svědčily o do nebe volající nespravedlnosti. Zákon trestá smrtí ženu, která zabila muže, byť by to bylo v sebeobraně. Muž, který zabije ženu, je zřídkakdy vůbec zatčen, protože údajně jen hájil svou čest. Zákon pronásleduje prostitutky, nikdy muže, kteří využívají jejich služeb. Zákon je slepý vůči muži, který opustí ženu a děti, ale trestá opuštěnou ženu, která ukradne jídlo, aby svým dětem měla co dát do úst. Zákon je nesmlouvavý, když manželka opustí manžela, muži však dává právo opustit ženu, kdykoliv se mu zlíbí, aniž by se musel starat, z čeho bude živa. Zákon stanoví, že dívka se ve svých devíti letech a chlapec v sedmi stávají zákonným majetkem otce, i když v té době už není ženatý s jejich matkou. Může jí děti odebrat a odepřít jí možnost ještě je někdy spatřit. Zákon dovoluje muži bít svou ženu a použít jakýchkoliv prostředků, aby ji udržel ve svém područí. Pět ze šesti žen, které s Dahíbou a Jasmínou sdílely celu, neumělo číst ani psát. Nikdy neslyšely o emancipaci či feminismu a nechápaly, proč se obě umělkyně dostaly do vězení. Ale čím déle spolu byly v jedné cele, tím více rostlo vzájemné porozumění. “Je znamením povýšenosti mužů,” předčítal Ibráhím své matce, “že si osobují vládu nad námi ženami. Je to jejich bezmezná arogance, která z nich ve spojení s jejich igno-rancí dělá kruté tyrany. Vzteklé dítě, které se cítí bezmocné, rozbije všechno, na co jen dosáhne. Muži dělají totéž. Výmluvným příkladem je muž, který bije svou ženu, protože mu porodila jen samé dcery. Ale pohlaví dítěte určuje sperma muže, ne vajíčko ženy. Proto je ,vinen muž, když mu žena nedá syna. Namíří snad svůj hněv vůči sobě? Ne, vybíjí si vztek za své selhání na nevinné ženě.” Ibráhím odložil noviny. Chadídža vstala a vykročila ke schodišti pavilonku. Z jeho výše se rozhlédla po zahradě, v níž rostly stromy, které byly věkovité už před pětašedesáti lety, kdy přišla do Rajské ulice. Zavřela oči a nasála exotické vůně, kterými byl vzduch prosycený. Moje vnučka je odvážná žena, pomyslela si. Pro mě bylo jho manželství samozřejmě přijímaným údělem, který jsem tak jako mnoho žen povýšila na ctnost. Chadídža v sobě měla zmatek. Od Jasmínina a Dahíbina zatčení ji pronásledovaly tíživé sny, v nichž do všech podrobností zažívala přepadení v poušti. Ve změti smrtelných výkřiků rozeznávala hlas, který ji vinil z tohoto krveprolití. Jak to? nechápala. Ale jakási nejasná vina stále tížila její duši. Ve snu měla pocit, že se topí, a sotva se probudila, okamžitě na ni dolehlo vědomí, že je tu něco důležitého, čemu se jí nedaří porozumět. Smělá slova její vnučky v ní probudila dosud neznámé myšlenky. Chceš ženám říct. Jasmíne, ptala se Chadídža sama sebe, že se proviňujeme už v okamžiku, kdy se smiřujeme s mocenskými nároky mužů, kdy přijímáme jejich názor, že jsme slabé? Muži tvrdí, že jsou silní. Ale všichni přece víme, že i ten nejsilnější se setká s někým, kdo je ještě silnější. Záleží na důsledcích, které síla má. Slabým se stává ten, kdo své síly zneužívá. My ale zůstaneme obětí tohoto zneužívání tak dlouho, dokud slabost, kterou nám vnucují, nepřekonáme ze svého nejniternějšího přesvědčení. Chadídža se až zajíkla: Spočívá v tomhle mé selhání, které mi vytýká hlas ze snu?

..Jak je možné, že jsem se o tom nikdy nedozvěděla?” zeptala se a obrátila se na Ibráhíma. Byli v pavilonku sami. Ostatní členové rodiny odjeli buď do věznice, aby se pokusili propašovat Jasmíne a Dahíbě jídlo a peníze, nebo se vydali hledat cestičky, jak dosáhnout jejich propuštění. “Jak se mohlo něco takového dít bez mého vědomí?” “Matko,” řekl Ibráhím a stoupl si vedle ní pod pergolu popnutou růžemi, která se klenula nad vstupem do pavilonku. “Moje dcera patří k nové generaci žen. Nerozumím jim, ale pochopil jsem alespoň tolik, že se snaží posílit své sebevědomí a že mají odvahu hlásat své myšlenky veřejně.” “A tys měl strach mi říct, že Jasmína píše takové věci?” Chadídža se usmála. “Ibráhíme. já jsem na ni hrdá. Když jsem byla mladá, nesměla jsem do ničeho mluvit. Byla jsem braná jako věc bez vlastní vůle a rozumu. Ale moje dcera a moje vnučka v sobě našly odvahu, která naplňuje mé srdce pýchou. Teď k tomu muži, kterého zatkli spolu s Jasmínou. Kdo je to?” “Já nevím, matko.”

“Najdi ho. Musím se dozvědět, co se s ním stalo.”

Zachřestční klíčů v chodbě je probudilo z odpolední dřímoty. V okénku železných dveří se objevil obličej dozorkyně. Nebyl čas k jídlu, a ženy proto s napětím čekaly, co se bude dít. Občas některou z vězeňkyň bez jakéhokoliv varování odvedli. Nikdy se už nevrátila. Nikdo se nedozvěděl, co se s ní stalo. Dveře se se zaskřípěním otevřely a dozorkyně, statná žena ve špinavé uniformě, řekla Dahíbě a Jasmíne: “Vy dvě půjdete se mnou.”

Dahíba chytla Jasmínu za ruku a společně vykročily ven z cely. “Hodně štěstí! Bůh vás provázej!” volaly za nimi spoluvězeňkyně. K velkému překvapení obou žen je dozorkyně zavedla do cely na konci chodby. Byla to cela pro čtyři osoby, ale stála v ní jen dvě pečlivě ustlaná lůžka, stůl a dvě židle. Oknem bylo vidět palmy a zelená pole. “Tohle je vaše nová cela,” prohlásila dozorkyně. “Díky Bohu, konečně nás našli!” zvolala Dahíba. O několik minut později jim dozorkyně přinesla košíky s jídlem, šatstvo, prádlo, toaletní potřeby, papír a pero a také korán, v němž byla založená obálka s deseti a padesátipiastrovými bankovkami a dopis od Ibráhíma.

Najednou měly jídla, že ho ani nemohly sníst. Dahíba zabalila do utěrky chléb, sýr, studené kuře a ovoce, podala uzlík spolu s padesáti piastry dozorkyni a řekla jí: “Zanes to, prosím tě, do naší bývalé cely. A dej zprávu našim příbuzným. Řekni jim, že se nám daří dobře.” Když Dahíba s Jasmínou osaměly, otevřely Ibráhímův dopis. Hakím Raúf, stálo v něm, je rovněž ve vězení, ale vede se mu dobře. Advokát Šukrí se pokouší dosáhnout jeho propuštění. Co je s Jákobem Mansúrem, kterého zatkli spolu s Jasmínou, nikdo nevěděl. Členové rodiny drželi před věznicí noční hlídky. Přijížděli den co den krátce po západu slunce a čekali před branou v naději, že je pustí dovnitř. Doufali, že uvidí Jasmínu a Da-híbu a že s nimi budou moct promluvit. Některý ze zaměstnanců vězeňské správy občas Chadídžu nebo Ibráhíma vpustil dovnitř. Následovaly zdvořilé omluvy - “Političtí vězni nesmějí přijímat návštěvy” - a ujištění, že nazítří pro ně určitě bude mít příznivější zprávy, in šá alláh. Když však dostal slušně zaplaceno, zprostředkoval jim výměnu dopisů. Dahíba a Jasmína denně dostávaly do cely čerstvé jídlo z kuchyně v Rajské ulici. Ibráhím a Omar neúnavně pracovali na propuštění obou žen. Obcházeli úřady, přátelsky, ale důrazně žádali oplátku za své předchozí služby a scházeli se doma nebo v kavárnách s muži, kteří měli důležité konexe. Protože Jasmína s Dahíbou se nedopustily žádného z kriminálních činů, pro které existovaly konkrétní právní postupy a soudní procedury, ale byly zatčeny z politických důvodů, což byl pojem stejně bezbřehý jako močál, neměla se jejich obhajoba o co opřít. Již pouhá petice, která se brala za zatčené, uváděla jejího pisatele do nebezpečí, protože se tím vystavoval podezření, že sám patří k politickým odpůrcům režimu. Každý slyšel o případech advokátů, kteří orodovali za své mandanty a sami skončili ve vězení. Byli takoví, kteří se z tohoto důvodu odmítali s Ibráhímem byť jen sejít. Nechávali ho čekat v předpokojích, dokud to nevzdal a neodešel. Jiní, kteří projevovali pochopení pro jeho situaci, ale nijak se netajili svými obavami, říkali; “Maléš. Je mi líto.” A ti, kteří si od pomoci Rašídům neslibovali žádný užitek, jen

krčili rameny se slovy: “In šá alláh! Nezbývá, než se s tím smířit. Je to vůle boží.” Dokonce i Nabil el-Fahd, starožitník a přítel vysokých vládních úředníků, se po Jasmínině zatčení přestal k Rašídům znát. Musel by se stát zázrak, aby Dahíbu s Jasmínou propustili na svobodu. Chadídže připadla úloha předmodliče. Ženy si rozvinuly koberečky na hrbolaté dlažbě parkoviště před věznicí a s tváří obrácenou k Mekce poklekly. Přes říjnové parno byly pohyby šestadvaceti žen z rodu Rašídů ve věku dvanácti až osmdesáti let v dokonalé souhře. Dvě z nich byly oblečené v muslimském oděvu, Chadídžu halila tradiční černá miláje, ostatní měly na sobě sukně a blůzy nebo šaty. Omarova nejstarší dcera klečela mezi ostatními v džínách a tričku. Když modlitba skončila, zamířily ženy zpátky k vozům, kolem nichž byly rozestavené židličky a slunečníky, a opět se chopily ručních prací nebo se daly do hovoru. Pro Chadídžu byla vyhrazená židlička pod korunou kapoku. Usedla na ni a upřela pohled na nevzhledné žluté zdi věznice. Dnes to byl už šestačtyřicátý den, který její dcera a vnučka trávily v cele. Na parkovišti zastavil Ibráhímův vůz. “Našel jsem Mansúra,” řekl syn matce potichu, aby ho nikdo neslyšel. “Zavřeli ho do Citadely. Stejně jako mě ve dvaapadesátém roce.” Chadídža vstala a napřáhla k Ibráhímovi ruku. “Doveď mě k němu,” řekla. “Chci s ním mluvit.” Jasmína se necítila dobře. Ležela na svém lůžku a snažila se nevnímat nevolnost a křeče, které se jí zmocňovaly. S hrůzou vzpomínala na epidemii cholery v Rajské ulici. Od té doby, co s Dahíbou dostávaly jídlo z domova, vězeňské stravy se ani nedotkly. Ale byly nuceny mýt se ve vodě, kterou jim každý den donesli ve džberu a která byla všechno jen ne hygienicky nezávadná. Nepřipadalo v úvahu, že by si ji mohly převařit, protože už jen zápalky byly zakázané. Dahíba se posadila na okraj lůžka a přiložila své neteři ruku na čelo. “Máš horečku,” řekla ustaraně. I ona měla obavy z cholery.

“Ať je to. co je to,” zašeptala Jasmína zemdleně, “jak to, že tobě nic není?” “Musela jsi sníst něco, co já jsem nejedla. Něco kořeněného, co ti podráždilo žaludek. Jsem si jistá, že to nic…” Jasmína se rychle odvrátila, protože musela zvracet.

Dahíba se rozběhla ke dveřím. “Zavolejte lékaře! Rychle!” zakřičela do chodby. Dozorkyně, které kynula vyhlídka na bakšiš, se objevila okamžitě. S pohledem upřeným na Jasmínu zabručela: “Doktor do cel nechodí. Je to velice zaměstnaný člověk. Musím ji odvést na marodku.” Chopila se Jasmíny a zamířila s ní ke dveřím. “Ty zůstaneš tady,” řekla a odstrčila Dahíbu zpátky do cely. Ředitel věznice v Citadele byl navzdory očekávání ochotný za určitých podmínek povolit návštěvu vězně. V případě Jákoba Mansúra dveře cely otevřel štědrý bakšiš, který mu dal Ibráhím Rašíd. Chadídža požádala syna, aby počkal v ředitelově kanceláři. Dozorce ji zavedl do holé místnosti vybavené jen stolky se židlemi a s hesly vylepenými na stěnách, které neuměla přečíst. Po několika minutách přivedli bledého muže v rozedra-ných šatech, který nemohl pořádně chodit, protože měl spoutané ruce i nohy. Chadídža se kolem sebe rozhlédla. Je tu snad někdo, kdo přišel navštívit tohoto vězně? Když ho dozorce neurvale postrčil k židli proti ní, jen zalapala po dechu. Mansúr měl v obličeji spoustu podlitin a tržných ran, které zůstaly neošetřené a zhnisaly. Když otevřel pusu, uviděla Chadídža, že mu chybí dva zuby. Vstoupily jí slzy do očí. “Sajjido Chadídžo,” zašeptal chraplavě, jako kdyby měl hrdlo vykřičené nebo vyprahlé žízní. “Cítím se poctěn. Mír s vámi.” “Ty mě znáš?” zeptala se Chadídža.

“Ano, znám, sajjido,” odpověděl Mansúr tiše. “Jasmína mi o vás vyprávěla. A ta podoba… máte v očích stejnou odhodlanost jako Jasmína.” Když si uvědomil, že neustále mhouří oči, dodal: “Odpusťte, ale sebrali mi brýle.” “Bili tě,” řekla Chadídža.

“Co je s Jasmínou? Daří se jí dobře? Propustili ji?”

Přívětivost a mírnost, které z něj vyzařovaly, laskavost, která se zračila v jeho očích navzdory prodělanému utrpení, Chadídžu uváděly ve zmatek. Sklouzla pohledem na jeho ruce a uviděla spáleninu na zápěstí, jako kdyby mu někdo o kůži uhasil nedopalek cigarety. Na okrajích rány prosvítalo něco modrého, co vypadalo jako tetování. “Moje vnučka je ve věznici El-Kanátir,” odpověděla. “Snažíme se dosáhnout jejího propuštění.” “Zacházejí s ní dobře?”

“Ano. Píše nám, že je v pořádku. Ptala…ptala se na tebe.” Jákob svěsil ramena. “Vaše vnučka je statečná a inteligentní žena, sajjido… Chtěla by vymýtit z tohoto světa všechnu nespravedlnost.” Umlkl. Zdálo se, že je příliš dojatý, než aby mohl pokračovat. Chadídža mlčky čekala, až se zase sebere. Když opět promluvil, musela se naklonit dopředu, aby mu rozuměla. “Věděla, že dělá něco nebezpečného, a přesto se rozhodla pozvednout svůj hlas.” Několikrát polkl a bez-hlese otevřel a zase zavřel rty. “Já ji miluji, sajjido, a ona miluje mě,” pokračoval pak. “Chceme se vzít. Jakmile…” “Jak můžeš mluvit o sňatku, když mé vnučce nemáš co nabídnout, leda život plný nebezpečí, strachu ze zatčení, z policie? Kromě toho jsi křesťan, a moje vnučka je muslimka.”

“Slyšel jsem, že váš syn měl za manželku křesťanku.”

“Ano, to je pravda.”

Sklonil hlavu k rameni. “Nepatříme snad všichni k lidu Písma svatého, sajjido? Nejsme v první řadě Egypťané? Váš prorok, pokoj jemu, hovoří v koránu o mém Bohu. Vypráví, jak Marii navštívil anděl a zvěstoval jí, že ona, jíž se nikdy nedotkl muž, brzy porodí dítě, které dostane jméno Ježíš, spasitel. Jestli věříte tomu, co stojí psáno v koránu, sajjido, neznamená to, že vyznáváme stejného Boha?” Jákob měl čelo lesklé potem. Se sípavým oddechováním se opřel do židle. Chadídže zněly v uších tlumené zvuky věznice - vrzavé třesknutí zavírané brány, mužský smích a vzteklý křik. “Ano, sajjide Jákobe Mansúre,” řekla, “věříme ve stejného Boha.” Dahíba přecházela po stísněné cele jako lev v kleci. Občas zůstala stát a zaposlouchala se, jestli se nevrací Jasmína. Konečně se ve dveřích objevila dozorkyně. Dahíba s překvapením uviděla, že to není ona felážka jako obvykle, ale žena, kterou neznala.

“Stalo se s mou neteří něco?” Zeptala se znepokojeně. “Sbal si své věci,- řekla žena úsgčně a podívala se na hodinky. “Kam mě vedeš? K výslechu?” “K žádnému výslechu. Jsi volná. Můžeš jít.” Dahíbě se rozšířily oči úžasem, “Volná?” “Z příkazu prezidenta. Byla jsi omilostněna.” “Ale Sádát nás přece nechal zatknout! Proč nám teď dává milost?” Žena se na ni udiveně podívala. “Bismilláhi! Copak ty to nevíš? Sádáta před pěti dny zavraždili. Máme nového prezidenta. Jmenuje se Mubárak. Propustil všechny politické vězně.” Dahíba chvatně posbírala svůj skrovný majetek. Ve své překotné snaze dostat se z vezení, dřív než si to dozorkyně nebo Mubárak rozmyslí, polovinu věcí vytrousila. V chodbě se setkala s Jasmínoi která se vracela z ma-rodky. “Už je ti lip?” zeptala se Dahíba a vtiskla neteři do rukou raneček šatstva. “Co říkal doktor?” Jasmína na ni v údivu zírala. “Co se děje, teto?”

“Propustili nás! Pospěš si, než si to zase rozmyslí a oznámí nám, že to byl omyl!” Před branou byla shromážděná celá rodina. Oběma ženám se dostalo bouřlivého přivítání. “Hakíme!” vykřikla Dahíba a rozběhla se ke svému muži. “Můj Bože, jsi v pořádku?” Chadídža přispěchala k Jasmíne, sevřela ji do náručí a se slzami v očích pronesla: “Bůh buď pochválen ve svém milosrdenství.” Když se však chtěla své matce vrhnout do náručí Zénab, zvolala Dahíba: “Jasmína je nemocná. Musí okamžitě k lékaři!” “To není třeba, nic mi není,” řekla Jasmína k Dahíbině údivu a zasmála se. “Čekám dítě! UmmJen si to představ, všichni ti doktoři se mýlili! Já můžii mít děti!” Ženy strnuly v němém úžasu. Rozhostilo se ticho. Všechny oči se upřely na matku rodu. Chadídža vzala Jasmínu za obě ruce. “Každému přísluší osud, který mu určil Bůh, vnučko mého srdce. Raduji se s tebou. Je to vůle boží, in šá alláh,” řelda. “Umm, víš, je tu jistý muž… Jmenuje se Jákob Mansúr…” V tom okamžiku na parkoviště zabočil Ibráhímův vůz a s kvílením brzd zastavil vedle nicl-i. Jasmína uviděla Jáko-ba - byl bledý, měl plnovous a obličej samou jizvu. Oběhla vůz, ve tváři smích i pláč zároveň. “Jákobe, co tu děláš?” zvolala a prudce otevřela dvířka vozu. Jákob se na ni usmál. Byl však příliš slabý, než aby byl schopný vystoupit. “Za to vděčím tvému otci,” vypravil ze sebe s námahou. “Bez něj bych ve vězení nejspíš pošel.” Jasmína přes střechu vozu pohlédla na Ibráhíma, ve tváři výraz štěstí a vděčnosti. “Chceme se vzít, otče,” řekla.

v

ČTVRTÁ ČÁST

()

. kapitola

Toyota se v oblaku červeného prachu řítila po nezpevněné silnici a před ní se s křikem rozprchávaly husy a slepice. Ženy feláhů na břehu řeky se otáčely, a když poznaly známý vůz se sotva čitelným znakem Nadace Grace Trevertonové na dveřích, dál v poklidu kráčely s objemnými džbány na hlavách. Za volantem auta seděl Núbijec Nasr, a protože jel jako splašený, ženy usoudily, že doktorovi už zase veze nějaký naléhavý případ. Doktor Declan Connor stál v nevelké ambulanci uprostřed zelených polí, kam od řeky zaléhalo kejhání nilských hus. Když na příjezdové cestě zahlédl auto, byl právě hotov se zašíváním a obvazováním nohy feláha, který si ji rozsekl motykou. Řev motoru terénního vozu kvapem se blížícího po hliněné cestě nevěštil nic dobrého. Feláh pochybovačně potřásl hlavou a pravil: “Při třech božstvech! Ten člověk má ale naspěch, aby už přišel do ráje!” Toyota za kvílení brzd zastavila a z mračna zvířeného prachu vykoukla Nasrova černá, potem zalitá tvář. “Sajjide, za pár minut přistane vrtulník!” volal s pusou od ucha k uchu. “Al-hamdu lilláh! Konečně!” “Chvála Bohu! Okamžitě jeď na letiště a dohlédni, aby se nikdo ničeho ani nedotkl!” Nasr sešlápl plynový pedál, toyota vystřelila pozpátku, otočila se a uháněla pryč. “Tak, Muhammade, jsme hotovi,” řekl doktor Connor. “Musíš se pokusit udržovat nohu v čistotě.” V rychlosti si umyl ruce a sáhl po klobouku, který visel na háčku vedle dveří. Na dveřích byl lepicí páskou připevněný kalendář, na který s každým dnem přibyl další červený křížek. Declan spokojeně přehlédl řádky přeškrtaných dat. Zbývalo už jen jedenáct týdnů, než se definitivně rozloučí s Egyptem a s celou medicínou.

Feláh ho po jedné noze doprovodil dozadu za budovu, kde byl zaparkovaný druhý terénní vůz. “Přijede dneska ta posila?” zeptal se s úšklebkem. “Třeba to bude pohledná sestřička s tlustou zadnicí.” Declan se smíchem zavrtěl hlavou. “Sem už žádná sestřička nepřijede, Muhammade,” řekl a otevřel dvířka vozu. “V tomto směru jsem se už poučil. Tentokrát mi slíbili doktora, mého budoucího nástupce, který to tady po mně převezme.” Amíra přemýšlela, jestli je její nevolnost vyvolaná otřesy vrtulníku neboje to následek nemoci. Lékař v Londýně ji před touhle cestou zrazoval. Říkal, že je ještě příliš brzy, ale ona už se nemohla dočkat, až bude moct pracovat společně s doktorem Connorem. A tak jakmile ji propustili z nemocnice, zamluvila si letenku do Ká-hiry. Kdysi se zapřísáhla, že už se do Egypta nikdy nevrátí. Ale během pobytu v londýnské nemocnici, kam ji přijali, když onemocněla, ji navštívil zástupce nadace a sdělil jí, že by doktor Connor, který působil v jedné vesnici na Nilu, potřeboval spolupracovníka hovořícího arabsky. Amíra se bez dlouhých rozpaků rozhodla, že nabídku přijme. Byl to zvláštní pocit sedět v helikoptéře, která letěla nízko nad úrodnými poli a kanály, a pozorovat, jak buvoli se zakrytýma očima tak jako za dávných časů chodí v kruhu a otáčejí rumpály. Ještě zvláštnější jí připadalo letět v moderním vrtulníku nad zemí, která je tak prastará a v které zároveň jako by panovalo bezčasí. Při troše fantazie nebylo tak těžké si představit, že sedí na létajícím koberci. Pozorovala ženy a děti kolem ohnišť, žasla nad skrovnými domky a obdivovala kopule a minarety mešit - vznášela se nad tím vším, aniž by k tomu patřila. Když letadlo z Londýna přistávalo na mezinárodním letišti v Káhiře, počítala Amíra, že zažije šok, jakousi recidi-vu vzteku a smutku. Když pak vystoupila z letadla a pod nohama ucítila černý asfalt a poprvé po jedenadvaceti letech se nadechla egyptského vzduchu, čekala, že to s ní zacloumá, že se jí zmocní vzrušení. Ale nic z toho se nedostavilo. Nakažená všeobecným chvatem a ruchem, spěchala tak jako na kterémkoliv jiném letišti kdekoliv na světě společně s ostatními pasažéry k vý-

ději zavazadel a k celnici, ve tváři vepsanou starost, aby nezmeškala další spoj. Veškeré to hemžení jí přitom připadalo neskutečné. Vůbec by se nedivila, kdyby zjistila, že to je pouhý sen, a v příštím okamžiku se probudila na nemocniční posteli. Lidé kolem ní hlasitě brebentili. Měli si toho tolik co říct. Amíry se najednou zmocnil zvláštní pocit, že je průhledná jako sklo a že ji ostatní vůbec nevidí. To je těmi léky, usoudila, a nemocí, z které jsem se sotva vybabrala. Když o dvě hodiny později usedla do vrtulníku, ihned po startu se jí udělalo nevolno, a tak nebyla schopná dívat se z okénka, když letěli nad městem. Teď, kdy Káhiru nechali už daleko za sebou, si připadala jako duch. Usmála se. Trvalo dlouho, než mi je konečně dopřáno spolu s oblaky, s ptáky, možná dokonce s anděly a duchy mrtvých vznášet se na nebi nad svým domovem, pomyslela si. Jsem opravdu zase zpátky? ptala se v duchu, když ucítila, jak se vrtulník náhle zakymácel. Jsem skutečně v Egyptě? Nebo je to zase jen halucinace, vyvolaná nemocí? Když se v horečkách zmítala na posteli v londýnské nemocnici, zdálo se jí, že je zase studentka a že stojí v pitevně a z nepochopitelných důvodů se se skalpelem v ruce sklání nad Gregovou mrtvolou. Byl sice chladný únorový den, ale Amíru zničehonic zalil pot. Sáhla po novinách, které si koupila na letišti - první arabské noviny po jedenadvaceti letech. NOVÝ VELVYSLANEC BUSHOVY ADMINISTRATIVY V KÁHIŘE!

Lhostejným pohledem přelétla palcový titulek a pak noviny použila jako vějíř, který měl ochladit její rozpálené tváře. Prošla si noviny už na letišti a objevila něco, co by dříve bylo nemyslitelné: inzeráty, jejichž prostřednictvím ženy hledaly muže. Adeptky na seznámení v nich uváděly obvyklé údaje, jako je věk, vzdělání a původ. Zvláště důležitá se zdála být barva pleti. Světlá pleť byla zjevně považována za velice atraktivní a často byla zdůrazněná tučným písmem, zatímco olivová nebo černá pleť byly naopak uváděné jakoby mimochodem. V článku na titulní straně se dočetla o mladíkovi, který se vrátil do Káhiry ze studijního pobytu v zahraničí a v pokoji své neprovdané sestry objevil jakési tabletky. Lékárník mu řekl, že to jsou pilulky vyvolávající potrat. Mladík se vrátil domů a svou sestru zabil. Pitva ukázala, že dívka ne-

čekala dítě a že byla panna. Zjistilo se dále, že léky, údajný prostředek k vyvolání potratu, užívala na doporučení jiného lékárníka. Obhájce ve své řeči prohlásil, že obžalovaný je nevinný, protože svým činem zachránil čest rodiny. Mladík byl osvobozen. Amíra odložila noviny a zadívala se z okénka. Nekonečným žlutým mořem Saharské pouště se táhl zelený pás -údolí Nilu. Dělicí čára mezi pouští a vegetací byla tak ostrá, až to z výšky vzbuzovalo dojem, že by člověk mohl stát jednou nohou v husté trávě a druhou na písku. To přesně vystihuje moje rozpoložení, pomyslela si Amíra. Jsem rozpolcená jako země pode mnou. Jedna moje část touží žít zase v Egyptě, druhá se toho děsí. Jistě, získala už od své strastiplné minulosti a tíživých vzpomínek odstup. Neotevře ale návrat staré rány? Amíra se zuby nehty bránila myšlenkám na svou rodinu či na Hasana al-Sábira. Těšila se na Declana Connora. Uběhlo už téměř patnáct let od té doby, co společně pracovali na překladu. A teď by spolu měli pracovat znovu. Řevem helikoptéry se k jejím uším prodral hlas pilota. Chystali se přistát. Amíra se zvědavě podívala dolů. Viděla Nil a nedaleko od něj zavlažovací kanál, domky, žlutavé písečné duny, nízké skály, pár ruin, snad zbytky starého města mrtvých, černý pás silnice, kterou jako by kdosi vyryl do písku, a konečně přístěnek pokrytý vlnitým plechem a vy-betonované prostranství obehnané drátěným plotem s velkými vraty. Po hrbolaté cestě vedoucí k přistávací ploše jely těsně za sebou dva vozy. Zastavily u železných vrat, před malou zděnou boudou s cedulkou AL-TAFLA v angličtině a v arabštině, z níž se olupovala barva. Když se vrtulník zhoupl těsně nad betonem, uviděla Amíra, jak z aut vyskočili jejich řidiči a rozběhli se k přistávací ploše. Byli celí v khaki a přidržovali si klobouky. Jeden z nich byl Núbijec, druhý dohněda opálený Angličan. Declan! Amíra cítila, jak jí poskočilo srdce. Vrtulník dosedl a doktor Connor s Nasrem se k němu rozběhli. Z přístřešku navigátora vyběhl feláh v galábíji a zamával na skupinku černě oděných beduínů, kteří posedávali vedle svých velbloudů ve stínu skály. “Al-hamdu lilláh!” zakřičel Connor na pilota, který mu kynul otevřeným okénkem. “Salámát!”

“Salámát!” zavolal pilot, který stejně jako Nasr pracoval pro nadaci a létal do odlehlých míst v poušti nebo do Horního Egypta, když tam bylo třeba dopravit léky nebo personál. Núbijec zamířil dozadu ke dveřím nákladního prostoru. Connor tu stál a modlil se, aby na palubě bvl jeho nástupce. Když však uviděl, jak z vrtulníku vystupuje žena v džínách a tričku s plavými vlasy sepnutými do ohonu, zamračil se. Náhle se mu však oči rozšířily úžasem. “Amy?!” “Zdravím vás, pane doktore,” zvolala Amíra s úsměvem a seskočila na zem. “Ani nevíte, jak jsem ráda, že vás zase vidím.” “To se mi snad jenom zdá!” hlesl Declan a chytil ji za ruku. “Amy van Kerková! Co tu pro všechno na světě děláte?” “Copak vám z Londýna nedali zprávu, že přijedu?”

“Spojení bohužel není ani nijak spolehlivé, ani rychlé. Zpráva o vašem příjezdu přijde nejspíš tak za týden za dva.” Potřásl jí rukou. “No to je skvělé! Jak už je to dlouho?” “Sedm let. Naposledy jsme se viděli na té demonstraci v Nevadské poušti. Vzpomínáte?” “Aby ne!” Podržel její ruku ve své o chvilku déle, než bývá zvykem, a pak řekl: “Musíme vyložit náklad. Doufám, že mi poslali to nové sérum a stříkačky na jedno použití, jak jsem žádal.” Doktor Connor obešel vrtulník a pomohl Nasrovi vynést z nákladního prostoru hliníkovou bednu s nápisem world health organisation a naložit ji do jednoho z terénních vozů. Amíra se otočila směrem na východ, k Nilu. zavřela oči a vychutnávala dotek chladivého vánku na tvářích. Všichni Rašídové jsou v Káhiře.Tady, v téhle vesničce mi nemůžou nic udělat, ubezpečovala sama sebe, ale srdce jí přesto tlouklo až v krku. Po chvilce k ní přistoupil Declan. “To jsou veškerá vaše zavazadla?” zeptal se. “Ano, mám s sebou jen tenhle kufr.”

Zavedl ji k druhému vozu. “Takže vyrazíme. Sérum musí co nejrychleji do lednice,” řekl. Když sešlápl plynový pedál a zatočil volantem, musela se Amíra chytit palubní desky. Vyjeli na nerovnou cestu, která se vinula mezi dunami.

“Takže jste se přece jen vrátila do Egypta,” ozval se Dec-lan po chvilce. “Vzpomínám si, že jste byla odhodlaná ke všemu, jen abyste nemusela zpátky domů. Vaši příbuzní měli určitě radost, že vás zase vidí.” “Nikdo z nich netuší, že jsem tady. Dvě hodiny po příletu do Káhiryjsem už zase seděla ve vrtulníku.” “Vážně? Když jsem vás viděl naposledy, měla jste namířeno do Libanonu. Jaké to tam bylo?” “Deprimující.” Hořce se pousmála. “Po Libanonu jsem působila v uprchlických táborech v Gáze. Tam to bylo ještě horší. Svět jako by na Palestince zapomněl.” “Svět…” Declan se nahlas zasmál. “Kašlu na svět! Mám už toho všeho až po krk…” Amíra se na něj překvapeně podívala. Pořád sice ještě měl svou kultivovanou britskou výslovnost a jasný hlas, tak jak si ho pamatovala, ale teď se v něm ozývala jakási neznámá ostrá tónina. Zatímco mlčky jeli žlutou pouští bez jediného stromu, Amíra pozorovala jeho tvář, otočenou z profilu. Nemohla si nevšimnout, že se změnil i navenek. Vypadal, jako kdyby zestárl o víc než o těch sedm let, které uplynuly od jejich posledního setkání v Nevadské poušti. Bylo na něm vidět, že má za sebou nelehké časy. Vždycky byl vysoký a štíhlý, ale teď byl přímo vychrtlý. Lícní kosti a brada mu vystupovaly, kůži měl samou vrásku. Jeho strhující síla, ta neuvěřitelná energie, která na Amíru vždycky působila tak nakažlivě, dosud nevyhasla. Ale pod ní.bylo cítit jakousi sebezničující agresivitu, možná i bezmocný vztek - což byly pocity, které Amíra až příliš dobře znala z vlastní zkušenosti. “Mám radost, že vás zase vidím, Amy. Jsem rád, že jste se rozhodla přijet. Měl jsem na své pomocníky smůlu. Londýn mi sem neustále posílá svobodné ženy a mě pokaždé zanedlouho připadne nemilá povinnost sdělit jim, že bude lepší, když se vrátí zpátky domů. S nimi samotnými by to bylo bez problémů, ale znáte feláhy. Neprovdaná žena na egyptském venkově, to prostě nemůže dělat dobrotu.” “A co muži?” zeptala se Amy a přemítala, jestli je skutečně tak zlostný, jak zlostně znějíjeho slova. Držel volant, jako kdyby to bylo zvíře, které chce spoutat, a díval se do oslepujícího světla nehybnýma očima pod semknutými víčky. “Vystřídali se tu dva,” řekl. “První byl egyptský student medicíny, který si tu odbýval předepsanou praxi. Fe-láhy opovrhoval a po měsíci se kvůli údajným zdravotním potížím zase odporoučel. Druhý byl zapálený americký dobrovolník, který doufal, že vesničany obrátí na křesťanskou víru. Toho jsem musel po týdnu vypoklonkovat pro změnu já.” Potřásl hlavou. “Nemůžu jim to mít za zlé. S feláhy není snadné pořízení. Jsou jako děti, člověk je nesmí na chvilku spustit z očí. Občas si usmyslí, že je lepší spolykat léky najednou, než je brát v předepsaných dávkách. Ve své naivitě jsou schopní usoudit, že pětinásobná dávka očkovací látky je pětinásobně účinná.” Utrápeně se usmál. “Představte si, že loni se jeden feláh vrátil z Mekky se svatou vodou. Nalil ji do obecní studně, protože věřil, že přinese celé vesnici požehnání. Voda obsahovala zárodky cholery. Hrozila lokální epidemie, takže jsme museli urychleně objet celý region a všechny naočkovat. Ale lidi tu mají z injekce hrůzu a dělají všechno možné, aby se jí vyhnuli. Našel se jeden dobrák, který se injekcí zcela výjimečně nebál. Dostal nápad. Byl ochotný se postavit do fronty na injekci místo kohokoliv, kdo mu zaplatil. Nechtěl moc. Než jsme na to přišli, dostal tolik dávek, že mu nebylo pomoci.” Amíra stočila okénko a nastavila tvář chladnému, suchému pouštnímu vzduchu. Zhluboka se nadechla. Potřebovala si pročistit hlavu. Bylo toho na ni najednou moc - návrat do Egypta, setkání s Declanem Connorem. “Jsem ráda, že vám budu moct být nápomocná,” řekla vyhýbavě. “Nepřijela jste jen jako moje asistentka, ale jako moje ná-stupkyně.” “Nástupkyně?”

“Copak vám to neřekli? Po mém odjezdu nastoupíte na moje místo.” “Ne, o tom se mnou nikdo nemluvil. Kdy odjíždíte?”

“To mě mrzí. Myslel jsem, že to víte. Končím tu za jedenáct týdnů. Knight mi nabídl místo šéfa oddělení tropické medicíny ve Skotsku.” “Ve Skotsku! Znamená to, že budete dělat výzkum? A učit?” “Spíš úřadovat. Pěkně od devíti do pěti sedět za psacím stolem. Žádní pacienti, žádná nemocnice někde v buši, kde na jednu postel připadají dva pacienti. Upřímně řečeno, Amy, mám už slunce a palem plné zuby!” Řekl to takzprud-

ka, až to s Amírou kdesi uvnitř škublo. Mlčela. Declan působil jako sopka těsně před výbuchem. Potřeboval se vymluvit. “Už mi leze krkem neustále vnucovat pomoc lidem, kteří si odmítají pomoct sami. Většina mužů sní o tom, že zbytek života stráví v tropech, ale já toužím žít někde, kde v jednom kuse prší a padá mlha.” “A co vaše žena? Co ta tomu říká?” Sevřel volant vozu, který se řítil po hrbolaté pouštní cestě. “Sybil je mrtvá. Zemřela před třemi roky v Tanzanii.” “To je mi líto.” Amíra znovu vystrčila hlavu z okénka. Vzduch teď voněl hlínou, trávou a vodou. Nemýlila se: Declan v sobě má zlost. Svědčily o tom zbělelé klouby na rukou, kterými svíral volant, i tón jeho hlasu. Ale proč cítí takovou hořkost? To ho tak změnila smrt jeho ženy? Poušť skončila a vůz teď projížděl mezi poli s ozimou pšenicí a vojtěškou, která strážili otrhaní strašáci. Feláhové s podkasanými galábíjemi se opírali o motyky a vesele mávali na okolojedoucí vůz. “Co dělá váš syn?” zeptala se Amíra. “Davidovi je devatenáct a studuje v Anglii. Je to chytrý mládenec. Žasnu, že se tak zdárně vyvinul, když se vezme v úvahu, jak neuspořádaný život musel jako dítě vést. Jen co se ve Skotsku trochu zabydlím, vezmu ho k sobě. A pak spolu budeme pěkně v poklidu chodit na pstruhy.” “To zní, jako kdybyste chtěl práci pro nadaci úplně vzdát.” “Taky že ano. Pověsím medicínu jednou provždy na hřebíček, Amy.” Míjeli muže, který seděl bokem na oslu a holí ho popoháněl po hliněné cestě. Muž zdvihl ruku na pozdrav a zeptal se arabsky: “To je tvoje nevěsta, doktore? Kdy bude svatba?” “Bukra fil mišmiš, Abú at.ít.!” odpověděl Connor. Sta-roch se zasmál ” Bukra fil mišmiš,” zamumlala Amíra a vzpomněla si na Zakarju. Byl to on, kdo jí začal říkat Mišmiš. Declan se zašklebil a spíš jen sám pro sebe řekl: “Zítra, až budou meruňky. Až naprší a uschne, řeklo by se u nás. Vlastně je to docela milý způsob, jak někomu naznačit, aby zavřel klapačku.” Amy viděla, že má svaly na krku napnuté jako provazy. Přemýšlela, jak asi zemřela Sybil a proč jí to neřekl. “Zdá se, že vaše arabština se zlepšila.”

“Taky jsem se snažil. Mám v živé paměti, jak jste se smála mojí výslovnosti, když jsme spolu pracovali na našem překladu.” “Doufám, že jsem se vás tím nedotkla.”

“Ani trochu. Líbí se mi, jak se smějete.A moje výslovnost je strašná. Přesto jsem odjakživa uměl arabsky lip mluvit než číst nebo psát. Pomohlo mi, že jsem se narodil v Keni a jako dítě mluvil svahilsky, což je jazyk, který je silně ovlivněný arabštinou. Je to krásná řeč. Neříkala jste jednou, že arabština zní jako voda, která teče přes kameny?” “Ano,máte pravdu.Ale to jsem jen někoho citovala.A co vy, pořád si ještě vypomáháte při modlitbě před jídlem drobným svalem nosu?” Declan se zasmál a Amíře se zdálo, že se konečně trochu uvolnil. Když k ní v rychlosti otočil hlavu, zase na okamžik uviděla starého známého Declana Connora. “Vy jste na to nezapomněla?” zeptal se. Tak ráda by mu řekla: Vzpomínám si na spoustu věcí, které se udaly během těch měsíců, které jsme spolu strávili nad překladem. Obzvlášť na náš poslední společný večer, kdy jsme se málem políbili… Dojeli na kraj vesnice. Za železničními kolejemi stály nízké stavby z nepálených, na vzduchu sušených cihel, které vypadaly jako skladiště. Spousta domků měla modré dveře nebo na nich byly modré otisky rukou na znamení, že dům je pod ochranou Fátimy, Prorokovy dcery. Některé fasády byly pomalované loděmi, letadly nebo auty, což znamenalo, že šťastný obyvatel domu vykonal pouť do Mekky. Téměř všechny domky byly ozdobené umně napsaným jménem Alláh, které mělo zahnat džiny a zabránit uhranutí. Zatímco vůz projížděl kolem žen postávajících ve vchodech a starců na lavičkách, kteří tu vysedávali a ubíjeli tak čas, Amíra nasávala známé vůně - boby připravované na oleji, chleba zlátnoucí v peci, kravince rozložené na střechách, aby vyschly - a cítila, jak z ní dlouhé roky její nepřítomnosti pozvolna opadávají jako okvětní plátky z květu. Egypt jí kousek po kousku pronikal pod kůži, do kostí, do svalů, do krve. Co se stane, až dospěje do mého srdce? Connor pokynul Nasrovi, který z návsi odbočoval do jiné ulice, a zamířil na jižní okraj vesnice. Jeli teď po trochu širší hliněné cestě, po níž osli táhli své káry a kolébavým krokem si vykračovali velbloudi s nákladem cukrové třtiny.

“Ze všeho nejdřív vám ukážu, kde budete bydlet,” řekl doktor Connor. Na okraji cesty stála tabule s nápisem každých dvacet vteřin přijde na svět jedno dítě, kterou tu nechalo postavit ministerstvo pro plánování rodiny. “Tohle,” ozval se Declan, “tohle je největší problém, s kterým se svět potýká. Přelidnění. Dokud budou lidé přivádět na svět takové množství dětí, nikdy se nevypořádáme s bídou a nemocemi. Příliš dětí…to je celosvětový jev, ne jen problém třetího světa. Lidé se rozmnožují naprosto nezodpovědně. Vyrovnaný přírůstek obyvatel předpokládá malou rodinu, muže a ženu, kteří se postarají, aby za ně byla náhrada, až umřou. K tomu stačí dvě děti. Jaký má smysl přivést jich na svět víc? Kde je odpovědnost za budoucnost? Kdo má víc než dvě děti, nemyslí na naši planetu, na její přírodní zdroje.” Máchl rukou zpátky k tabuli, kolem níž právě projeli. “Je to samozřejmě k ničemu. Propagační kampaň zaměřená na kontrolu porodnosti probíhá už i v televizi a v rozhlase, ale státní propaganda nemá valné účinky, zvláště tady na venkově, kde dětí přibývá rychleji, než je stačíme očkovat. V loňském roce rozdala centra pro plánované rodičovství po celém Egyptě čtyři miliony kondomů, které se pak prodávaly jako balónky pro děti. Kondom stojí pouhých pět piastrů, zatímco balónek třicet.” Doktor Connor obratně šoféroval vůz uličkou, která byla právě tak široká, aby jí prošel osel s koši na bocích. Konečně se vymotali z vesnice a Amíra uviděla Nil v ohnivé záři zapadajícího slunce. Connor zastavil před kamenným domkem uprostřed morušovníků a řekl: “Ambulance, kde budete bydlet, je tamhle vzadu. Až odjedu, přestěhujete se sem. Dům patří nadaci. Jsou v něm tři pokoje, je tu elektřina a k ruce služebná.” Chvíli si ji mlčky prohlížel a pak o něco tišeji dodal: “Jsem tak rád, že vás zase vidím. Lituju jen, že do mého odjezdu zbývá tak málo času. Teď…” sáhl na zadní sedadlo pro její kufr “…teď vás ale zavedu na ambulanci. Auto musíme nechat tady.” Šli podél řeky a zapadající slunce zatím na obloze jako na plátně rozehrávalo svou hýřivou hru barev. Amíra se kochala pohledem na průzračný tyrkys, zářivou citrónovou žluť a něžnou broskvovou červeň. Když došli na ambulanci,

slunce právě zmizelo za rudými vrcholky na západním břehu Nilu. Před třemi přízemními baráky byl shromážděný dav vesničanů. Amíra viděla muže, děti a starší ženy. Věděla, že dívky a mladé ženy musely zůstat doma. Její budoucí pacienti tu rozestavili lavice a stoly zValídovy kavárny a natáhli šňůry s žárovkami, na nichž byly zavěšené transparenty s nápisem vítej, doktore v angličtině a arabským textem AHLANVASAHLAN.Ve velkých hrncích bublaly boby, na stolech stály mísy s čerstvým ovocem a zeleninou, vedle nich byly navršené pyramidy chlebových placek. Nechyběly ani objemné mosazné džbány s tamarindovou a lékořico-vou šťávou. Když se objevila Amíra, všichni umlkli. “Feláhové uspořádali na vaši počet slavnost.” řekl Connor, když procházeli mezi shromážděnými vesničany, kteří si novou doktorku prohlíželi se zdvořilou zdrženlivostí. Pohled na ženy v černých milájích, kolem nichž se motaly malé děti, a muže v galábíjích a čapkách Amíru rázem vrátil do minulosti. Konečně pocítila vzrušení, které si měla podle svého očekávání odbýt už na letišti. Před jejím vnitřním zrakem jako by se začal odvíjet filmový pás. Byla zase v Káhiře a spolu sTahíjou, Zakim a Jasmínou se potulovala starými uličkami, smála se, ukusovala chlebovou placku se šavurmou a měla pocit, že budoucnost je něco, co se týká jiných. Amíře se zatočila hlava. Přejela si dlaní po čele. Vesničané ostýchavě ustupovali z cesty, a ačkoliv se usmívali, Amíře neunikl zmatek zračící se v jejich tvářích. Z davu vystoupil mohutný feláh v čisté modré galábíji. “Vítej v Egyptě, sajjido. Vítej v naší skromné vesnici, které jsi svým příchodem dodala lesku. Mír a boží požehnání s tebou,” pronesl svou řeč, ale i v jeho očích Amíra četla nejistotu. Zaslechla, jak si vesničané mezi sebou špitají: “Co to má znamenat? Místo sajjida přijela žena? Podívej, jak je mladá! Kde je její manžel?” “Upřímně vám děkuji,” odpověděla Amíra. “Je mi ctí, že tu s vámi můžu být.” Lidé na ni upírali oči plné očekávání. Rozhostilo se ticho, do něhož zaznívalo jen třepotání transparentů nad jejich hlavami. Amíra klidně hleděla do tváří, které ji obklopovaly. Věděla, na co by se jí vesničané rádi zeptali, pravidla společenského chování jim to však nedovolovala. Snažila se přijít na to, jak prolomit hradbu, jež je oddělovala. Obrátila se na ženu, která stála s děckem na ruce

vedle dveří ambulance. Nemohla to být jeho matka, na to byla příliš stará. Pod černým závojem viděla Amíra šedivé vlasy. Když si žena všimla, že Amíra pozoruje dítě, přitiskla ho k sobě a přikryla milájí. Amíra se usmála. “To je tvoje vnouče, umm?” zeptala se arabsky. “Děláš dobře, že to ubohé, šeredné stvoření schováváš.” Zena se slyšitelně nadechla. Okolostojící na Amíru zaraženě zírali. Když však žena konečně odpověděla, dal se v jejích očích číst respekt. “Bůh mě potrestal šerednými vnoučaty, sajjido. Je to jeho vůle.” “Plně s tebou soucítím, umm.” Amíra se obrátila na mluvčího vesničanů a řekla: “Při vší úctě, slyšela jsem, jak jsi říkal, že jsem mladá. Kolik mi podle tebe je?” “Při třech božstvech, sajjido! Jsi mladá, velice mladá. Mladší než moje nejmladší vnučka.” “Bude mi dvaačtyřicet, až zase začne vát chamsín.”

V davu to zahučelo.

“Zavedu doktorku van Korkovou dovnitř, Chálide. Má za sebou dlouhou cestu,” ozval se Declan. “Bod pro vás,” řekl, když vešli do domu. “Taky jsem byl přesvědčený, že jste mladší.” Amíra ho následovala do malé, spoře zařízené přední místnosti s čerstvě vybílenými stěnami. Do oka jí padla veliká lednice z Násirových časů, kdy ještě platilo heslo: Kupujte egyptské zboží!, novější mapa Blízkého východu, na které byl Izrael označen jako “okupované palestinské území”, a police s odbornými lékařskými publikacemi, mezi nimiž byla i knížka Povolání lékaře jako posláníod Grace Trevertonové. Núbijec právě ukládal do lednice poslední léky. Když zavřel dvířka a narovnal se, v malé místnosti bylo náhle těsno. “Vítej, doktorko,” pozdravil Amíru velice příjemným hlasem. “Ahlan va sahlan.” “To je Nasr, náš řidič a mechanik,” řekl Declan. “Také Chálid, mluvčí vesničanů, patří do našeho týmu. Vychodil šest tříd základní školy. Je to náš prostředník, který s námi objíždí vesnice. Jako náš vyslanec a tlumočník nám takříkajíc umetá cestičku.” Nasr s lehkou úklonou opustil místnost.

“Váš pokoj je tamhle vzadu.” řekl Declan. “Obávám se, že to není přesně to, co bych vám rád nabídl…” “Je to hotový palác ve srovnání s…” Amíře se zničehonic zatočila hlava. Nohy se pod ní podlomily, takže se musela přidržet lednice. “Co je vám? Snad nejste nemocná?” zeptal se Declan a chytil ji za paži. “Už to přešlo,” zamumlala Amíra. “Nakazila jsem se v Gáze malárií a chvilku si poležela v Londýně v nemocnici.” “Pustili vás trochu moc brzy.”

“Chtěla jsem co nejrychleji sem, aby vám měl kdo pomoct, pane doktore…” Usmál se. “Nemyslíte, že je načase, abychom si začali tykat?” Amíra cítila jeho ruku na své paži. Stál tak těsně u ní, že uviděla jizvičku nad pravým obočím. “Už jsem v pořádku… Declane,” řekla. Dělalo jí dobře, že může vyslovit jeho jméno. Zadíval se jí do očí, pak se otočil a zamířil ke dveřím. “Vesničané na tebe čekají. Bez tebe nemůže slavnost začít.” “Řekni jim, že hned přijdu.”

Zavřel za sebou dveře a Amíra zůstala stát uprostřed zšeřelé místnosti. Opravdu se změnil. Ale proč? přemítala v duchu. Ve svém posledním dopise, který od něj dostala před čtyřmi lety, to byl pořád ještě ten starý Declan Connor - vtipný, plný energie, lačný dobrodružství. Pak se však přihodilo něco, co způsobilo, že zahořkl. Na jeho slovech ležel stín pesimismu a rezignace. Toho by se u něj nikdy nenadálá. Souvisí to nějak se smrtí jeho ženy? Jak Sybil zemřela? Amíra se rozhlédla po nevelké ordinaci. Musí to tu trochu zlidštit. Stačí pár židlí, paraván, možná i nějaká ta stá-lezelená rostlina… K jejímu vlastnímu překvapení se jí v mysli vybavila otcova ordinace. Ona sama od té doby, co působila v nadaci, pracovala v těch nejprimitivnějších podmínkách. Neustále se potýkala s nedostatkem - chyběl především personál a léky. Ale tady, v Al-Tafle, si poprvé vzpomněla na svého otce. Má pořád ještě ordinaci naproti kinu Roxy? Amíra zatoužila, aby tu byl v téhle nuzné místnosti s ní a ona měla možnost se s ním poradit. S jeho podporou by i v těchto skrovných podmínkách určitě dokázala maximum.

Na tváři se jí objevil úsměv.

Třeba se musíme vydat na venkov, abychom viděli, jak se tam žije. Když všichni odejdou do měst, nebude už nikdo moct žít v klidu a míru… Ano, něco podobného se jí honilo hlavou, když tenkrát před lety její otec ošetřoval rolnického chlapce a píchal mu protitetanovou injekci. A teď má možnost alespoň něco ze svých předsevzetí realizovat. Proč vlastně musím myslet na otce? ptala se sama sebe. Vtom jí to došlo. Jsem zase v Egyptě. Jsem zpátky doma. Amíra zamířila do ložnice a otevřela kufr. Navrchu ležely dva dopisy, na které chtěla odpovědět, jakmile bude mít čas. První byl od Grega, který po smrti svého otce žil s matkou v západní Austrálii. Psal jí, že na ni stále vzpomíná. Druhý dopis přišel od Ráchel Misrachiové. V obálce byla fotografie dvou Rácheliných dcerušek. Otevřeným oknem uslyšela Amíra hluboký zvučný hlas, který říkal: “My proti nové doktorce nic nemáme, sajjide. Ale žena přes čtyřicet, která nemá muže a děti, co ta může umět?” To byl Chálid, tlumočník. Amíra nastražila uši. “A chodí v kalhotách, při třech božstvech, sajjide. Naši mládenci kvůli ní nebudou chtít pracovat na polích. Všechny vdané ženy propadnou žárlivosti. To je velice zlé, sajjide.” Amíra se tiše zasmála a zavřela okno.

Declan se pokoušel vesničany uklidnit. Ujišťoval je, že doktorka van Kerková je výborná lékařka a že o ně bude dobře pečovat. Ale vesničané byli rozčarovaní. Když o chvilku později vyšla z domu, všichni umlkli a sledovali ji pohledem. Amíra vyměnila džíny za tradiční oděv muslimských žen, plavé vlasy zmizely pod černým šátkem. V jedné ruce držela korán, v druhé fotografii. Uklonila se a v arabštině pozdravila shromážděné vesničany. “Cítím se poctěná, že jsem byla vyvolena, abych sem přišla a žila mezi vámi. Stejně jako vy se modlím k jedinému Bohu.” Slavnostně pozdvihla korán a vesničané sklopili hlavy k úkloně. “Kéž Bůh dá této vesnici zdraví a dobré živobytí. Jmenuji se Amíra Rašídová a můj otec byl pasa. Ale říkají mi Umm Muhammad.” Zvedla nad hlavu fotografii. “Tohle je můj syn.”

Z davu se ozvaly výkřiky “Bismilláhi!” a “Při třech božstvech!” Vesničané upírali na doktorku oči plné obdivu. “Má syna,” sdělovaly ženy jedna druhé. “A je to dcera paši!” Jakási postarší žena v bílém šatu poutnice, která vykonala cestu do Mekky, se zvedla a otázala se: “Nic ve zlém, Umm Muhammad, tvůj muž je v Káhiře?” “Měla jsem dva muže. Ten druhý se se mnou rozvedl, když jsem potratila. Jsem matka tohoto syna a dvou dětí, které přišly na svět mrtvé.” “Při Bohu!” volaly ženy, mumlaly slova soustrasti a vydávaly mlaskavé zvuky. Nová doktorka prožila tragédii a ví, co je trápení, tak jako každá žena! Všechny se natlačily kolem Amíry, vzaly ji za ruce a odvedly na čestné místo, na kterém ležel vyšívaný polštářek. Okamžitě k ní přisunuly mísy s jídlem. Zazněla hudba. Muži se sesedli, zapálili si vodní dýmky a dali se do vyprávění vtipů, zatímco ženy se shromáždily kolem nové doktorky. Pobízely Amíru, aby ochutnala tohle a zkusila tamhleto, vyprávěly jí historky ze života vesnice a stále znovu a znovu vyjadřovaly lítost nad jejím neštěstím. Všechny ženy byly zajedno, že muži jsou nevy-počitatelní. Jak mohl nějaký muž opustit tak úžasnou ženu? Declan si prohlížel fotografii, která šla z ruky do ruky. Zadíval se do tváře pohledného mladého Araba, který měl vzdorovitě stažené rty a jehož oči prozrazovaly, jak je nešťastný. Čelo měl nakrabacené, jako kdyby ho rozčilovalo cvakání spouště. Declanovi neunikla podoba s jeho matkou. Usmál se. Při Bohu, nebyli to jen vesničané, komu Amíra vyrazila dech! K doktoru Connorovi si přisedl Chálid. “Při třech božstvech, sajjide, ta nová doktorka nás ale překvapila!” “To mě taky,” odpověděl Declan. Pozoroval Amíru, která seděla v obklopení vesnických žen a vzrušeně s nimi rozprávěla, ve tvářích dolíčky, které měl před očima celých těch patnáct let. Nikdy mu neřekla, že má syna. Tohle překvapení jí vyšlo dokonale, pomyslel si a na jeho tváři se objevil úsměv. Jaká budou následovat?

. kapitola

Muhammadu Rašídovi koloval v krvi jed - měl plavé vlasy, modré oči a postavu, která ho připravovala o rozum. Jmenovala se Mimi a tančila v Cage ďOr. Neměla ponětí, že Muhammad existuje, a už vůbec netušila, že ji zbožňuje. Ale mladý Rašíd věděl, že existuje ona. Snil o ní ve dne v noci. Při pouhém pomyšlení na Mimi ho střídavě polévalo horko a zima. Byl zoufalý, protože si s tou neznámou vášní nevěděl rady. Muhammad se zamračeně rozhlédl po nevelké kanceláři, o niž se dělil s psacím stolem, skříněmi na spisy, tiskopisy a formuláři žádostí, které se vršily od země až po strop, a ventilátorem s uvolněným kontaktem. Nedokázal si představit, že by si nedostižná Mimi takového bezvýznamného člověka, jako je on, vůbec všimla. Dokud byl na univerzitě, nikdy nepomyslel na to, že by jednou mohl splynout s anonymním zástupem mladých mužů v subalterním postavení, tak jako se ztrácí zrnko písku v poušti. On na této skličující skutečnosti nenesl vinu. Násirův původně tak bouřlivě vítaný slib, že zajistí práci všem absolventům vysokých škol a univerzit, se v případě Muhammada a jeho kamarádů ukázal jako výsměch. Za časů Muhammadova otce to ještě bývalo jiné - Omar dostal okamžitě po absolutoriu významné, dobře placené místo. Ale to bylo před dvaceti lety. Z univerzit zatím vycházelo víc absolventů, než kolik mohl stát zaměstnat, což vedlo k tomu, že je umísťoval do již tak přebujelé státní správy. Dostali funkci s impozantně znějícím titulem, ve skutečnosti však nedělali nic, co by mělo nějaký smysl, a neměli žádné slovo. Muhammadovy povinnosti se omezovaly na to, že svému představenému servíroval čaj, razítkoval hory naprosto

zbytečných formulářů a prováděl žadatele s jejich stížnostmi labyrintem byrokracie. V jeho funkci byla důležitá jediná věta. “Bukra, přijďte zase zítra.” Na to ale nepotřeboval studovat. Pro mladého muže, kterému mělo být za dva měsíce pětadvacet, to věru nebyla nijak oslnivá kariéra. Když Muhammad myslel na budoucnost, viděl se, jak ještě ve třiceti, možná dokonce ve čtyřiceti sedí v téhle ubohé těsné kanceláři. Při tom mizerném platu, který pobírá, bude pořád ještě svobodný. A co bylo nejhorší: Mimi pro něj bude i nadále nedosažitelná. Ale on jí byl přímo posedlý - posedlý přáním ji dobýt, milovat ji, vlastnit ji. Nosil by ji na rukou, hýčkal ji, splnil jí každé přání. A ona by tančila jen pro něj, každou noc by byla připravená ukojit jeho nenasytnou vášeň. Umírala by touhou po jeho těle, jeho žhavých polibcích. Byla jako jed, který ho hrozil zahubit. Kdyby se aspoň mohl oženit! Možná by mu ji nějaká jiná žena vyhnala z hlavy. Ale manželství pro něj bylo stejně nedostupné jako Mimi. Jako každý jiný mladý Káhiřan musel nejprve vydělat peníze, naučit se s nimi hospodařit a tak dokázat, že je schopný uživit rodinu. Pak následovalo nekonečné čekání na byt, který byl v čím dál tím přelidněnějším městě stále nedostupnější. Copak tohle můžu se svým směšným platem vůbec kdy zvládnout? zoufal si Muhammad. Otce požádat o pomoc nemohl. Omar musel živit celý houf dětí. A dědeček Ibráhím měl zase co dělat, aby se postaral o všechny obyvatele domu v Rajské ulici. Od Muhammada se zkrátka očekávalo, že vezme svůj život do vlastních rukou. Jsem ochotný k jakékoliv oběti, jen když budu moct Mimi aspoň jednou obejmout, pomyslel si mladík. Z jeho snů ho vytrhlo zvonění telefonu. Odsunul stranou papíry, kterých každým dnem přibývalo (Proč by s tím měl pospíchat? Razítkování a zapisování žádostí byl v jeho očích holý nesmysl!) a po pátém zazvonění zvedl sluchátko a znuděně se ohlásil: “Kancelář sajjida Júsufa.” Byl rozhodnutý volajícího odbýt obvyklým: “Sajjid Júsufje velice zaměstnaný člověk”. Koneckonců to sám jeho šéf nařídil. Pokud bude dotyčný trvat na svém, naznačí mu, že by jeho záležitost mohla eventuálně urychlit jistá suma. Bakšiš byl pro špatně placeného státního úředníka jedinou

možností, jak aspoň o kousek vychýlit ručičku vah na svou stranu. Ke svému překvapení uslyšel Muhammad ve sluchátku dědečkův hlas. Zněl vyčerpaně a sklíčeně. “Muhammade, pokoušel jsem se zastihnout tvou tetu Dahíbu, ale telefon u ní ve studiu až zase nefunguje. Buď tak hodný, stav se tam cestou domů a řekni jí, že má co nerychleji přijít ke mně do ordinace. Je to velice důležité.” “Jistě, dědečku,” slíbil Muhammad a zavěsil. Co jen může být tak hrozně důležité? Neměl moc chuti chodit za svou tetou. Sáhl proto znovu po sluchátku a vytočil její číslo. Jak to káhirské telefony vyžadovaly, počkal po každém čísle, až uslyší klapnutí, a teprve pak vytočil další. Po posledním čísle se však na druhém konci drátu rozhostilo ticho. Muhammad se podíval na hodinky. Bylo teprve půl jedné. Pracoval od devíti do dvou, s hodinovou pauzou na oběd. Věděl však, že ho nikdo nebude postrádat, a tak se rozhodl, že zamkne kancelář a vydá se za tetou vyřídit jí dědečkův vzkaz a pak na to jediné místo v Káhiře, kde se mohl nerušené oddávat svému snění o Mimi. Ibráhím položil sluchátko a podíval se z okna ordinace. Naskytl se mu známý obrázek. Ulicemi se táhla nepřetržitá šňůra páchnoucích náklaďáků, taxíků, luxusních limuzín, kár postrkovaných nuzáky i vozíků tažených osly a nebezpečně se kymácejících autobusů. Po chodnících se valil dav mužů v oblecích nebo galábíjích a žen oblečených podle poslední pařížské módy či v černých milájích. Ibráhím slyšel, že počet obyvatel Káhiry dosáhl patnácti milionů. Existovaly odhady, že se toto číslo během deseti let zdvojnásobí-třicet milionů lidí bude žít ve městě, které bylo dimenzované pro desetinu tohoto množství! S lítostí zavzpomínal na blahé časy za vlády krále Fá-rúka, kdy provoz nebyl zdaleka tak hustý, po chodnících se dalo opravdu chodit a městu vládla elegance a lenivý klid. Odkud se tu všichni ti lidé vzali? Ibráhím potřásl hlavou a raději se od toho deprimujícího výhledu odvrátil zpátky do místnosti. Povzdechl si. Bylo mu jasné, že důvodem jeho sklíčenosti není Káhira, kterou nikdy nepřestal mít rád, ale výsledky laboratorních zkoušek, které právě dostal. Testy byly pozitivní.

A jeho teď čekal přetěžký úkol sdělit to sestře.

Zadíval se na fotografie, které stály na jeho psacím stole: na jedné byla mladá, rozzářená, zamilovaná Alice a na druhé Amíra. Vždyť je to včera, co přišla na svět, pomyslel si. Rozlilo se mu teplo kolem srdce. Ze všech svých dětí, tedy Jasmíny a Amíry a dalších pěti dcer, které mu porodila Ho-da, měl Amíru nejraději. Její vyloučení z kruhu rodiny bylo opravdu něco jako smrt. Ibráhím pro ni netruchlil o nic méně, než kdyby ji byl doprovodil do hrobu. Bývalo mu útěchou, že Alice udržovala s dcerou spojení. Ale sebevražda jeho ženy přetrhla poslední pouto. Ibráhím občas vzhlédl k nebi s němou otázkou, které místo na zemi asi tak může být Amířiným domovem… Přesto si však nemám na co stěžovat, napomenul Ibráhím sám sebe. Co mi pomůže trápit se dávným neštěstím? Je třeba setřást ze sebe tíhu minulosti a myslet na to pozitivní, co život přináší. A tak Ibráhím Rašíd dospěl k závěru, že mu život až na pár výjimek přinesl víc dobrého než většině ostatních. Byl zámožný a těšil se všeobecné vážnosti. V zemi, v níž se systém zdravotnictví hroutil pod tíhou bídy a hrozivé populační exploze, bylo obtížné najít kvalifikovaného lékaře, kterému leželo na srdci blaho pacientů. Proto byl Ibráhím velice vyhledávaný. Každý den děkoval Bohu za zdraví a energii, kterými ho obdaroval. Ačkoliv už překročil sedmdesátku, byl stále svěží jako mladík. Kromě toho se mu dostalo výmluvného důkazu jeho mužných sil - jeho nová žena byla těhotná. Krátký záblesk štěstí rychle pominul. Ibráhím si opět vzpomněl na výsledky laboratorních zkoušek a znovu vytočil Dahíbino číslo. Ale ani tentokrát neuslyšel ve sluchátku nic než ticho. “Kroužíš boky, počítáš do osmi a pak náhle ustaneš,” vysvětlovala Dahíba. V sukni oblečené přes trikot předváděla své žákyni, jak si to představuje. S pažemi zdviženými opisovala boky pravidelné kruhy, zatímco hrudník a ramena se ani nepohnuly. “Čekáš na novou frázi. Nech hudbu, ať tě oblije jako slunce. Musíš cítit, jak ti jeho paprsky pronikají do krve, vlévají se do celé tvé bytosti, až se sama proměníš ve slunce. Je to náročná pasáž a ty musíš tu hudbu cítit, abys ji byla schopná vyjádřit tancem.”

Dahíba a její žačka s očima upřenýma na magnetofon poslouchaly hudbu a poddávaly se podmanivému kouzlu flétny. Byly ve studiu samy. Dahíba už nevyučovala v tanečních třídách, ale přijímala pouze individuální žákyně, které si sama vybírala. Samozřejmě že všechny adeptky tance se toužily učit u Dahíby, ale ne každé se té možnosti dostalo. Mimi si byla vědoma, že měla obzvláštní štěstí. “Tak,” řekla Dahíba, zastavila pásek a přetočila ho zpátky. “Cítilas tu hudbu? Jsi schopná na ni tančit?” “Ano!”

Mimi bylo osmadvacet a měla za sebou deset let baletního školení a poté osm let výuky břišního tance. Byla nadaná a cílevědomá. Sice pořád ještě vystupovala v klubech, a ne v pětihvězdičkových hotelích, ale navzdory silné konkurenci její dráha směřovala rychle a strmě vzhůru. Když si přitahovala šerpu kolem boků a chystala se své učitelce předvést, co se naučila, zračilo se jí v očích odhodlání. Ve skutečnosti se jmenovala Afáf Fauvázová, ale podle nejnovější módy, která opanovala showbusiness, si zvolila francouzský umělecký pseudonym. Dahíba pustila pásek a právě se chtěla otočit k Mimi, když si všimla svého synovce Muhammada. Stál ve dveřích a zíral na Mimi, div mu oči nevypadly z důlků. “Co to má znamenat, Muhammade? Koukej zmizet!” vykřikla Dahíba a s hněvivým výrazem ve tváři vykročila ke dveřím. “Copak nemáš kouska studu v těle?” Muhammad jako v mrákotách zacouval.

Mimi…

Mimi v rudém trikotu s černou baletní sukýnkou!

“Co chceš?” zeptala se Dahíba, vyšla do chodby a zavřela za sebou dveře. “Ehm… hm… volal dědeček… Máš ihned přijít k němu do ordinace. Říkal, že je to důležité.” Muhammad se otočil na podpatku a rozběhl se pryč. Pobavený výraz jeho idolu ho pronásledoval jako džin. Fajrúzova kavárna stála na náměstíčku na konci ulice Fahmího paši, nedaleko Muhammadovy kanceláře. Byla to malá, stará kavárnička, jejíž kachlíky obloženou fasádu zdobily vznosné súfistické znaky. V místnosti ponořené do pološera se podél stěn táhly lavice, na nichž vysedávali muži, popíjeli kávu a mátový čaj, házeli kostky nebo hráli karty a dělali si legraci z vlády, ze svých nadřízených a dokonce i ze sebe samých. U Fajrúze se scházeli mladí úředníci. Jiné kavárny zase byly místem setkávání herců, intelektuálů, chudých feláhů, bohatých obchodníků nebo homosexuálů. Každý si mohl najít kavárnu podle svého gusta. A téměř všechny byly doménou mužů. Když Muhammad zabočil z širokého bulváru do úzké uličky Fahmího paši, nevnímal ani zdi počmárané graffiti, ani kolem jedoucí skútr, na němž jako akrobaté na hrazdě viseli čtyři muži. Před očima měl Mimin obličej s dolíčky ve tvářích. Smála se, protože mu jeho teta Dahíba vyhubovala jako školákovi a on byl rudý až po uši. Až dodneška viděl Mimi jen dvakrát. Poprvé ji zastihl,jak před Cage ďOr vystupuje z taxíku. Nikdy na ten pohled nezapomene: z auta se napřed vysunuly její dlouhé nohy, pak se objevilo pružné tělo. Podruhé ji zahlédl s kostýmem přes ruku v davu na Chán Chalílí. Předtím ji znal pouze z televize - měla malou roličku v oblíbeném seriálu. Ale to úplně stačilo, aby zahořel láskou, která ho připravovala o rozum. A teď ji konečně viděl zblízka. V trikotu. V podstatě nahou… Muhammad došel na náměstíčko. Z krámku s látkami vyšla podle západní módy oblečená Egypťanka v botách na vysokých podpatcích. Měla co dělat, aby si na hrbolaté dlažbě nezvrtla nohu. Mimi byla rázem zapomenutá. Muhammadovu pozornost okamžitě upoutaly boky obepnuté úzkou sukní, které se pohupovaly těsně před jeho očima. Když došel ke kavárně, kde už kolem stolu seděli jeho přátelé, bleskově napřáhl ruku a štípl ženu do pevných hýždí. “Jaúú!” vykřikla, otočila se a ohnala se po něm kabelkou. Muhammad si zakryl hlavu rukama. Kolem nich se okamžitě seběhli chodci a hrozili Muhammadovi pěstmi, od stolu jeho přátel se však ozval halasný smích. “Já Alláh, Muhammade!” zvolal jeden z nich, když žena se zuřivým výrazem ve tváři vykročila pryč a chodci se začali rozcházet, a zatrylkoval: “Na zbožného muže čekají v ráji panny,

které smí po libosti líbat a milovat.

Když je správné oddávat se rozkoším a slastem v ráji,

nemůže to byt špatné a hříšné ani tady na zemi.”

Jakmile Muhammad, ve tváři celý rudý, vešel do kavárny, musel si od hostů, k nimž se připojil i kavárník, vyslechnout nejednu peprnou poznámku. FajrúzJednoruký veterán šestidenní války, který většinu času strávil se svými kumpány z vojny u vrhcábů, mu přinesl sklenici čaje. Jeho tlustá žena, která od rána do večera seděla zahalená v černé miláji u kasy a spolu s mladými muži se upřímně smála dvojsmyslným vtipům, zakřičela: “Při Bohu, Muhammade pašo! Ty bys neměl mít zip na kalhotách, ale na ruce!” Celá kavárna se rozesmála, Muhammada nevyjímaje. Usedl se svým čajem k přátelům a snažil se zaposlouchat do nejnovějších klepů a vtipů, které se tu vyprávěly. Jeho myšlenky však brzy zabloudily zpátky k Mimi. Bismilláhi! Je žačkou tety Dahíby, takže bych se s ní mohl seznámit! Takové štěstí snad ještě žádného smrtelníka nepotkalo! Osud to se mnou myslí dobře… Tato vyhlídka znovu rozdmýchala plamen, kterým mladík hořel. Saláh, tlustý mladý muž, který na ministerstvu památek pořádal kartotéky, byl skvělý vypravěč anekdot. Každý den přišel s nějakým novým vtipem, což mu vyneslo oblibu mezi hosty. “Tak poslouchejte,” začal a zazubil se. “Zabloudí v poušti Alexandrijec, Káhiřan a feláh. Všichni tři umírají žízní. Vtom se před nimi objeví džin a řekne: .Každý z vás smí vyslovit jedno přání. Alexandrijec povídá: ,Přál bych si být na francouzské Riviéře v obklopení krásných žen. A vzápětí zmizí. Káhiřan řekne: .Přál bych si být na hausbótu na Nilu a mít jídla a žen, co hrdlo ráčí. A už je pryč. Jako poslední přijde na řadu feláh. ,Ach, milý džine, cítím se tak sám. Vrať mi mé přátele!” Mladí muži se smáli a upíjeli sladký čaj.

“Podívej, Muhammade pašo,” obrátil se na mladého Ra-šída Habíb, mladík s knírkem, který stejně jako Fajrúzova žena použil na důkaz důvěrného přátelství dávno zastaralý titul, “něco pro tebe mám.” Vytáhl z kapsy filmový magazín a přistrčil mu ho přes stůl. Muhammad časopisem zalistoval. Mladí muži se nahnuli blíž a zvědavě mu nakukovali přes ruce. Když rozevřel dvoj-stranu s celostránkovou barevnou fotografií, ze všech hrdel se ozvalo hlasité: “O!”

Muhammada polilo horko a vzápětí ho roztřásla zima. Ruce se mu chvěly. Fotografie zachycovala Mimi v tak přiléhavých šatech, až to bralo dech. “To je ale sexbomba!” pronesl Saláh.

“No, jak by se ti líbilo mít ji za ženu?” zeptal se další ze spolustolovníků a šťouchl do Muhammada loktem. “Já bych bral kteroukoliv, jen kdybych se už mohl oženit!” zvolal Saláh, který stejně jako Muhammad a ostatní mladíci doufal, že jednoho krásného dne bude mít našetřeno tolik, aby si mohl dovolit vstoupit do manželství. “Ty to máš dobré, Muhammade pašo. Tvůj dědeček je zámožný lékař s přepychovým domem v Garden City. Ty si máš nevěstu kam přivést.” Muhammad se smál stejně jako jeho kumpáni, přestože ho dusila hořkost. Připadal si jako žíznící na poušti. Zjeví se i jemu džin, aby ho zachránil? Saláh by stejně tak dobře mohl mluvit o snech a pohádkách. V Rajské ulici třímala žezlo jeho prababička Chadídža a Muhammad neměl nejmenší chuť žít pod její knutou. V otcově domě to nebylo o nic lepší. Omar byl sice často na cestách, ale babička Nafísa Nálu a jeho nevlastní bratry a sestry pěkně proháněla, a navíc dokázala být na rozdíl od umm zlá. Žena, jako je Mimi, by s ní nevydržela pod jednou střechou ani minutu. Muž přece musí mít možnost být se svou manželkou sám. “Biikra, zítra,” řekl zkroušeně. ” In šá alláh.” Saláh plácl přítele po zádech. “To znamená, že Egypt je pod nadvládou IBM! In šá alláh. Bukra. Maléš,” vypočítával na prstech. Všichni se upřímně rozesmáli, jen Muhammad se musel do smíchu nutit. Proč nemůže mít Mimi? Snímek otištěný v magazínu byl z filmu, v němž tanečnice hrála lehkou ženu, která svádí počestného a bohabojného muže. Muhammad nedokázal odtrhnout oči od jejích plavých vlnitých vlasů, které byly tak dlouhé, tak hedvábně jemné a tak světlé, že prostě musely každého normálního muže dočista pobláznit. Při Bohu, pomyslel si, dřívější zákony, které vyžadovaly, aby ženy chodily zahalené, byly vlastně rozumné. Jak má jinak muž dokázat vést mravný a ctnostný život? Při pohledu na Miminy plavé lokny si Muhammad vzpomněl na svou matku, která pro rodinu z nějakého důvodu jako kdyby přestala existovat. Nic o ní nevěděl, jen od ní rok

co rok dostával přání k narozeninám. Měl všechny ty pozdravy schované. Bylo jich už dvacet. Muhammad si pro tuto chvíli zakázal přemítat o otázkách, které ho znepokojovaly. Proč odešla? Proč se nevrátí? A proč o ní nikdo z rodiny nemluví? “Bože!” zvolal Saláh. “Proč si vlastně nezajdeme na ten nový film s Mimi?” “Dávají ho v Roxy,” přidal se Habíb, v rychlosti dopil čaj a hodil na stůl pětipiastrovou minci. Mladíci odstrčili židle od stolu a vyřítili se ven. Starší hosté se za nimi otáčeli a kroutili hlavami. Padaly poznámky o tom, jak je ta mládež bláznivá a že není kam spěchat, když život je tak krátký… Muhammad si všiml, že před kavárnou postává jakýsi muž a pozoruje ho. Připadal mu povědomý. Kde ho jen viděl? Vtom si vzpomněl. Znal ho z doby své přechodné příslušnosti ke společenství Muslimského bratrstva. Ibráhím svého vnuka přinutil, aby se s nimi přestat stýkat. Jak se ten člověk jmenuje? “Já Alláh! Už zase bloumáš někde v oblacích,” řekl Saláh a zatahal ho za rukáv. “Pospěš si, nebo přijdeme o začátek.” Rozjaření mladíci si vykračovali přes náměstí, a Muhammad cítil, jak ho muž sleduje pohledem. Když se vmísili do davu proudícího po hlavní třídě, náhle se mu vybavilo jeho jméno. Jmenoval se Husejn a Muhammad si vzpomněl, že se ho tenkrát bál. Dahíba vtiskla chlapci, který jí hlídal auto, zatímco byla u Ibráhíma v ordinaci, do dlaně bakšiš. Na druhé straně ulice zahlédla skupinku mladíků, kteří právě vcházeli do Roxy. Když mezi nimi objevila svého synovce Muhammada, chtěla na něj zavolat. Pak si to ale rozmyslela, usedla za volant svého mercedesu, zmáčkla houkačku a zařadila se do šňůry aut táhnoucí se ulicí. Po pár minutách uvízla v zácpě a musela zastavit vedle billboardu s reklamou na hodinky značky Rolex. Dahíba si položila hlavu na volant a rozplakala se. Zeny byly shromážděné v pavilonku. Tety, sestřenice a neteře z rodu Rašídů si hověly pěkně ve stínu a pojídaly lahůdky z umminy kuchyně, zatímco Chadídža dohlížela na

stříhání právě rozkvetlého rozmarýnu. Na něžné kvítky a šedozelené lístečky byly určené dva různé košíky, které nesly dvě z Chadídžiných pravnuček -jeden Nálina třináctiletá dcera, která neměla pro léčitelství a léčivé rostliny nejmenší vlohy, druhý desetiletá dcerka Básimy, u které tomu bylo naopak. Tak jako Chadídže předala prastaré umění matka Alího Rašída, která je získala zase od své matky, ani Chadídža nezapomínala zasvěcovat příslušnice rodu do tajů léčivých rostlin. Některé z jejích receptur byly velice staré a tradovalo se, že pocházejí od Evy, pramáti lidstva. “Na co se používá rozmarýn, umm?” zeptala se mladší z dívek. Chadídža se na ni usmála a náhle se jí vybavila Amířina tvář. Moje ztracená vnučka taky projevovala takový hlad po vědění, pomyslela si smutně. Pokaždé se vyptávala, která bylina je na co dobrá. Amíro, oplakávám tě pokaždé, když vzpomínám na naše zesnulé… “Květy se přidávají do mazání, z lístků se připravuje čaj proti zažívacím obtížím.” Chadídža vzhlédla k šedé. podmračené únorové obloze. Nejspíš bude zase pršet. Dřív přece nikdy tolik nepršelo. V televizi říkali, že až teď se plně projevují vlivy asuánské přehrady, dostavěné v roce . Patřily k nim i hojnější srážky v údolí Nilu v důsledku odpařování obrovského přehradního jezera, které neslo Násirovo jméno. Pršívalo teď i v místech, kde dřív nespadla jediná kapka, plísně a houby rozežíraly malby na starých náhrobcích a v jezírkách podél Nilu, které se dříve každoročně pročistily při pravidelných záplavách, bujely choroboplodné zárodky. Nejen časy se mění, pomyslela si Chadídža, ale i svět kolem nás. Dny utíkaly jako voda. Vždyť je to včera, co se narodila Zénab, a Tahíja a Omar přišli na svět sotva před týdnem! Chadídža měla ruce pokroucené artrózou a tu a tam cítila pálení na prsou. Táhlo jí už na devadesátku. Díky přísné životosprávě, upřímné snaze o dosažení vnitřního klidu a míru, ale i soustavné péči o tělo měla stále hladkou pleť a jiskrné oči. Držela se zpříma jako mladice a sama od sebe očekávala stejné výkony jako dřív. Ale její duše zestárla, to cítila. Kolik stránek v boží knize je jí ještě vyhrazeno?

V poslední době se jí ve snech oživovalo čím dál tím víc vzpomínek. Chadídža měla dojem, že její život opisuje kruh. Jako by byla každým dnem blíž jeho začátku. Ale mezi ní a událostmi před oním významným, neblahým přery-vem pořád stála neprostupná zeď. Jak se k ní přibližovala, zeď jako by byla stále vyšší, hrozivější a nepřekonatelnější. Chadídžiny úzkosti sílily. “Letos vykonám pouť do Mekky,” říkala si už celá léta. Ale čas jí protékal mezi prsty jako písek. Kdykoliv se probudila z mučivého snu, slibovala si: “Zítra se vydám na cestu,” avšak stěna byla jako zeď vězení, která jí bránila vykročit na cestu za pravdou svého života. Dům v Rajské ulici jí den po dni skýtal dobře zdůvodněnou záminku, aby svou pouť opět odložila. “Rozmarýn působí proti křečím,” řekla Jasmína a sáhla do košíku pro blankytný kvítek. Seděla v pavilonku se svým synkem. Šestiletý Nagíb byl hezký hošík s jantarovýma očima, které zdědil po své matce. Po otci podědil sklon k tloušťce. Na zápěstí měl vytetovaný koptský kříž. Ale Jasmína s Jákobem ho vychovávali současně v křesťanské i muslimské víře. Po Nagíbovi už žádné další děti nepřišly, protože Jasmína se nechtěla vzdát své kariéry. Jákob byl však se synem a s adoptivní dcerou, se Zénab, spokojený. Jejich obavy z budoucnosti plné těžkostí a konfliktů se nenaplnily, i když rozbroje mezi muslimy a křesťany nikdy neutichly. Jasmína a její muž dosáhli od své svatby pozoruhodných úspěchů. Náklad novin stoupal, Jákobovy články nacházely stále větší uznání. Jeho slovo si získalo váhu, lidé důvěřovali jeho úsudku a ctili jeho názory. Jasmína se stala bez diskusí největší tanečnicí v celém Egyptě. Její ctitelé se od ní po sňatku s křesťanem Mansúrem ne-odvrátili a ani Jákobovi jeho čtenáři neměli za zlé, že se oženil s tanečnicí. “Maléš,” říkali všichni, “to nevadí. Je to boží vůle, že jste jeden druhého našli.” Jasmína se zadívala na podnosy s lahůdkami, ale nevzala si jediné sousto. Právě začal půst a koptským křesťanům bylo až do Velikonoc zapovězeno vzít do úst cokoli, co mělo duši. Museli se spokojit s boby, zeleninou a saláty - sýr měl původ v krávě a vejce v kuřeti. Jasmíne nepřišlo dodržování půstu zatěžko, protože to chápala jako blahodárnou vnitřní očistu. Na jevišti “promlouvala” svým tělem. Nijak se nešetřila, vydávala se ze všech sil. Manželství s Jákobem její život velice obohatilo. Uvedl ji do tajuplného, překrásného světa svého lidu. který žil v Egyptě již před Muhammadem. Koptové vyznávali raně křesťanské učení a jejich historie byla bohatá na legendy a zázraky: Jákob podle nich nosil jméno prvního muže, kterého uzdravil malý Ježíš na útěku svaté rodiny do Egypta. Jasmína zalétla pohledem k Zénab, která seděla pod převislými úponky glycínie s děckem jedné své sestřenice v náručí. Ve svých dvaceti letech to byla hezká mladá žena. Jen noha upnutá v ortéze odváděla pozornost od půvabné tváře s okouzlujícím úsměvem. Má ráda děti, a děti mají rády ji, pomyslela si Jasmína.

Její bratříček Nagíb se vždycky okamžitě utišil, sotva ho Zénab vzala do náručí. Od chvíle, co přišel na svět, o něj Zénab pečovala tak starostlivě, jako kdyby byla jeho matka. Musí se přece najít muž, který by si ji chtěl vzít, který by dokázal přehlédnout nedokonalost těla a uměl ocenit milující srdce… Když se Zénab zasmála nebo pohodila svými světle hnědými loknami, byla patrná určitá podobnost s Hasanem al—Sábirem a Jasmína musela myslet na její skutečnou matku. Pokaždé ji sevřel hrdlo strach, že by se tu Amíra mohla jednoho dne objevit a říct Zénab pravdu-prozradit jí, že je nechtěné dítě z nemanželského spojení. Zénab by se tak musela postavit tváří v tvář faktu, že její otec byl zavražděn a matku že rodina po jejím narození vyhnala. Za celé dlouhé roky nebylo příliš důvodů se obávat, že by se tajemství Zénabina zrození mohlo provalit. Mladší z Ra-šídů považovali Jasmínu za Zénabinu skutečnou matku a ti starší si nechávali pravdu pro sebe. Kdyby se tu však Amíra náhle objevila, pracně vybudovaná stavba by se zřítila. Jasmína se obávala, že by Zénab nemusela pravdu unést. Nafísa - jako vyždycky - považovala za nutné dát vehementně najevo, že má jiný názor. “Rozmarýn! Každý přece ví, že proti křečím je nejlepší heřmánek.” Pyšně se podívala na batole u svých nohou - na svou nejmladší pravnučku, Asmaháninu dcerku. Nafíse bylo dvaašedesát. Neustále stažené koutky úst už ovlivnily mimiku obličeje natolik, že dokonce i při úsměvu se rty roztáhly směrem dolů, a ne nahoru.

Nafíse nebylo příjemné pomyšlení, že Tahíja je už babičkou, protože si pak připadala strašně stará. Tahíja stále chovala pevnou víru, že Zakarja se jednoho dne vrátí. Jak se mohla upínat k tak bláhovému snu, když o něm už patnáct let neslyšeli ani slovo? Třeba se utopil v Nilu, pomyslela si Nafísa a zvedla na klín malou Fahímu, která se dala do pláče. Když Nafísa uslyšela Zénabin smích, přísně si ji změřila. Ve vlasech mladé ženy si pohrávalo slunce. Její oči připomínaly Amíru. Měla i něco z Alice - dlouhé hebké paže a štíhlé poddajné prsty. Nafísin pohled zabloudil na tváře s dolíčky. Uviděla před sebou Hasana al-Sábira. Bylo to už dávno, co do něj byla celá poblázněná a co ji Hasan ponížil, když jí řekl: “Proč bych si měl brát tebe” Jeho vrah nikdy nebyl vypátrán. Člověk, jako byl Hasan al-Sábir, říkali policisté, musel mít spoustu nepřátel. Seznam lidí, kterým mohla jeho smrt přijít vhod, byl příliš dlouhý, než aby jim mohl poskytnout vodítko. Počet podezřelých, tvrdila policie, je obrovský. A tak viník vyvázl nepotrestán. Nafísa se však občas sama sebe ptala, jestli se jednoho dne náhodou neobjeví stopa, které by vedla k vrahovi. Malá Fahíma se dala do hlasitého křiku. Nafísa ji odnesla Asmahán, která si na druhé straně pavilonku povídala s Fadílou. Když pak scházela dolů ze schodů, otevřenou zahradní brankou uviděla u obrubníku stát mercedes své sestry. Probudila se v ní zvědavost. Proč zůstala Dahíba se svým mužem sedět v autě? Proč nevystoupí? “Pojedeme do Ameriky,” řekl Hakím tiše. V očích mu stály slzy. “Pojedeme do Francie, do Švýcarska. Uvidíš, že najdeme nějakého specialistu, který má svoji metodu léčby. Přísahám ti při Proroku, že jestli umřeš, nechci ani já žít. Jsi můj život, Dahíbo.” Vzlykl a celý jako by se zhroutil do sebe. Dahíba ho objala. “Jsi ten nejbáječnější mužský, který kdy žil. Nemohla jsem mít děti, a tys mi to nikdy slovem nevyčetl. Chtěla jsem tančit, a tys mi v tom nebránil. Psala jsem nebezpečné články do novin, a tys mě v tom podporoval. Stvořil kdy Bůh hodnějšího muže?” “Nejsem žádný vzor dokonalosti, Dahíbo. Nebyl jsem pro tebe ten nejideálnější manžel!”

Vzala jeho obličej do dlaní. “Alífě Rifatové zakázal manžel psát. Proto své příběhy psala potají, schovávala je v koupelně a troufla si je uveřejnit až po jeho smrti. Ty jsi hodný manžel, Hakíme Raúfe. Nebýt tebe, skončila bych v ulici Muhammada Alího.” “Mám s tebou jít dovnitř?”

“Chtěla bych si s matkou promluvit o samotě. Vrátím se pak domů sama.” Dahíba zamířila do zahrady a už na cestě kývla na matku. Pak zaběhla rovnou do domu, aniž by někomu věnovala jediný pohled. Chadídžu to překvapilo. Takové nezdvořáctví se její dceři nepodobalo. Když přišla dovnitř, Dahíba jí klidným vážným hlasem vysvětlila, o co jde. “Měla jsem potíže, a tak jsem zašla za Ibráhímem, umm. Udělal pár testů. Jsou pozitivní. Mám rakovinu.” “Ve jménu Boha slitovného!”

“Ibráhím se bojí, že už je možná pozdě. Budu muset na operaci, ale nedává mi velké naděje.” Chadídža ji objala. “Fátimo, dcero mého srdce,” zašeptala, a zatímco Dahíba mluvila o operaci, o chemoterapii a ozařování, přemýšlela o jiném způsobu léčby. Bůh dokáže vyléčit všechny bolesti.

Muhammad vběhl do domu. Doufal, že nikoho nepotká. Když uslyšel, jaké vzrušení panuje v salonu, odkud se ozývalo halasení žen - něco se stalo, ale jeho to nezajímalo -, chvatně zamířil do svého pokoje v traktu vyhrazeném mužům. Po dvou hodinách strávených v potemnělém kině mezi rozjařeně povykujícími mladíky plál jako pochodeň. Mimi byla na plátně tak nádherná, tak necudná! Přímo si říkala o to, aby ji nějaký muž svedl! Muhammad se posadil na postel a vedle snímku své matky připevnil kouskem lepicí pásky fotografii Mimi. Když uviděl oba portréty vedle sebe, strnul. Fotografie zachycovala matku před jejím odchodem z domova, takže obě ženy byly na snímcích zhruba stejně staré. Byla mezi nimi znepokojivá podoba, které si Muhammad nikdy předtím nevšiml. Dlouho si obě tváře prohlížel. Jak může mít krása tak zhoubné účinky? ptal se sám sebe. Jak může ženský půvab způsobovat takové utrpení? Copak nebyl kvůli matce skoro celý život nešťastný? A necítí se snad stejně bídně kvůli Mimi, druhé plavovlasé krásce? Muhammada se zmocnilo zoufalství.

Musím ze sebe ten jed dostat. Musím získat Mimi, nebo mě to zničí. Oči se mu zalily slzami. Všechno kolem něj jako by se rozmazalo. Tváře obou žen se slily v jednu. Muhammad už nebyl schopný rozeznat jednu od druhé. “Já se pomstím,” procedil mezi zuby.

. kapitola

“Při Prorokovu vousu, muž potřebuje ženu,” prohlásil HádždžíTajjeb, zatímco ho Declan Connor vyšetřoval. Tajjeb byl starý feláh s bílou, skleněnými korálky posilou čapkou na hlavě a v bílém kaftanu halícím kostnaté tělo. Titul há-dždží, poutník, si vysloužil poutí do Mekky. “Není dobře, když v sobě zadržuje svoje šťávy,” pokračoval svým chraplavým stařeckým hlasem. “Potřebuje je ze sebe dostat každou noc.” “Každou noc!” zvolal Chálid, který patřil k lékařskému týmu, a proto si směl nárokovat čestné místo po doktorově boku. Ostatní muži posedávali na lavicích a židlích před kavárnou. “Při třech božstvech,” řekl Chálid z Al-Tafly. “Který muž to zvládne každou noc?” “Například já,” odpověděl Hádždží Tajjeb skromně.

“To proto máš na svědomí už čtyři ženy!” zvolal Abú Hosní a muži se rozesmáli. “Vážně, sajjide,” nenechal se od svého tématu odvést Hádždží Tajjeb. “Měl by ses oženit s doktorkou.” Ostatní muži souhlasně přikyvovali a vyslovovali rady, jak si počínat o svatební noci. Declan Connor se podíval směrem k Amíře, která měla na druhé straně návsi v práci ženy. Mladé felážky jí podávaly své děti, jako by to byl obětní dar. Declan si musel přiznat, že přesně na tohle poslední dobou myslel: Chtěl by se s Amírou milovat. Bylo zlatomodré poledne vyznačující se všudypřítomnými mouchami, prachem a vedrem. Feláhové chystali náves na večerní oslavu Prorokových narozenin, kterou mělo už tradičně zpestřit vyprávění příběhů, břišní tanec, tanec s holemi, loutkové divadlo a bohatší jídlo, než jaké vesničané jedli po celý měsíc. Slavnost začne po večerní modlitbě. Mladé ženy se uchýlí na střechy, odkud budou moct veškeré dění sledovat, muži, děti a starší ženy, které

už měly své plodné roky za sebou, usednou s čestnými hosty, lékařským týmem z Nadace Grace Trevertonové, na návsi k hostině. Náves byla srdcem této bezvýznamné vesničky na břehu Nilu. Odtud se jako paprsky kola rozbíhaly křivolaké uličky a cesty. Tady, v centru života feláhů, ležely nejdůležitější body každé egyptské vesnice: studna, která byla hájemstvím žen, kavárna, říše mužů, malá obílená mešita, řezník, který ovcím stále ještě podřezával hrdlo tak, jak to předepisoval korán, a pekař, k němuž vesničané každé ráno nosili své chleby s vyrýpnutým poznávacím znamením. Přes den jim je upekl a oni si pro ně večer zase přišli. U zdí vysedávali majitelé políček se svými výpěstky a bedlivě hlídali svoje pomeranče a rajčata, okurky a saláty, zatímco potulní obchodníci nabízeli plastikové sandále, komiksy, čapky a koření v úhledných kupičkách - byl tu šafrán, koriandr, bazalka, pepř -, které zákazníkovi pečlivě odvážili a nasypali do papírového kornoutu. Náves hlučela a kypěla životem, hemžilo se to tu kozami, osly a psy, jejichž pachy prosycovaly vzduch. Hrály si tu a pobíhaly děti. Vesničané se zvědavě tlačili kolem Amíry a Declana, kteří rozbili své ordinace pod širým nebem. “Máš zánět spojivek, HádždžíTajjebe,” řekl Declan starému poutníkovi, který seděl na rozviklané židli před zdí z nepálených cihel s reklamou na Pepsi-Colu a s nápisem Alláh vyvedeným v mnoha umných variantách. “Dá se to vyléčit, ale jen když budeš užívat medicínu přesně podle mých pokynů.” “Při Proroku, sajjide, Hádždží Tajjeb má pravdu. Proč se neoženíš s doktorkou?” zakřičel Abú Hosní, majitel kavárničky mezi krámky pekaře a obuvníka. “Nemám čas na ženění,” odpověděl Declan a sáhl do své lékařské brašny. “Jsem tady kvůli práci a doktorka van Kerková jakbysmet.” “Nic ve zlém, sajjide, kolik synů máš?” zeptal se Hádždží Tajjeb. Než Declan odpověděl, nakapal starci do očí tetracykli-nové kapky a s naléhavým doporučením, aby v tom pokračoval denně po dobu tří týdnů, mu podal lahvičku. Teprve pak odpověděl: “Mám jednoho syna. Studuje.” “Jenom jednoho? Při třech božstvech, sajjide! Muž potřebuje hodně synů!”

Declan pokynul dalšímu pacientovi, mladému feláhovi, který si vykasal galábíji a ukázal na zanícenou ránu. Doktor se sklonil, aby ho mohl prohlédnout. “Pověz, sajjide, co mají znamenat všechny ty řeči o kontrole porodnosti? Já tomu nerozumím,” zavolal z kavárny Abú Hosní. “Svět je přelidněný,” odpověděl Declan kavárníkovi, který vyšel přede dveře v galábíji opásané špinavou zástěrou. “Lidé musí začít omezovat počet svých potomků.” Když uviděl mužův nechápavý pohled, pokračoval: “Ty a tvoje žena máte přece pět dětí, viď?” “Přesně tak. Bůh buď pochválen.”

“A pět vnuků.”

“Ano, Bůh nám požehnal.”

“To je dvanáct osob namísto původních dvou. Dejme tomu, že na každou dvojici připadá deset nových životů. Dovedeš si představit, jak přelidněný bude zakrátko svět?” Kavárník máchl rukou směrem k poušti. “Tam je místa dost, sajjide.” “Ale země není schopná uživit ani ty, kteří po ní chodí už dnes. Co bude s tvými vnuky? Jak asi bude vypadat jejich život. když země bude muset živit čím dál tím víc lidí?” “Maléš, sajjide. Žádné strachy. Bůh už to nějak zařídí.”

Ale Hádždží Tajjeb potáhl ze své vodní dýmky a zachmuřeně prohlásil: “Okresní zdravotní sestra poučuje naše dcery. Není dobře, když toho dívky moc vědí.” “Pouč muže, a bude z něj chytrý člověk. Pouč ženu, a bude chytrá celá rodina,” opáčil Declan a dál se věnoval ráně na feláhově noze. Ze všech sil se snažil potlačit svou po-drážděnost, protože mu bylo jasné, že pokoušet se vesničany přesvědčit o své pravdě je jako házet hrách na stěnu. Stiskl rty a s úlevou si pomyslel, že za pět týdnů už tu nebude. Současně však sám sobě musel předstírat, že neslyší smích, který se ozývá z kroužku žen u studny. Musel neustále myslet na Amíru.

V uplynulých šesti týdnech spolu jezdili vesnici od vesnice a očkovali děti feláhů. Nebyl to snadný úkol. Declan a Amíra spolu s Nasrem a Chálidem přijeli do vsi, rozbalili na návsi svůj krám a za pomoci okresní zdravotní sestry nebo doktora naočkovali všechny děti od tří do osmi měsíců proti tuberkulóze a dětské obrně. Pak přišlo na řadu přeoč-kování proti obrně a kombinovaná vakcína proti žluté zim-

ničí a spalničkám určená o něco starším dětem. Těhotné ženy dostaly preventivně injekci proti tetanu kvůli vysokému riziku infekce po přestřižení pupeční šňůry. Byla to zdlouhavá a úmorná práce, protože bylo třeba přimět muže, aby své ženy vůbec pustili z domu. Obtížné bylo i vést evidenci a přesvědčovat matky, že si očkování zaslouží také jejich dcerušky. Když bylo po všem, Núbijec Nasr a sestra sbalili pojízdnou ordinaci a všechno zase uložili do terénního vozu. Oba lékaři zatím na návsi dál ordinovali - Amíra u studny vyšetřovala ženy, Declan v kavárně nebo před ní muže. “Je to nebezpečná rána,” řekl Declan svému pacientovi. “Budeš muset do krajské nemocnice, jinak bys na to mohl umřít.” “Smrt si nás najde všechny,” prohlásil Hádždží Tajjeb. “Stojí psáno: Ať jste kde jste, smrt vás dostihne, i kdybyste ve vysokých hradech dleli. Nic z toho, co děláte, neprodlouží váš život o jedinou minutu.” “To máš pravdu, Hádždží Tajjebe,” řekl Declan. “Ale přesto se jednou jeden muž ptal Proroka, s kterým rozmlouval o osudu, jestli má uvázat svého velblouda, když jde do mešity, aby se pomodlil, nebo jestli se má spolehnout, že mu ho ohlídá Bůh. A Prorok odpověděl: Přivaž svého velblouda a důvěřuj Bohu.” Muži se rozesmáli a Hádždží Tajjeb cosi zamručel a potáhl z dýmky. “Myslím to vážně, Mohsine,” řekl Declan přísně. “Musíš do nemocnice.” Feláh však doktora ujistil, že zaplatil vesnickému šejchovi deset piastrů za zaklínadlo napsané na útržku papíru, který teď nosí na prsou. “Nechal ses napálit, Mohsine,” řekl Declan. “Ten papírek ti ránu nevyléčí. To jsou pověry. Žijeme ve dvacátém století, chápeš? Musíš do nemocnice, kde ti ránu důkladně vyčistí, jinak se otrava rozšíří do celého těla.” Declan ránu ošetřil antibiotikovou mastí a obvázal. Chá-lid se zatím dal do vypravování historky o třech mužích a prostitutce. Declan tenhle vtip slyšel za uplynulých šest týdnů nesčetněkrát. A tak se raději soustředil na prohlídku dalšího pacienta. Jeho pohled se však bezděky pořád stáčel k Amíře, které ženy u studny právě předváděly, jak se podle nejnovější módy uvazuje šátek do turbanu.

Ačkoliv se mladé ženy i jejich starší matky a tchyně smály, žertovaly a skládaly doktorce komplimenty, Declan věděl, že přitom zdaleka nejde jen o módu. Jeho zkušenosti nabyté v nilské deltě ho už poučily, že skutečnými bojovníky za zdar tohoto národa jsou ženy. Muži trávili čas po kavárnách a užívali si těch nejvelkorysejších darů, kterými Bůh Egypt obdařil - nekonečného množství volného času a slunečního jasu. Prohlašovali, že k tomu, aby muž zažil ráj na zemi, potřebuje ženu s širokými boky a spoustu synů, kteří by pracovali na poli. Zeny stmelovaly společenství a razily rodině, kmeni a vesnici cestu do budoucnosti. Declan věděl, že přesně to právě teď s Amírou ve svém středu dělají u vesnické studny. Zeny v nabíraných tóbech, oděvu felážek, vykonávaly odvěký rituál. Amíra měla na sobě plášť pastelové barvy a byla vyšší než rolnické ženy. Působila jako kněžka, k níž se ostatní přibližují s úctou a zvědavostí. Vesničanky byly zdvořilé a přátelské. Cosi si spiklenecky špitaly a navzájem si sdělovaly tajnosti, které se nikdy neměly donést k sluchu mužů. Jaké důvěrné prosby asi šeptají Amíře do ucha. ptal se Declan sám sebe. Možná ji žádají o radu, jak si zachovat plodnost.jak se uchránit početí, jak se zbavit nežádoucího těhotenství či jak napomoct smrti nebo naopak životu. Ať už šlo u této skromné vesnické studny o cokoliv, formovala se tu budoucnost národa. A muži zatím zahřívali židle v kavárně, vyprávěli si vtipy a říkali: “Proč si dělat starosti? Neurodilo se ti? Maléš, to nevadí. Však přijde bukra, zítřek, je-li to vůle boží, in sá alláh.” Declan pozoroval, jak se Amíra s pomocí chichotajících se žen opětovně pokouší uvázat si kolem plavých vlasů tur-ban. Napřed si trojúhelník hedvábí meruňkové barvy přiložila k hlavě, stočila jeho konce do roliček, ovinula je kolem hlavy a v týle zasunula pod látku. Když zvedala ruce, mohl Declan vidět, jak se pod šaty rýsují úzké boky a pevná ňadra. Tělem mu jako hořící šíp projela touha. Rozpomněl se na bezpočet večerů, které spolu strávili v jeho pracovně nad překladem lékařské příručky. Byli tehdy o patnáct let mladší. Amíra mu tenkrát připadala navzdory tomu, že studovala na vysoké škole a že objela půlku světa, nevinná jako malé děvčátko. On sám byl tehdy ještě idealista odhodlaný spasit svět.

Vybavil si jejich první setkání. Amíra se objevila v jeho pracovně jednoho deštivého březnového dne. Její zjev na něj velice zapůsobil. Připadal mu exotický, ještě dřív, než mu prozradila, že je Egypťanka. Měla v sobě cosi plachého, ale současně sebevědomého. Za hradbou nesmělosti, která ve většině arabských žen vyrůstá už od dětství, tušil Declan mimořádnou odhodlanost. A když potom v příštích dnech sedávali nad společnou prací a občas jeden druhého rozesmáli, ale i přivedli k vážnému zamyšlení, zdálo se mu, jako by Amírou probíhala půlící čára, jako by dvě duše bojovaly o své místo v jednom těle. Vyprávěla mu o Egyptě, občas se dokonce dotkla i své minulosti, když se však Declan zeptal na její rodinu, pokaždé umlkla. Z jejích očí vyzařovala láska k Egyptu, k jeho kultuře, zvláště když sepisovala novou kapitolu o úctě ke zvykům a mravům jejích krajanů. Přesto měl však Declan pocit, že se snaží zpřetrhat veškeré vazby na tuto zem. Působilo to, jako kdyby nevěděla, kam patří. Declan musel myslet na knihu, která byla tehdy mezi studenty velice populární: cizinci v cizí zemi. Přesně to tehdy byla, cizinka, pomyslel si. Ale teď je zase doma. Když tenkrát před lety dokončili svůj úkol a rukopis byl odeslán do Londýna, uvědomil si Declan, že o té mladé ženě, do níž se ke svému vlastnímu překvapení zamiloval, neví téměř nic. Ze sporadických dopisů, které si pak v následujících letech vyměnili, se nedozvěděl o mnoho víc. Psala mu o svém studiu, později o praxi v dětské nemocnici a nakonec o svém zaměstnání, ale osobní záležitosti zůstávaly tabu. A tak když se objevila v Al-Tafle, byla pro něj stejnou hádankou jako dřív. V posledních šesti týdnech se však stalo cosi zvláštního. Objížděli se svými pomocníky okolní vesnice, a protože ženy byly všude stejné, pokaždé se Amíry, podobně jako každé jiné nově příchozí, začaly vyptávat: “Jsi vdaná? Máš děti? Máš syny?” Šlo o otázku hierarchie a společenského protokolu. Zpočátku byla Amíra ve svých odpovědích zdrženlivá; jen váhavě vytahovala fotografii svého syna a mluvila o svých dvou mužích, z nichž jeden ji tloukl a druhý od ní odešel, když potratila. Stručně jim pověděla o velkém domě v Káhiře, v němž vyrostla, o školách, do kterých chodila, a o slavných lidech, s nimiž se znal její otec.

Tak to bylo zpočátku. Po dvou týdnech si Declan všiml, že se Amíra začala jakými zvláštním, nenápadným způsobem otevírat. Jako když člověk prochází domem a rozevírá jedno okno po druhém, aby dovnitř mohlo slunce a vzduch. Tu zmínila nějaké jméno, pak zase vylíčila dávnou historku. Mluvila o své babičce Chadídže, o tetě Dahíbě, o sestřenici Dorejje. I její smích byl den ode dne uvolněnější a spontánnější. Declanovi neuniklo, že začala dokonce flirtovat - se starým Chálidem a s Nasrem. Snažila se rozveselit mrzuté ženy a hrála si s dětmi. Zase se z ní stává Egypťanka, pomyslel si Declan, zatímco si ke zděšení svého pacienta chystal injekční stříkačku. Zdá se, že našla cestu zpátky k sobě. A přece ji ta cesta nezavedla domů, napadlo ho, jak ji pozoroval přes prostranství návsi. Pokud věděl, nikomu z příbuzných nenapsala ani nezavolala. Neplánovala žádnou návštěvu. Když si vzpomněl na její odhodlanost, která ho tak zaujala před patnácti lety, na její panický strach z toho, že ji vyhostí z Ameriky a pošlou zpátky do Egypta, a když viděl, jak se teď při své pouti po egyptském venkově probouzí k životu, sám sebe se ptal, co ji sem vlastně přivedlo. Proč s takovou obětavostí pomáhá těmhle lidem a k vlastní rodině se obrací zády? Amíra zasunula pod turban konce hedvábného pruhu látky meruňkové barvy a podívala se směrem k Declanovi na druhé straně návsi. Pořád se ještě podobal onomu muži, který se na korbě náklaďáku chopil mikrofonu a vyzýval k větší odpovědnosti vůči budoucnosti. Pořád měl ještě svůj typický provokativní úsměv, který jí dnes, stejně jako před patnácti lety, dokázal rozbušit srdce. Věděla však, že v nitru je to jiný člověk - člověk, kterého v podstatě nezná. Tak ráda by se ho zeptala: Co tě tak změnilo? Proč najednou tvrdíš, že ti na ničem nezáleží? Proč říkáš, že veškeré tvoje úsilí tady je zbytečné? Když ho viděla, jak večer mlčky sedí kdesi v ústraní, zírá do tmy, zapaluje si jednu cigaretu za druhou a s přimhouřenýma očima zírá do sloupečku kouře, jako kdyby v něm hledal odpovědi na jakési otázky, toužila k němu přistoupit a říct mu: Prosím tě, neodcházej. Zůstaň tady. Ale za pět týdnů se s ním bude muset rozloučit.

Milovala ho, a chtěla mu pomoct. Ta láska v ní vzplála před patnácti lety, když se jednoho deštivého odpoledne cestou do děkanovy pracovny rozhodla pro zkratku přes správní budovu univerzitní nemocnice. Vrátila jsem se do Egypta kvůli Declanu Connorovi, a za to mu budu do smrti vděčná, pomyslela si Amíra. Protože se stal zázrak. “Řekni mi, sajjido doktorko,” ozvala se Umm Taufík s dítětem u prsu, “dokáže ta vaše moderní medicína člověku opravdu pomoct?” Amíra právě stetoskopem vyšetřovala jednu starší ženu, která si naříkala na teploty a únavu. “Moderní medicína dokáže pomoct, ale všechno závisí na pacientovi. Jednou ke mně přišel muž jménem Ahmed s ošklivým kašlem. Dala jsem mu láhev užívání a řekla mu, že si má vzít každý den jednu lžíci. Jistě, sajjido, řekl a odešel. Když přišel za týden na kontrolu, kašlal ještě víc. .Bral jsi tu medicínu, Ah-mede? zeptala jsem se. ,Nebral, sajjido, odpověděl. ,A proč ne? chtěla jsem vědět. .Nepodařilo se mi strčit lžíci do láhve.” Zeny se rozesmály. Všechny svorně zastávaly názor, že muži jsou bez žen bezmocní jako malé děti. Amíra se smála spolu s nimi. Nemohla si vzpomenout, kdy se naposledy cítila tak šťastná a plná života. A to byl celý ten zázrak. Přistoupila k ní další pacientka, starší žena s mokvající ránou na ruce. Zatímco ji ošetřovala, vybavila si Amíra své začátky v Anglii. Bylo to už víc než dvacet let, co tam přijela, aby převzala dědictví. Setkala se tehdy s lady Penelopou, sestrou starého hraběte a svou jedinou příbuznou z rodiny Westfallů. Dostalo se jí od ní vřelého přijetí. Když spolu v jejím domě usedly k čaji, Penelopa Westfallová jí řekla: “Tvoje matka zdědila lásku k Blízkému východu po své matce, tvé babičce. Lady Frances a já jsme si dobře rozuměly. Vzpomínám si, že jsem s ní snad stokrát musela do kina na film, který se jmenoval Šejch. A zrovna ona se musela provdat za mého nudného, naprosto neromantického bratra, který postrádal špetku fantazie. Ubohá Frances! Však si taky vzala život, jak jistě víš.” Pro Amíru to bylo jako rána palicí. V životě nic takového neslyšela. Její matka nikdy nemluvila o tom, jak zemřela babička Westfallová, nikdy se nezmínila, že, jak se vyjádřila teta Penelopa, “Frances jednoho dne strčila hlavu do plyno-ve trouby a otočila kohoutkem.” To, co se dozvěděla, Amíru přimělo přemýšlet o věcech, kterými se nikdy nezabývala: strýc Edward se údajně nešťastnou náhodou zastřelil při čištění pistole, Alice, její matka zahynula při “dopravní nehodě”. Odpovídaly tyhle historky skutečnosti, nebo byla pravda jinde? Byly v rodině skutečně depresivní a sebevražedné sklony? Amíra sice nikdy nepomýšlela na sebevraždu, ale v prvních měsících po svém odjezdu z domova prodělala tak těžkou depresi, že ji to až děsilo. Když se rozhodla vrátit se do Egypta a pracovat s doktorem Connorem, byla připravená na to, že se v ní vzedme vlna hněvu, lítosti a smutku, citů, které se v ní hromadily od té doby. co ji otec prohlásil za mrtvou. Ale k jejímu překvapení se nic takového nestalo. Namísto toho prožila jakési nádherné znovuzrození. A s ním se do jejího života vrátilo i štěstí a radost, které zažívala před dávnými lety. Všechno živoucí v ní jako by bylo pohřbeno hluboko v jejím nitru společně s bolestnými vzpomínkami. Teď však jako by se to znovu vynořilo. Možnost používat zase arabštinu, která jí plynula z úst s naprostou samozřejmostí, jíst pokrmy svého mládí, slyšet nezaměnitelný, jakoby ironický smích Egypťanů, kteří nebrali příliš vážně ani sebe, ani život, sedět na břehu Nilu a pozorovat hru barev mezi východem slunce a východem měsíce, zase se zaposlouchat do odvěkého rytmu údolí Nilu - to všechno jako by probudilo její duši i tělo ze strnulosti, osvobodilo ji od jejího tichého zoufalství. Jaké větší štěstí ji mohlo potkat? Jediné, co ho kalilo, bylo Amířino poznání, že v Declanu Connorovi na rozdíl od ní cosi zemřelo. “Máš v moči krev, umm?” zeptala se Amíra s úctou starší ženy, celé zahalené v černém. “Máš bolesti v podbřišku?” Když žena na obě otázky přikývla, řekla Amíra: “Trpíš na onemocnění krve. Je to ze stojaté vody.” Hned ženě píchla účinný prostředek. V poslední době však museli ošetřit tolik případů bilharziózy, že jim už docházely zásoby léku. “Budeš muset vyhledat okresního lékaře, umm,” řekla Amíra a podala ženě recept. “Medicína ti vyžene nemoc z krve, ale nesmíš se už brodit stojatou vodou, jinak se znovu nakazíš.” Žena si papírek chvilku prohlížela a pak mlčky odešla. Amíra měla podezření, že k návštěvě lékaře nedojde a recept že si žena vyvaří v čaji, který vypije jako kouzelný nápoj. “Při srdci dobrotivé Ájši, sajjido!” pronesla Umm Taufík, vzala dítěti prs a zapnula si šaty. “Můžeš mi dát něco, co dopomáhá k dětem? Moje sestra je už tři měsíce vdaná a dodneška nic nenasvědčuje tomu, že by čekala dítě. Má strach. Když nepřijde do jiného stavu, bude se její muž cítit podvedený a najde si jinou ženu.” Kolemstojící ženy účastně pokyvovaly hlavami. Když měla žena štěstí, přišla do jiného stavu hned první měsíc. Pokud ne, bylo to špatné znamení pro celou rodinu. “Tvoje sestra bude muset zajít k doktorovi, aby ji vyšetřil a zjistil, co je příčinou jejích potíží,” řekla Amíra. Umm Taufík zavrtěla hlavou. “Moje sestra tu příčinu zná. Říkala, že když tři dny po svatbě šla přes pole, přímo před ní se vznesli do vzduchu havrani. Usadili se na uschlém stromě a pozorovali ji. Sestra říká, že přesně cítila, jak do ní vstoupil džin. To je ten pravý důvod její neplodnosti.” Amíra se podívala do utrápené tváře mladé ženy. “Tvoje sestra má pravdu,” řekla. “Ať si semhle,” ukázala rukou na vlastní podbřišek, “přiloží pod šaty dvě černá pírka. Musí je nosit sedm dní a každý den sedmkrát odříkat první súru koránu. Pak ať je na sedm dní odloží a potom zase sedm dní nosí. Když to takhle bude dělat pár týdnů, džin zase vyjde ven.” Nebylo to poprvé, co se Amíra místo léku uchýlila k magii. Dřív než dosáhla odborného medicínského vzdělání, umm Chadídža ji po celá dlouhá léta zasvěcovala do tajemných léčitelských praktik. Amíra cítila, že s každým zlatavým východem a s každým šarlatovým západem slunce nad ní Egypt získává čím dál tím větší vládu - starý mystický Egypt se silami své prastaré kultury. Byla vděčná, že teď může být vesnickým ženám díky tomuto dědictví užitečná. Za jasných hvězdnatých nocí, když se zaposlouchala do zvuků větru, slýchala vytí džinů. Pokaždé, když pomohla na svět novorozenci, odříkala zaklínadlo, které ho mělo ochránit před uhranutím. Věřila na moc věkovitých tajemství. Vždyť zažila, jak magie vypudila nemoc, s kterou si nedokázala poradit antibiotika, byla svědkem toho, že když selhala medicína, zvítězila síla pověry.

“Jen se podívej, jak po tobě sajjid kouká, doktorko,” řekla Umm Džamál a všechny ženy se jako na povel podívaly po Declanovi ordinujícím na druhé straně návsi. “Ať se se mnou můj muž rozvede, jestli do tebe doktor není zamilovaný!” Smích se rozlehl prostranstvím jako třepetání ptačích křídel. Mladé ženv si užívaly vzácnou příležitost si popovídat. Jinak trávily celý den v přísné odloučenosti svých hliněných domů a dřely. “Dneska večer, při oslavě Prorokových narozenin, na doktora vyšlu kouzlo, které posílí jeho lásku k tobě, doktorko.” “To bude málo platné,” odpověděla Amíra. “Doktor Connor už brzy odjede.” “Tak ho musíš přimět, aby zůstal, sajjido. Je to tvoje povinnost. Muži si myslí, že si můžou přijít a zase odejít, kdykoliv se jim zachce. My ženy ale víme, co je správné a co ne. Musíme je řídit, i když oni to netuší, jinak by jejich nevědomost mohla způsobit velké neštěstí.” Mladé manželky se teprve učily, jak získat nad svými muži moc. Radou i skutkem jim byly nápomocny staré zkušené vesničanky. Jedny jak druhé teď souhlasně pokývaly hlavami a s pohledem upřeným na Connora se roz-chichotaly. “Sajjida by se měla za doktora vdát a mít děti,” prohlásila Umm Taufík. Starší ženy přikyvovaly na souhlas. “Uděláme všechno, abys u nás byla šťastná,” slibovala Umm Džamál. “Jsem už moc stará, abych ještě mohla mít děti, umm,” protestovala Amíra, zatímco zandávala do brašny stetoskop. “Brzy mi bude dvaačtyřicet.” Ale Umm Džamál, která měla k všeobecné závisti dvaadvacet vnoučat, na Amíru upřela prohnaný pohled. “Proč bys nemohla mít děti, sajjido?” řekla. “Mně bylo skoro padesát, když se narodil můj nejmladší. Ať se se mnou můj manžel rozvede,” dodala se spokojeným povzdechem, “jestli si vymýšlím, že jsem mu porodila a ve zdraví vychovala devatenáct dětí. Nikdy se ani nepodíval na žádnou ji l”

nou!

Amíra se zasmála, musela však myslet na to, jak ji pokaždé píchne u srdce, když jí některá z matek vloží do náručí své dítě nebo když vidí pospolu matky s jejich dcerami. Si-

ce se už se ztrátou svých dvou dětí vyrovnala, občas ji však přece napadlo, jaké by to bylo, kdyby sama měla dceru. Vzpomínala na toho nebožáčka, který přišel na svět v předvečer šestidenní války. Kdyby dítě zůstalo naživu, bylo by mu už jedenadvacet let. Amíře by nevadilo, že jeho otcem je Hasan al-Sábir. Milovala by ho stejně oddanou láskou, jakou své děti milují tyhle vesnické ženy. Nebylo dne, aby si nevzpomněla na svého syna. Pamatuje si na mě ještě? Mluví o mně někdy? Zajímá ho, co se mnou je? Věří, že žiju, nebo jsem pro něj prostě jen někým, jehož fotografie zmizely z rodinného alba, ženou, která je vlastně mrtvá, stejně jako teta Fátima? honilo se jí hlavou. Co by za to dala, kdyby mohla Muhammada alespoň jedinkrát vidět, třeba jen z dálky. Odolala by nutkání se k němu rozběhnout. Nechtěla do jeho života vnášet zmatek a způsobovat mu trápení či v něm vyvolávat stud. Muhammad byl dnes už dospělý muž. Celé ty dlouhé roky ho Amíra nosila v srdci jako malého chlapce. Jak vypadá ten muž, který se z něj mezitím stal? Je jako Omar? Je také tak rozmazlený a sobecký? Muhammad v sobě současně měl i kus z ní a ze své babičky Alice. “Nic ve zlém, sajjido, jsi s doktorem pohromadě celé dny,” řekla Umm Džamál vážným tónem. “Neprovdaná žena a muž, to nemůže dělat dobrotu.” “Buď bez obav,” odpověděla Amíra, protože ve skutečnosti byli s Declanem jen zřídka sami, dokonce byli málokdy vůbec spolu. Kdykoli přijeli do některé vesnice, feláho-véje díky své pohostinnosti okamžitě rozdělili. Ona seděla v kruhu žen, on pohromadě s muži. Na noc ji pochopitelně uložili do jiného domu než Declana. Jediné chvíle, které trávili skutečně vedle sebe, tak blízko, že se jeden druhého mohli dotknout, byly cesty terénním vozem, kdy se po hrbolatých silničkách a hliněných cestách mezi bavlníkovými poli a lány cukrové třtiny kodrcali do další vsi. Amíra ženám popřála “Múlid mubárak alejkum”, příjemné prožití Prorokových narozenin, a mladé manželky zmizely tak rychle, jak rychle se tu předtím objevily. S kojenci v náručí nebo na zádech a staršími dětmi za ruku zmizely v úzkých uličkách. Starší ženy v černých závojích se uchýlily někam do stínu a mlčky pojídaly oříšky nebo spolu rozprávěly a vyměňovaly si rady a názory. Pro ně měl čas zbývající do večerní slavnosti stejný rytmus jako celý jejich život - pomalý, ale nezadržitelný.

Amíra zůstala sama. Uklidila své lékařské náčiní do kožené brašny a odehnala i vzpomínky. Když zvedla hlavu, dívala se přímo do Declanových očí.

Když si Declan Connor uvědomil, že Amíru pozoruje už drahnou dobu, honem se odvrátil a zaklapl brašnu. “Takže se uvidíme večer na slavnosti, in šáalláh” řekl mužům před kavárnou. Sotva se otočil k odchodu, vystoupil ze skupinky feláh v potrhané galábíji a zastoupil mu cestu. V ruce držel velkého egyptského skarabea. “Rád ti ho prodám, sajjide,” zahlaholil. “Je velice starý. Čtyři tisíce let. Znám hrob, kde ho našli. Že jsi to ty, dám ti ho za pouhých padesát liber.” “Lituji, příteli, ale mě staré věci nezajímají.”

“Je zbrusu nový!” zvolal feláh a znovu mu strčil brouka až pod nos. “Znám muže, co ho vyrobil. Je to nejlepší řemeslník z celého Egypta. Třicet liber, sajjide!” Declan se smíchem zakroutil hlavou a vykročil přes náves. V půli cesty se potkal s Amírou. “Slíbil jsem Hádždží-mu Tajjebovi, že ho zavezu na hřbitov,” řekl. “Chce ještě před slavností položit na hrob svého otce obětní dary. Kromě toho tam nedaleko žije v jeskyni poustevník. Hádždží Tajjeb mu chce jako obyčejně zanést něco k jídlu. Mám tě vysadit před klášterem?” Amíra byla ubytovaná v katolickém klášteře, zatímco Declan byl hostem v domě imáma na opačné straně vesnice. Hodina zahájení slavnosti se blížila. Amíra pak bude muset zaujmout místo po boku žen, Declan usedne s muži. Jako obvykle budou daleko od sebe. Amíra se nechtěla vzdát příležitosti být s ním aspoň chvilku pohromadě. “Jestli nemáš nic proti, pojedu s tebou,” řekla zvesela. “Slyšela jsem, že nedaleko hřbitova je starý chrám. Pro vesničany je to mimořádně významné místo.” Terénní vůz nadskakoval na rozježděné cestě, dokud v oblaku zvířeného prachu nezmizela poslední políčka a hliněné chatrče. Čelním okénkem nebylo vidět nic než nekonečnou poušť. Mezi Declanem a Amírou seděl Hádždží Tajjeb, který se pevně držel palubní desky a navigoval. Do očí je bodalo slunce, které viselo na bledé bezmračné obloze jako ohnivá koule a zbarvovalo písek sytými tóny žluté barvy,

přerušované dlouhými černými stíny, jež vrhaly balvany a skály. Směrem na západ uviděli cosi, co vypadalo jako malá vesnička. Když však přijeli blíž, nepostřehli jedinou známku života. V uších jim znělo jen ticho pouště a hvízdot větru. Všichni tři vystoupili a starý feláh provedl Amíru a Declana městem mrtvých - procházeli úzkými uličkami, které ho protínaly tak jako normální vesnici, kolem dveří a oken a pod vydrolenými kamennými oblouky. Všechny “domy” z nepálených cihel, pokryté vrstvou prachu a písku, měly kopule a Amíře připomínaly v řadě vyrovnané proutěné úly. Když došli k hrobu Tajjebovy rodiny, ukázal starý hádž-dží kostnatou rukou na západ. “Starý chrám je tamhle, sajjide, na bývalé karavanní cestě. Přijdu za vámi a přinesu koš s jídlem.” Amíra s Declanem ho nechali o samotě, aby se mohl v klidu pomodlit, a zamířili přes skalnatou pláň. “Ženy ve vesnici mi vyprávěly, že sloupy chrámu mají léčivou moc,” řekla Amíra. “Vesničané se tam občas vypraví a otlučou si pár úlomků kamene, z kterých si pak připravují medicínu.” Z chrámu, v němž před tisíci lety vzývali poutníci táhnoucí pouští jednu ze svých bohyň, toho k vidění mnoho nebylo. Zbyly z něj jen dva sloupy, ostatní se polámané a zvětralé válely po zemi. Na místech, z nichž vítr odvál písek, prosvítala stará dlažba. Víc ze starého kultovního místa nezůstalo. V pozadí se rýsovala polokulovitá skalní stěna s otvory, z nichž některé se do skály zahlubovaly asi v polovině její výšky a byly ze země nedosažitelné. Rozeklané skály se zvedaly z planiny jako kostra pravěkého netvora. Před mnoha tisíciletími byly z povrchu pouště vyzdviženy mocnými silami, aby jako ochranný val bránily nilské údolí před pískem pouště. “Kdysi tudy procházela důležitá karavanní cesta,” řekl Declan, zatímco si hledali cestu mezi kameny. Všude kolem panovalo hrobové ticho. Starodávné sloupy rudě žhnuly v záři zapadajícího slunce. “Tady poutníci nejspíš odpočívali a modlili se za bezpečnou cestu. Tamhle v jeskyních určitě našli bezpečné útočiště.” “Tak jako ten poustevník, co tam žije teď,” řekla Amíra a špičkou boty odvalila začouzený kámen z ohniště.

“Zbožné muže pouště tohle staré kultovní místo přitahuje. Většina z nich jsou mystici, súfisté nebo křesťanští eremité.” Amíra objevila kamennou sochu skopce. Hlava byla od-lomená od trupu. Posadila se na rovnou plochu lomu. “Jak to, že se tu nedělají vykopávky? Proč to tu archeologové ne-oplotí?” Doktor Connor přejel pohledem holou planinu, která se táhla až k obzoru. V dáli šlo rozpoznat skupinku černých beduínských stanů. “Nejspíš na to nejsou peníze,” odpověděl. “Podle všeho to je malé, bezvýznamné sakrální místo, které nestojí za tu námahu. Možná to tu egyptologové probádali už v minulém století, když v Egyptě řádili evropští archeologové. Hádždží Tajjeb říkal, že s Abú Hosním přemluvili průvodce, aby sem vodili turisty plavící se lodí po Nilu. Jenže návštěvníci byli po všem tom trmácení rozčarovaní. Takže lodi teď bez zastávky proplují kolem a sem nevkročí lidská noha.” Amíra se na Declana zadívala. Tyčil se na pozadí levandulově modré oblohy jako černá silueta. Vítr mu čuchal vlasy, které měl pořád staromódně zastřižené jako kdysi, jen ne tak nakrátko. Na skráních prosvítaly první šediny. “Declane,” řekla, “proč se chceš vrátit do Anglie?”

Otočil se zády a o pár kroků poodešel. Pod botami mu zaskřípěly kamínky pokrývající dláždění, položené před dávnými časy. “Protože musím. Je to pro mě životně důležité.” “Ale tady je tě zapotřebí. Prosím tě, poslouchej mě chvilku. Když jsem přijela do Gázy, byla jsem tak šokovaná, jaké tam vládnou poměry a jak se tam s Palestinci zachází, že jsem byla přesvědčená, že tam nevydržím ani den. Pak jsem přišla do nemocnice, kterou spravuje nadace, a když jsem viděla, co všechno už tam dokázali a kolik pomoci…” “Amíro,” přerušil ji doktor Connor, opřel se o jeden ze sloupů a hořce se pousmál. “Já tyhle tábory znám až moc dobře. Dopodrobna jsem poznal podmínky, v nichž jsou nucení žít lidé leckde na světě. Ale my dva na tom nic nezměníme. Podívej…” otočil se a ukázal na sloup, do nějž byly vytesané postavy a znaky, které dnes byly už jen stěží znatelné. Zapadající slunce jim však na posledních pár minut dne dalo jasné kontury, takže zřetelně vystupovaly z kamene. Amíra a Declan si jako uhranutí prohlíželi tajuplné poselství z jiných časů.

“Vidíš?” řekl Declan a ukázal na scény zobrazující muže při polních pracích, buvoly otáčející vodním kolem a ženy, které mlely obilí. “Tyhle obrázky kdosi vytesal do kamene před třemi tisíci let, ale mohlo to být klidně včera, protože feláhové pořád žij i jako jejich dávní předci. Vůbec nic se nezměnilo. To je ponaučení, které si odnáším po pětadvaceti letech působení ve třetím světě. I kdybychom se stavěli na hlavu, lidé se nezmění, to mi věř. Nic se nezmění.” “Až na tebe,” řekla Amíra. “Ty ses změnil.”

“Řekněme, že jsem prohlédl.”

“A co vidíš?”

“To, že naše práce tady v Egyptě a v uprchlických táborech je marná.” “Takhle jsi dřív nemluvil. Býval jsi přesvědčený, že dokážeš spasit svět.” “To bylo v dobách, kdy jsem se strašně přeceňoval. Ano, máš pravdu. Tehdy jsem skutečně věřil, že můžu ledacos změnit.” “Pořád ještě můžeš ledacos změnit,” odpověděla Amíra a v jejích očím byla jasně čitelná výzva. Vtom zaslechli kroky, které se rozléhaly v tichu pouště. Celý zadýchaný se k nim blížil Hádždží Tajjeb. “Při třech božstvech,” zabodoval. “Kéž už mě Bůh k sobě povolá, jinak si ráje ani neužiju. Jo, chrám, jeskyně! Naše vesnice by na tom mohla vydělat spoustu peněz, kdyby se nám sem podařilo přilákat turisty. Ale Karnak a Kom Ombo je tak zmlsají, že pak nad vším ohrnují nos. ,Dva sloupy? A to je všechno? diví se. Měli jsme s Abú Rosním plán, jak postavit nové sloupy, které by vypadaly jako staré. Ale jsem už unavený.” Položil na zem koš s jídlem. “Dojdu pro auto a můžeme za tím poustevníkem zajet,” řekl doktor Connor. Odešel a Amíra nabídla starému muži své místo na soše skopce. Hádždží Tajjeb se vděčně posadil a přitáhl si k tělu bílou galábíji. Přimhouřenýma očima se zadíval k obloze, na níž už svítily první hvězdy. “Takhle v noci mi tu není dvakrát dobře,” řekl a položil si ruku na prsa. “Je ti něco?” polekala se Amíra.

“Jsem už starý. Bůh mě ochraňuj.”

Když se objevil Declan a vyslechl Tajjebovu stížnost na únavu, vrátil se do vozu pro svou doktorskou brašnu. Chystal se ji otevřít, ale stařec vztyčil hlavu a řekl: “Musím napřed za zbožným mužem, abych mu donesl něco k jídlu. Není to daleko. Můžeme jít pěšky.” Zvedl se a zamířil k jeskyním, za ním Amíra a Declan s košem. Svatyně dávné bohyně byla vysekaná do skály. Byla to čtvercová prostora o straně asi tři metry, v níž se mohl právě tak narovnat průměrně vysoký muž. Museli se k ní dostat přes skálu a kamennou suť. Amíra podkluzovala na sesouvajícím se kamení, a tak ji Declan vzal za ruku. Vstupní otvor ležel ve východní stěně. Oslepte zírali do potemnělého nitra skály. “Al-hamdu lilláh,” pronesl Hádždží Tajjeb. Zapálil olejovou lampičku, kterou s sebou vzal, předklonil se a zmizel v otvoru. Doktor Connor se právě chystal vstoupit za ním, když se ozvalo starcovo vzrušené volání: “Sajjide, sajjide, honem!” Declan vtiskl hlavu mezi ramena a protáhl se otvorem. V kalném světle viděl před kamenným kvádrem, který pravděpodobně představoval oltář, na zemi ležet muže v šatu a turbanu súfistických mystiků. Jeho tělem projížděly mocné záškuby, ústa byla pokrytá pěnou, oči obrácené v sloup. “Je to svatý muž,” šeptal Tajjeb. “Epilepsie,” pronesl Connor spíš sám k sobě, “nemoc Bohem vyvolených. Musíme počkat, až záchvat přejde.” Chvíli trvalo, než křeč povolila a tělo sebou přestalo zmítat. Konečně muž začal klidněji dýchat a otevřel oči. “Abú, otče, jsem lékař, pomůžu ti,” oslovil ho Declan s úctou. Muž byl zjevně příliš slabý, aby dokázal odpovědět.

“Amy!” zakřičel Declan. “Dojdi, prosím tě, do auta pro moji brašnu! Musím ho vyšetřit!” Amíra se bez váhání rozběhla zpátky a za chvíli už se objevila ve vstupním otvoru s lékařskou brašnou v ruce. Poustevník zvedl hlavu. “Zena! Jak se sem dostala?” zvolal chraplavým hlasem. “Jsme oba lékaři, abú,” řekl doktor Connor konejšivě. “Potřebuji tě prohlédnout a ona mi musí pomoct.” Amíra přistoupila blíž a uviděla vrásčitý obličej a zcuchaný šedivý plnovous. Když na ni však muž upřel jasné zelené oči, svraštila čelo. Poustevník rozevřel okoralé rty a Amíra uviděla silné zdravé zuby. “To není žádný stařec,” pronesla polohlasem. “Ne, není, ale je ve strašně zuboženém stavu,” odpověděl Declan. “Má hrozně nízký tlak,” řekl a odložil fonendo-skop. “Poslouchej mě, abú. Máme tu vůz. Naložíme tě a odvezeme do nemocnice.” Poustevník sotva znatelně zavrtěl hlavou. “Ne. Nechtě mě tady… Nesmíte mě odvézt.” Amíra s sebou z auta vzala polní láhev. Odšroubovala uzávěr, vsunula muži ruku pod hlavu a přiložila mu láhev k ústům. Polkl pár doušků. “Vůbec se mi to nelíbí,” zabručel Declan. “Ale snad se zase bude moct postavit na nohy. Musíme ho bezpodmínečně převézt do nemocnice…” Muž jako by ho neslyšel. Obrátil oči na Amíru a dlouze se na ni zadíval. Působil, jako kdyby se pokoušel na něco rozpomenout. Pomalu zvedl ruku, až dosáhl na její turban, a opatrně jí ho stáhl z hlavy. Když se pod ním objevily plavé vlasy, jeho tvář se rozjasnila. “Mišmiš?” zašeptal nevěřícně. “Cože?” strnula Amíra. “Cos to říkal, abú?”

“Jsi to ty, Mišmiš?”

“Zakarjo!”

“Myslel jsem, že se mi to zdá. Ale jsi to opravdu ty, Mišmiš.” “Zakarjo! O Bože, Zaki!” Amy se obrátila na Declana. “To je můj bratr! Ten muž je můj bratr!” “Co prosím?”

“Hledal jsem ji,” drmolil Zakarja. “Hledal jsem Sáru a našel jsem ji.” “O čem to mluví?” nechápal Declan.

“Šel jsem vesnici od vesnice a všude se po ní ptal, Mišmiš,” pokračoval Zakarja sotva slyšitelně. “Všude jsem se vyptával a nedaleko odtud jsem ji konečně našel… Vrátila se do vsi, ve které se narodila.” Ztěžka se nadechl a olízl si okoralé rty. Amíra mu přiložila láhev k ústům. “Už nic neříkej, Zaki, příliš tě to namáhá. Musíš se zase uzdravit…” Zakarja se usmál a zavrtěl hlavou. “Mišmiš,” vydechl. “Po celých těch dlouhých letech jsi zase tady. Všemohoucí vyslyšel moji modlitbu. Jeho jméno buď pochváleno. Smím tě ještě jednou vidět, než se odeberu k němu.” “Ano, jeho jméno buď pochváleno,” řekla Amíra. “Ale co děláš tady, Zaki? Proč nejsi doma?” Zadíval se doprázdna. “Vzpomínáš, Mišmiš… na kašnu v zahradě?”

“Ano, vzpomínám. Zaki. Nemluv, zbytečně vyčerpáváš své síly.” “Tam, kam se ubírám, nepotřebuji žádné síly. Mišmiš, viděla ses s našimi potom co… otec… co tě zapudil? Byl jsem z toho zoufalý, Mišmiš.” Na ruce mu dopadly Amířiny slzy. “Už nic neříkej, Zaki. My se o tebe postaráme. To ti slibuji…” “Bůh tě provází, Amíro. Vidím jeho ruku na tvém rameni. Dotýká se tě jen zlehka, ale dotýká se tě.” “Zaki,” vzlykla Amíra. “Nemůžu uvěřit, že jsem tě našla. Muselo pro tebe být strašné zůstat tak sám.” “Byl se mnou Bůh…”

“Musíme ho rychle odvézt, než bude pozdě,” vmísil se Declan. “Mišmiš, já umřu. Vím to už dlouho.” Zakarja pootočil hlavu k Declanovi. “Ty trpíš, příteli. Vidím to,” řekl. “Nemluv, abú, šetři síly.”

Zakarja ho vzal za ruku. “Ano, trpíš,” řekl. Pátravě se mu zadíval do tváře, jako by z ní chtěl něco vyčíst. Pak pomalu zavrtěl hlavou. “Nemusíš si dělat žádné výčitky. Nebyla to tvoje vina.” “Prosím?”

“Říká, že našla mír a pokoj, a byla by ráda, kdybys ho našel i ty.” Connor mu vytrhl ruku, v očích strnulý výraz.

“Nech mě teď odejít k Bohu,” obrátil Zakarja oči k Amí-ře. “Moje hodina přišla.” Zvedl ruku a dotkl se jejích plavých vlasů. “Bůh tě přivedl zpátky domů, Mišmiš. Tvoje bezcílná pouť je u konce.” Usmál se. ” Vyřiď Tahíje, že ji miluji… a že na ni budu čekat v ráji…” Zavřel oči a naposledy vydechl.

Amíra držela v náručí bezvládné tělo, kolébala ho a polohlasem odříkávala: “Ve jménu Boha milosrdného, slitovného. Není boha kromě Boha a Muhammad je jeho posel.” Dlouho zůstala sedět uprostřed ticha pouště. Svatyni halily stíny noci. V dáli vyl osamělý šakal. HádždžíTajjeb se mlčky modlil. “Musíme ho pochovat, Amy,” ozval se konečně Declan. ,,Vesnice mu zřídí hrob. Byl to svatý muž,” řekl Hádždží Tajjeb. “Matka mi před lety psala, že Zakarja za šestidenní války prodělal na bitevním poli v poušti klinickou smrt, z níž

se zase probral k životu. Tento mysteriózní zážitek ho silně poznamenal. Tvrdil, že byl v ráji. Stal se z něj zbožný člověk a umm říkala, že je vyvolenec boží. Pak se vydal hledat naši kuchařku Sáru. Proč, to nevím, ale podle svých slov ji našel.” “Amy,” řekl Declan, “je už skoro tma. Musíme zavalit otvor kameny, aby se sem nedostala žádná zvěř. Jděte si sednout do auta, já to zvládnu sám.” Amíra i Hádždží Tajjeb však zůstali a pomáhali mu snášet úlomky skály, dokud vstup nezmizel za kamennou hradbou. Když byli konečně hotoví, na obloze už stál měsíc. Hádždží si rukávem otřel tvář a vyčerpaným hlasem řekl: “Bůh buď pochválen, sajjido. Tvůj bratr bude přebývat ve dvou nebích, protože toto místo je zasvěcenci starým božstvům. Amíra se rozvzlykala. Declan ji vzal do náručí a pevně ji k sobě přitiskl.

. kapitola

Když se ve dvířkách vozu objevila Chadídža, celá rodina oněměla. Rašídové právě dorazili v koloně aut a s veselým štěbetáním se vmísili do davu na přístavní hrázi. Plnými doušky nabírali do plic svěží mořský vzduch a vystavovali tváře slunci. Káhira byla v zajetí chamsínu, který ji zahalil do oblaku písku a prachu. Ale tady v Suezu, kam se rodina přijela rozloučit s Chadídžou, která vyrážela na pouť do Mekky, zářilo na bezmračné blankytné obloze slunce. Voda v zálivu byla tak sytě tyrkysová, až člověka bolely oči, když se do ní díval příliš dlouho. V tuto chvíli však všichni upírali pohled na Chadídžu, která ve svém poutníčkem šatu svítícím v paprscích slunce právě vystupovala z cadillaku. Oslnivá bílá postava působila jako přelud. Celá rodina umlkla v posvátné úctě. Nikdo si nedokázal vzpomenout, že by ji kdy viděl jinak než v černém. Splývavý bílý přehoz a lehounký závoj, které dlouhé, předlouhé roky ležely připravené v zásuvce prádelníku, způsobily pozoruhodnou proměnu. Chadídža vypadala mladě a nevinně, jako by bílá barva měla schopnost vymazat roky se všemi jejich těžkostmi a neduhy. Její kroky zlehkly, záda se narovnala, jako kdyby na sebe oblékla kouzelný šat, který navrací mládí. Chadídžinu proměnu však nezpůsobilo tradiční poutnic-ké roucho, ale vědomí, že konečně navštíví posvátnou Mekku. Poslední týdny se postila a oddávala modlitbám, aby dosáhla ihramu, stavu čistoty. Odložila šperky, nelíčila se, odhodila všechny symboly svého pozemského života, zapověděla si jakékoliv světské myšlenky a cele se soustředila na Boha. Teď tedy byla připravená vejít do posvátného města Mekky, Prorokova rodiště, kam směli tak jako po celých uplynulých čtrnáct století vstoupit jen věřící.

Ibráhím doprovodil svou matku k přístavišti trajektu, na kterém se poutníci přes Rudé moře měli přeplavit na západní břeh Saudské Arábie. Za nimi se prodírali davem pasažérů a jejich rodin ostatní Rašídové. Byli tu všichni až na Nafísu, která si vyvrtla kotník a nemohla jet spolu s ostatními. Její vnuk Muhammad zůstal v Káhiře s ní, aby jí dělal společnost. Nafísina dcera Tahíja však nechyběla. Teď se prodírala tlačenicí, v každé dlani ulepenou ruku jedné malé neteře. Tahíje bylo třiačtyřicet let. Její oči občas s pýchou zabloudily k dceři Asmahán, která se na druhý den chystala oslavit jedenadvacáté narozeniny a čekala už druhé dítě.Ta-híja zahlédla ZénabJak se svým bratrem Nagíbem za ruku míří k vodě. Také jí mělo už brzy být jedenadvacet, vzhledem ke svému postižení však neměla vyhlídku se vdát a mít děti. Bůh přesto dokázal dělat zázraky. Copak lékaři kdysi neřekli, že Jasmína kvůli infekci, kterou prodělala v mládí, nikdy nebude moct mít děti? A teď se tu procházel její synek Nagíb, hezký šestiletý hošík s tmavými vlasy a jantarovýma očima. Kdo může říct, jaký osud Bůh přichystal Zénab? Víra v slitovnost a milosrdenství boží ulehčovala život všem, kdo měli starosti a trápení. Jak jinak by se člověk dokázal dál protloukat životem? Kolikrát už byla Tahíja blízka rozhodnutí, že odejde z domova a vydá se hledat Zakarju? Zůstala jen díky své víře v Boha. Až Zaki splní svou úlohu, vrátí se. Pak se konečně budou moct vzít a bez překážek jeden druhého milovat. Za Tahíjou kráčela Ibráhímova žena Hoda se svými pěti dětmi, hezkými děvčaty s typickýma rašídovskýma očima tvaru mandlí. Nejmladší bylo sedm, nejstarší čtrnáct. Děti byly pro Hodu vším. Nic nenamítala, když si Ibráhím přivedl do Rajské ulice jako svou druhou ženu malou Atíjju, protože ji to osvobodilo od obtížných manželských povinností. Kdyby se jí někdo zeptal, řekla by mu, že Ibráhíma miluje. Ve skutečnosti ji však sex nezajímal a poddávala se mu jen proto, aby otěhotněla. Tu a tam se pokusila Ibráhímovi taktně naznačit, že by mu v jeho věku svědčila větší sexuální zdrženlivost, ale on se tím nedal zviklat ve své umanuté touze po synovi. Když se mu blížila sedmdesátka a on stále ještě neměl syna, který by mohl posloužit jako důkaz jeho mužnosti, stala je jeho utkvělá představa ještě

trýznivější. Nu co, tohle břímě teď spočívá na Atíjje. Hoda jí v žádném případě nezáviděla. Jak Ibráhím vedl svou matku hlomozícím davem, s nadějí v očích pohlédl ke své druhé ženě, které vánek přitiskl šaty k tělu. Pod nimi se zřetelně rýsoval její vzdutý život. Musí mi tentokrát dát syna, pomyslel si Ibráhím. Prvního po sedmi dcerách, přesněji řečeno po devíti, pokud se počítá i malá lna, která zemřela v létě roku , a dítě, které v roce potratila Alice. Ibráhímovi byla útěchou neochvějná jistota, že Bůh je milosrdný. Pokud by se mu ani tentokrát nenarodil syn, byl by to krutější trest, než jaký si obyčejný smrtelník vůbec zaslouží. Ibráhím byl přesvědčený, že jeho otec Alí stále ještě čeká v ráji na vnuka. Co znamenají dlouhé roky pozemšťana pro duši dlící v nebi? Možná jsou pro ni pouhým okamžikem. Ibráhím přímo cítil netrpělivost a nelibost svého otce, věděl, že s ním není spokojený. Teď se však mnohoslibně dme látka Atíjjiných šatů… Dahíba se podpírala o Hakímovu paži. Ibráhím sice tvrdil, že se nádor podařilo bezezbytku odoperovat, jeho sestra však přesto musela podstoupit chemoterapii a ozařování. Cítila se velice slabá. Jakkoli ochablá byla tělesně, její duch zůstával nezlomeny. Uplynulé čtyři týdny daly jejímu životu i životu jejího manžela nový smysl, novou sílu. Život pro ně běžel dál, i když budoucnost zůstávala zahalená tajemstvím. Smířili se s tím, že je to vůle boží, a odevzdali se do božích rukou. Dostalo se jim připomínky lidské smrtelnosti. U vědomí, že každému člověku je vymezen určitý čas, se rozhodli soustředit veškeré své síly na to, aby po sobě něco viditelného zanechali. Hakím točil poslední velký film svého života. Ačkoliv natáčení ještě neskončilo, jeho dílo už s napětím očekávala celá Káhira, protože film otevřeně a naprosto realisticky líčil skutečný příběh ženy, která zabila svého manžela, protože krutost a brutalita panující v rodině i ve společnosti jí nedávala jiné východisko. Hakím sice počítal s tím, že jeho film bude v Egyptě zakázán, posilou mu však byla představa, jak ženy po celém světě tleskají jeho hrdince, která sáhla ve své bezvýchodné situaci po zbrani, nástroji smrti vynalezeném muži.

Film měl v obrazné řeči ukázat, že násilí vede do slepé uličky. Kdo zničí život, propadne smrti. Jeho hrdinka, egyptská žena, vynesla vraždou rozsudek smrti jako určité memento - že totiž podobný osud může stihnout každého člověka, neboť země se nakonec začne bránit všemu, co se protiví zákonu života. Dahíba ještě jednou přepracovala rukopis románu, který napsala před deseti lety. Nakladatelé tehdy její Bahisat al—bádíja. Zenu na poušti, odbyli s tím, že jde o autobiografické dílo, což byl argument, který sloužil k odsudku prakticky všech literárních výtvorů žen jako subjektivních a příliš osobních. Tentokrát byl rukopis přijatý a díky liberálnější atmosféře panující v Egyptě za vlády prezidenta Mubáraka měl být vydán. To znamenalo, že si ho bude moct přečíst celý arabský svět. Tato zpráva Dahíbu rozradostnila navzdory všem bolestem a trápení, a tak se plna naděje rozjela do Suezu, aby vyprovodila umm. Příbuzní však Dahíbu nespouštěli z očí. Jasmína sice předstírala, že si vychutnává svěží mořský vzduch a skvostný pohled na širé moře, na tankery a lodi, které pluly podél skalnatého pobřeží Sinaje, ale hlavu měla plnou starostí o svou tetu. Věděla, jakou zátěž představuje chemoterapie pro organismus i to, že hedvábný šál, který má Dahíba uvázaný kolem hlavy, zakrývá, jak jí po ozařování prořídly vlasy. Všichni se však snažili být Dahíbě oporou a dodávali jí odvahy. Jasmína chystala překvapení. Až na Dahíbu a Ha-kíma byla do věci zasvěcená celá rodina. Všichni odpřisáh-li, že budou držet jazyk za zuby. Jasmína byla přesvědčená, že jestli se může na něco spolehnout, pak na to, že Rašídové umějí uchovat tajemství. Nastal čas se rozloučit. Poutníci se vymaňovali z kruhu svých rodin a přátel a stoupali na palubu lodi. Zénab se připojila k Chadídže. I ona byla celá v bílém, protože babičku doprovázela na její pouti do Mekky. Chadídža objala nejprve Dahíbu, potom Hakíma. “Vypravila jsem se do Mekky, abych se modlila za uzdravení své dcery. Téměř po celý svůj život jsem cítila, že bych měla vykonat pouť do Mekky. Ale až tvoje nemoc, milá dcero, mi pomohla překonat vnitřní slabost. V tvé knize, Dahíbo, je síla, kterou potřebujeme, abychom dokázali odklidit trosky minulosti. Bůh je milosrdný. Ale může nám pomoct jen tehdy, když učiníme to, co po nás žádá.” Pak objala Jasmínu. “Buď bez obav, vrátíme se včas, in sá alláh,” zašeptala a spiklenecky na ni mrkla. Ibráhím matku sevřel v dlouhém objetí. Chtěl s ní vyslat na cestu některého z mladých mužů, například Muhammada. Dokonce i Omar se nabízel, že umm doprovodí, protože mu nedělalo dobře pomyšlení, že by se měla vydat do neznámého světa sama. Ale Chadídža se nedala přesvědčit. Chtěla, aby ji doprovázela Zénab, a u toho taky zůstalo. “Pokusím se najít cestu, kterou jsme putovali s mou matkou. když jsem byla malá,” řekla svému synovi. Ibráhím svraštil čelo. Nechápal, co by na té cestě, kterou už zavál čas, mělo být tak důležitého. Trápily ho obavy, že svou matku už nikdy neuvidí. “Raduj se se mnou, synu,” řekla Chadídža, aby usnadnila jejich loučení. “Vydávám se na svou pouť s radostí v srdci. Možná je ta cesta tím nejdůležitějším v mém životě.” Se Zénab po boku vystoupila na loď a přejela pohledem svtě modré vody. Je snad tohle to azurové moře z mých snů? Mimi na sobě měla přiléhavé večerní šaty ve stylu padesátých let ušité z šarlatově červeného saténu a posázené krvavě rudými pajetkami, k tomu střevíčky na vysokých podpatcích s pásky kolem kotníků a jednu dlouho rukavici. Rafinované osvětlení dávalo vyniknout jejím plavým loknám. Působila divoce a nebezpečně a zároveň tak svůdně, že na její představení byl den ode dne větší nával. Muhammad stál s rukama v kapsách před plakátem vedle vchodu do Cage ďOr. Nic neviděl, nic neslyšel. Neexistovali pro něj ani návštěvníci nočního klubu, ani hlučící skupinky turistů, kteří vystupovali z autobusů, či povykující arabští obchodníci, kteří sem přišli strávit příjemný večer. Sžírala ho touha po Mimi. Ale netroufal si vkročit do klubu.

Proč jen musela teta Dahíba onemocnět! V ten den, kdy zastihl Mimi ve studiu své tety, večer usínal s fotografií svého idolu v ruce. Jedinou útěchou mu tehdy byla myšlenka, že ji zase uvidí. Chtěl tetu Dahíbu přemluvit, aby mu v tom byla nápomocná. Pak ale Dahíba musela do nemocnice. Zavřela studio a Muhammadův sen o setkání s Mimi se rozplynul jako dým.

V uplynulých čtyřech týdnech trávil skoro každý večer před klubem, v němž Mimi vstupovala, jen aby se mohl dívat na její plakát. Nikdy však nesebral odvahu navštívit její představení. Co mu v tom bránilo? Peníze na lístek měl, a také starý na to byl dost - před dvěma dny oslavil své pětadvacáté narozeniny. Rodina pro něj uspořádala velkou oslavu a Muhammad dostal spoustu dárků. Jenže neměl dost peněz, aby ho Mimi vůbec mohla brát vážně. Bezvýznamný nemajetný státní úředník by ji sotva zajímal. Byl příliš ponořený do svých myšlenek, než aby si všiml. že si vedle něj kdosi stoupl. Když uslyšel tichý hlas, polekaně sebou škubl. “Západní imperialistická dekadence…”

Muhammad se otočil a uviděl vedle sebe Husejna. Bylo to jejich druhé setkání za tento měsíc - před týdnem do sebe málem vrazili na chodníku, když Muhammad vycházel z úřadu. Šlo skutečně o náhodu? “Prosím?”

“Kdysi jsi patřil k nám, bratře,” řekl muž s nebezpečnýma očima. “Pamatuju si na tebe. Chodil jsi na naše shromáždění. Pak jsi najednou zmizel.” “Můj otec…” začal Muhammad nejistě. Cítil jakési nejasné ohrožení. Husejn se výsměšně pousmál. “Jsi věřící muslim?”

“Ano… ale..”.?”

Husejn ukázal na Miminu fotografii. “Takováhle zkaženost ničí egyptské hodnoty a hubí kořeny islámu.” Muhammad se zadíval na plakát, pak na Husejna. Z klubu se ozvala hudba orchestru. Jeho zbožňovaná Mimi už brzy vyjde na pódium. Bude tančit před cizími muži, stejně poblázněnými,jakoje on. Muhammada se zmocnila závist a žárlivost. Začal se potit. Husejn přistoupil blíž a tichým hlasem řekl: “Jak může nějaký muž upínat své myšlenky k Bohu, jak může být věrný své ženě a rodině, když mu ďábel staví do cesty pokušení, jako je ona?” Když Muhammad neodpovídal, ještě naléhavějším tónem pokračoval: “Tenhle noční klub je financovaný dolary. Peníze ze Západu jsou součástí imperialistického spiknutí. Bezvěrci chtějí zničit Egypt tím. že podkopávají hrdost, čest a morálku mužů. Co z tebe bude, když se staneš povolným nástrojem satana?”

Muhammad zíral na Mimin obličej, na její prsa. na pevné boky. Náhle měl pocit, že se na jejích rtech objevil pohrdlivý úsměšek. Horký chamsín jako by Muhammadovi vpichoval do kůže tisíce jehliček. Obličej měl celý mokrý, potůčky potu mu stékaly i po zádech. “Musíme Egypt očistit od této sedliny,” drmolil Husejn. “Musíme se navrátit na cestu Páně. Musíme se řídit učením koránu. Musíme bojovat! Musíme všemi prostředky potírat zlo, jinak jsme ztracení!” Muhammad na něj polekaně pohlédl, otočil se a rozběhl se pryč. Nafísa byla navzdory bolestem, které ji sužovaly, ráda, že si zvrtla kotník a nemusela do Suezu vyprovázet Chadídžu. Všechno zlé je pro něco dobré, říkala si. Muhammad zůstal s ní. Když se v době Chadídžiných příprav na posvátnou pouť doslechla, že Ibráhím s Omarem chtějí, aby Muhammad svou prababičku doprovázel, rozzlobilo ji to. Měla s vnukem své plány. Nedopustí, aby jí je kdokoliv zkřížil. Nepodaří se to ani Omarovi, ani Ibráhímovi, ba ani Chadídže. Netrpělivě se podívala na hodinky. Proč Muhammad tak dlouho nejde? Vrací se z práce každým dnem později. Kde se toulá? Když uslyšela, jak se otvírají a zase zavírají vstupní dveře, ulehčené si vydechla a opřela se do polštářů. Konečně! Krátce na to vešel Muhammad do obývacího pokoje, kde na pohovce ležela Nafísa, se zraněnou nohou podloženou polštářem. Vtiskl jí letmý polibek a okamžitě se odvrátil. Nafíse neušlo, že je bledý a rozrušený. “Jakpak se máš, můj milý?” zeptala se ustaraně.

Muhammad stál zády k ní. Když uviděl na stole hromádku pošty, zvědavě k němu zamířil. “Dobře, babičko…” Zmlkl uprostřed věty a Nafísa se zadostiučiněním pozorovala, jak celý strnul. “Copak je?” zeptala se s předstíranou starostlivostí.

“Přání k narozeninám,” odpověděl Muhammad seškrce-ným hlasem. “Zase mi píše.” Sedl si s dopisem v ruce na divan a zíral na neotevřenou obálku. Nafísa ho nespouštěla z očí.

Pokaždé našla cestu, jak se zmocnit dopisů, které Amíra psávala Jasmíne, zadržet svému vnukovi její blahopřání k narozeninám se však nikdy neodvážila. Muhammad na ně každý rok už čekal. Nafísa věděla, v které zásuvce gratulace schovává. Bylo jí jasné, že kdyby mu korespondenci s jeho matkou zakazovala, stala by se Amíra v jeho očích mučednicí a on by ji začal považovat za světici. Když uviděla, jak náhle svraštil čelo, zeptala se: “Copak je, miláčku?” Muhammad k ní přistoupil s dopisem v ruce. “Tomu nerozumím,” řekl. “Podívej, na obálce jsou egyptské známky. Nafísa si povzdechla. “Já vím, taky jsem si toho všimla…” Muhammad roztrhl obálku a očima přelétl důvěrně známá slova: “… stále v mém srdci. Tvoje matka.” Pak si všiml data a místa v záhlaví dopisu. “Bismilláhi! Ona je opravdu v Egyptě!” “Cože?” Nafísa mu vzala z ruky kartičku a natočila ji ke světlu. “Al-Tafla, A. R. E.” Po zádech jí přeběhl mráz. “Ve jménu božím,” zamumlala. “Kde leží Al-Tafla?” Muhammad zamířil ke knihovně, vytáhl z ní atlas světa, který stál mezi jakýmsi slovníkem a sebranými verši Ibn Hamdíse, a třesoucí se rukou v něm zalistoval. Byl tak rozrušený, že mu atlas vyklouzl z rukou. Shýbl se pro něj a po chvilce se mu podařilo najít mapu, na níž se táhlo zelené údolí Nilu oddělující dvě žluté plochy pouště. Prstem horečnatě projížděl po toku řeky, nahoru a zase dolů, až konečně zvolal: “Já Alláh! Tady to je! Není to daleko od…” Zuřivě mrštil atlasem přes pokoj. Kniha jen o vlásek minula televizor, zarazila se o zeď a s plesknutím spadla na podlahu. Nafísa se s námahou posadila, natáhla ruku po opěradle židle, vzepřela se o něj a s tváří staženou bolestí se postavila. “Muhammade, drahoušku,” řekla. “Prosím…” “Jak to, že je v Egyptě?” zakřičel mladík. “Jak to. že nepřijede do Káhiry? Jak to, že mě nechce vidět? Co je to za matku? O Bože, babičko! Jak je to možné?” Když Nafísa viděla, jak se zoufale rozvzlykal, přepadl ji strach. Amíra je v Egyptě! No tak dobrá! Jestli sem přijede a bude si dělat nárok na svého syna, dozví se, že zákon jí nedává žádné právo… Jenže Muhammad je už dospělý. Vlídné slovo jeho matky by ho mohlo Nafíse navždy vzít.

“Poslouchej mě, miláčku,” řekla a chytla ho za paži. “Pomoz mi. Chtěla bych si sednout ke stolu. Naprosto tě chápu. Jsi hodný chlapec. Něco ti povím, protože myslím, že nastal čas, aby ses dozvěděl o své matce pravdu.” Když se usadila za stůl, vážně se na něj podívala. “Není to pro mě lehké, můj milý vnuku. Nikdo z rodiny se o tvé matce ani nezmíní od té doby, co před mnoha lety odešla…Tak si přece sedni.”

Ale Muhammad nevydržel sedět. Byt mu byl najednou příliš těsný, připadalo mu, že tu není dost vzduchu. Měl pocit, že se udusí. Konečně si sedl na koberec, který jeho babička před lety koupila v dražbě, protože prý patříval její přítelkyni, princezně Fajze. “Řekni mi všechno,” vypravil ze sebe s pohledem upřeným do prázdna. “Řekni mi po pravdě, jak to bylo.” Nafísa se napřímila. “Můj ubohý hochu. Slib mi, že si to nebudeš moc brát.” Muhammad jen němě přikývl. “Tvoje matka se dopustila nevěry s nejlepším přítelem tvého dědečka.” “Tomu… tomu nevěřím,” zamumlal Muhammad a do očí

mu vstoupily slzy.

“Jen se dědečka zeptej, až se vrátí ze Suezu. On ti poví, jak to bylo. Ačkoliv jde o jeho dceru, řekne ti, že Amíra neměla žádnou čest.” “Mlč!” zakřičel mladík. “Takové věci nesmíš říkat.”

“Je to pravda. Tvoje matka uvrhla celou rodinu do hanby, proto o ní nikdo nemluví. Tvůj dědeček ji v předvečer šestidenní války zapudil z domova a prohlásil za mrtvou. Byl to nešťastný den pro Egypt i pro naši rodinu.” Nafísa stiskla rty. Zbytek Muhammadovi neprozradí. Nepoví mu, že Amíra prosila o slitování. Neřekne mu ani to, že se ho nechtěla vzdát a že Omar využil svého práva a řekl jí, že Muhammada už v životě nebude smět vidět. Mladík se najednou začal celý třást. Vyskočil a vyběhl z pokoje. Nafísa slyšela, jak v koupelně zvrací. Když se celý bledý a skleslý vrátil zpátky do pokoje, vztáhla k němu ruce. “Poslouchej mě, drahoušku. Mám nápad…”

Ale Muhammad se beze slova otočil a práskl za sebou dveřmi. Běžel ulicemi, před očima jediný cíl - Fajrúzovu kavárnu. Doufal, že tam zastihne své kamarády Saláha a Habíba, kteří ho pokaždé dokázali rozesmát. Jeho kum-

páni tu však nebyli. Zato před kavárnou potkal Husejna, který si bez vyzvání přisedl k jeho stolu. Muhammad si opřel hlavu do dlaní a mlčky poslouchal, jak Husejn rozvíjí svůj plán. Před očima viděl černý mrak, který se k němu blížil jako jedovatá mlha, jako chřtán džina, rozvírající se, aby ho spolkl. Duchem jinde jen pořád opakoval: “Ano, ano” na všechno, co Husejn říkal. Minutu od minuty v něm rostl hněv. Já se pomstím, zapřísahal se v duchu. Pojedu do Al-Tafly a ztrestám ji. Ať pyká za to, co mně, co nám všem provedla. Amíra hledala na noční obloze Mirach, hvězdu ze souhvězdí Andromedy, v jejímž znamení se narodila. Doufala, že jí dá sílu k tomu, co hodlala udělat. Hvězdy zářily na nebi jako ohňostroj. Bylo nemožné rozeznat v té záplavě jednu jedinou. Amíra však viděla měsíc nad Nilem. Byl veliký a kulatý a vysílal teplé a přátelské světlo. Amíra k němu vztáhla paže ve slavnostním gestu přísahy. Mlčky odříkala svou modlitbu a pak zamířila zpátky do spící Al-Tafly. Procházela potemnělými uličkami, až došla k domu šejky, vědmy, která byla zároveň jasnovidkou. Amí-ře nezbývalo moc času. Za tři dny už tu Declan Connor nebude. Declan přecházel sem a tam. Pod nohama mu vrzala dřevěná podlaha verandy. Nemohl spát. Pokaždé se na chvilku zastavil a zadíval se k obloze, jestli na ní neuvidí mraky. Celý den bylo z dáli slyšet hřmění hromu. Vzduch jako by byl nabitý elektřinou. Nad poli táhly nezvykle velké houfy ptáků. Bude bouřka? Ale kde by se vzala, když na nebi není mráčku a jediný lístek se nepohne? Declan vytáhl z kapsy krabičku cigaret a zapálil si, v myšlenkách u bouřky, která zuřila v jeho nitru. Za tři dny odjede z Egypta. Co bude s Amírou?. Pořád musel myslet na to, jak ji před čtyřmi týdny držel v náručí a konejšil, když oplakávala svého bratra. Na každém kroku ho pronásledovala vzpomínka na její teplé tělo, které se choulilo v jeho náručí, na její ňadra, která se dotýkala jeho hrudi, na slzy vpíjející se do jeho košile, na to, jak zoufale u něj v tu chvíli hledala oporu. Žádná žena ještě nikdy tak nezaměstnávala jeho mysl. Proč mu na ní tak záleží? Touží

se s ní jen vyspat? To bude nejspíš ono. Sám sebe proklínal. Nemám na to právo, když Sybil leží v hrobě, okřikoval se v duchu. Opřel se o zábradlí verandy a zadíval se k temné řece, jejíž černočerné vody oděl měsíc do stříbrného závoje. Když uslyšel tlumené bubnování, v první chvíli si pomyslel, že to je hřmění bouřky, které bylo slyšet už celý den. Odhodil cigaretu a botou uhasil nedopalek. Ne, to jsou přece bubny. V tuhle dobu? Pomalu sestoupil z verandy a zamířil k vesnici. Jak se blížil, hlas bubnů stále sílil. Declan teď mohl rozeznat jejich rytmus. Kdo to tu uprostřed noci co oslavuje? V Al-Tafle panovalo ticho a klid. Jediné okno nesvítilo, dokonce ani ve Valídově kavárně. Ze strachu z džinů a zlých duchů, kteří si libovali v temnotě, se vesničané stranili toho, aby v noci opouštěli své příbytky, které měly navzdory vedru zamčené dveře a zavřené okenice, aby dovnitř nemohli proniknout démoni či kletba seslaná závistivým sousedem. Také nemocniční stanice byla ponořená ve tmě. Ani v Amířině okně na boku domku se nesvítilo. Ke svému překvapení však Declan uviděl probleskovat zář pochodní mezi zdmi obklopujícími prostranství za domem, kde byla pec, vědro na praní a kurník. Prošel uličkou, která byla tak úzká, že se rameny dotýkal hliněných zídek, a na dvorku zahlédl kolem žhnoucího ohniště muže s rytmicky vyhrávajícími hudebními nástroji - s dřevěnými flétnami, jakýmisi houslemi o dvou strunách a širokými plochými bubny. Byly tu i ženy. Declan uviděl Chálidovu ženu, Valídovu sestru a starou Bint Omar, která se těšila všeobecné vážnosti. Ženy kroužily kolem rozpáleného nakuřovadla a cosi mumlaly a vykřikovaly. Jejich slovům Declan nerozuměl, protože to nebylo arabsky. Náhle pochopil, o co tu jde - ženy tančily zaar, rituální tanec, který měl zahnat démony. Tančící při něm běžně upadali do takového transu, že nad sebou ztráceli vládu. Kdo nepatřil k domorodcům, tomu byla obvykle účast či pouhá přítomnost na rituálu zapovězená. Declan však jednou v Tunisku tajně zhlédl podobný rituální tanec, stambali, při němž jeden z aktérů utrpěl srdeční kolaps a skácel se mrtvý k zemi. Kde je Amíra? pomyslel si Declan v panice.

Právě se chystal vejít na dvůr, když před ním nečekaně stanula jakási žena a zahradila mu cestu. “Hárám,” řekla. “Sem nesmíš!” Pomalu se k němu blížila další žena, místní šejka, která byla v Al-Tafle ve velké úctě. Tetování na bradě prozrazovalo, že jejími předky byli hrdí beduíni. Declan s ní kdysi měl spor kvůli obřízce děvčátek, protože několik z nich dostalo infekci. K jeho překvapení se šejka uklonila a řekla: “Jen pojď, sajjide.” Některé z žen, které seděly na lavicích podél zdi obepínající dvůr, ho přivítalo úsměvem nebo pokývnutím hlavy. Zeny pomalu chodily v kruhu, zvedaly a zase spouštěly paže, dupaly nohama a do rytmu pohybovaly hlavou nebo rameny. Do nepřetržitého bubnování mužů zaznívala pronikavá naříkavá melodie drnkacího nástroje. Šejka zapálila svíčky a nakuřovadlo. Dusný noční vzduch po chvilce prosytila těžká vůně. Declan se znepokojeně rozhlížel po Amíře. Nikde ji tu neviděl. Jak může v tomhle mumraji spát? divil se. Nocí duněly bubny. To je zvláštní, že se na nadačním pozemku odehrává rituální tanec. Proč asi? přemítal. Našel si místo těsně u zdi a usedl na zem. Rytmické bubnování jen zvyšovalo jeho neklid, takže po chvíli zase vstal. Když zaplály všechny svíce, dala šejka znamení hudebníkům. Všechny bubny až najeden umlkly. Bubeník v dlouhé bílé galábíji a v bílém turbanu pomalu kráčel přes dvůr a v monotónním rytmu tloukl do bubnu. Ženy v kruhu kolem nakuřovadla zůstaly stát, zavřely oči a začaly se pomalu kolébat ze strany na stranu. Po třetím zhoupnutí změnil bubeník rytmus, po dalších třech znovu. Do zvuku prvního bubnu vpadl druhý, pak třetí, čtvrtý, pátý. Declan věděl, o co jde. Feláhové věří, že určité rytmy mají tu moc oslovit duchy. Každý duch má svou vlastní kaden-ci, na niž zareaguje, sotva ji ulyší. Bubny byly jako hozené sítě, do kterých se měli duchové lapit. Jedna z žen se dala do tance. Dupala a škubala sebou jako ryba, která se zapletla do ok sítě. Declan s údivem přihlížel, s jakým půvabem a pružností se ta obtioustlá žena pohybuje. Ještě však nebyla v transu. Bubny se zase setkaly v jednotném rytmu. K tanci první ženy se jich přidávalo stále více - každá v jiném taktu a s jinými pohyby, které vycházely z jejího osobního, vnitřního rytmu.

Declan zahlédl šejku, jak zmizela v zadním vchodu do domu. Jeho napětí rostlo. A pak se objevila Amíra.

Nebyla sama. Z každé strany ji podpíraly dvě ženy. Měla zavřené oči a hlavu svěšenou ke straně. Její náměsíčné pohyby vzbuzovaly dojem, že je pod vlivem drog. Na sobě měla jasně modrý plášť. Jak kdosi z domorodců jednou Declanovi vysvětlil, byla modrá barvou, která dokázala upokojit a obměkčit všechny duchy, protože to byla barva nebe. Bubeníci v kruhu obcházeli kolem Amíry, stále ještě podepírané ženami. Z hrdla šejky se náhle vydraly hlasité pronikavé výkřiky. Znělo to, jako by někoho volala. Zdvihla ruce. Její tělo vrhalo na protilehlou stěnu stín v nadživotní velikosti. Ona sama se ani nepohnula, ale její silueta tančila na zdi v mihotovém světle svic. Vtom Amíra klesla k zemi. Declan se k ní zcela spontánně vrhl, ale čísi ruce ho strhly zpátky. Ženy pustily Amíru, která zůstala se zavřenýma očima klečet uprostřed kruhu. Když se začala pomalu kolébat ze strany na stranu, rozezněli znovu své nástroje i ostatní hudebníci. Kvílivá. strašidelná hudba měla hypnotický účinek. Declan tu stál jako přikovaný a pozoroval, jak se Amíra se zakloněnou hlavou a napřaženýma rukama pohupuje na kolenou. Turban se jí svezl na stranu. Okamžitě k ní přiskočila šejka a stáhla jí ho z hlavy, takže Amíře se rozlily vlasy po zádech. Ženy rozevíraly a zase zavíraly kruh, poskytovaly Amíře ochranu, dodávaly jí odvahu. Její pohyby byly čím dál tím rozmáchlejší, rychlejší a prudší. Předkláněla a zakláněla tělo v rytmu bubnů. Dlouhé vlasy se smýkaly po zemi. Zpoza střech vykoukl kulatý měsíc a zalil dvůr přízračným světlem. Když Amíra náhle vyskočila, její modré šaty mezi černě oděnými ženami zasvítily jako hřeben vlny vzedmuté větrem. Hudba byla stále rychlejší a hlasitější. Kdosi začal zpívat. Amíra se zcela podvolila rytmu bubnů. Škubala trupem a dupala nohama do země. Výkřiky šejky zněly čím dál tím hlasitěji a ostřeji. Amíra kroužila hlavou s rukama rozpřaženýma ve výši ramen, jako kdyby měla kolem zápěstí přivázané neviditelné nitky. Její dlouhé plavé vlasy, třpytící se ve světle svic, opisovaly ve vzduchu nejprve pomalé a pak čím dál rychlejší kola. Melodie houslí a fléten nabývala nesnesitelných výšek. Zvuky zaříkání vycházející z hrdla šejky se slily v táhlý křik. Declan měl pocit, že se mu rozskočí hlava. Nebyl však schopný odvrátit pohled od Amířiných vlasů, které jako by ho hypnotizovaly. Její oči byly teď otevřené, ale nebylo z nich vidět nic než bělmo. Jako by upírala pohled do svého nitra. Upadla do transu, nebyla při vědomí. “Dost!” vykřikl Declan Connor a vpadl dovnitř kruhu. “To stačí!” Šejka mu zahradila cestu. “fíaró/n,sajjide!” On ji však odstrčil, zdvihl Amíru do náručí a zamířil s ní pryč ze dvora. Bezvládně visela v jeho pažích, zatímco Declan běžel temnými uličkami. Přišla k sobě, až když ji opatrně položil do trávy na břehu Nilu. “Declane…” zašeptala.

“Co to mělo k čertu znamenat?” řekl doktor, klekl si vedle ní a odhrnul jí mokré vlasy z obličeje. “Takový tanec je nebezpečný. Měl jsem o tebe strach!” “To bylo kvůli tobě, Declane.”

“Kvůli mně? Zbláznila ses? Víš, žes při tom mohla umřít?” “Ale já chtěla…”

Sevřel ji do náručí a přitiskl rty na jej ústa. “Amíro,” šeptal mezi polibky, kterými pokrýval její tvář, vlasy, ruce. “Měl jsem takový strach. Myslel jsem, že to nepřežiješ.” Amíra se jeho polibkům nebránila. Položila mu ruce kolem krku a přitiskla ho k sobě. “Neměl jsem to dovolit,” řekl, sotva se mu podařilo zase popadnout dech. “Měl jsem to zakázat, ještě dřív, než to začalo.” “Declane…”

“Můj bože, já tě nesmím ztratit, Amíro.” Zabořil obličej do jejích vlasů. Amíra pozorovala rákos, který jako by sahal až do oblak, a vdechovala vůni Nilu. “Já tě miluji, Amíro,” zašeptal jí Declan do ucha. Měsíc se skláněl k obzoru. Amíra s Declanem šli s rukama zaklesnutýma do sebe podél břehu. Ještě nikdy nebyl Nil tak krásný, napadlo Amíru. Vychutnávala teplo Declanovy ruky obemykajícíjejí prsty. Bylo to, jako kdyby držel v ruce celé její tělo, jako kdyby se v jeho dlani choulila úplně celá. Stejný pocit měla, když se milovali. Když do ní pronikl, zdá-

lose jí, jako kdyby ji naopak přijal do svého těla. Declan byl čtvrtý muž v jejím životě. Když se jejich těla spojila, poprvé zakoušela pocit, že to tak má být, že to je správné. “Declane,” řekla, “dneska večer jsi směl být na zaaru, protože jsem tančila pro tebe. Nehrozilo mi žádné nebezpečí. Ženy vědí, co je třeba dělat, když člověk upadne do příliš hlubokého transu.” Declan se zadíval do nebe. V duchu se ptal, jestli hvězdy vždycky svítí tak jasně a jestli je jich pokaždé tak nekonečné množství. “Měl jsem o tebe hrozný strach,” řekl tiše, jako kdyby se bál, aby neporušil klid prostírající se kolem řeky. “Proč jsi pro všechno na světě chtěla kvůli mně něco takového podstoupit?” “Chtěla jsem ti něco dát, než odjedeš. Po tom všem, cos pro mě udělal, jsem ti chtěla dát dárek.” “A co jsem pro tebe udělal?”

“Bez tebe bych se nejspíš nikdy nevrátila do Egypta.”

“Já jsem tě ale do Egypta nepřivedl, Amíro. To není moje zásluha.” Zastavila se a zadívala se na něj. Na jeho tváři ležely stíny noci. Ještě nikdy nezakusila, že by někoho tak milovala. “Celou tu dobu jsem přemýšlela, co bych pro tebe mohla udělat. V hlavě mi pořád leželo, jak Zakarja říkal, že trpíš. Myslela jsem, že by to byl krásný dárek, kdyby se mi z tebe povedlo sejmout tvé trápení.” “A tak ses pokusila mě osvobodit od zlých duchů?”

Usmála se. “Svým způsobem ano. Vesničané, kteří se dneska večer sešli na z.aar, tě uznávají a ctí. Radila jsem se se ženami, a ony mi vysvětlily tajemství rituálního tance. Všichni se sejdou, aby vytvořili vstřícnou atmosféru. Společenství lidí, hudba, zpěvy a zaříkání pomáhají dobrým silám prosadit se proti špatným. Přitahují paprsky měsíce a hvězd a předávají je tvému tělu a tvé duši.Tohle tajemství znají jen národy s prastarou kulturou, které ctí tradice a vědění celých generací.” Declan si povzdechl. “U mě se to bohužel minulo účinkem. Momentálně mám v hlavě naprostý zmatek.” Pustil její ruku a poodešel k vodě, na níž tančily hvězdy. V dáli slyšel hřmění hromu. Pouštní bouře se blížila. “Jednou ses mě ptala, co mě tak změnilo. Souvisí to se smrtí mojí ženy. Sybil byla… zavražděna, Amíro.” Postavila se vedle něj. “A ty si dáváš vinu za její smrt?” “Ne.” Declan vytáhl z kapsy cigarety. “To ne.”

“Tak co tedy?”

Zadíval se na cigaretu a zápalku, které svíral v rukou, a pak je zahodil. “Někoho jsem zabil,” řekl. “Přesněji řečeno popravil.”

Amíra cítila vůni pomerančových květů a plodných vod Nilu. Mlčky čekala, až bude Declan pokračovat. “Sybil a já jsme pracovali nedaleko Arushy v Tanzanii,” začal po chvilce. “Věděl jsem, kdo ji zabil. Byl to syn náčelníka. Sybil totiž měla malou kameru, po které toužil. Měsíc předtím nám ji ukradl. Rozšířil jsem mezi domorodci, že jsem šamana přesvědčil, aby zloděje za trest proklel, ale jestliže kameru vrátí, vyhne se trestu a nikdo se ho nebude ani na nic vyptávat. Druhý den ležela kamera v našem land-roveru. Ale o měsíc později byla na cestě k ambulanci objevena Sybilina mrtvola. Panga, nůž černochů z buše, jí prořízla hrdlo. Vrah sebral kameru, jinak nic.” Declan si všiml vlhkého pramene vlasů na Amířině krku. Opatrně jí ho odhrnul. “Zloděj byl náčelníkův syn, a proto jsem nevěřil, že stane před soudem. Svolal jsem kmenové stařešiny a ti po krátké poradě rozhodli, že musí přijít ke slovu rychlé kmenové právo, zvláště když jsem jim řekl, co zamýšlím. Považovali mé jednání za oprávněné. Čtyři silní muži podrželi zloděje a já jsem mu píchl injekci. Řekl jsem mu, že to je zvláštní sérum, které má schopnost prokázat jeho vinu či nevinu. Pokud mou ženu nezabil, nic mu neudělá. V případě, že je vinen, mu však ještě před západem slunce přivodí smrt.” Declan se na chvíli odmlčel a povzdechl si. Pak tiše řekl: “Než zapadlo slunce, zemřel.” “A cos mu to píchl?”

“Čistou vodu, obyčejnou čistou vodu. Nenapadlo mě, že by mohl zemřít. Myslel jsem, že mu jen naženu strach a přinutím ho tak, aby se přiznal.” Declan upíral pohled na potemnělou řeku. “Bylo mu šestnáct let.” Amíra mu položila ruku na předloktí a řekla: “Hodina Sybiliny smrti byla určena už dávno, tak jako je předem určena hodina mojí i tvojí smrti. Prorok říká: ,Než přijde moje hodina, nic mi nemůže ublížit. Když ta hodina přijde, nic mě nemůže zachránit. Chtěla bych ti pomoct, Declane. Nosíš světem těžké břímě. Já taky. Ptal ses mě, proč se nevrátím ke své rodině do Káhiry. Řeknu ti to.” Zadívala se do temné vody a pak se zajíkavě dala do vyprávění: “Moje rodina mě zatratila. Vzali mi mého syna a zapudili mě, protože mě jistý muž znásilnil a já čekala jeho dítě.” Tázavě pohlédla na Declana a pokoušela se vyčíst z jeho očí, co si o tom myslí. Neviděla však nic než měsíční svit, který se v nich odrážel. “Abys tomu dobře rozuměl, já jsem toho muže nemilovala,” pokračovala. “Byla jsem jeho obětí. Hasan al-Sábir vyhrožoval, že zničí naši rodinu. Prosila jsem ho a zapřísahala, ale on se nenechal obměkčit. Chtěl mě a byl silnější než já. Myslela jsem to dobře, ale jen jsem svou rodinu uvrhla do hanby. Vím, že jsem měla jít za otcem. Možná se otec nedokázal smířit s pocitem, že jsem mu svým jednáním naznačila, že není schopen se Hasanovi postavit. Taky to tak bylo, byl pro mě bezmocný, zlomený člověk.Tu noc, kdy mě vyhnal, mi řekl, že svým narozením jsem na celou rodinu přivolala kletbu. Proto se už nikdy nemůžu vrátit.” “Amíro,” řekl Declan a přistoupil blíž k ní. “Pamatuji se na den, kdy ses objevila u mě v pracovně a zeptala se mě, jestli bych ti nemohl pomoct. Bála ses, že dostaneš dopis z přistěhovaleckého úřadu. Nikdy nezapomenu na strach v tvých očích. Tři z mých studentů tehdy už vypověděli. I oni za mnou přišli s prosbou o pomoc, ale ne proto, že by měli strach. Jen jim bylo nemilé, že je posílají domů. Zlobili se a nadávali. Ale tys měla strach. Nemůžu na to zapomenout, protože jsem přesvědčený, že ses ho nezbavila dodneška. Proč? Bojíš se toho muže?” “Ne, Hasan al-Sábir už mi nemůže nic udělat. Ani nevím, kam ho život zavál, jestli pořád ještě bydlí v Káhiře, nebo jestli je vůbec ještě naživu. Já s nimi prostě už nechci mít nic společného. Vyhnali mě. Už nejsem Rašídová.” Odvrátila se, ale Declan ji chytil za ramena a otočil ji k sobě. “Amíro, říkala jsi, že mi chceš pomoct. Dobře mě poslouchej. Musíš na mě zapomenout. Musíš pomoct sama sobě. Zažeň svoje démony, kteří tě nepřestali pronásledovat.” Smutně se na něj podívala. “Nic jsi nepochopil,” řekla.

“Jedno přece. Říkala jsi, že jsi mi vděčná, protože díky mně ses vrátila do Egypta. To nebylo díky mně, ale díky tobě samotné. Já jsem ti posloužil jen jako záminka…” “Tak to není!”

“… jenže ty ve skutečnosti pořád ještě nejsi zpátky. Věř mi, že ti pozvolna začínám rozumět. Působila jsi v Libanonu, v pásmu Gázy, teď tady. Připadá mi, jako bys obloukem obcházela nějakého netvora, protože se bojíš, abys ho nevzbudila.”

“Ano, Declane, máš pravdu. Bojím se. Tak ráda bych se s nimi zase setkala. Strašně je postrádám… sestru Jasmínu, babičku Chadídžu i otce. Ale nevím, jak do toho.” Usmál se. “Ta cesta je možná dlouhá, ale každý krok tě přiblíží cíli. Jen to nesmíš vzdát.” “Ty jsi to vzdal,” řekla Amíra tiše.

“Ano, já jsem to vzdal. Pochopil jsem, že věda je v místech, jako je tohle, k ničemu, ba dokonce možná spíš ke škodě. Pochopil jsem, že je marné očkovat děti těchhle lidí, kteří pořád ještě považují modrý korálek pověšený kolem krku za účinnější. Pokoušel jsem se poučit je o parazitech žijících v řece, kteří způsobují nemoci a smrt. Předvedl jsem jim jednoduchá preventivní opatření, oni ale raději hodí do infikované vody amulet s magickou mocí a dál se v ní bosky brouzdají. Ve dne za mnou chodí se svými nemocemi, se svými podvyživenými dětmi, a v noci se plíží k příbytku kouzelníka s prosbou o hadí prášek a o talisman. Sloupy ve svatyni dávné bohyně mají větší léčivou moc než moje injekce. Dokonce i ty, Amíro, jsi věřila, že mi může pomoct zaar. Copak nevidíš, jak marné je moje snažení? Ano, vzdal jsem to. Proto musím pryč, dřív než mě ta beznaděj zahubí, tak jako zahubila Sybil.” “Tvoji ženu nezabily pověry a magie.”

“Ne, to ne, ale já zabil chlapce, který ji zavraždil kvůli kameře za pár babek. Sybil a já jsme zůstali ve vesnici, protože jsme chtěli přesvědčit stařešiny kmene, že je třeba naočkovat děti vesničanů. Díky Sybilinu neochvějnému úsilí jsme byli těsně před cílem. Pak přišla zkouška. A já jsem se uchýlil k magii, kterou jsme tak odsuzovali! Po tom všem, co Sybil dokázala svou neúnavnou osvětou, jsem způsobil, že se obyvatelé téhle vesnice vrátili o sto let zpátky. Já jsem svou ženu zklamal, Amíro. Ještě po její smrti jsem ji zesměšnil.” “Ne, to není pravda,” řekla Amíra a položila mu ruku na tvář. “Declane, tak ráda bych tě zbavila tvého trápení. Řekni, co mám udělat. Mám odejít s tebou?” “Ne,” odpověděl a přitáhl ji k sobě. “Ty musíš zůstat tady, Amíro. Tvoje místo je tady.” “Já nevím, kde je moje místo,” řekla, položila si hlavu na jeho rameno a opřela se o něj. “Vím jen, že tě miluji, Declane. To je jediné, co vím.” “V tuhle chvíli víc vědět nepotřebujeme,” odpověděl.

. kapitola

“Buď bez obav, příteli,” řekl Husejn, když nařídil časový spínač bomby. “Nikomu se nic nestane. Je pondělí, a v klubu je dneska zavřeno.” Podíval se po Muhammadovi, který seděl na zadním sedadle vozu bílý jako křída a chvěl se po celém těle. “Je to jen varování,” pokračoval. “Ať všichni vidí, že jsme odhodlaní očistit Egypt od téhle bezbožnosti a úpadku. Nařídil jsem spínač na devět večer.” Muhammad pozoroval vozy valící se v nepřetržitém proudu po mostě. Nil zářil v odpoledním slunci zlověstnou zelení. Husejn zaparkoval kousek od Cage ďOr a Muhammad byl právě tak schopný rozeznat plakát, na němž byla Mimi v zářivě červených šatech. Pak jeho pohled zabloudil na bombu, kterou sestrojil Husejn. Polkl. Proč se vůbec dal dohromady s těmihle fanatiky a podílí se na jejich nebezpečných akcích? Co s nimi on, bezvýznamný státní úředník, má společného? Cítil v sobě zmatek. Uplynulé týdny prožil jako v mrákotách. Začalo to, když zjistil, že jeho matka je v Egyptě. Každé ráno se probouzel s nadějí, že ho dnes přijde navštívit. A každý večer brala jeho naděje za své. Měl pocit, že už to nevydrží. Ve svém zoufalství se jednoho dne vypravil za Husejnem. Poslouchal, jak mladí muži v jeho bytě vášnivě rozprávějí o Bohu a o revoluci. Husejn a jeho přátelé mu nebyli sympatičtí, ale ve své radikálnosti tvořili jakousi protiváhu k jeho bezmoci, k jeho nahromaděným, potlačovaným citům. Poslouchal, jak říkají, že je třeba z Egypta vyhnat ne-stoudné, nemravné ženy, a souhlasně přikyvoval. Když uslyšel jejich výkřik: “Vyhodíme klub do povětří!” pomyslel si: Prima, aspoň to skončí! To bude moje pomsta! ačkoliv ve svém zmatku nevěděl, kterou z obou žen chce vlastně potrestat.

Teď tedy seděl v autě zaparkovaném kousek od klubu a sledoval, jak Husejn propojuje drátky bomby. Měl hrdlo sevřené strachy. Nejraději by byl utekl. “Máš naši důvěru, bratře!” řekl Husejn a vtiskl mu krabičku do ruky. “Dostal jsi možnost prokázat svou oddanost Bohu a naší věci. Tady je klíč od zadních dveří klubu. Kdyby tě tam někdo natrefil, třeba vrátný nebo strážník, dáš mu bakšiš a řekneš mu, že neseš Mimi dárek a že máš pokyn ho osobně předat v její šatně. Bombu položíš vedle jeviště, jak jsem ti ukázal na plánku. Bůh s tebou!” Z hlavního vchodu na druhé straně ulice právě vyšla Jasmína a podala majiteli klubu ruku na rozloučenou. Tajné přípravy na party pořádanou na Dahíbinu počest probíhaly podle plánu. Přijde celá rodina i Dahíbini přátelé, hráči z jejího bývalého orchestru a samozřejmě i různé prominentní osobnosti z filmové a televizní branže. Zástupce ministerstva umění a kultury předá Dahíbě vyznamenání. Její nejbližší se pokusí ji přemluvit, aby zatančila. Bylo by to její první veřejné vystoupení po čtrnácti letech. Pak se měl konat banket na její počest. Když Jasmína ještě jednou poděkovala majiteli klubu za pomoc a zamířila ke své limuzíně, netušila, že se zadním vchodem do klubu právě vplížil její synovec s bombou v podpaží. Dahíba pozorovala, jak podvečerní slunce halí káhirské střechy, kopule a minarety do zlata. Svět jí připadal nádherný. Měla pocit, že se podruhé narodila. Výsledky posledních laboratorních zkoušek byly negativní. Rakovina byla na ústupu. Do pokoje vešel Hakím s rozměrným balíkem. Tvářil se podezřele šťastně. “Co je to?” zeptala se Dahíba, když k ní s úsměvem přes celou tvář napřáhl ruku s balíkem. “Přinesl jsem ti dárek. Rozbal to a uvidíš.” Dahíba rozvázala stužku a nadzdvihla víko krabice. “O!” vykřikla, když odhrnula hedvábný papír. “Tak co tomu říkáš?” zeptal se rozzářený Hakím. “Já nemám slov!” odpověděla Dahíba a opatrně vyndala z krabice šaty a zvedla je do výšky. Hladká černá látka byla protkaná stříbrnými a zlatými nitkami, které se třpytily v paprscích slunce. “Jsou nádherné, Hakíme.” “A je to originál. Však taky nebyly zadarmo.”

Šlo o lidový kroj z oblasti Asjútu, ušitý ze skvostné, vzácné látky, jakých už nebylo mnoho. “Jsou víc než sto let staré,” řekl Hakím. Vzal do ruky lem sukně a přejel prsty po těžké látce. “Podobné šaty jsi na sobě měla v roce při svém prvním vystoupení v Cage ďOr, pamatuješ?”

“Ale to byla kopie, Hakíme. Tyhle jsou pravé!” “Pojď, někam si na oslavu vyjdeme. Oblékni si je, a celá Káhira tě bude obdivovat.”

Dahíba svého muže objala a políbila. “A copak budeme

slavit?”

“Ze tě Bůh uzdravil. To snad není důvod k oslavě?”

“A kam půjdeme?” V jeho malých očkách se zajiskřilo. “To je překvapení.” Chadídža pozorovala azurové moře táhnoucí se podél pobřežní silnice, po níž jeli, a vzpomínala na své blízké v Ká-hiře. Všichni se už určitě chystají na slavnost pořádanou na Dahíbinu počest. Litovala, že u toho se Zénab nebudou. Slíbila Jasmíne, že ve vrátí domů včas, ale zpáteční cesta se protáhla, protože Chadídžu kousek před Medínou přepadly silné bolesti na prsou. Lékař jí doporučil, aby se okamžitě vrátila letadlem do Káhiry, ale Chadídža byla rozhodnutá, že najde karavanní cestu ze svého dětství. Ta příležitost už se v životě nebude opakovat. Pohled na třpytící se kobaltově modré vody Akabského zálivu v ní probouzel slavnostní náladu. Po návštěvě Mekky, nejposvátnějšího ze všech míst, se cítila očištěná, blíž Bohu. Ona i Zénab se modlily u káby, velkého černého kamenného kvádru, kde se podle islámské tradice chystal prorok Abrahám poslechnout boží příkaz a obětovat svého syna. Navštívily Hagařinu studnu a napily se svaté vody; vrhaly kameny proti kamenným sloupům symbolizujícím satana, aby vyhnaly ďábla sídlícího ve svém těle. Pak se nalodily na trajekt a pluly podél pobřeží do Akaby. Tam si najaly vůz se šoférem, aby je převezl přes Sinajský poloostrov. Teď tedy jely po starých cestách, po nichž podle tradice putovali Židé na své pouti z egyptského zajetí. Jejich trasu nešlo přesně stanovit, takže bylo možné, že vedla jinudy. Chadídža pociťovala neklid. Její matka jí kdysi, před dávnými lety řekla: “Jdeme cestou, po níž se ubíral prorok Mojžíš na své pouti pouští.” Ale Chadídža nevěděla, jestli zvolila správnou trasu. Možná měly jet severní cestou, tak jak jí radili. Řidič, Jordánec s červenobíle kostkovanou kúfijjina hlavě, jako by dokázal číst v jejích myšlenkách. Otočil se a řekl: “Tohle je cesta, literou šla devátá brigáda, sajjido.”

Velký zaprášený buick uháněl po silnici, po jejíž pravé straně se tyčily příkré holé žulové skály. Vlevo rostly palmy a za zlatistými plážemi se prostíral temně modrý záliv s neskutečně působícím levandulově modrým pobřežím Arabského poloostrova. “A je to i cesta, po níž se ubíral prorok Mojžíš, když vyváděl Židy z egyptského zajetí?” “Je to oblíbená trasa, sajjido,” odpověděl šofér. “Mniši v klášteře svaté Kateřiny vám řeknou víc. Ubytujeme se tam na noc, dá-li Bůh.” Konečně vůz odbočil z pobřežní silnice a po nezpevněné cestě zamířil přes kamenitou planinu porostlou nízkými keři, nad níž poletovali hnědě zbarvení skřivani a drozdi. Tu a tam zahlédli dokonce pouštní zajíce. Silnice byla plná výmolů. Řidič jel pomalu a opatrně, aby své pasažéry příliš ne-vytřásl. Míjeli beduíny, kteří stáli před svými velkými černými stany s rukama zdviženýma k pozdravu. Chadídža se napjatě rozhlížela po kamenité pustině, kde si mezi sporou vegetací jen tu a tam vydobyla místo skupinka palem. Měla bych snad tu krajinu poznávat? Trvalo dlouho, než se před nimi objevily zdi kláštera. “Gebel Músá,” řekl řidič a ukázal na vysoký, rozeklaný vrcholek. “Mojžíšova hora.” Při pohledu na strmé hnědé, šedé a červené žulové skály se Chadídže rozbušilo srdce. Měla bych si snad ty holé vrcholky pamatovat? Byla naše karavana přepadena někde tady? Bylo to tady, kde mě čísi ruce vytrhly z matčiny náruče? Našla matka někde tady svůj hrob? A vypátrám ho konečně? Chadídža už objevila azurově modré moře ze svých snů a slyšela zvonění velbloudích karavan. Zaplavoval ji pocit spřízněnosti s touto cizí zemí. Jaké další vzpomínky v ní vyvolá toto místo? Na posledním úseku cesty ke klášteru svaté Kateřiny na úpatí Mojžíšovy hory potkávali autobusy plné turistů, celé kolony minibusů a mladé lidi na kolech, jedoucí proti nim. “Bismilláhi!” ozval se šofér. “To není dobré znamení. Řekl bych, že jsme přijeli pozdě. Mniši už nejspíš zavřeli na noc bránu.”

Silnice byla čím dál tím hrbolatější, až se změnila v docela obyčejnou cestu. Minuli bílou kapličku. “Tady prorok Mojžíš poprvé mluvil s Bohem,” poučil je řidič. Konečně dojeli ke stavbě mezi cypřiši, která působila jako pevnost. “Zůstaňte ve voze. Já se půjdu zeptat, jestli tu můžeme přespat,” řekl šofér. Zaparkoval a vyběhl po kamenném schodišti. Za chvíli však byl zase zpátky. “Je mi to líto, sajjido, ale pro dnešek už je klášter zavřený. Za celý den tu prošlo turistů až moc. Máte přijít zítra.” Chadídža zavrtěla hlavou. Bolesti, které ji přepadly v Me-díně, byly určitě varováním. Třeba už žádné zítra nebude. “Zénab,” řekla, “pomoz mi do schodů. Promluvím si s mnichy sama.” Sjela řidiče pohledem. “My nejsme žádní turisté, ale poutníci hledající Boha.” Když stanula před branou ve staré zdi, sotva dech popadala. Bože, prosím, nenech mě umřít, dřív než najdu odpověď, kterou hledám. Zénab zazvonila a ve vratech se objevil vousatý mnich v tmavohnědé kutně řecké ortodoxní církve. “Prosím vás, otče,” řekla Zénab arabsky, “pusťte mou babičku dovnitř. Potřebuje si odpočinout. Máme za sebou dlouhou cestu.” Muž jí zjevné nerozuměl. Zénab mu proto zopakovala svou prosbu anglicky. Jeho tvář se rozjasnila. S chápavým pokývnutím hlavy odpověděl, že zná bílý šat zbožných poutníků, a otevřel bránu. Obě ženy vstoupily na dvůr kláštera se stěnami obílenými vápnem. Tady už jsem byla, pomyslela si Chadídža, když vykročila za mnichem přes nádvoří se starobylou dlažbou. Stíny v Al-Tafle se prodlužovaly a Amíra obstarávala poslední návštěvy před večerními ordinačními hodinami v ambulanci.

“Doktor dnes odjíždí, sajjido?” zeptala se Umm Džamál, zatímco Amíra stařeně na dvoře chudobného domku měřila tlak. “Ano. Doktor Connor se musí vrátit do Anglie.”

“Do Anglie? Kde to je? Manžel ať se se mnou rozvede, doktorko, jestli neděláš chybu. Musíš ho tu zadržet.” “Nebo jít s ním,” přidala se Umm Ráját. “Taková mladice jako ty, bismilláhi Pro tebe je ještě moc brzy, abys zůstala sama jako já.”

Amíra uložila tlakoměr do lékařské brašny. Nedokázala se soustředit na svou práci. Když se s Declanem předevčírem za noci po zaaru milovali, měla pocit, že se vznáší v oblacích. Pak spolu dlouze rozmlouvali. Před rozedněním se milovali ještě jednou. A teď? Amíra se cítila, jako kdyby ji trhali na dva kusy. Umm Džamál má pravdu: Jak ho může nechat jít? Ale Dec-lan nechtěl zůstat. “Miluji tě, Amíro,” řekl jí před dvěma dny. “Ale když tu zůstanu, bude to můj konec. Tak dlouho jsem se všem těm lidem rozdával, až už nemám co dávat. Cítím se, jako kdyby mě celého vysáli. Můžu se zachránit jen tím, že odejdu.” Amíra se rozloučila s Umm Džamál a v odpoledním slunci pomalu zamířila zpátky. Snažila se sama sebe přesvědčit, že je jejím osudem žít sama - Bůh má s Declanem jiné plány. Zítra se rozloučíme a je to tak správné. Už nikdy ho neuvidím. Měla v úmyslu vrátit se na stanici, ale najednou zjistila, že stojí před domkem u řeky. Declan právě nakládal do vozu svá zavazadla. Když ho v záři zapadajícího slunce pozorovala, jak zlostně hází na zadní sedadlo terénního auta těžké silonové brašny, její pochyby byly rázem ty tam. “Počkej!” zvolala.

Otočil se a ona se k němu rozběhla. “Já tě miluji, Declane! Ani nevíš, jak moc tě miluji! Nechci tě ztratit!” Zabořil jí prsty do vlasů a zasypal ji deštěm polibků.

Amíra ho k sobě křečovitě tiskla. “Ztratila jsem všechny, které jsem kdy milovala,” řekla, “Dokonce i svého syna. Ale tebe nechci ztratit. Půjdu s tebou, Declane. Chci být tvou ženou.” Muhammadovi se svíralo srdce úzkostí. Všechno proběhlo tak hladce, jak Husejn říkal. Nikdo se ho na nic neptal, když se s dárkovou krabicí objevil v klubu. Nikdo neviděl, jak ji odložil na kraji jeviště blízko šatny. Dřív než se obrátil k odchodu, naposledy zkontroloval roznětku. Bomba vybuchne přesně v devět - tedy za pětačtyřicet minut, jak s rozechvěním konstatoval, když se blížil do Rajské ulice. Rozhodl se jít sem, protože se v žádném případě nechtěl setkat s otcem nebo s babičkou. Mezi tolika příbuznými si ho nikdo ani nevšimne. Cítil se tu bezpečný. Umm se naštěstí ještě nevrátila ze své cesty. Neodvážil by se jí podívat do očí.

Jak to ale bude dál? Co to jen udělal?

Celé odpoledne Muhammad prožil jako v snách. Seděl se svými přáteli z úřadů u Fajrúze a nesměl jim o celé věci říct ani slovo. Saláh jako obvykle vyprávěl vtipy a Habíb si Muhammada dobíral kvůli jeho zamilovanosti. Muhammad se modlil, aby si nevšimli, že je zlitý potem, že se neustále dívá na hodinky a že před ním stojí netknutá sklenice sladkého čaje. Teď, kdy se ona chvíle nezadržitelně blížila, cítil žaludek až v krku.

Můj BožeJájsem to nechtěl udělat, zanaříkal mlčky, když vcházel do zahrady. Co když výbuch někoho zraní nebo zabije? Někoho nevinného. Kdybych to tak mohl vzít zpátky! Z jeho myšlenek ho probralo ticho panující v domě. Muhammad zůstal udiveně stát v hale. Nebylo tu slyšet obvyklé zvuky, hudbu, hovor, smích. Co jeho paměť sahala, bylo to poprvé, co v domě jeho dědečka panovalo naprosté ticho. Co to znamená? Kde jsou všichni? “Muhammade!” zavolala na něj sestřenice Asmahán, která se objevila na schodišti oblečená ve večerních šatech. Za ní se vznášel obláček vůně. “Jak to, že ještě nejsi převlečený?” “Převlečený? Proč?”

“Bismilláhi! No přece kvůli večírku na Dahíbinu počest! Víš o tom už celé týdny. Všichni už šli. Jestli si pospíšíš, můžeš jet se mnou.” Jaký večírek? přemítal Muhammad. Pak se rozpomněl -večírek, kterým chtěla Jasmína překvapit tetu Dahíbu. “Úplně jsem na to zapomněl, Asmahán. Honem se pře-vleču a pojedu s tebou. Kde se to koná?” “V Cage ďOr.”

Chadídžu probudily svíravé pocity na prsou. Chvilku nevěděla, kde je. Pak se ke své úlevě rozpomněla. Zastavili se přece na noc v klášteře svaté Kateřiny. Zénab spala hlubokým, pevným spánkem. Chadídža potichu vstala, oblékla si svůj bílý šat a vyšla do chladné pouštní noci. Doufala, že její obtíže způsobila večeře, kterou jim nabídli pohostinní mniši. Proč jí tak buší srdce? Za žádnou cenu ještě nesmím umřít, pomyslela si. Cesta pouští v ní neoživila žádné vzpomínky. Nezdál se jí jediný sen. Mniši ji i Zénab provedli klášterem, který byl ja-

kouši uzavřenou osadou. Viděly nádherný kostel, zahradu i kostnici, kde byly uloženy ostatky zemřelých mnichů. V Chadídže se však nic nepohnulo. Pokud jako malá skutečně byla na těchto místech, prostě si nic z toho nepamatovala. Vyšla na ztichlý dvůr, zalitý stříbrným měsíčním světlem, a zadívala se na prosté stavby, které ho obklopovaly. Pořád jí nešlo do hlavy, že uprostřed zdí křesťanského kláštera stojí stará mešita. Byla zbudovaná před dávnými časy, aby klášter uchránila před arabskými dobyvateli. Teď sloužila okolním beduínským kmenům i při jiných náboženských příležitostech. Chadídžu roztřásla zima. Zamířila zpátky do ložnice. Náhle se však zastavila. Vzhlédla k nebi posetému hvězdami a zaplavil ji pocit, že ji řídí cizí vůle. Pomalu vykročila vzhůru po kamenných stupních ve zdi obemykající klášter. Limuzína uvízla v dopravní zácpě. Dahíba pozorovala zářivá světla a lidi, kteří měli namířeno za zábavou. Hořela zvědavostí. “Tak už mi konečně prozraď, kam jedeme, Hakí-me!” řekla se smíchem. Její muž jí jen stiskl ruku a řekl: “Však uvidíš. Má to byt překvapení.” Muhammad se podíval na hodinky. Bomba vybuchne za patnáct minut. Celo měl zbrocené ledovým potem. Zmáčkl houkačku a pokusil se prosmýknout v hustém večerním provozu dopředu. Když mu Asmahán řekla, že se večírek koná v Cage ďOr, rozběhl se k telefonu, ale v klubu bylo obsazeno. Napadlo ho, jestli nemá uvědomit policii. Na to ale nebylo dost času. Usoudil, že musí do klubu sám, aby se pokusil bombu zneškodnit nebojí hodit do Nilu. Vyběhl z domu a chvatně nastartoval vůz své sestřenice. A teď vykloněný z okénka auta sledoval beznadějně ucpanou ulici. Můj Bože, můj Bože! Pomoz mi! V panické hrůze vyskočil z auta a utíkal směrem k Nilu. Vstupní dveře nebyly zamčené, a tak vešel dovnitř. Dveře do její ložnice našel dokořán, ale ona tam nebyla. Prošel domem na dvůr, kde se před dvěma dny konal zaar. Tam ji uviděl: v bílých šatech a s bílým turbanem na hlavě klečela ve světle měsíce na modlitebním koberečku. Declan ustoupil do stínu a pozoroval ji. Nikdy Amíru neviděl při modlitbě. Jako uhranutý sledoval obrázek, který se mu naskytl. Její rty nahlas odříkávaly modlitbu a tělo přitom plynule vykonávalo předepsané pohyby. V měsíčním světle to působilo, jako kdyby tančila. Když Declan uviděl vroucný výraz v její tváři, v níž se zároveň zračil snad smutek, snad prosba o odpuštění, odhodil cigaretu, zašlápl ji a obrátil se k odchodu. Hakím s užaslou Dahíbou zavěšenou v jeho podpaží vkročil do klubu. Ozval se jásot a bývalá Dahíbina kapela spustila melodii, která dřív zahajovala její vystoupení. Muhammad se prohnal hlavním vchodem, odstrčil kuchaře a číšníky a vřítil se do sálu, kde byla shromážděná celá jeho rodina - strýc Ibráhím, babička Nafísa, nevlastní matka Nála, různé tety a strýcové, bratranci a sestřenice, prostě všichni od nejstarších až po ty nejmladší. Přišla dokonce i íbráhímova třetí žena Atíjja, která byla těhotná. Za bouřlivého potlesku a v záři fotoblesků vedla Jasmína Dahíbu hledištěm. “Můj Bože!” zašeptal Muhammad. “Všichni ven! Všichni okamžitě ven!” zakřičel. Chadídža kráčela po hradbách kláštera a cítila světlo hvězd, které zalévalo její ramena. Kupodivu jí vůbec nebyla zima, ačkoliv jí tenkou látkou až na kůži pronikal studený pouštní vítr. Zastavila se a pomalu a zhluboka se nadechla. Očima přejížděla pustinu a zkoušela si vyvolat obrázek stanového tábora ze svých snů. Stavba kláštera tvořila jakýsi obdélník. Chadídža přejížděla očima po temných obrysem strmých vrchách, po zdech a střechách kláštera. Nakonec se pohledem zastavila na jakési zvláštní siluetě. Po chvíli pochopila, že to je minaret mešity stojící uprostřed kláštera. Byl to čtverhranný minaret - věž z jejích snů.

Tady to bylo.

Náhle ucítila gardénie, tu sladkou, božskou vůni ze svých snů, a jasně a zřetelně uslyšela hlas své matky. “Podívej, dcero mého srdce, vidíš tamhle tu nádhernou hvězdu v souhvězdí Orionu? To je Rigel, hvězda, v jejímž znamení ses narodila.”

Bylo to jako výbuch! Hradba kolem jejího srdce se zřítila. Chadídža svým vnitřním zrakem uviděla horu zalitou jasným slunečním světlem, pestré stany a praporce, postavy tančící kolem táborového ohně, beduínské šejky v krásných černých přehozech. Seděli na svých koních ve skvostných postrojích a malé děvčátko naslouchalo jejich hlubokému, radostnému smíchu. Všichni se tu sešli, aby mu vzdali hold. Chadídža se musela přidržet zdi, aby ji vlna vzpomínek nesmetla. Přišli jsme na posvátnou horu, abychom se pomodlili. Tady se sejdou kmenoví vůdci a poputují s námi do Medíny. Umm říká: ” Tvůj otec bude mít radost, až. nás zase uvidí. Také princ už na tebe čeká. Hned po našem příjezdu se bude konat svatba…” Můj otec, vůdce největšího arabského kmene, žije v paláci. A mě hned po narození zasnoubili s princem Abdullá-hem, který se jednou má stát hlavou našeho kmene. “Bože!” zvolala Chadídža s hlavou obrácenou ke hvězdám a padla na kolena. Muhammad se řítil k pódiu. Jeho otec ho chytil za paži a podíval se mu do očí. Muhammad se mu vyškubl a zmizel mezi kulisami. Vtom se ozval ohlušující výbuch a celý sál zahalil ohnivý dým. Chadídža zírala na hranatý minaret ponořený do měsíčního světla. Minulost se před ní prostírala stejně jasně a zřetelně jako přítomnost - viděla nádvoří a kašnu v Medíně, věděla, jak se jmenovali její bratři a sestry. Před ní stál její snoubenec a ukláněl se. Vstala a podala mu ruku. Náhle jí projela prudká bolest. Zalilo ji oslnivé světlo… Amíra se probudila a zaposlouchala se do ticha, které ji obklopovalo. Cítila, že se něco stalo - něco strašného! Vstala, přehodila přes sebe župan a vykročila do noci. Když došla k Declanovu domku, uviděla, že dveře jsou otevřené. Dům byl prázdný. Declanovy věci byly pryč a místo, kde stával terénní vůz, zelo prázdnotou. Za domem tiše plynul Nil.

Epilog

A l-Tafla

Nad vrcholky na východě se vynořilo slunce a zalilo svým světlem prastarou, věčnou scénu: ženy s džbány na vodu mířily k řece, děti hnaly krávy a buvoly na šťavnatá pastviště a muži v galábíjích šli s motykami přes rameno na pole. Ranní opar všemu propůjčoval až neskutečnou měkkost. Ve vzduchu ve vznášel štiplavý pach kouře a vůně jídla. Údolí Nilu se pomalu probouzelo k životu. V rákosí přistálo hejno sněhobílých volavek, které tu hledaly potravu. Chadídže se svezl závoj na ramena a odhalil prořídlé bílé vlasy na pěkně tvarované hlavě, která působila tak jemně a dokonale, jako by byla z porcelánu. “Umm, ach umm,” řekla Amíra a vykročila k ní.

Svezla se před svou babičkou na kolena a Chadídža ji k sobě přitiskla. “Je mi to tak hrozně líto, umm. Všechno mohlo být úplně jiné, kdyby…” Amíře jako by ležel na srdci kámen. “Cítila jsem se tak sama. Toužila jsem se vrátit domů, ale nevěděla jsem, jak do toho.” “Před lety se mi věčně zdálo o dítěti, které bylo vyrváno z náruče matky,” řekla Chadídža. “Ten sen mi dlouho nedopřával klidu, protože jsem si myslela, že je předzvěstí něčeho, co se teprve má stát. Až jsem konečně pochopila, že jsem v tom snu prožívala něco, co už se stalo před dávnými roky. To mě jako malou vyrvali z matčiny náruče. Ale v ten večer, kdy tě tvůj otec zapudil, jsem si myslela, že tohle předpovídal můj sen, protože tehdy jsem tě ztratila.” Chadídža se podívala do Amířiny uplakané tváře a zeptala se: “Proč jsi zase odjela do Ameriky, když už jsi byla v Egyptě?” Amíra vstala a vrátila se ke svému křeslu. “Když odešel Declan, onemocněla jsem. Dostala jsem těžký záchvat ma-láne. Poslali mě do Londýna, kde jsem se pomalu uzdravila. Ale protože nemoc měla neustálé recidivy, nadace mě uvolnila, dokud se nedám úplně do pořádku. Proto jsem na nějaký čas odjela za Ráchel do Kalifornie.” “A pak ses znovu vrátila do Egypta?”

“Ano, ale je to sotva pár měsíců.”

“Uzdravila ses úplně, Amíro?”

“Ano, umm. Nakazila jsem se novým, rezistentním původcem malárie, ale mezitím už vyvinuli účinnější léky. Nic mi není.” Chadídža se na ni zkoumavě zadívala. “A co doktor Con-nor?Kdeje?” “Já nevím. Psala jsem mu z Londýna na adresu té farmaceutické společnosti. Ale odpověděli mi, že tam nenastoupil. Ani v nadaci o něm nic nevěděli. A on sám se mi dodnes neozval.” “Pořád ještě ho miluješ?”

“Ano.”

“Tak ho musíš hledat.”

To už Amíra také pochopila. Ještě před časem, když nemohla Declana najít, říkala si: Chce být sám. Ale během dnešní noci strávené s babičkou, kdy jedna druhé líčily své životní příběhy a odhalovaly svá tajemství, kdy mluvily o lásce a věrnosti a o všem, co je v životě důležité, Amíra cítila, jak ji láska k Declanovi zaplavuje až k nesnesení. Bylo to, jako kdyby její láska spala a čekala na to, až ji někdo zase probudí. Amíra byla rozhodnutá hledat Declana Connora tak dlouho, dokud ho nenajde. Sáhla po starých novinách, na jejichž titulní straně tučnými písmeny stálo: noční klub zničen při teroristickém ÚTOKU. “Byla jsem tehdy nemocná a nečetla jsem noviny ani neposlouchala rádio, takže jsem o tom neměla tušení,” řekla zdrceně. “Tvůj otec je od té doby zlomený člověk,” řekla Chadídža. S námahou se zvedla z křesla, v němž proseděla celou noc, a protáhla si ztuhlá záda. Na stole ležely poklady z její staré etuje: byly tu rozložené fotografie, výstřižky z novin, různé suvenýry, šperky -a Amířino poslední blahopřání Muhammadovi. Poštovní razítko se jménem Al-Tafla na obálce Chadídže pomohlo najít vnučku.

“Tvůj otec ztratil vůli k životu, Amíro. Lékaři říkají, že mu nic není, ale jemu den ode dne ubývá sil. Brzy umře, protože už nechce žít.” Chadídža se opřela o zábradlí verandy a upřela pohled na Nil. V zářivém světle časného rána působila něžně a čistě jako anděl. Amíra na ní mohla oči nechat. Její babička v sobě měla obdivuhodnou vnitřní sílu a vyrovnanost. Neuzavřela se před životem, který kypěl kolem ní, před svou rodinou. Ještě i dnes, ve svém pokročilém věku, nasazovala všechny své síly pro blaho Rašídů. Dokázala vzdorovat veškerým ránám osudu a s neutuchající energií hledala cesty, jak ho zvrátit ve prospěch rodiny. V jejích slovech nebylo ani stopy po zatrpklosti a tvrdosti, nevyslovila jedinou zraňující výčitku. Mluvila z ní jen a jen touha po porozumění a usmíření, ochota pomáhat a přispět ke zhojení starých ran. Pomalu se otočila a usmála se na svou vnučku. “Nikdo kromě Zénab neví, že jsem tady, Amíro. To ona ti posílala ten telegram, že přijedu. Chtěla jet se mnou, ale jsou cesty, které musí žena vykonat sama.” “Zénab…” Amíra pomalu opakovala dívčino jméno…Moje dítě nepřišlo na svět mrtvé. Mám dceru a celou dobu jsem o tom nevěděla.” “Všichni jsme byli přesvědčení, že jsi ji opustila, Amíro. Tvoje matka nám řekla, že jsi to dítě odmítla.” “Myslím, že moje matka měla jedinou touhu, a sice abych odjela z Egypta. Muselo jí být jasné, že bych nikdy nesedla do letadla, kdybych věděla, že dítě žije.” Amíra se podívala na Zénabinu fotografii. “Ztratila jsem syna,” řekla potichu. “Ale Bůh mi daroval dceru.” “Amíro, nesmíš Zénab říct pravdu. Jinak bys ji musela říct i to, za jakých okolností byla počata.” “Snad máš pravdu…” Amíra se smutně pousmála. “Víš, umm, jsem tak ráda, že mě Jasmína nezradila. Moje sestra nezklamala mou důvěru. A ujala se mého dítěte, protože si myslela, že jsem ho zavrhla. O Bože, je to všechno tak hrozné!” “Ne, tvoje sestra tě nezradila. Po čase jsem se ptala Nafí-sy, jak se to o tobě a o Hasanovi dozvěděla, a ona se přiznala, že tě sledovala až k jeho domu. Jasmína tvé tajemství nevyzradila.” Při vzpomínce na Zénabina otce Amíra odložila fotografii. “Kdo ho zabil?”

“Nevím.”

Amíra zabloudila pohledem na palcový titulek v novinách. Chadídže to neušlo. “Muhammad zemřel mučednickou smrtí, Amíro,” řekla. “Všichni, kdo stáli blízko, se shodují, že se pokusil zachránit ostatní. Musel zahlédnout bombu, která byla položená vedle jeviště, protože se rozběhl přímo k ní a křičel, aby všichni okamžitě opustili sál.” Zamířila ke své vnučce a v konejšivém gestu jí položila ruku na hlavu. “Amíro, tvůj syn zahynul při pokusu zachránit jiné, ačkoliv by byl mohl zachránit sebe. Měl pohřeb jako skutečný hrdina.” “Doufám, že se za to dostal do ráje,” řekla Amíra.

“Díky božímu milosrdenství jsme Zénab a já zůstaly toho neštěstí uchráněné. Měly jsme se účastnit Dahíbiny oslavy. Ale cestou jsme se zdržely, protože mě před Medínou přepadla srdeční slabost. Jinak bychom možná byly mezi těmi, kdo…” Chadídža ukázala na obrázek v novinách. Klub nebyl k poznání. Útok si vyžádal mnoho obětí. Chadídža na Amíru zamyšleně pohlédla a pak vykročila zpátky ke svému křeslu. Posadila se a chvíli nic neříkala. “A teď, Amíro,” ozvala se po chvilce tichým hlasem, “teď ti prozradím poslední tajemství. Už jsem ti říkala, že jsem neznala svou rodinu, že jsem byla jako malé děvčátko na Sinaji unesena. Co však nevíš, co nikdo neví, dokonce ani tvůj otec ne - co jsem já sama nevěděla, než mi v klášteře svaté Kateřiny spadly šupiny z očí - je pravda o tom, co následovalo pak. Je mi velmi zatěžko o tom mluvit.” Amíra se na babičku podívala s očekáváním v očích.

“Když byla nedaleko kláštera svaté Kateřiny přepadena karavana mé matky,” dala se Chadídža konečně do vypravování, “ocitla jsem se v káhirském domě bohatého kupce, který měl rád malá děvčátka. Ženy v jeho harému mi daly najíst, vykoupaly mě, navoněly mi vlasy a nahou mě zavedly do nádherného pokoje, kde seděl na židli podobné trůnu mohutný muž. Začal mě hladit. Dotýkal se mě a přitom říkal, že se mi nic nestane. Zmocnil se mě panický strach. Pak mě ženy zdvihly a posadily na jeho klín. Ucítila jsem strašnou bolest. Začala jsem křičet.” Chadídža upírala pohled na svoje ruce. “Bylo mi tehdy šest let.” Její líčení přerušila felážka s džbánem vody na hlavě, která prošla kolem a popřála ženám sedícím na verandě dobré

ráno. Byla celá v černém a před ní klouzal směrem k řece její dlouhý, úzký stín. “Kupec si mě pak nechával zavolat k sobě do pokoje každý večer,” pokračovala Chadídža. “Někdy mě přenechal svým přátelům nebo váženým hostům a díval se, jak je .bavím. Bylo mi třináct, když do harému přišel kupcův přítel Alí Rašíd. Líbila jsem se mu, a tak se s kupcem dohodl na ceně, za kterou si mě bude moct odvést. Mezitím mi narostla prsa a boky, takže jsem pro kupce přestala být zajímavá. Alí Rašíd věděl, že už nejsem panna, ale řekl mi, že tomu nepřikládá žádnou váhu. Chtěl mě. A tak si mě odvedl do domu v Rajské ulici.” Stará žena si odkašlala. “V té době už bylo otroctví zrušené a Alí i kupec by bývali mohli být potrestáni. Alí mi to vysvětlil a řekl mi, že mi dává svobodu. Pak se se mnou oženil. Rok nato se narodil Ibráhím.” “Ubohá umm,” řekla Amíra. “Muselo to pro tebe být strašné.” “Ano, tak strašné, že jsem to vytěsnila ze své paměti. Jako malé děvčátko jsem se tak bránila přítomnosti, která pro mě znamenala žít v otroctví, že jsem veškerou silou své vůle popřela skutečnost. Chtěla jsem na všechno zapomenout. a taky se mi to povedlo.” Sklonila hlavu a spíš sama pro sebe zamumlala: “Takovou schopnost má lidské vědomí, Amíro.” Když se zase narovnala, zněl její hlas opět klidně a vyrovnaně. “Spolu s nesnesitelnými vzpomínkami na harém jsem pohřbila všechno, co bylo předtím. Až mnohem později jsem měla pochopit, že jsem sama sebe zavřela do vězení. Stála jsem před minulostí jako před neproniknutelnou zdí, která mě dělila od mé duše.” Usmála se: “Tak začal můj život po Alího boku. Pro jeho matku i pro něj jsem byla povolným nástrojem. Ničemu jsem se nevzpěčovala, protože jsem nehledala nic než jistotu a bezpečí. Chápej, strach mě oslabil a podryl mou vůli. A každým dnem ve mně narůstal, protože jsem ztratila pojem o své minulosti, o své identitě.” Chadídža umlkla a pomalu zakroutila hlavou. Amíra se neodvažovala dýchat. S očima upřenýma na řeku Chadídža po chvilce pokračovala. Její slova jako by přicházela z jiného světa. “Teprve po Alího smrti se mi začaly zdát ony sny plné zvláštních předtuch. Staly se pro mě jakýmsi druhým životem. Amíro, pamatuješ, jak jsme jely taxíkem do Perlo-ve ulice? Tvůj otec tě slíbil Hasanovi. Když jsme seděly před dívčí školou v Perlové ulici, učinila jsem rozhodnutí, že tomu zabráním.” “Proč?”

“Protože ten bohatý kupec se jmenoval al-Sábir. Hasan byl jeho syn.” Amíra schovala obličej v dlaních. Chadídža klidným tónem pokračovala: “Bylo mi dopřáno zapomenout, co se dělo v harému, ale pocit, že Hasanova rodina nemá čest, zůstal. Proto jsem nemohla připustit, aby se s tebou oženil. Jak víš, přinutila jsem Ibráhíma zrušit manželskou smlouvu. A provdala jsem tě za Omara.” Babička s vnučkou na sebe pohlédly. Obě myslely na jedno odpoledne, které spolu strávily před dávnými lety. “Dnes chápu, že to, co mě jako dítě postihlo - únos, život v harému v Perlové ulici, manželství s Alím - ze mě udělaly člověka, kterým jsem,” pokračovala Chadídža. “Rašídové se stali mou rodinou, protože moje vlastní rodina byla tenkrát povražděna, a osud pouštních kmenů dostal jiný běh. Proto jsem trpěla nepojmenovatelným strachem, kterému jsem se nedokázala bránit. Bála jsem se překročit práh domu v Rajské ulici, bála jsem se odložit závoj. Měla jsem dokonce strach i o své děti a vnuky, kdykoliv se někam chystali.” “A teď se zase dokážeš na všechno rozpomenout?”

“Ano. Je to hotový zázrak. Vím, jak vypadala moje matka. Dokázala bych ti popsat svého snoubence. Byl to princ Abdulláh. Dokonce slyším matčin hlas, který mi říká: ,Nikdy nezapomeň, dcero mého srdce, že pocházíš z rodiny ša-rífů, potomků Proroka.” Amíra se zadívala na Nil, na jehož klidné hladině se zrcadlily trojúhelníkové plachty felúk. Na její tváři se objevil úsměv. “Umm, pojedu s tebou do Káhiry,” řekla. Káhira - po více než dvaceti letech! Amíra žasla nad těmi proměnami. Mnohé ze vznešených starých domů skoupily mezinárodní koncerny, které na elegantní staré fasády napsaly písmeny v křiklavých barvách svá firemní jména. Až do oblak strměly výškové domy, všude se stavělo a odevšud se ozýval rachot pneumatických sbíječek. Celé ulice vypadaly jako vybombardované. Kolem se táhl ostnatý drát a v hlubokých výkopech za ním dělníci zasazovali do země základové pilíře.

Ale přesto to pořád byla její milovaná Káhira, která přestála století invazí, cizí nadvlády, válek, morových epidemií a tyranie. Náměstí El-Tahrír, velký ovál připomínající cirkusovou manéž, bylo rozkopané kvůli stavbě podzemní dráhy. Obyvatelé Káhiry se už naučili žít uprostřed těchto věčných změn. Vysedávali v kavárnách nebo postávali na tržištích a diskutovali o tom, proč do jejich města musela vtrhnout tahle překotná činorodost, když všichni v zásadě netouží po ničem jiném než po svém klidu. Hotel Nile Hilton, kde Amíra před dávnými lety slavila svou svatbu, už jí nepřipadal tak supermoderní jako dřív. Vedle kanceláří Američan Express objevila zmrzlinářský krámek, kam chodívali spolu s Jasmínou,Tahíjou a Zakarjou. Zahlédla i pouliční prodavače jasmínu, kteří se ztráceli v giriandách květů, a ženy feláhů, které seděly na chodnících a jako každý rok v létě opékaly kukuřičné klasy. Vůz zastavil před domem v Rajské ulici, ale Amíra se neměla k tomu, aby vystoupila. Potřebovala chvilku na to, aby opanovala své vzrušení. Její otec byl nemocný, a tak se tu shromáždila celá rodina. Už za okamžik uvidí důvěrně známé i zcela nové tváře. Chadídža jako by četla její myšlenky. “Nikdo v tomhle domě pro tebe není cizinec, Amíro. Všichni jsou Rašídové jako ty. Jsme jedna rodina a patříme k sobě.” Amíra vkročila do branky. Měla pocit, jako by vešla do minulosti. Nic se tu nezměnilo, zahrada, pavilonek, těžké vyřezávané dveře, všechno vypadalo stejně jako dřív. Když vstoupila do domu, uviděla jako první Jasmínu, která kritickým zrakem obhlížela podnos s jídlem, s nímž služebná mířila nahoru do mužského křídla. Jasmína vzhlédla, usmála se na Amíru, okamžitě však zase obrátila oči k podnosu. Náhle prudce vztyčila hlavu a zvolala: “Al-hamdu lil-láh! To se mi snad jenom zdá!” Zbledla jako stěna. Amíra rozpřáhla náruč a objala ji. Oběma ženám se zalily oči slzami, ale tentokrát to byly slzy radosti. Nahoře na schodišti se objevily zvědavé tváře a nevěřícně zíraly na Chadídžu s Amírou. Amíře neušel zmatený výraz v očích jejích příbuzných, pak však uviděla, jak se jim ústa postupně roztahují k úsměvu. V příští chvíli už byla obklopená známými i naprosto cizími ženami. Smích střídaly slzy a naopak. Jedna přes druhou se k ní napřahovaly paže

žen. Všechny ji chtěly obejmout, všechny se jí toužily dotknout, jako kdyby se potřebovaly ubezpečit, že před nimi opravdu stojí Amíra. Konečně Amíra objevila Tahíju. Obě ženy se mlčky objaly. “Chvála Bohu!” zamumlala Tahíja. “On tě přivedl zpátky.” “Spíš to byla umní,” namítla Amíra a uvolnila se z Tahíjina sevření. Zatímco se všichni smáli a veselili, Amíra si v duchu chystala slova, kterými Tahíje vypoví to, co ví o Zakarjovi. V uších jí zněla jeho poslední slova. “Jak se daří otci?” zeptala se Tahíji. “Nic nejí, nic nepije. Už vůbec nemluví. Dneska je výročí bombového útoku… Slyšela jsi o tom?” Amíra přikývla. Ano, bombový útok, při němž přišel o život její syn, číšník a dva hudebníci. Zahynul při něm i Omar. Šestou obětí byla Ibráhímova žena. S ní zemřelo i nenarozené dítě. “Je to strašné. Už přes dva měsíce je v hluboké depresi. Řekla bych, že chce umřít.” Amíra vystoupila po širokém schodišti a vešla do salonu svého otce. Připadalo jí, že tu byla naposledy včera. Tak jako v zahradě, u pavilonku, ve vstupní hale se tu nic nezměnilo. Bylo to tu stejné, jako když sem směla za otcem přijít jako malá holčička, jen o něco menší a méně strašidelné. Když Amíra stanula ve dveřích, muži, kteří tu posedávali v křeslech a na divanech, vstali, v očích úžas. Následovala další objetí, tentokrát Amířiných strýců a bratranců. Pak ji čísi paže postrčily k ložnici a zavřely za ní dveře. Amíru šokovalo, jak hrozně otec zestárl. V jeho tváři nebylo ani stopy po někdejším pohledném muži plném vitality, kterého měla v paměti. Vypadal starší než Chadídža, jeho matka. Amíra se posadila na okraj lůžka a vzala otce za ruku. Když se ho dotkla, cítila, jak z jejího nitra odplývají všechny obavy a pochyby, veškerá trpkost. To, co se kdysi udalo mezi ní a tímto starcem, patřilo minulosti. Všechno bylo tak, jak stálo psáno v knize osudu. Teď byla kniha otevřená na stránce budoucnosti. A té se musí postavit společně. “Tatínku,” řekla Amíra tiše. Víčka tenká jako pergamen sebou zaškubala. Ibráhím chvíli zíral do stropu, pak pootočil hlavu k Amíře. Oči se mu rozšířily úžasem. “Bismilláhi! Zdá se mi to snad? Nebo jsem mrtvý? Jsi to ty, Alice?”

“Ne, tatínku. Já nejsem Alice, ale Amíra.”

“Amíra…?” Ibráhím si musel odkašlat. “Amíra? Moje milovaná dcera? Jsi to opravdu ty? Ty ses mi vrátila?” “Ano. Vrátila jsem se. A od Tahíji jsem slyšela, že odmítáš jíst.” “Jsem prokletý. Bůh se ode mě odvrátil.”

“Odpusť, otče, ale to je nesmysl. Jen se rozhlédni kolem sebe. Podívej se na všechny ty lidi před svými dveřmi. Myslíš, že by tu byli, kdyby se od tebe odvrátil Bůh? Bůh je s tebou prostřednictvím tvé rodiny.” “Dohnal jsem Alici k sebevraždě. Nikdy si to neodpustím.” “Moje matka trpěla chorobou, která se jmenuje endogenní deprese. Nevím, jestli jí někdo z nás byl schopný pomoct.” “Nemám syna,” řekl Ibráhím.

“A co Jasmína a já? Copak my pro tebe nic neznamenáme?”

“Bůh mi dal tebe a ještě spoustu dcer, moje milovaná Amíro. Ale Alí, můj otec, ode mě pořád čekal syna.” “Rozhodně ti nepomůže, když tu budeš takhle ležet a sám sebe litovat, otče. Stojí psáno, že Bůh pomůže těm, kteří si pomohou sami. Proč by se měl starat o někoho, kdo leží v posteli a nic nejí?”

“Vyprošuji si, abys se mnou takhle mluvila,” ohradil se Ibráhím. Ale jeho rty se usmívaly. V očích se mu leskly slzy. “Jsi zase doma, Amíro,” vydechl a třesoucí se rukou jí přejel po tváři. “Je z tebe lékařka?” “Ano, tatínku, dokonce velice dobrá lékařka.” Pokusil se posadit. Amíra mu narovnala polštář, aby se mohl opřít.

“To je dobře, Amíro,” řekl a zašátral po její ruce. “Víš, co tu takhle ležím, ohlížím se zpátky na svůj život. Té noci, kdy se narodila Jasmína, mě Sára našla v třtinovém poli, jak stojím vedle svého auta a zvracím. Vypil jsem tolik šampaňského, že se mi obrátil žaludek. Můj Bože,” zavrtěl hlavou, “Rašíd, a zvrací vedle silnice jako nějaký vandrák… Dala mi napít a já jí daroval bílý šál. Rok nato mi té noci, kdy jsi přišla na svět ty, dala svého syna.” Podíval se na Amíru. “Zakarju.” “Já vím, umm mi to řekla.”

“Vzpomínáš na krále Fárúka, Amíro?”

“Pamatuji se na jakéhosi tlustého muže, který nám dával bonbony.” “Tenkrát jsme všichni byli tak nevinní, Amíro… ale možná si to jen namlouvám. Víš, já jsem tehdy nebyl moc dobrý doktor. Ten se ze mě stal až později.” Usmál se. “Vlastně se ze mě stal skutečný lékař, až když jsi mi začala pomáhat v ordinaci. Chtěl jsem, aby z tebe byl lepší doktor, než jsem byl já. Plánoval jsem, že po mně jednou převezmeš mou praxi.” “Byl jsi dobrý učitel, tatínku.”

“Celý život jsem se snažil zavděčit svému otci, dokonce i když už byl po smrti. A teď se s ním už brzy shledám.” Povzdechl si. “Rád bych věděl, jak mě přijme.” “Jako každý otec svého syna,” řekla Amíra. “Otče, musíš se usmířit s Bohem.” “Mám strach, Amíro. Jsi zklamaná, že to přiznávám? Mám strach, že mi Bůh neodpustí.” Amíra se usmála a pohladila ho po bílých vlasech. “Všechno, co děláme, je stanovené předem. Cokoliv se stane, bylo určené už před naším narozením. Budiž ti útěchou, že Bůh je milosrdný. Modli se k němu s pokorou a on ti dá mír.

“Myslíš, že mi odpustí, Amíro?” Podíval se na ni zmučeným pohledem. “Můžeš ty mi odpustit?” “Odpouštět může jen Bůh,” odpověděla jeho dcera a vzápětí něžně dodala: “Ano, tatínku, já jsem ti odpustila.” Sklonila se ke svému otci, objala ho a přitiskla k sobě. Oba se rozvzlykali. Po chvíli se Amíra zase narovnala, osušila mu tváře a řekla: “A teď musíš něco sníst. Osobně na to dohlédnu.” Ibráhím se usmál, oči ještě celé mokré. Náhle do něj vjel neklid. “Promarnil jsem svůj život. Tím směšným sebelito-váním jsem promrhal spoustu času. Jen se na mě podívej! Je ze mě hloupý pošetilý stařec! Kde je Nafísa s mojí polévkou? Kde sakra vězí!” Amíra vstala. Vtom se otevřely dveře a do pokoje vešly čtyři ženy, v jejich čele rozzářená Jasmína. Přivedla své sestře představit Dahíbu. Amíra znala slavnou hvězdu z plakátů a filmů z dob svého mládí. Dahíba k Amíře s úsměvem vykročila. “Jsem tvoje teta Fátima. Umm nám řekla, že jsi tady. Musely jsme tě honem přijít uvítat. Bůh buď pochválen.”

Za ní stála Nafísa, jejíž tvář prozrazovala, že se to v jejím nitru sváří. Amíra strnula, jak se její teta změnila. I přes silnou vrstvu líčidel vypadala vedle své sestry, z níž přímo tryskal život, mrtvě a bezbarvě. Jen v očích ještě svítily zbytky někdejší jiskry. A ty oči se teď tázavě, znejistěle upíraly na Amíru.

“Vítej,” řekla Nafísa tiše. “To je dobře, že jsi zase doma…” Ustoupila stranou a k Amíře vykročila nejmladší ze čtyř žen. Lehce napadala na nohu upnutou v ortéze. Při pohledu na svou dceru se Amíra musela přidržet pelesti. “Buď zdráva, Zénab,” řekla. Jasmína z ní nespouštěla oči. Pohledy obou sester se setkaly. Amíra sotva znatelně pokývla hlavou. Pak se s úsměvem obrátila k Zénab. “Jsem tvoje teta Amíra.” “Chvála Bohu,” řekla Jasmína. Po tváři se jí kutálely slzy. “Jsme zase všichni pohromadě! To musíme oslavit!” Druhý den ráno si Amíra nechala zavolat taxi. Nutně potřebovala něco zařídit. Řidič ji zavezl na udanou adresu. Amíra procházela dlouhou chodbou a četla štítky na dveřích. Konečně objevila nenápadnou vizitku se jménem Nadace Grace Trevertonové. Zaklepala a vešla. V nevelké vstupní místnosti stálo kromě psacího stolu už jen pár židlí. Na stěnách byly rozvěšené plakáty Světové zdravotnické organizace, sdružení UNICEF a nadace Na pomoc dětem. Od stolu vzhlédla slušivě oblečená mladá Egypťanka. “Čím mohu posloužit?” zeptala se Amíry s úsměvem..

“Chtěla bych se zeptat, jestli nevíte něco o jednom bývalém spolupracovníkovi nadace,” odpověděla Amíra. “Pracovali jsme spolu v údolí Nilu. Myslela jsem, že byste mi možná mohli pomoct.” “Jak se jmenuje?”

“Doktor Declan Connor.”

“A, doktor Connor,” řekla mladá žena. “Včera se nám ohlásil a hned pokračoval dál.” “Doktor Connor je tady? Kam měl namířeno?”

“Do Al-Tafly.”

Amíra jen stěží dokázala skrýt vzrušení, které se jí zmocnilo. “Neletí dneska náhodou do Al-Tafly vrtulník s léky?” “Lituji, ale vrtulníkem včera odletěl doktor Connor. Chvíli potrvá, než zase poletíme do Al-Tafly.”

Amíra horečně přemýšlela. Musí Declana vidět okamžitě. Mohla by jet vlakem, ale to by byla dlouhá a úmorná cesta. Mohla by si najmout vůz, ale to by zase nejspíš musela počkat až do zítřka. Nájemní vůz si bylo třeba objednat předem. Mohla by ale o auto se šoférem požádat svého otce. Amíra vystoupila na kraji vesnice. Řidiče s vozem poslala zpátky do Káhiry. Kráčela důvěrně známými uličkami, přes náves se studnou a kolem Valídovy kavárny. Na lavicích před ambulancí seděli pacienti a spořádaně čekali, až na ně přijde řada - ženy na jedné straně, muži na druhé. Amíra zůstala stát v otevřených dveřích. Declan poslouchal stetoskopem jakéhosi chlapce, který ležel, sledovaný bdělýma očima své matky, na vyšetřovacím stole. Amíra si všimla, jak jemně a opatrně Declan s dítětem zachází. Nejprve ho čímsi rozesmál a pak vážným hlasem řekl: “Teď ale musíš zase začít pořádně jíst.” Hochově matce vysvětlil, že její syn má každé ráno před jídlem spolknout lžíci medicíny, kterou jí dal. Bolesti bříška tak rychle ustoupí. Amíru překvapilo, jak málo se Declan za celou tu dobu změnil. Jeho arabština zněla pořád stejné komicky. Amíra stěží potlačila smích. “Tak, a teď s maminkou pěkně půjdete domů.” Zdvihl hošíka ze stolu, a když jeho pohled sklouzl na otevřené dveře, strnul uprostřed pohybu. “Amíro!”

“Declane! Já…”

Seděli na verandě domku na břehu Nilu. Sotva před chvílí Declan před zraky pacientů sevřel Amíru do náručí a zlíbal po celé tváři. Potom všechny poslal domů. Tak jako tak bylo poledne. Šli pak za ruce podél Nilu a poslouchali, jak muezzin svolává věřící k modlitbě. Cítili stejné štěstí jako oné noci zalité stříbrným světlem měsíce. “Můj Bože.Amíro! Nikde jsem tě nemohl najít. Chálid mi řekl, že jsi odjela s jakousi urozenou dámou do Káhiry. Nebyl mi ale schopen říct, kdy se vrátíš. A tak když ráno přišli tvoji pacienti, zaskočil jsem za tebe.” “Psala jsem ti na adresu Knigtovy farmaceutické společnosti…”

“Já jsem se nevrátil do Skotska,” řekl Declan a znovu ji objal, jako kdyby se chtěl ujistit, že skutečně sedí vedle něj. “Přijal jsem práci na nemocniční lodi v Malajsii. Ale dlouho jsem to tam nevydržel. Psal jsem ti do Al-Tafly. Ale tys v té době byla v Anglii, a ti chytráci v káhirské kanceláři nadace místo aby můj dopis poslali za tebou do Anglie, vrátili mi ho zpátky s poznámkou, že už v Al-Tafle nejsi. V londýnské centrále jsem pak zjistil, že jsi prodělala záchvat malárie a podrobila se v Londýně léčení. Jenže tou dobou už jsi byla z nemocnice propuštěná. Zmizela jsi a nenechala v nadaci adresu, takže nikdo nevěděl, kam jsi odjela. Usoudil jsem, že jediné místo, kde bys mohla být, je Kalifornie. Jenže jsem si nemohl vzpomenout na jméno tvojí kamarádky. Krátce nato jsem letěl do Kalifornie na kongres. Pokoušel jsem se tě najít prostřednictvím lékařského svazu. Bezúspěšně. Po přednášce o mých zkušenostech z Egypta za mnou přišla tvoje přítelkyně Ráchel. Od ní jsem se dozvěděl, že jsi odletěla do Anglie. V Londýně mi pak řekli, že jsi zpátky v Al-Tafle. A tak jsem včera dorazil do Káhiry a okamžitě odletěl vrtulníkem sem.” “Já vím, řekli mi to dneska ráno v nadaci. Declane, věř mi, že jsem se tě taky pokoušela najít…” “To už teď není důležité,” řekl a políbil ji. Pod verandou se objevil Chálid, Umm Taufík a starý Valíd s košíkem plným jídla. Byla doba oběda. Tvářili se náramně spokojeně. Svatba se konala v Rajské ulici. K tradičnímu obřadu se sešli všichni Rašídové. Uspořádali velkolepý průvod zvaný ziffa, po něm následovala bohatá hostina. Stoly se prohýbaly pod mísami s pečeným jehněčím, kebábem a sladkými moučníky, k nimž se podávala káva. Snoubence usazené v křeslech připomínajících trůn přišla pobavit skupina komiků, akrobatů a tanečnic. Declan měl na sobě smoking, Amíra si oblékla svatební šaty z krajky meruňkového odstínu. Přijel i Declanův syn, který mohl sloužit jako doklad, jak jeho otce vypadal v pětadvaceti. Protože právě složil zkoušky na univerzitě v Oxfordu, rozpředl se živý hovor mezi ním a Ibráhímem, který vzpomínal na svá oxfordská studia před padesáti lety. Z Kalifornie přijela Ráchel se svým otcem Izákem Misrachim. Když dceři ukázal dům v Rajské ulici, v němž se narodil a kde teď sídlilo velvyslanectví jednoho afrického stá-

tu, usedl k Ibráhímovi a oba muži se pustili do vyprávění historek ze svého mládí. Ráchel byla fascinovaná, když uslyšela svého otce poprvé v životě mluvit arabsky. Jasmína s Dahíbou předvedly taneční číslo, které bývalo před lety součástí jejich společného programu. Vpředu seděl pyšný Jákob se svým jedenáctiletým synem, zavalitým Nagíbem s půvabnou tvářičkou. Jeho nevlastní dceři Zénab se však nedařilo soustředit se na tanec, protože na druhém konci salonu seděl její bratranec Samír, který ji už nějaký čas připravoval o spánek, a usmíval se na ni. Přišla i Ketta, aby novomanželům předpověděla budoucnost. Nebyla to Ketta z časů krále Fárúka, ani ona Ketta, kterou navštívila Chadídža. Byla to vnučka, možná dokonce už pravnučka staré hvězdopravkyně. A s ní přišla mladá žena, která se rovněž jmenovala Ketta. Nad oslavou bděli dva muži ve zlatých rámech: Alí Rašíd pasa, obklopený svými ženami a dětmi, který oblečený ve slavnostním kaftanu a s fezem na hlavě shlížel dolů přísnýma očima nad mohutným knírem, a Fárúk jako pohledný mladý panovník. Pod portréty seděl Ibráhím a tak jako ostatní tleskal do rytmu břišního tance, který jeho dcera a jeho sestra tančily novomanželům pro potěchu. Právě mu problesklo hlavou, že není na světě šťastnějšího člověka, než je on, když mu padl zrak na Zénab. Usmívala se a při pohledu na dolíčky v jejích tvářích musel Ibráhím myslet na jejího otce, Hasana al-Sábira, muže, který býval jeho přítelem a bratrem. Konečně byl Ibráhím schopný vpustit do svého vědomí vzpomínku na onen večer, kdy zapudil Amíru. Tehdy se mu zhroutil celý svět a on se ve své bolesti rozjel za Hasanem. Ta vražda nebyla dílem afektu. Ibráhím usedl do vozu s úmyslem zabít muže, který zradil jejich přátelství a vyhrožoval, že zničí rodinu Rašídů. Hasan se Ibráhímovi vysmíval, dokonce i ve chvíli, kdy už umíral. A tehdy Ibráhím uchopil skalpel a zručným pohybem zkušeného lékaře uřízl onu část těla, která jeho dceru uvrhla do hanby. Také Chadídža tleskala do taktu tance. Už dávno se necítila tak mladá a šťastná jako dneska. Rodina byla zase pohromadě. A když pohlédla směrem k Izákovi Misrachimu, při jehož porodu asistovala, připadalo jí, jako by tu s nimi byla i Marjam.

Vybavil se jí sen, který se jí zdál přednedávnem a v němž jí anděl zvěstoval, že brzy zemře. Chadídža se sama sebe ptala, co pro anděla může znamenat “brzy”. Měla ještě tolik povinností. Musela provdat a oženit spoustu vnuků a pravnuků. Hned zítra promluvím se Samírovou matkou, předsevzala si Chadídža. Neuniklo jí, že Samír celý večer pošilhává po Zénab. V poslední době se málem každý den pod nějakou průhlednou záminkou objevil v Rajské ulici, a jakmile uviděl Zénab, zrudl až ke kořínkům vlasů. Chadídža se rozhodla, že si promluví i s Jasmínou a s Amírou. Budou tomu mládenci muset zaplatit byt, protože byl teprve na začátku své lékařské dráhy a stál před úkolem vybudovat si praxi. Nu což, nebylo to první nelehké manželství v rodině, které se Chadídža chystala sjednat… Když se podívala na novomanžele a pomyslela na budoucnost, bylo jí lehko u srdce. Teď, kdy byla z rodiny sňata ona strašná kletba, nemusela už si dělat takové starosti. A o tom, že prokletí pominulo, Chadídža nepochybovala. Měla totiž ještě jedno tajemství, ale to sdílela jen s Bohem. Zadívala se na impozantní podobiznu Alího Rašída. Odpustila jsem ti, pomyslela si. I ty jsi byl pouhý nástroj v rukou mocnějšího. Osud nám všem přichystal zkoušku. Budeš se muset vrátit zpátky na zem, pokud tomu Bůh bude chtít. Vím, že jsi společně se svým přítelem naplánoval a provedl vražedné přepadení mé rodiny. Vykonali jste to pro jistého mocného muže, který vás za to bohatě odměnil. On, a ne princ Abdulláh se díky této ohavné intrice stal kmenovým vůdcem. Alí, učinil jsi mě svou ženou, protože jsi chtěl, aby matkou tvých synů byla pokračovatelka rodu šarífů. Po svém způsobu jsi chtěl napravit to, co se stalo. Osud se ti však ošálit nepodařilo, protože tvůj syn zplodil jen dcery. Aristokracie ztratila svou moc. Svět se záhy po tvé smrti změnil… Já jsem díky svým dcerám a vnučkám pochopila, jakou silou my ženy vládneme. Vidím naši úlohu zcela jasně. Nastolit rovnováhu mezi mužem a ženou, to je úkolem příštích generací. Musím jednou provždy přemoct svou slabost a vymanit se z role otrokyně, pomyslela si Chadídža s pohledem upřeným na Dahíbu a Jasmínu, které kroužily boky do rytmu teskných tónů flétny a opřádaly tak diváky svým kouzlem. To je kletba spočívající na ženě a já jsem ji prolomila.

Víření bubnů ukončilo tanec obou žen. Propukla bouře nadšení. K potlesku se přidala i Chadídža. Ano, Rašídové se stali její rodinou. Ale u cíle ještě nebyla. Její mysl, formovaná neblahou minulostí, jako by předem cítila nebezpečí, které hrozilo příští generaci. Chadídža byla odhodlaná stát jí po boku, dokud neučiní první krok do budoucnosti. Složila přísahu Bohu, že až dokončí své dílo, bude následovat svou matku do ráje. Ale svou pouť musí ještě odložit, protože rodina ji stále potřebuje. Snad za rok, možná za dva…