Volání minulosti

Barbara Wood

(1999)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Ostatní

Leyla Pembertonová si nevzpomíná na své dětství. Netuší proč. Ví jen, že žila v Pemberton Hurstu, sídle matčiny rodiny, nic a nikoho jiného si nemůže vybavit. Po matčině smrti se cítí velice opuštěná. Ačkoli netouží po společnosti příbuzných, na které si nepamatuje, plna pochybností přece jen přijímá jejich pozvání a vydá se vstříc neznámé minulosti. Ani tváří v tvář lidem, s nimiž se kdysi stýkala, si nedokáže vyvolat třeba jen jediný záblesk vzpomínky na to, co bývalo součástí jejího života. Rodina jí v tom nepomůže a snad ani nechce. Strýcové a tety se k ní chovají zdvořile, ale Leyla si je jistá, že mezi nimi vítaná není. A když se začne vyptávat na minulost, setká se s neskrývanou nedůvěrou a tvrdošíjným mlčením. Přes odpor Pembertonů pátrá dál, odhaluje útržky pravdy a přitom naráží na strašlivé tajemství...

Volání minulosti

Barbara Woodová

Nakladatelství: Ikar, 2002

* * *

1

Když jsem konečně stála, bičována větrem, před velkým starým domem, najednou jsem zaváhala, jestli bylo moje rozhodnutí správné. Jednou rukou jsem si přidržovala klobouk a druhou pevně svírala svoji pelerínu. Pozorovala jsem temné zdivo přede mnou, ale v mysli mi nezaplála ani jiskřička vzpomínky, temnotou nepronikl ani záblesk obrázku ze dnů dávno minulých.

Možná by bývalo lepší sem nechodit. Ovšem, byl to dům, kde jsem přišla na svět, kde se narodil můj otec a moji předkové, ale mám vůbec na ten dům a rodinu nárok, když si nedokážu vzpomenout ani na léta, která jsem zde strávila, natož pak na lidi, kteří zde žili?

Lidé… Váhavě jsem postávala ve stále sílícím větru a ohlížela se po drožce, která se rychle vzdalovala. Jací lidé tu vlastně žijí? Jak to, že jsem si na ně nedokázala vzpomenout? Jak mě po tolika letech nepřítomnosti přijmou? Tyhle otázky mi táhly hlavou, zatímco jsem s ledovým obličejem a mrznoucíma rukama stála před úctyhodným starým domem.

Na mysl mi přišel dopis. Obálka z jemného ručního papíru se známkou v hodnotě dvou penny, na které byla vyobrazena modrá královna Viktorie. Byla adresována mé matce a já jsem ji položila do jejího pokoje, zatímco spala. Večer, když jsem za ní zase přišla nahoru, byla už obálka pryč a moje matka se o ní ani slovem nezmínila. Říkala jsem si, že má pro své mlčení nejspíš důvod, a protože byla v té době velice nemocná, nekladla jsem jí z ohleduplnosti žádné dotazy.

Dopis jsem našla o týden později, když jsem dávala po pohřbu do pořádku její věci. Nikdy jsem se nedozvěděla, proč si jej schovala, ale dneska už vím, proč se mnou o jeho obsahu nechtěla mluvit. V ten bouřlivý zamračený den, když jsem vystoupila před sídlem Pemberton Hurst z drožky, jsem však nemohla ani tušit, na jakou zvláštní a těžkou cestu mě dopis zavede.

Kdybych to věděla, nikdy bych se do Pemberton Hurstu nevrátila.

I tak mě návrat stál hodně odvahy, protože jsem toho neměla moc v rukou: zmatený dopis a nejasné vzpomínky na to málo, co mi matka o tomto místě vyprávěla. Zatímco jsem se dívala na panský dům, měla jsem současně před očima svoji matku a viděla v jejím obličeji ten zvláštní pátravý výraz, kterým mě občas sledovala –– jakoby něco hledala v mých rysech. Když jsem se jí později na to jednou zeptala, odpověděla mi jen: „Jsi Pembertonová.“

Věděla jsem tedy, že mezi mnou a tímto místem nějaké spojení existuje. Věděla jsem, že jsem tu dříve žila. A přece jsem si na tu dobu nedokázala vzpomenout. Moje matka mi totiž během oněch dvaceti let, které jsme prožily v nuzných poměrech v Londýně, jen zřídkakdy vyprávěla o minulosti.

Moje váhání na onom ponurém místě mělo ještě další důvod. Nešly mi z hlavy příběhy a strašidelné historky, které jsem zaslechla na nádraží a ve venkovském hostinci na předměstí. Podle nich byl Pemberton Hurst prokletý. Vesničané z okolí si šuškali o strašidlech a čarodějnicích. A přece, když jsem teď stála před tou šedivou budovou, viděla jsem jen krásný starý panský dům v alžbětinském stylu, pozůstatek minulých lepších časů.

Ano, tak mi ten dům na sklonku onoho zimního dne roku 1857 připadal. Byla to velkolepá budova, a i když se v příšeří poněkud ztrácela, byla tak nádherná a noblesní, že se jí domy, které můžete zahlédnout v Park Lane v Londýně, nemohly rovnat. Jenom park byl zvláštní a trochu málo výstavný, působil takřka zanedbaně. Prostranství před domem nenabízelo očím nic, čím by se mohly potěšit: štěrkem pokrytá příjezdová cesta, hnědé, břečťanem porostlé mříže, zvadlá tráva a holé stromy. Ačkoliv to byl jen kousek neudržované půdy, měl v sobě něco divokého a nezkrotného a vyvolával dojem vzdorovitě vyzývavé vzpurnosti. Mohutné stromy, jejichž sukovité větve se natahovaly nad vjezd, působily jako temní obři, kteří napřahují paže v bouřlivém větru. Hnědé listí opadávalo s šelestem na záhony, na nichž věšely hlavičky mrtvé květiny. Na temnějící obloze kroužili ptáci. Když slunce zmizelo za horizontem, získal Pemberton Hurst najednou onu hrozivou atmosféru, kterou mu připisovali místní.

Cítila jsem vzrůstající úzkost a sílil ve mně pocit, že bych se měla vrátit nazpět. Teď, když jsem byla po tolika letech zase tady, stála jsem svému dětství tváří v tvář, mě ale něco zadržovalo. V ústraní mého malého londýnského bytu měla v sobě myšlenka, že znovu navštívím ten starý dům, něco lákavého. Když jsem seděla ve vlaku, tonula jsem v představách opulentních slavnostních hostin a starých otevřených krbů, ve kterých planou hřejivé ohně. Teď jsem se však sama sebe bojácně ptala, zda má očekávání nebudou zklamána.

Ale potřeba najít ztracený úsek svého života byla silnější než moje obavy. Chtěla jsem získat odpovědi na otázky, které mě sužovaly, a ty, jak se mi zdálo, jsem mohla najít jen v Pemberton Hurstu. A ještě silnější než moje zvědavost bylo přání patřit zase do rodiny.

Před dvaceti lety, ve stejném roce, kdy byla princezna Viktorie korunována královnou Anglie, jsem byla ze dne na den vytržena ze svého domova, oloupena o svoji rodinu a od toho okamžiku jsem musela žít mezi cizími lidmi.

Pravým důvodem mého dnešního návratu byl stesk po domově. Chtěla jsem znovu uvidět svou rodinu, bez ohledu na to, jak cizí si možná budeme. A než zahájím nový život, chtěla jsem najít svoji minulost.

Pomalu jsem stoupala po širokém schodišti. Před těžkými dubovými dveřmi jsem ještě jednou zaváhala. Neprobudila se ve mně ani nepatrná vzpomínka. Cožpak nepatří schodiště k místům, kde se malé děti nejraději hrávají? pomyslela jsem si a pohlédla dolů. Jak to, že když tu stojím, nevzpomínám si, že bych si na těch krásných starých schodech hrála se svým bratrem Thomasem? Tohle prostředí ve mně přece musí vyvolat záblesky vzpomínek, jak to, že mi všechno připadá tak cizí, jako bych tu nikdy v životě nebyla?

Nechala jsem ruku, která už ležela na těžkém klepadle, opět klesnout. Ještě jsem se mohla obrátit k domu zády a vrátit se do Londýna, kde na mě čekali moji přátelé. V tomto domě jsem neznala ani človíčka, neobjevila se ani jiskřička vzpomínky, která by mi je připomněla. Jak mě přijmou, cizího člověka, který nosí jejich jméno a v jehož žilách koluje jejich krev? Budou mě považovat za cizinku, nebo mě radostně přivítají a sevřou v náručí?

Znovu jsem si vzpomněla na dopis, který napsala prateta Sylvie mé matce. Dal se považovat za pozvání, z něhož jsem mohla soudit, že mě ti lidé očekávají. Po smrti mé matky, která zde žila, bylo mojí povinností vůči ní a Pembertonovým vyhovět volání dopisu.

Možná jsem měla zatelegrafovat. Možná jsem měla krátkým dopisem oznámit, že přijedu místo své matky. Ale připadalo mi neslušné sdělit rodině smrt matky tak neosobním způsobem. A i když jsem pratetu Sylvii neznala, zasloužila si, abych jí za její dopis poděkovala osobně.

Setřásla jsem ze sebe poslední pochybnosti, napřímila rozhodně ramena a sáhla na klepadlo. Když dopadlo s hrozivým zaduněním na staré dřevo, cítila jsem, jak se mi zpotily dlaně.

Zdálo se mi, že trvá celou věčnost, než se dveře otevřou. Pak jsem ale zaslechla skřípění závory a vzápětí na mě dopadl paprsek světla, který byl tak zářivý, že jsem musela na chvilku přivřít oči, a pak jsem před sebou uviděla temnou siluetu tlusťoučké ženy.

„Dobrý den,“ řekla jsem. „Jsem Leyla Pembertonová. Řekla byste tetičce Sylvii, že jsem tady?“

Žena nevydala ani hlásek. Už jsem si myslela, že jsem nemluvila dost hlasitě a má slova zanikla ve vytí větru a skřípění stromů. Ve chvíli, kdy jsem chtěla znovu promluvit, zeptala se žena příkrým tónem: „Vy jste Leyla Pembertonová?“ Znělo to takřka jako žaloba.

„Ano. A byla bych vám vděčná, kdybyste mě ohlásila mé rodině a nechala vstoupit do domu.“

Žena okamžitě ustoupila stranou, aby mi udělala místo. Pospíšila jsem dovnitř dříve, než mi mohl vítr strhnout klobouk z hlavy, a uhladila si rychle pelerínu, abych před rodinu předstoupila upravená. Když jsem vzhlédla, spatřila jsem, že žena je ještě stále tady a zírá na mě nevěřícně s otevřenou pusou.

„Něco není v pořádku?“ zeptala jsem se zneklidněně.

„Leyla Pembertonová?“ zašeptala žena místo odpovědi.

Co jsem řekla tak neuvěřitelného? Jen své jméno. V duchu jsem se ptala, jestli i tato žena patřila do té dávné minulosti, která mi byla uzavřena. Znala jsem tu kulaťoučkou osobu už jako malá?

„Prosím, ohlaste mě tetě Sylvii. Myslím, že mě očekává.“

„Říkáte, že slečna Sylvie vás očekává?“ zeptala se stále ještě zmateně. Mluvila s lehkým německým přízvukem.

„Ovšem, jsem očekávána.“

Ticho přerušil zvuk rychlých kroků. Se slovy: „Kdopak to klepal?“ vstoupila druhá žena, která zjevně nepatřila k domácímu služebnictvu. Když mě uviděla, zůstala stát jako přimrazená.

„Jenny!“ zašeptala.

„Ne, já nejsem Jenny. Jsem její dcera Leyla.“

Pohled druhé ženy zaletěl k hospodyni a mně připadalo, jako by mezi nimi sem a tam poletovaly nevyslovené věty.

„Leyla?“ opakovala žena. „Tak ty jsi Leyla?“

Jen zřídkakdy jsem viděla někoho tak překvapeného. Přitom teta Sylvie psala jistě jménem celé rodiny a mou návštěvu už museli delší dobu očekávat.

Ale ne, dopis byl adresován mé matce, a proto tu očekávali ji.

„Ano, jsem Leyla, Jennina dcera. Jistě jste nepočítali s tím, že přijedu místo ní. Odpusťte, mělo mě napadnout – –“

„Místo ní?“ Druhá žena nevěřícně zamrkala. „Mé drahé dítě, nečekali jsme tebe, ani tvoji matku. Je to skutečně šok,“ řekla a sáhla si s divadelním testem na srdce.

„To mě mrzí. Opravdu.“

„Mysleli jsme si, že tě už nikdy neuvidíme! Leylo, Leylo! Můj Bože, to je ale překvapení.“

Poněkud zdvořileji a vychovaněji než hospodyně, která na mě ještě stále zírala svýma modrýma očima jako na strašidlo, ke mně žena přistoupila a podala mi ruku. Kolem úst jí hrál lehký úsměv a její hlas byl srdečný. Ale oči zůstaly tvrdé.

„Prosím tě, omluv moji nezdvořilost.“

„Ty jsi teta Sylvie?“

Její pohled opět zalétl k hospodyni.

„Ne, dítě. Nejsem tvoje teta Sylvie. Bože, jaké překvapení. Po všech těch letech. Jak ta naše malá Leyla vyrostla.“

Mýlila jsem se tedy. Nebyla překvapená, že vidí mě místo mé matky. Byla by bývala stejně překvapená, i kdyby přijela ona. Bylo pro mě záhadou, proč teda Sylvie ostatním o svém dopise nic neřekla.

Zdvořile jsme se objaly, jako bychom hrály na jevišti, a pak jsem o krok ustoupila, abych si prohlédla tu neznámou příbuznou, která ve mně vyvolávala pocit zvláštního neklidu.

Měla nepůvabnou, ale veskrze sympatickou tvář s lehce vystouplýma očima, na sobě rezavě hnědé sametové šaty, podle poslední módy s volány a zúženou linií. Vlasy nosila rozčesané na pěšinku a v týle svázané do uzlu. Spirálovité lokny, které jí spadaly přes uši, poněkud zmírňovaly strohost jejího účesu. Šediny ve vlasech, vrásky kolem očí a ochablé tváře mi prozradily, že už není mladá. Odhadovala jsem ji tak na padesát. Protože jsem neznala nikoho z rodiny Pembertonových, nevěděla jsem, s kým mám co do činění.

Jako by mi četla myšlenky, podala mi ruku ještě jednou a řekla: „Jsem Anna Pembertonová, tvoje teta a švagrová tvé matky. Asi si na mě nevzpomínáš, vid…“

„Ne. Měla bych?“

Její zasmání znělo nuceně, ale tón byl příjemný. Kulaťoučká hospodyně v zástěře na mě stále ještě strnule zírala. Vypadalo to, že se bez výslovného příkazu nehne z místa. Přesto jsem jejím chováním byla překvapena a zneklidněna méně než chováním tedy Anny: Úsměv jejích úzkých, rudě nalíčených rtů nebyl srdečný, byla to maska… Přes úsměvy, objetí, přátelská slova jsem cítila, že teta Anna vůbec není ráda, že mě vidí.

Gertrudo, přineste nám čaj do salonu.“ Udělala netrpělivý pohyb rukou a hospodyně spěšně odešla. „Nech si tašku tady. Některý ze sloužících ti ji vynese nahoru do pokoje. Musíš si napřed trochu odpočinout. Bože, jak se venku ochladilo.“

Ačkoliv mě vyhlídka na teplou místnost a šálek čaje velice lákala, chtěla jsem napřed udělat zadost své povinnosti. „Nemohla bych napřed vidět tetu Sylvii?“

Zdálo se mi, jako by Anna couvla. Zjevně nevěděla, co má říci. Němě jsme stály proti sobě, dvě cizinky. Dokázala jsem si představit, že by Anna ráda věděla, proč jsem přišla, neboť neměla zjevně o Sylviině dopise ani potuchy. Současně jsem cítila, že nechce o Sylvii mluvit. Zdálo se, že je to choulostivé téma.

„Prosím,“ řekla nakonec tiše, „půjdeme do salonu. Určitě jsi po cestě velice unavená. Přijela jsi vlakem?“

Přikývla jsem. „Jela jsem vlakem do Brightonu až do East Wimsley. A tam jsem si najala drožku.“

Anna se otřásla hrůzou. „Strašné. Já jsem ještě vlakem nejela a taky nikdy nepojedu. Neustále říkám, že kdyby bylo božím záměrem, abychom se tímto způsobem pohybovali, stvořil by nás s koly.“

Musela jsem se smát, ačkoli mi vlastně vůbec do smíchu nebylo. Následovala jsem ji z haly na schodiště, které bylo jen kalně osvětleno plynovými lampami na stropě. Anna šla pomalu a pohled na její tvář mi prozradil, že je zcela vyvedená z míry. Po cestě jsem se rozhlížela kolem sebe, pátrala po vzpomínkách, ale temná chodba mi připadala stejně cizí jako elegantní pokoj, do kterého mě Anna zavedla.

Ocitly jsme se v záři světel a ohně, obklopeny těžkým vyřezávaným nábytkem a polstrovanými židlemi a pohovkou. U jedné stěny stál klavír. Stolky s květinovými vázami, svícny a malé dekorativní taburetky zabíraly větší část volného místa, takže jsem se musela pohybovat s největší opatrností, abych svojí širokou sukní nezpůsobila menší katastrofu. Na římse krbu uprostřed staffordských figurek a tretek stály hodiny, jejichž ručičky ukazovaly krátce před pátou.

Poté, co mi Anna odebrala klobouk a pelerínu, jsme se posadily na pohovku a povídaly si o nepřívětivém počasí. Všimla jsem si, jak si mě Anna rychlým pohledem změřila od hlavy k patě –– obnošené vysoké botky, šaty bez ozdob se staromódně úzkými rukávy, hladký účes. Asi jsem jí připadala jako chudá kostelní myš, vymóděná jak z babiččiny krabičky. Ale především se zdálo, že ji upoutala moje tvář. Měla jsem pocit, že v mých tazích pátrá po něčem konkrétním: povídala o počasí a velice pečlivě mě přitom pozorovala –– mé tmavé oči s hustými řasami, příliš velký nos, chvějící se ústa, malý důlek na bradě. A zatímco se ona dívala na mě, sledovala jsem já ji a čekala na nějakou reakci, ze které bych poznala, že objevila to, co hledala.

„Tak tys nás přišla navštívit?“ zeptala se, když přinesli čaj. „Smetanu a cukr?“

Nádherný stříbrný servis byl zjevně velice starý. V duchu jsem se ptala, jestli jsem snad z tohoto šálku nepila už dřív.

„Víš, míváme tak zřídka hosty, nejsme na to zařízeni. Kdybychom bývali věděli –– možná jsi měla poslat telegram. Nemusela by sis z nádraží brát drožku. Rádi bychom ti poslali naproti kočár. A aspoň bychom tě mohli vhodněji přivítat. Ani nevíš, jak nás tvoje návštěva překvapila.“ Její stříbrná čajová lžička narážela řinčivě na okraj šálku. „Dům ti jistě skýtá spoustu vzpomínek, Leylo.“ Zdálo se, že Anna se při čaji uvolnila a ožila. „Tahle návštěva musí být pro tebe tak vzrušující. Po tak dlouhé době!“

„Ano, velice vzrušující,“ řekla jsem pomalu.

Na stěnách nevisely žádné portréty, žádné zarámované daguerrotypy, které by mi mohly napovědět, jak vypadají ostatní příslušníci mé rodiny. Skutečně jsem ani nevěděla, kolik lidí pod touto střechou žije, zda mě znali, zda si na mě vzpomenou. Vnitřní tušení mě varovalo před tím, abych Anně prozradila, jak je mi to tu cizí. Chtěla jsem si to nechat pro sebe alespoň prozatím, než ji –– a ostatní –– lépe poznám.

„Bylas okouzlující dítě,“ pokračovala. „A jak jsi podobná mamince. Skutečně, když jsem tě viděla dole v hale, myslela jsem si, že jsi Jennifer.“

„Ach, děkuji.“ Byla jsem skutečně polichocena. Moje matka bývala krasavice.

„Řekni mi přece – –“ Míchala bezmyšlenkovitě čajem. „Jak se vlastně matce daří?“

Sklopila jsem hlavu. Už to bylo dva měsíce, ale přesto to bolelo, jako by se to stalo včera. „Moje matka zemřela.“

„Zemřela? Ach, to mě ale mrzí!“ Neprobleskla jejím hlasem úleva? „Tvůj otec a můj manžel byli bratři. Připadala jsem si jako její sestra. Prožila jsem s tvojí matkou spoustu krásných chvil.“

Užasle jsem pohlédla na mnohomluvnou ženu. Ne, co moje paměť sahá, matka se o Anně Pembertonové nezmínila.

„Tvůj strýček Henry bude mít radost, až tě uvidí. On a Theo –– tvůj bratranec Theodore –– ti dali přezdívku. Nevzpomínáš si? Říkali ti Bunny, protože jsi pořád někde poskakovala jako malý zajíček. Tenkrát ti bylo pět let, Leylo. Už je to pěkných pár pátků.“

Její vyprávění ve mně neprobudilo ani nejmenší vzpomínku. Všechna ta léta až do mých šestých narozenin byla pro mě zastřena temnotou. Připadalo mi, jako bych se narodila v Londýně a ne zde. Před mnoha lety jsem se v dětské zvědavosti zeptala své matky, proč si nemohu jako jiné děti vzpomenout na své rané dětství. Krátká odpověď, kterou jsem dostala, mi toho moc nevysvětlila. „To je zaviněno tím, co se tenkrát stalo,“ řekla mi a na další otázky nereagovala. Pak jsem s ní už na toto téma nikdy nemluvila.

„A tvoje sestřenice Martha si na tebe taky vzpomíná. Bylo jí dvanáct, když tě –– hm, když jsi odtud odešla.“

Anna se odmlčela a já měla chvíli času, abych se věnovala vlastním myšlenkám. Namlouvala jsem si to, nebo bylo chování té ženy krajně opatrné? Její způsob vyjadřování se mi zdál křečovitý a váhavý, jako by se neustále bála, že řekne něco nesprávného.

Hodila si do šálku ještě kostku cukru a zase hlučně míchala. „Babička tě teď ještě přijmout nemůže. Máš tedy čas, aby ses upravila.“

Povytáhla jsem brvy. Takže mám i babičku. Během několika minut se ze sirotka Leyly Pembertonové stala mladá žena s velkou rodinou.

Anna se ode mě odvrátila a předstírala, že hledí lhostejně do ohně, ale já jsem jasně cítila, že není tak klidnou hostitelkou, jak se mi snaží předvést. „A kdybys měla potkat svého bratrance Colina,“ řekla s hraně bolestínským úsměvem, „pak mu jdi raději se zdvořilou omluvou z cesty.“

Takže mám ještě jednoho bratrance. „A proč?“

„No, Colin je –– jak bych to řekla?“ Pousmála se. „Je tak trochu excentrický. Máme ho všichni upřímně rádi, ale občas přestřelí, jestli víš, co tím myslím. Nemá vůbec žádné způsoby, a já bych nebyla ráda, kdyby ses s ním měla seznámit dříve nežli s ostatními. Samozřejmě se s ním setkáš, ale až později, po Theodorovi a Martě.“

„Děkuji,“ řekla jsem nepřesvědčivě. Protože jsem tu ženu vůbec neznala, nevěděla jsem, jak si její slova vyložit. Chtěla chránit mě před Colinem nebo Colina přede mnou?

„A teta Sylvie?“ zeptala jsem se.

„Dočkáš se, dítě. Seznámíš se s celou rodinou, jak si jistě přeješ. A jakmile uslyší, že jsi tady, budou se všichni s tebou chtít určitě také setkat. Po dvaceti letech jsou bezpochyby zvědaví na to, co se s tebou děl, Leylo. –– Á, vidím, žes dopila. Pojď, odvedu tě nahoru do tvého pokoje. Musíš být unavená. Pak zajdu za Theem. Bude tě chtít vidět co nejdříve.“

Za zašustění spodniček jsme vstaly. Planoucí oheň nás hřál do obličeje, zatímco venku vítr lomcoval okny více než předtím. Měla jsem pocit, jako by se mi to všechno zdálo, jako by byl tento elegantní pokoj jevištěm a já divačkou. Viděla jsem vyhřátou útulnou místnost, která byla zařízena s vkusem a všemi symboly blahobytu. Viděla jsem dvě ženy, které stály proti sobě v němé konfrontaci: jedna draze oblečená, se sebejistým chováním bohatých, druhá prostinká a skromná. A v tomto okamžiku jsem se ptala sebe sama, co pro všechno na světě mají tyhle dvě ženy společného.

„vyprávěj mi něco o Londýně, Leylo. Je to město pořád ještě tak hlučné a špinavé? Naposledy jsem tam byla v roce 1851, na světové výstavě. Byl to strhující týden. Theo, tvůj strýček Henry a já jsme potřebovali takřka celý den a noc, abychom si všechno prohlédli. Westminster Abbey, Tower, ZOO v Regent’s Parku. A ta neuvěřitelná jídla ze všech možných zemí, která nám tam předkládali…“

Zatímco mě vedla domem, zvědavě jsem se rozhlížela. Podlaha byla pokryta těžkými koberci, které tlumily naše kroky, na stěnách visely gobelíny. Ze stinných koutů se vykláněly vysoké pokojové květiny. Olejové lampy vydávaly blikající světlo. Stoupaly jsme po schodech do dalšího patra a já nikde nezahlédla jediný rodinný portrét.

„Plynové osvětlení máme pouze v hale a v některých pokojích. V Londýně je asi plyn všude, že? Dokonce i na ulicích, jak jsem slyšela. Theo ho taky chtěl, tvrdí, že je to tak bezpečnější. Ale babička byla absolutně proti. Říká, že je to ďáblovo dílo. O moderní vynálezy moc nestojí. Raději žije v minulosti.“

Proč tu nejsou žádné obrazy? Proč nikde nevisí ani nepatrný portrét některého z Pembertonů?

„Dala jsem ti pokoj na konci chodby. Je pohodlně zařízený. Má postel s nebesy a jednu z těch nových sedacích van z Paříže. To byl babiččin jediný ústupek moderním časům –– že se teď můžeme koupat v ložnici a nemusíme chodit do kuchyně. Připadá mi to velice příjemné. Tobě ne?“ Přikývla jsem.

„A máme i mýdlo. Bože, jak se ty časy mění. Tak, a jsme tady.“

Vstoupily jsme do pokoje pro hosty a Anna mluvila pořád dál. V duchu jsem se začala ptát, jestli ty nekonečné řeči nemají zamezit nepříjemným tématům.

Pokoj byl krásný, se starým kazetovým stropem a vysokými okny. Bylo v něm hned několik zrcadel. U stěny vlevo od okna stál toaletní stolek. Postel s nebesy byla již odestlána a v krbu hořel jasný oheň. Na komodě stál porcelánový džbán plný vody, vedle něj ležely čisté ručníky. Moje cestovní taška stála na židli vedle toaletního stolku.

Ve snaze být pozornou hostitelkou, ale přesto s takřka neznatelným spěchem Anna přešla ke dveřím a řekla. „Pošlu Thea do knihovny. Sejdi za ním, až budeš hotová. Můžete se seznámit. Kdybys něco potřebovala, tak zazvoň. Táhlo zvonku je vedle postele. Takže na shledanou, dítě.“ Chystala se zavřít dveře. „Ach ano –– nezapomnělas, viď? Myslím na Colina. Kdybys ho náhodou měla potkat –– ale ne, to se nestane.“ Neklidně si pohrávala s rukama. „Napřed se seznámíš s Theem. O to se už postarám.“

Nehlučně za sebou zavřela dveře. To nebylo přijetí, které jsem čekala, i když jsem uvážila, že nikdo neměl o mém příchodu potuchy. Annina nervozita se dala připsat jejímu stáří nebo možná mé velké podobě s matkou. Vrátit se v jediném okamžiku o dvacet let zpět, to by dokázalo vyvést z míry každého.

Abych ze sebe setřásla tísnivý pocit, který ve mně vyvolala moje teta, začala jsem vybalovat a pokoušela jsem se zútulnit místnost a vtisknout jí svůj charakter. Po smrti matky jsem se vzdala našeho společného bytu, nábytek prodala nebo darovala a do Pemberton Hurstu si vzala pouze oblečení a několik osobních maličkostí, od kterých jsem se nechtěla odloučit. Tyto drobnosti jsem teď rozmisťovala po cizím pokoji.

Daguerrotyp své matky jsem postavila vedle malé šperkovnice z mušlí na krbovou římsu. Na noční stolek jsem položila tři knihy: „Pýcha a předsudek“ Jane Austenové, „Tancred“ od Benjamina Disraeliho a bibli. Na toaletní stolek s vysokým zrcadlem jsem umístila průvodce Cremorn Parkem, vzpomínku na přešťastné dny, a vedle džbánu s vodou jsem dala flakon s růžovou vodou, dárek od Edwarda Championa, muže, kterého jsem milovala a za něhož jsem se chtěla brzy provdat.

Poté, co jsem takto místnosti dodala osobní ráz, rozvěsila šaty, umyla se a důkladně si pročesala vlasy, cítila jsem se mnohem lépe. Ano, cesta vlakem byla namáhavá, ale zdaleka ne tak náročná jako jízda drožkou. Byla jsem unavená a hladová, ale především jsem byla šťastná, že mám zase rodinu, že jsem se vrátila do domu, kde jsem se narodila, že jdu vstříc novému životu.

Kdybych tak věděla, jak strašně se mýlím!

Když jsem o něco později sestupovala po schodech, bylo mi nápadné ticho, které tu vládlo. Bylo takřka sedm hodin, venku byla tma jako v pytli a já jsem si v domě připadala jako v muzeu. Samet mé sukně klouzal s tichým šustěním po silných kobercích, které tlumily moje kroky. Kdybych teď měla promluvit, určitě bych šeptala.

A zase jsem si jasně uvědomila, že v tomto domě nikde nejsou obrazy členů rodiny.

Přišla jsem k salonu, nahlédla dovnitř a viděla, že je prázdný. Opatrně jsem procházela místnost za místností, až jsem našla knihovnu, v níž to vonělo starou kůží. Oheň v otevřeném krbu vyzařoval vítané teplo a plynové lampy zaháněly stíny do koutů. Když jsem vstoupila, hned jsem viděla, že nejsem sama.

V lenošce u krbu seděl ležérně asi pětatřicetiletý muž, nohy ve vysokých botách z jehnětiny natažené před sebe, ruce zkřížené na prsou. Když jsem se přiblížila, vzhlédl, ale zdálo se, že ho moje přítomnost nepřekvapila ani nevyrušila. Měla jsem dokonce dojem, že na mě čekal.

Zhluboka jsem se nadechla a šla přímo k němu.

„Ahoj, Theo,“ řekla jsem co nejmileji. „Já jsem Leyla. Teta Anna mi řekla, že tě tu najdu, a radila mi“ –– a šibalsky jsem se zasmála –– „abych se za všech okolností vyhnula setkání s tím excentrickým Colinem. Zjevně se obávala katastrofy.“

Narovnal se v celé své velikosti a řekl suše: „Dobrý den, Leylo. Já nejsem Theodore, ale Colin.“

2

Nevěděla jsem, co na to říci. Nedokázala jsem se ani omluvit. Místo toho jsem zrudla a stála jako přimrazená. Jeho oči, které na mně klidně spočívaly, byly zelené. Řasy a obočí měl stejně tmavé jako vlasy, které se mu vlnily až k ramenům. Měl velký rovný nos a jasně vykreslená ústa, u kterých se rýsovala zlostná vráska.

V jeho obličeji jsem nenašla žádný z typicky pembertonovských rysů –– neměl husté obočí ani důlek v bradě –-, které, jak mi jednou matka řekla, mě řadí k potomkům rodiny. Nechtěně jsem jej začala srovnávat s Edwardem Championem, svým snoubencem. Colin z toho nevyšel zrovna nejlíp. Když se usmál, nepostrádala jeho tvář určitý šarm, ale Edwardovi se rovnat nemohl.

Pomalu jsem našla zase řeč. „Ach, omlouvám se. To ode mě bylo neuvěřitelně nevychované.“

Pokrčil rameny. „Odkud jsi měla vědět, že to jsem já? To je pro tetu Annu typické, dělá jenom zmatek. Pojď, posaď se přece. Tady v domě má všechno svůj pevný řád, víš? Večeře se servíruje přesně v osm, i když nemáš chuť, nebo i když už třeba dávno umíráš hlady. A pro tebe po tak dlouhé cestě určitě jedna z těchto možností platí.“

„Zdá se, že už jsi o mně důkladně informován.“

„Novinky se tu šíří rychle. Ale – –“ zase se posadil, natáhl své dlouhé nohy a překřížil je –– „to poznáš brzy sama. Tady tajemství neexistují.“

„Ty jsi Theův bratr?“

„Cože?“ Zasmál se bez vřelosti. „Jsem stejně málo jeho bratr, jako ty jsi moje sestra. Je tvůj i můj bratranec, a já jsem taky tvůj bratranec.“

„Chápu.“

„Ne, tomu nevěřím. Na Pembertonovou toho víš o Pembertonových neuvěřitelně málo! Dokážu si představit, že ti tvoje matka o nás raději nic neřekla. Takže dávej pozor: Všichni odvozujeme svůj původ od ctihodného Sira Johna Pembertona, který je už deset let mrtev, a jeho ženy Abigail. John a Abigail měli tři syny: Henryho, Richarda a Roberta. Henry je Theův otec. Richard je můj otec. A Robert byl tvůj otec.“

„A Martha?“

„Martha je moje sestra.“

„A jak je s námi všemi příbuzná teta Sylvie?“

„Je to neprovdaná sestra Abigail. Přistěhovala se k nám do domu asi před padesáti nebo šedesáti lety, když se Abigail provdala za Johna.“

„Chápu,“ řekla jsem znovu. „A těším se na to, až vás všechny poznám. Henryho a Thea, tvého otce – –“

Colinův obličej potemněl. „Můj otec je mrtvý. Moje matka také. Ze tří synů Johna a Abigail žije už jen jediný, Henry. Theův otec. A z žen téhle generace žije už je teta Anna a tvoje matka.“

„Moje matka je také mrtvá,“ řekla jsem tiše.

„Ano?“ Zdálo se, že není příliš překvapený. „Tak proto jsi sem přijela? Protože jsi úplně sama?“

Jeho slova na mě zapůsobila jako obvinění a zdálo se mi, že v jeho hlase slyším posměch, který mě rozzlobil.

„Přišla jsem z osobních důvodů. Kromě jiného proto, že jsem si přála znovu uvidět svou rodinu. A dům, ve kterém jsem přišla na svět.“

Pozorně se na mě zadíval a náhle zvážněl. Po jeho předchozí ležérnosti nebylo ani stopy, když se zeptal: „No a? Připomněli jsme ti něco z dětství?“

Dívala jsem se do jeho světlezelených očí a věděla jsem, že mi vlastně pokládal úplně jinou otázku. Ve skutečnosti chtěl vědět, jestli si na něj a ostatní členy rodiny vůbec vzpomínám.

Vyhýbavě jsem odpověděla. „Za dvacet let se lidé změní.“

„Tos řekla velice správně, milá sestřenice. Před dvaceti lety jsem byl čtrnáctiletý kluk a tobě bylo zrovna pět. Hluboce se mě dotýká, když vidím, že ta láska neměla dlouhé trvání.“

„Láska?“

„Tenkrát jsi do mě byla doopravdy zblázněná, Leylo. Všude jsi za mnou chodila, bylas jako věrný pejsek.“

Zčervenala jsem. Současně mě však jeho slova rozesmutněla, protože vyprávěl o šťastnějších dobách, které jsem zažila, ale nedokázala si na ně vzpomenout. Připadalo mi stísňující, ba přímo mě děsilo, že jsem během těch dlouhých hodin pátrání a zoufalé snahy znovu najít svoji minulost nenarazila ani na zlomeček vzpomínky na Colina Pembertona.

„Za domem –– nevím, jestli se na to upamatuješ –– leží velká zarostlá louka, které teta Anna říká noblesně zahrada, a na druhé straně toho pole je akáciový lesík. Tam jsme si jako děti nejraději hrávali. Uprostřed je zřícenina starého zámečku, a to bylo naše království. Vzpomínáš si?“

Zakroutila jsem hlavou.

„Ze začátku jsem si tam hrával jen s Theem. Ale on je o čtyři roky starší než já, a když si na spoustu her připadal už příliš dospělý a mě ještě bavily, přidala se k nám Martha, tvůj bratr Thomas a brzy i ty, i když jsi byla ještě malá. Vždycky sis tam dole hrávala na zajíčka a poskakovala dokola jako malý skříteček. Stále veselá a rozpustilá. Jsi ještě pořád taková, Leylo?“

Ale já jeho poslední slova poslouchala jen na půl ucha. Byla jsem v myšlenkách v akáciovém lesíku, jedno ze čtyř veselých dětí, které si tam hrály a řádily, jako by zítřek neexistoval. Ty obrázky jsem však viděla Colinovýma očima a ne tak, jak byly skryty někde v mých vzpomínkách. Vzpomínala jsem si na ty bezstarostné hry stejně málo jako na jeho sestru Marthu a svého bratra Thomase.

„Ty si nevzpomínáš vůbec na nic, viď?“ slyšela jsem, jak opatrně říká.

„Prosím?“ Vzhlédla jsem a uviděla, že mě pozorně sleduje. „Ach, byla jsem tenkrát ještě malá. Cožpak ty sis uchoval nějaké vzpomínky ze svých prvních pěti let života?“

„To víš, že ano. Celou spoustu.“

Sklopila jsem oči a hleděla do ohně. Zase ta stísněnost. Jako předtím u Anny, i teď jsem měla z Colina divný pocit, že neříká to, co si ve skutečnosti myslí.

Impulzivně jsem vstala a přešla ke krbu, nad kterým viselo velikánské staré zrcadlo. Neviděla jsem v něm jen sebe, ale i místnost za sebou a Colina v jeho lenošce, zdánlivě ležérního, a přesto tak napjatého.

Napadlo mě, že pro tyhle lidi jsem asi strašidlem z minulosti. Velice jsem se podobala své matce, měla jsem stejně černé vlasy, stejně bledou pleť. Ale moje rty vypadaly v zrcadle šedě a bezbarvě, v mých očích chyběl lesk. Moje matka byla krasavice, já ne; a už vůbec ne teď, protože můj obličej poznamenala námaha a zmatek. Vypadala jsem stejně v Londýně na nádraží, když mě Edward prosil, takřka žadonil, abych nejezdila? Díval se do tohoto bledého obličeje bez života, když mě ujišťoval, že myšlenka na moji krásu mu bude jedinou útěchou během osamělých večerů? Miláček Edward. Nemívá ve zvyku ujišťovat někoho na veřejnosti o svých citech. Stále zdvořilý, stále dodržuje etiketu, to je jeho styl, dokonalý džentlmen na rozdíl od mého bratrance Colina, který není nic jiného než neotesaný hulvát.

Colin si všiml mého pousmání a myslí, že ho to trochu podráždilo. „Bavíš se?“

Obrátila jsem se. „Myslela jsem na něco příjemného.“

„Z minulosti?“

„Ne, na svého snoubence.“

Prudce vyskočil: „Ty jsi zasnoubená?“

„Ano, překvapuje tě to?“

„A ten muž ti dovolil, abys k nám cestovala sama?“

Vrátila jsem se ke své židli a posadila se. „Jen proto, že jsem na tom trvala. Nechtěl mě nechat odjet. Ale musela jsem sem přijet. Alespoň jedinkrát. Moje matka zemřela. Už jí tím neublížím, a já jsem chtěla tenhle dům a rodinu vidět, než se vdám.“

Colin si propletl prsty rukou a přemýšlivě se na mě podíval. Zdálo se, že jsem ho přivedla na zajímavou myšlenku. Jeho následující otázka mě překvapila.

„Proč si myslíš, že by tvoje návštěva u nás matku zranila?“

„Já nevím… měla jsem jen takový pocit.“

„Vyprávěla ti o nás?“

„Ne, nikdy.“

„Jako by chtěla zapomenout, že existujeme…“

„Odpusť, Coline, ale já si myslím, že jí to nemůžete mít za zlé. Když odtud moje matka odešla a odstěhovala se do Londýna, byla zcela bez prostředků a neměla nikoho, kdo by jí pomohl. Musela docela sama vychovat dítě a snažit se nějak protlouci. Celé roky pracovala jako švadlena, šila pro bohaté ženy, které s ní zacházely hůře než se zvířaty. Ona, žena z nejlepší rodiny, musela pracovat jako námezdní síla. Moje matka byla provdána za Pembertona, já jsem byla Pembertonová, a přece jsme celých osm let třely bídu s nouzí, zatímco Pembertonové žili jako hrabata.“ Udělala jsem rozmáchlé gesto.

„Tvoje hořkost není oprávněná, Leylo. Nesmíš zapomenout, že to byla tvoje matka, kdo odešel, my jsme ji nevyhnali. Nikdo nevěděl, kam se poděla, když tenkrát tak náhle zmizela a nechala zde naprosto všechno. Věděli jsme jediné, že je pryč a tebe vzala s sebou. A nikdy jsme o ní neslyšeli. Až dodneška.“

Hněvivě jsem se na něj podívala. Nedokázala jsem skrýt pocit hořkosti. Nehledali nás, jinak by nás našli. Náš osud je nezajímal, jinak by nám během těch dvaceti let pomohli.

Colin asi cítil, co se ve mně odehrává, neboť se zeptal klidným vážným hlasem: „A proč ses vlastně dnes vrátila?“

Dřív, než jsem mu mohla odpovědět, vylíčit svou osamělost a stesk po příslušnosti k rodině, otevřely se dveře.

„Leylo!“ zvolal cizí muž, který ke mně spěchal dlouhými kroky. „Leylo!“ Přistoupil ke mně a sevřel mi ruce. „Na první pohled bych tě poznal! Jako bys vypadla tetě Jenny z oka. Vítám tě doma!“

Bratranec Theodore byl elegantní muž. Ke kabátu a vestě v barvě burgundského měl bílou košili z nejjemnějšího lnu a černé kalhoty. Jeho vlasy byly stejně černé jako moje a jeho lehce vystouplé oči lemovaly husté řasy. Nos byl poněkud větší a na bradě měl malý důlek, stejně jako já. Nedalo se pochybovat o tom, že tenhle muž je Pemberton.

„Ano, Theo,“ skočil mu Colin nezdvořile do řeči, „před chvílí si mě sestřenice Leyla spletla s tebou a prosila mě o ochranu před hulvátským bratrancem Colinem.“

Prudce jsem zrudla. „Řekla jsem ti, že mě to mrzí.“

Opět pohodil svým neurvalým způsobem rameny, pak vstal a beze slova odešel z knihovny.

Theodore se za ním chvilku díval a pak se obrátil ke mně. Usmál se, ale jeho oči zůstaly chladné. Na tuhle rozpolcenost si zde budu muset asi zvyknout. Nikdo mě nedokázal přivítat s upřímnou srdečností. Přesto se Theodore snažil ze všech čtyř lidí, se kterými jsem se dosud v domě setkala, skrýt svoji stísněnost nejvíce. Potřásal mi silně oběma rukama, mluvil hlasitě a dunivě, jako by chtěl celou místnost vyplnit svou osobností.

A přesto jsem si na něj nedokázala vzpomenout.

„Ačkoli se mi do toho nechce, musím tě poprosit, abys Colina omluvila. Stojí tak nějak mimo naši společnost, nehodí se do rodiny, víš. Je více synem své matky než svého otce. Bůh ví, kde nabral ty hulvátské manýry. Ale posaď se přece, Leylo. Mohu ti nalít skleničku sherry?“

Sedla jsem si a pozorovala, jak rozlévá rozvážnými pohyby sherry z karafy do skleniček. Jeho chování bylo křečovité, ač se snažil být nenucený. Poté, co mi podal skleničku, postavil se nonšalantně vedle krbu a pozoroval mě s neskrývanou zvědavostí.

„Musíš mě omluvit, že na tebe tak zírám,“ řekl, „ale když tě vidím před sebou, najednou se mi v hlavě vynořují spousty vzpomínek. Vždycky jsem ti říkával Bunny. Víš to ještě? A hrávali jsme si s ostatními dole v lesíku. Bože, jak snadno člověk zapomíná.“

Theodorovi bylo podle mého odhadu kolem čtyřicítky; to znamená, že mu tenkrát muselo být skoro dvacet. Asi osmnáct nebo devatenáct, když odtud matka se mnou odešla. Uměla jsem si představit, že mně jako malé holce musel připadat strašně zajímavý. A přesto si na něj nevzpomínám. Jeho tvář se podobala mé, jen ty lehce vystouplé oči podědil po své matce Anně.

Usmála jsem se na něj. Sherry mi dělalo dobře. Poprvé jsem se v tomto domě cítila opravdu uvolněně.

„Řekni mi, dodělali už Dolní sněmovnu?“ zeptal se Theo.

„Ano, až na věž. Tam se ještě pracuje. Při zkoušce jim praskl zvon. Pokud vím, má už věž jméno –– Big Ben.“

Theo se zasmál. „To zní mile. Byl jsem v Londýně naposledy před šesti lety a přísahal jsem, že tam už nikdy nepojedu. Čas od času musím zajet do Manchesteru –– máme tam přádelny bavlny –-, ale tím končím. Moc o cestování nestojím. My Pembertonové jsme usedlí lidé.“

Rozhlédla jsem se kolem sebe a pomyslela si: Proč by také měli chtít cestovat, když si takhle žijí?

„Asi bys ráda viděla babičku, ale budeš muset počkat do zítřka. V poslední době se necítí dobře. Silně se nachladila a bolí ji hlava. Taky tě často bolívá hlava?“

„Vůbec ne. Proč?“

„Uvidíš ji zítra, až jí bude líp. Zpráva o tom, žes přijela, jí hodně rozrušila.“

Mluvil o babičce s úctou.

„Upřímně řečeno, raději bych chtěla mluvit s tetou Sylvií.“

„Cože?“ Vypadal ohromeně.

„Ano, přece mi…“ Chtěla jsem začít mluvit o dopise, ale pak jsem si to rozmyslela. „Víš, na ni si vzpomínám nejvíc.“ Což nebyla tak úplně lež, protože jsem před přečtením dopisu neznala ani jediného člena rodiny Pembertonových jménem.

„To je zvláštní, že chceš vidět zrovna tetu Sylvii.“

„Proč?“

Dřív než mi mohl odpovědět, vešel do knihovny další člen rodiny Pembertonových, žena, která zůstala stát na prahu, jako by čekala na výzvu, že smí vejít dál. Viděla jsem, jak Theův pohled zalétl ke dveřím, a otočila jsem hlavu. V té chvíli se mi jako bleskem zjevila před očima tvář děvčátka, velice pěkné mladé dívky s červenými mašlemi ve vlasech a v bílých šatech. Pomalu, jako v mátohách, jsem vstala a takřka převrhla svou sklenku sherry.

„Martha?“ zašeptala jsem.

Ale už to nebyla mladá dívka v bílých šatech. Žena, která mi šla vstříc s napřaženýma rukama, byla starší než já, tak aspoň třicet let. Na sobě měla elegantní večerní šaty ze starorůžového brokátu s drahocennými krajkami ve výstřihu. Když ke mně spěchala, obdivovala jsem její moderní účes s volnými lokýnkami, které jí spadaly přes uši. V jedné ruce měla poměrně velkou pompadúrku s vyšitými fialkami na perleťovém podkladu, z níž vyčnívaly jehlice na pletení.

„Leylo, vítám tě doma,“ řekla, a když mě uchopila za ruce, ovanula mě nádherná vůně.

Byla z mých příbuzných první, jejíž tón mi připadal upřímný.

Obrázek zářivého mladého děvčete vybledl. Místo ní přede mnou stála hezká žena a já jí byla vděčná za dvě věci současně: že mě přivítala tak upřímně a že ve mně probudila první prchavou vzpomínku na dětství v Pemberton Hurstu.

„Slyšela jsem, že tvoje matka zemřela. To mě mrzí. Stalo se to nedávno?“

„Přede dvěma měsíci.“

„Tak ráda jsem na ni vzpomínala. Je to neuvěřitelné, jak se jí podobáš. Ale jsi podobná i svému otci. Po každém jsi podědila něco, jak po strýčku Robertovi, tak i po tetě Jenny.“

Kdybych se tak pekelně neovládala, asi bych v té chvíli začala plakat. Poprvé jsem slyšela mluvit o svém otci.

„Máme si toho tolik co povídat, Leylo,“ pokračovala Martha. „Staré vzpomínky…“

„Ne tak rychle, Martho,“ přerušil ji Theo. „Občas je lépe nechat vzpomínky raději na pokoji.“

Její obličej se na okamžik zachmuřil, pak se zase upřímně usmála.

„Samozřejmě. Leyla se asi nebude moc chtít prohrabávat minulostí. Co je pryč, je pryč. Povídejme si raději o současnosti. Třeba o módě. Víš, že příští rok se mají nosit vpředu ploché krinolíny? Jak se ti to líbí, Leylo?“

Změna tématu rozhovoru byla tak překvapivá, že jsem zůstala na Marthu koukat neschopná slova. Nepřišla jsem sem po dvaceti letech, abych si povídala o nejnovější módě.

„Je mi to jasné,“ pokračovala Martha, když jsem tvrdošíjně mlčela. „Člověk si to napřed nedokáže ani představit.“

Byla to Theova vina, že se Marthino chování tak náhle změnilo, nespustil ji ani na okamžik z očí, sledoval každé její slovo. Říkala jsem si, že Martha mě zklamala stejně jako ostatní. Mohla jsem doufat už jen ve strýčka Henryho, svoji babičku a tetu Sylvii. Pokud se Henry Pemberton bude chovat stejně jako jeho žena a syn, pak nemohu ani od něj nic očekávat. A na svou osmdesátiletou, možná sklerotickou babičku jsem se taky nemohla příliš spoléhat. V podstatě mi zbývala jen teta Sylvie. Napsala mi dopis, alespoň ona mě musí přivítat s otevřenou náručí!

„Už bude osm,“ všiml si Theodore. „Mohu obě dámy doprovodit do jídelny?“

Colin a Anna už tam byli. Tlumeně spolu rozprávěli u otevřeného krbu, jehož jasný plamen vrhal zlatavé odlesky na porcelán a stříbro na prostřeném stole. Pembertonové dokázali spojit pohodlí a luxus. Jídelna byla nádherná místnost. Na skutečně královsky prostřeném stole s bílým damaškovým ubrusem byly uspořádány květiny a mísy s ovocem. Vedle Anny a Marthy v elegantních večerních šatech jsem si připadala zase jako chudá kostelní myš.

Židle v čele tabule zůstala prázdná, ačkoliv i tam byl prostřen příbor. Na místa vlevo a vpravo od ní usedl strýček Henry a Theo; zdálo se, že tam obvykle sedávají. Anna se posadila vedle svého manžela, Martha proti ní. Vedle Anny jsem si sedla já a proti mně vedle Marthy seděl bratranec Colin. Také židle na druhé straně tabule, mezi Colinem a mnou, zůstala prázdná. Tam však příbor neležel. Říkala jsem si, že tato místa v čele stolu jsou zřejmě vyhrazena dvěma nejstarším členkám rodu, babičce Abigail a pratetě Sylvii. Nedočkavě jsem čekala, kdy se objeví.

Nežli jsem usedla, obešel Henry stůl a pevně mě sevřel do náručí. „Bunny,“ zamumlal. „Jsem tak rád, že jsi zase tady. Příště odtud tak překotně neutíkej, ano?“

Ráda bych si prohlédla pozorněji jeho tvář, ale nedal mi k tomu příležitost, neboť se hned vrátil na svoje místo. Věděla jsem, že se Henry musí velice podobat mému otci, a chtěla jsem jeho rysy pečlivě prozkoumat. Ale ani tento muž, stejně jako ostatní, s výjimkou Marthy, ve mně neprobudil žádnou vzpomínku.

Přes květiny a plápolající svíce jsme se všichni na sebe přátelsky usmívali, ale když jsem poprvé upila vína, cítila jsem, že něco není v pořádku. Tolik jsem si přála mít rodinu, že jsem si jejich chování krátkozrace vysvětlovala tím, že jsem koneckonců pro tyhle lidi cizí, že potřebují čas, než mě přijmou do svého středu. Mučivé tušení, že by stísněnost mých příbuzných mohla mít jinou příčinu –– a já nevěděla, jakou –– jsem prostě potlačila.

Dvě služebné začaly servírovat jídlo, nejprve jemný bujon, ke kterému se podával chléb a máslo, pak talíře s masovou paštikou a zeleninou, kterou pěstovali ve své zahradě. Jedli jsme mlčky; měla jsem dojem, že je to v tomto domě zvykem. Čas od času jsem zachytila Colinův pohled –– zase se na mě díval tak pátravě –– a cítila jsem, že se na mě stále ještě zlobí za má první slova. Příležitostně se na mě přes stůl usmála Martha, ale i ona skrývala své pravé pocity. Zdálo se, že se Martha vůči mně necítí tak nesvá jako ostatní; v očích mé tiché sestřenice se zrcadlil spíš smutek.

Při dezertu se nálada trochu uvolnila a moji příbuzní přestali být tak mlčenliví.

Ticho prolomil Henry. „Zdá se,“ řekl, „že se situace v Americe neustále horší. Jsem zvědav, jak dlouho to bude trvat, než vypukne občanská válka.“

„Záleží na tom, jestli budou trvat na otroctví,“ odvětil Theo.

„Náš parlament je v koloniích zrušil už v roce 1833. Připadá mi barbarské, že nenásledovali našeho příkladu.“

„To je sice pravda,“ řekl Henry, „ale mně nezáleží ani tak na otrocích, jako spíš na bavlně. Jestli jižní státy zahájí válku, jsou ohroženy naše dodávky bavlny.“

Naslouchala jsem se zájmem, protože jsem si vzpomněla na Theovu poznámku o přádelnách bavlny v Manchesteru. Získali Pembertonové své jmění z bavlny? Měla bych to vědět; jistě to nebylo tajemství, ale já si nevzpomínala.

„Záleží na tom, jestli pro jižní státy znamená lidskost více nežli zisk.“

„A kdo by česal bavlnu, kdyby osvobodili otroky? Tady nejde o morálku a lidskost, Theo. Tady se jedná o ekonomické zájmy. Celý průmysl jižních států stojí a padá s otroky. Jestliže se jich vzdají, očekává se hospodářský úpadek. Ceny bavlny poletí vzhůru. Každý obchodník ví, že nemůže mít zisk, jestliže musí brát ohledy na požadavky dělníků.“

„Ale před jedenácti lety byl vydán zákon o desetihodinové pracovní době – –“

Během rozhovoru otce a syna jsem pozorovala potají Colina. Jednou nebo dvakrát chtěl něco říci, ale pak si to rozmyslel. A zatímco Henry a Theo mluvili o obchodech rodinného podniku, ptala jsem se v duchu, jaké místo zaujímá ve firmě Colin. Jeho tvář sice postrádala jakýkoli výraz, ale jeho gesta působila poněkud rozzlobeně.

Postupně jsem začala být netrpělivá. Znamená ta rozprava o rodinných záležitostech v mé přítomnosti, že mě jsou ochotni přijmout do rodiny? Nebo mě chtějí tou diskusí jenom ignorovat?…

Jídlo bylo vynikající, víno vybrané, prostředí příjemné. Jen společnost nesplňovala má očekávání. Ale co bych vlastně chtěla? Koneckonců jsem pro tyhle lidi byla dvacet let nezvěstná! Skutečně jsem věřila, že mě radostně obejmou se slzami v očích?

Náhle jsem si vzpomněla na to, co mě přimělo k návratu do Pemberton Hurstu: na dopis tety Sylvie. Asi bych se nikdy nenamáhala sem jezdit, spokojeně bych se provdala za Edwarda a začala nový život, aniž bych se setkala se svou rodinou, kdyby nebylo toho dopisu. Když jsem četla vřelá, starostlivá slova tedy Sylvie, její sdělení, že se jí nás podařilo teprve teď v Londýně vypátrat a že se jí po nás stýská, věřila jsem, že si celá rodina přeje, abychom se vrátily.

Velice jsem se mýlila, neboť moji příbuzní neměli o dopise ani potuchy.

Podívala jsem se na místo, u něhož ležel netknutý příbor, a velmi jsem zatoužila tetu konečně uvidět.

„Omluvte mě,“ řekla jsem hlasitě, „mohla bych jít nahoru a navštívit tetu Sylvii?“

Anna prudce vzhlédla. Ostatní mlčeli, jako bych jim přestřihla řeč, a z výrazu jejich tváří jsem viděla, že jsem řekla něco nevhodného.

„Ach, Leylo,“ řekla nakonec Martha a její oči byly plné hluboké soustrasti. „Copak ti to nikdo neřekl?“

„Co?“ zeptala jsem se s hrůzou.

„Tetička Sylvie je mrtvá. Zemřela před čtyřmi týdny.“

3

Nevím, proč mnou tato zpráva prudce otřásla. Přece jsem svou tetu ani neznala, nevzpomínala jsem si na ni, neexistovalo nic, co by nás spojovalo. A přece jsem se cítila, jako by mě někdo udeřil palicí: všechny moje naděje byly spjaty se Sylvií Pembertonovou. S každým dalším setkáním v tomto domě byla moje touha ji uvidět stále silnější, jako by měla být tou jedinou, kterou skutečně upřímně potěší, že mě znovu vidí. A teď byla mrtvá.

„Mrzí mě to, Leylo,“ řekla Anna. „Měla jsem ti to říci. Teď jsem ti zkazila večeři.“

„Proč jsi tak zdrcená, sestřenko?“ zeptal se Colin. „Vždyť jsi ji takřka neznala.“

„Omluvte mě.“ Vyskočila jsem tak prudce, že jsem převrhla židli.

„Bože můj!“ řekl kdosi a Henry pospíchal kolem stolu ke mně.

„Je toho na ni příliš,“ řekla Anna. „Napřed její matka, teď Sylvie. To ubohé dítě potřebuje klid. Odveď ji nahoru, Henry. Pošlu za vámi Gertrudu se šálkem čaje.“

Připadala jsem si jak omámená, když mě Henry odváděl z jídelny. Do té chvíle jsem si ani neuvědomovala, jak velice jsem se spoléhala na to, že mě teta Sylvie srdečně přivítá.

Henry mě vzal pod paží a pomáhal mi do schodů.

Vůně jeho pomády na vlasy mě omamovala, zdálo se mi, že se na mě řítí tmavé stěny. Neomdlela jsem, zatím se mi to nikdy nestalo, ale nebyla jsem toho daleka. Ve svém rozčarování nad Sylviinou smrtí jsem se zlobila na všechny ostatní. Každý z nich měl příležitost mi tu smutnou skutečnost prozradit, ale nikdo z nich to neudělal. Proč ne? Byla to jen pětasedmdesátiletá neprovdaná prateta, na kterou jsem si nedokázala vzpomenout. Proč si mysleli, že by pro mě její smrt mohla něco znamenat? Proč mi nedokázali říci pravdu?

Přede dveřmi do pokoje jsme zůstali stát. Mlžným oparem, který jsem měla před očima, jsem neviděla Henryho tvář. Přitom jsem si zoufale přála, abych ho mohla podrobně pozorovat. Stále znovu jsem se při jídle pokoušela naklonit tak, abych mohla za Annou spatřit obličej, který mohl připomínat tvář mého otce.

Henry ke mně promlouval tichým, smířlivým hlasem. Slýchala jsem tento hlas jako malé dítě, když mě konejšil můj otec? Bratři si často bývají velice podobní. Je Henry kopií mého otce?

Dveře do pokoje se otevřely a já se vpotácela dovnitř. Dolehl na mě šok a zklamání nad Sylviinou smrtí. Dovrávorala jsem k posteli a se slzami na ni padla. Cítila jsem Henryho blízkost. Starostlivě se nade mnou nakláněl.

Plakala jsem. Slzy ze mě vyplavily všechno rozčarování a já konečně začala hledat kapesník, abych si mohla osušit oči, a vstala jsem. Henry stále ještě stál u mé postele, o hodný kus větší než já, a mlčky mě sledoval.

„Odpusť,“ řekla jsem zajíkavě. „Mrzí mě, že jsem byla tak nezdvořilá.“

„Není nezdvořilé oplakávat mrtvého, Bunny.“

Používal mou dětskou přezdívku, jako bychom s matkou opustily Pemberton Hurst teprve včera. Tím, že mě nazval Bunny, překlenul propast dvaceti let.

Když jsem si osušila oči, konečně jsem k němu vzhlédla. Před očima mi probleskl obrázek. Jako by se prchavě pootevřela opona, zahlédla jsem výjev na druhé straně a opona hned zase zapadla. Ne, vlastně to nebyl výjev, nebyl to obrázek, který bych mohla zachytit. Byl to spíš pocit. Když jsem se podívala do Henryho obličeje, který byl prost jakéhokoli výrazu, pocítila jsem hlubokou bolest, bezmála trýzeň, která souvisela s něčím, co jsem v téhle chvíli nedokázala pojmenovat. Husté brvy mu těžce spadaly přes oči. Nos byl poněkud větší, na bradě měl malý důlek. A ta zvláštní aura, kterou jsem si v téhle chvíli uvědomila, bylo vědomí neblahého osudu. Hleděla jsem do Henryho obličeje a cítila, jak se ve mně vzmáhá hluboká nemohoucnost, pocit bezvýchodnosti.

Ale proč?

A je tohle tvář mého otce? Henry, kterému určitě táhlo na šedesát, byl statný muž, i když měl prošedivělé vlasy a jeho tvář byla poznačena lety. Byl stále ještě štíhlý a pružný a držel se rovně jako svíce. Představovala jsem si, že kdyby můj otec tenkrát přežil epidemii cholery, musel by vypadat podobně.

„Zítra se budeš cítit líp, Bunny. Teď se především potřebuješ vyspat.“

„Ano,“ řekla jsem potichu. Pocit bezmoci začal slábnout, cítila jsem se lépe. Jistě mě tak vyvedla z míry jen nečekaná zpráva o Sylviině smrti. „Jsem ráda, že jsem zase nazpět,“ řekla jsem, a spíš abych přesvědčila sebe než jeho.

Změřil si mě pátravým pohledem. Pátravým. Stejné slovo mě napadalo, když se na mě dívala Anna. A stejně mě pozorovali Theo a Colin, jako by něco hledali.

„Bunny,“ řekl Henry a jeho hlas zněl měkce a konejšivě, „proč ses vlastně vrátila? Myslím, proč jsi přijela teprve teď a ne mnohem, mnohem dříve?“

Nevěděla jsem, co mám na tuto otázku odpovědět. Tvrdošíjné mlčení mé matky o tomto domě a této rodině na mě působilo jako nevyslovený příkaz, abych na Pemberton Hurst zapomněla. Než přišel ten dopis. Dopis od tety Sylvie.

„Budu se brzy vdávat, strýčku Henry, a chtěla jsem napřed…“

O krok couvl. „Ty se budeš vdávat!“

„Ano. A než začnu novou etapu svého života, chtěla jsem alespoň jedinkrát uvidět svou rodinu a dům, kde jsem se narodila, a…“

„Bunny, kdo je ten muž?“

„Neznáš ho, strýčku. Je to jeden architekt z Londýna. Žák Charlese Barryho. Je zámožný, strýčku, pochází z dobré rodiny. A je velice vzdělaný. Poznala jsem ho…“

„Určili jste už den?“

„Chceme se vzít brzy na jaře. Pracuje na výkresech Viktoriina nádraží. Doufá, že jeho návrh dostane přednost před ostatními – –“

„Musíme se s ním seznámit, Leylo,“ řekl strýček s přehnanou vážností.

„Samozřejmě.“ Podívala jsem se na Henryho. Něco tu nebylo v pořádku. Když si všiml mého zmatku, obměkčil se. „Bunny, děťátko, ty jsi ještě tak mladá, existuje spousta věcí, o kterých nemáš ani potuchy. Když jsi odtud před dvaceti lety se svou matkou odešla, báli jsme se, že tě už nikdy neuvidíme. Bylas naše sluníčko. Byli jsme jedna rodina, v našich žilách proudila krev Pembertonů. Vidím ti to ve tváři. Jsi podobná Jenny, ale ještě více mému bratru Robertovi. Nevšimla sis, jak si jste podobní s Theem? Postarám se o tvoje blaho. A přál bych si, aby ses zde v domě cítila dobře. Všichni si to přejeme.“

Nejraději bych vykřikla: To není pravda. Zoufale jsem si přála, abych se mohla chovat, jako by ten muž byl mým otcem; pak bych se mu vrhla do náruče. Ale nešlo to. Mohl být mým příbuzným, třeba se mi podobal, pořád to však byl cizí člověk.

„Do zítřka se ten strašný vítr určitě utiší, pak ti budu moci ukázat pozemek. Není to jen tenhle pahorek, víš; sahá mnohem dál.“

„Ano, já vím. Lesík.“

Nevěděla jsem, co mě přimělo k tomu, abych to řekla; účinek, který to mělo na mého strýčka, byl každopádně zcela nečekaný. Jeho tvář se změnila, ztvrdla a uzavřela se. „Tak ty si vzpomínáš na lesík?“

„Ne. Colin mi o něm vyprávěl.“

„Ach tak. A co ti říkal?“

„Jenom že jsme si tam hrávali.“

„Ano, máme velké panství. Patří nám takřka celé území mezi tímto domem a East Wimsley. Časem všechno poznáš. Doufám, že se u nás zdržíš dlouho, Bunny. Z celého srdce v to doufám.“

V té chvíli někdo zaklepal na dveře.

„Á, to je Gertruda s čajem. Spi dobře, Bunny, zítra bude všechno vypadat jinak.“

Gertruda počkala, než strýc odejde, pak tiše vešla s tácem dovnitř. Možná jsem si to namlouvala, ale měla jsem dojem, že když stavěla tác na stolek před krbem a pak přešla k posteli, aby naklepala polštář, úkradkem se na mě podívala, jako by se neodvažovala na mě pohlédnout přímo.

Byla jsem příliš unavená na to, abych okolkovala, a tak jsem se nezaobaleně zeptala: „Vzpomínáte si na mě, Gertrudo?“

Okamžitě nechala práce. „Ano, slečno Leylo, pamatuji se na vás.“

„Moc mě to mrzí, ale já si na vás nevzpomínám.“ obešla jsem postel a stoupla si proti ní: „Jste už u rodiny Pembertonových dlouho, Gertrudo?“

„Skoro třicet let.“

Pořád se na mě ještě nepodívala. Pořád ještě stála bez hnutí, napjatá k prasknutí. Takové chování mi u ženy, která se o mně nejspíš starala, když jsem byla malé dítě, připadalo vysloveně zvláštní. Zdálo se mi, že se mě takřka bojí.

„Děkuji za čaj, Gertrudo. Jinak už nepotřebuji nic.“

Šouravými kroky, napadajíc trochu na jednu nohu, šla ke dveřím. Zář ohně se jí třpytila v kučeravých vlasech. Nemá v sobě ta zvláštní chůze něco důvěrného? Nesledovala jsem jako dítě Gertrudu a neptala se, proč kulhá? Když otevřela dveře, zachvátil mě zvláštní pocit –– pocit, že jsem tuto ženu dříve znala.

„Scházela jsem vám, Gertrudo, když jsem odešla?“

Obrátila se a já jsem s úžasem spatřila v jejích očích slzy. „Ach ano, strašně jste mi scházela, děťátko. Vy i vaše milá matka. Pořád jsem se modlila, abyste se vrátila.“

Postoupila jsem o krok k ní. „A teď jsem zase zpět.“

„Ano, děťátko.“ Rty se jí třásly. Nedokázala jsem pochopit její soužení.

„Ráda bych si popovídala o tom, co bylo. Nemohly bychom si někdy spolu sednout?“

„Ale já mám špatnou paměť, slečno Leylo. Bojím se, že vás zklamu.“

„Tomu nevěřím. Můžete mi vyprávět o mé matce a o mém otci – –“

„Odpusťte, slečno Leylo, ale co bylo, bylo. Taková krásná žena jako vy by se neměla starat o věci, které patří minulosti. Odpusťte mi, že to tak říkám.“

„Když myslíte…“ V gestu beznaděje jsem rozpřáhla ruce. „Ostatní jsou téhož názoru?“

Důrazně přikývla.

„Copak se v této rodině nikdy nemluví o minulosti?“

Zakroutila hlavou.

„Chápu…“ Ale nechápala jsem nic. „Ještě jednou vám děkuji za čaj. Probudíte mě ke snídani? Dobrou noc.“

Dveře se potichu zavřely a já byla sama. Nevzpomínala jsem si, že bych se kdy v životě cítila osamělejší a ztracenější. Zvláštní chování mých příbuzných, Gertrudino odmítnutí a stesk po mém otci ve mně vyvolávaly pocit prázdnoty a hluboké trudnomyslnosti.

Pokoj mi najednou připadal malý a cizí. Bez ohledu na osobní věci, které jsem rozmístila po místnosti, jsem ten pokoj neznala a on neznal mě. S domem to bylo podobné; byl veliký, prázdný a cizí, a lidi, jež v něm žili, jsem neznala, a chovali se ke mně jako k neznámému člověku, se kterým nemají nic společného.

Všechno bylo úplně jiné, než jsem čekala. Proč? Zavinila jsem to já? Jsem snad přecitlivělá? V tomto domě jsem strávila prvních pět let života. Můj otec a bratr tady zemřeli. Možná jsem očekávala příliš. Co je překvapivého na tom, že jsem těm lidem byla po tak dlouhé době stejně cizí jako oni mně? Musím být trpělivá. Časem mě jistě přijmou do svého středu.

Čaj dělal divy. Uvedl mě do stavu lehké euforie, takže jsem konečně s pocitem pohody oblékla noční košili a vklouzla do postele. Henry měl pravdu. Zítra bude všechno vypadat jinak.

Když jsem zhasila svíci na nočním stolku, obrátila jsem se na bok a s úlevou zavřela oči. Ale spánek se nechtěl dostavit. Ačkoli jsem byla tolik unavená a vyčerpaná ze všeho, co se za ten den přihodilo, moje duše bděla. Začaly mě trápit otázky; myšlenky, které jsem v přítomnosti rodiny zapudila, se mi ve tmě a tichu ložnice opět vynořovaly v mysli.

Zvláštní chování mých příbuzných vůči mně se jistě dalo zčásti vysvětlit tím, že jsme si byli cizí, ale jejich zjevná snaha nemluvit se mnou o minulosti se nedala tak snadno odůvodnit. Všichni se zjevně bránili, když se rozhovor stočil na minulost, jako by toto téma bylo trapné nebo příliš bolestivé. Ale proč? Co bylo na minulosti tak drásavého, že se o tom ani teď, po dvaceti letech, nemůže mluvit?

Jedna z mála informací, které jsem od své matky na své otázky dostala, byla, že můj otec a bratr v tomto domě zemřeli na choleru. Jistě to bylo tragické, ale nemohla to být přece tak otřesná událost, aby jí rodina trpěla ještě dnes.

A přesto nebylo pochybnosti o tom, že vědomě odmítají jakýkoli rozhovor o minulosti. Všichni, kromě Colina. Nejraději by celý večer oživoval vzpomínky, kdyby nás Theo nepřerušil. Ale přece před Colinem mě Anna varovala…

Ležela jsem ve tmě s otevřenýma očima a přemýšlela o svém bratranci Colinovi. Vzpomínala jsem na náš rozhovor v knihovně, na vřelost, se kterou mi vyprávěl o našem dětství a o našich hrách v lesíku. A najednou jsem jasně slyšela jeho odpověď na poznámku, že moje matka nikdy nechtěla o Pembertonových mluvit. Teď mě hluboce zasáhla: „Jako by chtěla zapomenout, že existujeme.“

Nikdy předtím mě nenapadlo, že moje matka chtěla ve skutečnosti zabránit jakémukoli rozhovoru o minulosti.

A nebylo to v Pemberton Hurstu stejné? Nesetkala jsem se u svých příbuzných se stejným přesvědčením, že minulost je nejlepší pochovat a zapomenout na ni? Ano, to měla moje matka a tito lidé společné –– přání zapomenout.

Ale proč? Co bylo v mé minulosti tak děsivého, že bylo nutné na ni zapomenout? O čem se to nesmělo mluvit?

S touto otázkou jsem konečně usnula. Byl to však neklidný spánek, rušený groteskními obrazy a zvláštními sny. Ve snu mě vyhledali jeden po druhém moji příbuzní: Henry, který mě držel v náručí jako otec; Anna, která mi hlučně lhala, ale současně šeptem říkala pravdu; Theodore, upřímný a otevřený, ale se smíchem plným falše; Colin se svou lhostejností k pocitům druhých; Martha, která povídala o módě příštího roku; teta Sylvie ve svém hrobě; babička Abigail, kterou jsem ještě neviděla, přísná abatyše ve vysoké věži. A konečně Gertruda, která mi málem všechno řekla.

Když jsem se probudila, nepřipadala jsem si moc odpočinutě, ale potěšilo mě, že svítí slunko. Oknem jsem viděla zimní les, holé černé a šedé stromy, z jejichž větví opadávaly jeden po druhém zvadlé listy. Vítr byl stejně bouřlivý jako včera, ale obloha byla tak modrá, že jsem něco podobného v Londýně nikdy neviděla. Zatímco jsem se oblékala, myslela jsem na včerejší večer a musela jsem se smát svému dětinskému chování. Asi jsem byla skutečně hodně unavená, když jsem se dostala do takového stavu. Rozhodla jsem se, že si nenechám zkazit náladu a sešla jsem dolů po schodech do jídelny.

Matka a já jsme jen zřídkakdy snídaly v klidu, protože jsme už brzy ráno musely začít s prací. I když se nám po prvních hořkých letech dařilo lépe, musely jsme přesto tvrdě pracovat, abychom si vydělaly na chleba. Poté, co mě matka naučila základní krejčovské úkony, svěřovala mi každý den nějaké drobné práce, které mi měly umožnit, abych jednoho dne vedla svoji vlastní krejčovskou dílnu. Pracovaly jsme v našem bytě a nakupovaly látky v londýnských velkoobchodech. Mé matce se v průběhu let podařilo získat určitou pověst, a tak nám zakázky nescházely.

Ale ty dny už skončily. Ocitla jsem se sama a bez rodiny; teprve až znovu získám své místo u Pembertonů, až budu vědět, že patřím do rodiny, budu moci odejít a provdat se za Edwarda.

Theodore byl v jídelně sám. Vstal, přisunul mi židli a pak se zase vrátil na své místo.

„Spalas dobře, Leylo?“

„Děkuji. Je tu nádherný klid, i když je to trochu nezvyklé. V Londýně není ticho prakticky celou noc. Slyšíš jezdit koňská spřežení kolem oken, hudbu z hostinců, pokřikování pouličních obchodníků, kravál, co dělají opilci.“

Zasmál se. „Jak může někdo žít ve městě!“

„Ach, tak zlé to zase není.“ Myslela jsem na vznešené panské domy na Grosvenoru a Belgravia Square a ptala se sama sebe, proč moji příbuzní nemají dům ve městě.

„Jen počkej, bude se ti tu líbit. Pemberton Hurst je krásný dokonce i v zimě.“

Služebná nám přinesla čaj a topinky. Theodor, který byl zase bezvadně oblečen, upíjel požitkářsky čaj a přitom mě zase pozoroval tím zvláštním pátravým způsobem.

Ale já byla rozhodnuta, že si nenechám zkazit den fantazírováním. Teta Sylvie byla mrtvá; veškeré naděje jsem vkládala do těch šesti lidí tady v domě a tajně jsem si přísahala, že odtud neodejdu, dokud mě nepřijmou mezi sebe.

„Ale řekni mi, Leylo,“ zeptal se Theodore, když si doléval čaj. „Co tě přivedlo zpět do Pemberton Hurstu?“

Dotčeně jsem se na něj podívala. To byla další pozoruhodná věc, které jsem si všimla: Když se Pembertonové zrovna nezabývali tím, že planými řečmi zakrývali minulost, vyptávali se mě na důvod mého návratu. „Dvacet let byla mou jedinou rodinou moje matka. Když zemřela, připadala jsem si velice osamělá. Ztracená. Chtěla jsem vědět, odkud pocházím, chtěla jsem mít znovu rodinu.“

„Ale jsi zasnoubená. Brzy si založíš vlastní rodinu.“

„Ano, ale to je něco jiného. Rodina, ze které pocházím, jsou Pembertonové. To přece chápeš, ne?“

„Ano, ovšem.“ Zdálo se, že ho má odpověď uspokojila. „Abych nezapomněl, babička tě chce dnes vidět.“

Znělo to jako příkaz.

„V poslední době se necítila dobře. To víš, je jí už osmdesát.“

„Hned půjdu za ní nahoru.“

„Ne, ještě ne. Až odpoledne. Zavedu tě k ní a představím tě. Babička je trošku excentrická.“

„Jako Colin?“

Theodore se nuceně pousmál.

„Kde jsou ostatní?“ zeptala jsem se poněkud rozpačitě.

„Moje matka je u babičky. Otec odjel do East Wimsley. Martha sedí jako vždycky u nějakého vyšívání. A Colin –– to ví jen bůh, kde se toulá.“

„Řekni, Theo, ta velká továrna na okraji East Wimsley patří nám?“

Myslím, že ho slovo „nám“ zarazilo, ale pak se přes ně přenesl.

„Ano,“ odpověděl, „je to naše továrna. Naší rodině patří všechny okrajové části East Wimsley. Máme pátou největší přádelnu bavlny v Anglii.“

„To jsem nevěděla.“

Oči se mu poněkud zúžily. Měla jsem pocit, že mě podezírá, že jsem se vrátila z vypočítavosti, přilákaná bohatstvím rodiny.

„Zdá se, že tě tvoje matka nechala v naprosté nevědomosti.“

Ironický podtón mě rozzlobil.

„To máš pravdu,“ odvětila jsem ostře, rozhodnuta nedat se Theodorem zastrašit. „Nevíš náhodou proč?“

Na chvíli opětoval můj pohled a já měla dojem, že mi málem odpověděl upřímně. Pak ale odvrátil oči a řekl: „Ne, neumím si to vysvětlit.“

„Dobré jitro, krásná sestřenice. Dobré jitro, Theo.“

Ohlédla jsem se. Ve dveřích stál rozkročený Colin, v ruce jezdecký bičík. Vlasy měl rozcuchané větrem a na rtech mu pohrával vyzývavý úšklebek.

„Dobré ráno, Coline,“ odpověděla jsem zdvořile.

Ačkoliv byl v jezdeckém, posadil se bez okolků za stůl.

„Ty jsi skutečně hulvát, Coline.“

„Díky, Theo. Tvoje upřímnost mě povznáší. Jen se bojím, že naši dobrou Leylu, která by tak ráda zapadla do našeho harmonického rodinného kruhu, připravíš o všechny iluze.“ Nalil si čaj a žíznivě jej vypil. „Umíš jezdit na koni, Leylo?“ zeptal se mě.

„Mizerně.“

„Není divu, když žiješ ve městě. Tam se člověk učí jen nesmysly.“

Pozorovala jsem oba muže, kteří seděli za stolem proti mně, a nevěděla jsem, který z nich je mi méně sympatický –– zda Theo se svojí falší, nebo Colin se svou neomalenou otevřeností.

„Pojď se mnou,“ řekl Colin, „ukážu ti tvůj bývalý domov.“

„Vlastně jsem slíbila Theovi – –“

„Tak jsi jdi s Theem.“ Colin náhle vstal a s rukama v bok se na mě vyzývavě s úsměvem podíval: „Vsadím guineu, že budeš do čtrnácti dnů zpátky v Londýně.“

„To je výzva?“

„Proč? Chceš to v tomhle domě za jednu guineu vydržet?“

„Nemám dojem, že by tu bylo něco, co bych musela vydržet.“

Colin pohodil hlavou a zasmál se. „Slyšels, Theo? Jak málo toho o nás ví.“

Thea to moc nepobavilo. „No, alespoň jsi nám důkladně pokazil snídani,“ to bylo všechno, co řekl.

„Máš poslední šanci, Leylo,“ poznamenal Colin, kterého se Theova výtka nedotkla. „Můžeš si nechat ukázat Pemberton Hurst ode mě, nebo můžeš jít s Theem. Rozmysli si dobře, koho si vybereš.“

„Půjde se mnou, Coline, a hotovo. Ty máš ještě určitě práci ve stájích.“ Theo si očistil rty ubrouskem a tím mně letmo připomněl Edwarda.

Colin ignoroval Theovu poznámku. Upřeně mě pozoroval svýma zelenýma očima. „Ach, takže ty se ještě pořád jako hodná holčička držíš rady, jít tomu hulvátskému Colinovi z cesty, co? No, když tě tak důrazně varovali před mou společností – –“

„Theo mě pozval první, Coline, jinak bych šla ráda s tebou. A za včerejšek jsem se ti už omluvila. Co ještě musím udělat, abych ti dokázala, že mě to mrzí?“

Zelené oči mě pobaveně sledovaly: „Pojď se mnou do lesíka.“

„Coline!“ vykřikl Theo a hněvivě vyskočil. „Zbláznil ses?“

„Ale já bych se do lesíka podívala ráda, Theo. Už kvůli starým vzpomínkám.“

„Ne, Leylo. Je to ne nebezpečné. Ty trosky se mohou zřítit. Musím ti zakázat, abys tam chodila.“

Užasle jsem na něj pohlédla a on sklopil oči. Theo byl nejspíš zvyklý přikazovat, ale já jsem neměla v úmyslu nechat se od něj komandovat. Už jsem měla na jazyku ostrou odpověď, ale pak jsem si uvědomila, že jsem tu na návštěvě, že jsem v tomto domě cizí, a že by nebylo prozíravé udělat si z toho muže nepřítele.

Colin vypadal zklamaně. „No, krásná sestřenice, zdá se, že Theovo slovo je pro tebe zákonem. Dělej, jak chceš. Přeji vám oběma příjemnou procházku.“ Pak se obrátil na podpatku a odešel.

Theo se znovu posadil. „Budeš si muset na Colina zvyknout,“ řekl omluvně. „Občas by člověk řekl, že vyrostl na divokém Západě a ne v Pemberton Hurstu.“

Pohlédla jsem ke dveřím: „Jak vlastně zemřel jeho otec?“

„Strýček Richard? Měl nehodu s kočárem. Myslím, že se splašil kůň.“

„Ty to nevíš přesně? Ty jsi tady nebyl?“

„Ne, tenkrát jsme tu s rodiči nebyli. Bylo to asi před dvanácti lety. Colinovi tehdy bylo třiadvacet. Bylo to pro něj hrozné. Celé měsíce prý s ním nebyla řeč. Aspoň mi to tak vyprávěli, když jsme se vrátili.“

„A jeho matka?“

Theo míchal nepřítomně čajem. „Přišla také při té nehodě o život. Seděli v kočáře oba.“

„Ach bože…“ Podívala jsem se na něj. „A kde se to stalo?“

„Hned tady, na cestě.“

„Tady? V Pemberton Hurstu? To nemůže být pravda!“

„Proč ne?“

„Ale jeho otec –– a můj otec… To je neuvěřitelné.“ Poprvé jsem měla pocit, že mám s některým z Pembertonových něco společného.

„Jsme velká rodina, Leylo, a k nehodám dochází pořád,“ řekl, jako by se tím všechno vysvětlovalo.

Upřeně jsem se na něj podívala, ale uhnul pohledem. „A kde jste byli, když se to stalo?“

„Byl jsem tenkrát s rodiči v Manchesteru. Bydleli jsme tam. Otec vedl přádelnu.“

„Takže ty jsi nebydlel pořád v Pemberton Hurstu?“

„Ne.“

Jeho odpovědi byly stále kratší. Nevěděla jsem, proč se tak vyptávám; otázky se mi náhle objevovaly v hlavě a já je kladla. „A kdy jste s rodiči odtud odešli?“

Zaváhal, jako by si musel napřed odpověď rozmysle. „Nech mě přemýšlet,“ řekl pomalu. „Přádelna byla otevřena v roce 1838. Otec musel jet napřed, aby najal personál. Už je to dlouho, ale myslím, že jsme odešli ve stejném roce jako ty a tvoje matka. Vlastně je to zvláštní náhoda.“

„Ve stejném roce?“

„Hm.“ Demonstrativně se otočil a podíval se na hodiny nad krbem. „Mohlo to být tak o měsíc později.“

Němě jsem na Thea zírala.

„Ach,“ řekl s hranou živostí, „tys už dopila? Tak si vem teplou pelerínu. Vítr je studený.“

Vstali jsme současně. Hlavou mi probleskla nová otázka, která vyplynula z našeho rozhovoru. „Theo,“ řekla jsem, „zemřel tenkrát při té epidemii cholery ještě někdo jiný z rodiny?“

„Při jaké epidemii cholery?“

„Při níž zemřel můj otec a bratr.“

Theova tvář zešedla. „Co to má znamenat, Leylo? Tvůj otec a bratr přece nezemřeli na choleru.“

4

Ztuhla jsem, neschopná pronést slovo; přesto jsem si všimla, že se Theo zlobí sám na sebe za to, co mi právě prozradil. Položila jsem svou otázku jakoby mimochodem a Theo na ni stejně mimochodem odpověděl, teď by si asi nejraději ukousl jazyk. Bylo však pozdě.

Teď jsem věděla, že se v Pemberton Hurstu skutečně skrývá nějaké tajemství, které mi mělo zůstat utajené. A současně mi bylo jasné, že mě matka udržovala v nevědomosti nejen svým mlčením, ale i vědomou lží.

Zase jsem se posadila. Theo zůstal na chvíli nerozhodně stát, pak si také sedl.

„Jak vlastně přišli o život, Theo?“ zeptala jsem se.

„Leylo, co ti to bude platné, když se to dozvíš? Jsem přesvědčen, že tvoje matka měla důvod k tomu, aby ti neřekla pravdu. Důvěřuj jejímu úsudku. Už je to dvacet let…“

„Jak přišli o život?“ opakovala jsem potichu, ale tvrdošíjně. Byla jsem klidná a odhodlaná. To Theo začal být nervózní.

Zakroutil hlavou. „Já ti to nechci říci.“

„Pak se zeptám Colina.“

„Dobrý bože, Leylo, to ne – –“ Nahnul se vpřed.

„Mám právo to vědět.“

„Neustále mi budeš mít za zlé, že jsem ti to řekl, Leylo. Celý život mi to neodpustíš.“

„Proč?“

„Protože z toho budeš nešťastná. Už odtud nemůžeš prostě jen tak odejít –– ne, to už asi nejde. Přišla jsi sem, protože jsi chtěla poznat svoji rodinu a minulost. Dobře, řeknu ti to. Pojď se mnou.“

Šli jsme chodbou osvětlenou plynovými lampami do knihovny, kde jsme se večer předtím poprvé setkali. Jasný oheň v krbu a hořící svíce ve stříbrných svícnech vyhřívaly a zútulňovaly místnost. Když jsem vstoupila a posadila se blízko krbu, zavřel Theo dveře a sedl si proti mně. Světlo ohně se mu zrcadlilo v tmavých očích. Dlouho hleděl beze slova do plamenů. A když začal mluvit, stále se na mě ještě nepodíval.

„Pro nás všechny je velice bolestivé mluvit o minulosti, Leylo. Proto jsme se pokoušeli tomuto tématu vyhnout. Ty jsi ztratila otce a bratra; Colin ztratil oba rodiče. Úmrtí v rodině jsou něco zcela přirozeného, bez ohledu na to, jak jsou zraňující. A přece byla tato úmrtí tragická vzhledem ke způsobu, jakým se odehrála, a také proto, že jejich oběti byly ještě mladé. Nehoda, které padli za oběť Colinovi rodiče, je pro nás dodneška nevysvětlitelná. Bylo nádherné počasí, kůň byl odpočinutý a čerstvý, kočár byl nový. Nikdo neví, jak k tomu neštěstí došlo. Jak strýček Richard, tak tetička Jane byli na místě mrtví. Jak jsem už řekl, já sám jsem tu tehdy nebyl, ale vím, že se Colin od té doby úplně změnil. Nikdy se z té rány nezotavil.“

Když se už Theo odhodlal vyprávět, nepřipadalo mu to tak obtížné. Usadil se pohodlněji na židli a působil takřka uvolněně.

„Žádná epidemie cholery nikdy neexistovala, Leylo,“ pokračoval po krátké přestávce. „Tvůj otec byl dlouho nemocný. Trpěl nějakou neznámou horečkou, kterou lékaři nedokázali vyléčit. Přicházela nárazovitě, a pak zase ustala, jenže intervaly mezi záchvaty byly stále kratší a záchvaty stále prudší. Zkoušeli jsme všechno. Pobyty u moře, opium a jiné silné prostředky, nic nepomáhalo. Pro strýčka Roberta nebylo záchrany. A jednoho dne – –“ Zarazil se a odkašlal si. Beze slova jsem čekala, než mohl pokračovat. „Jednoho dne řekl, že se cítí velice dobře a že půjde s Thomasem na procházku. Oba byli dlouho pryč. Když zašlo slunko, začali jsme si o ně dělat starosti. S otcem jsme se je vypravili hledat. Byli jsme neklidní především kvůli zdravotnímu stavu strýčka Roberta. My –– našli jsme je –– v lesíku.“

V krbu se s prasknutím rozskočilo polínko dřeva. Nic z toho, co Theo vyprávěl, ve mně nerozzvučelo strunu vzpomínek. Nevěděla jsem nic o svém otci a jeho nemoci, nic o Thomasovi, nic o událostech v lesíku.

Když Theo začal znovu mluvit, přicházel jeho hlas jakoby z velké dálky. „Strýček Robert si nějak obstaral nůž. Pravděpodobně dostal jeden ze svých záchvatů, když byli s Thomasem na procházce. Oba byli mrtvi. Zabil tvého bratra a pak sebe.“

Rozhostilo se ticho. Hleděla jsem do plamenů a cítila, jak mi žhne obličej. Hledala jsem v ohni dva lidi, muže, ve kterém bych rozpoznala svého otce, a chlapce, v němž bych poznala svého bratra. Ale neukázali se. Nepřišli ke mně.

„Odešla jsi odtud s matkou za tak tragických okolností, Leylo, že jsme včera, když jsi najednou stála znovu před námi, nevěděli, co máme říci. Nevěděli jsme, jak se máme chovat, neboť jsme ani netušili, do jaké míry si na minulé události vzpomínáš a co ti matka vyprávěla. Teď vidím, že jsme měli pravdu, když jsme chtěli mlčet.“

Zvedla jsem hlavu a podívala se na Thea. „Ano, ovšem,“ řekla jsem. „Chápu.“

„Věděli jsme, že by Colin o tom s tebou mluvil, bez ohledu na to, jestli o tom něco víš, nebo ne. Jsem rád, že jsem ti to teď mohl říci já. Dříve nebo později by ti to na každý pád vyprávěl on.“

„Ano, Theo, děkuji ti.“ Takže to byl důvod, proč se všichni chovali tak zvláštně. To bylo řešení. Můj otec spáchal vraždu a pak si sám vzal život. Není divu, že se ti lidé cítili v mé přítomnosti tak nesví. „Upřímně řečeno, Theo, raději bych se teď vycházky vzdala, jestli ti to nevadí. Necháme to na jindy.“

„Samozřejmě, to je jasné.“

„Víš, je to –– je to, jako bych ztratila svého otce a bratra ještě jednou. Dvacet let jsem věřila, že zemřeli na choleru. A teď se dovídám, že –– že zahynuli úplně jinak. Připadá mi, jako by zemřeli dvakrát. Nedokážu ti to popsat. Během dvou měsíců jsem ztratila čtyři blízké. Svoji matku a otce – –“ Šla jsem jako v transu ke dveřím –– „Thomase a tetu Sylvii. Tolik bych si přála ji znát. Neumíš si představit, jak je těžké cítit smutek kvůli lidem, na které si nedokážeš vzpomenout. Prosím tě, omluv mě.“

Otevřel mi dveře a doprovodil mě chodbou. Před schodištěm jsem se k němu otočila ještě jednou a řekla: „Ráda bych byla sama, Theo, jestli ti to nevadí.“

„Skutečně nepotřebuješ pomoc?“

Pousmála jsem se. „Ale ne. Jsem zvyklá se se vším vypořádat sama. Prosím tě, omluv mě i u ostatních, ano?“

Schody pode mnou ubíhaly, jako bych nahoru letěla bez doteku chodidel. Hlavu jsem měla prázdnou a připadala jsem si jak v mátohách. Ta zpráva mě zasáhla daleko hlouběji, byla daleko bolestivější než zvěst o smrti tety Sylvie, neboť změnila všechno: Pemberton Hurst a moje rodina, moje matka, minulých dvacet let a dokonce i já, všechno teď bylo jiné.

Nevím, jak dlouho jsem ten den ležela v posteli, ale když jsem konečně zvedla hlavu a podívala se k oknu, viděla jsem, že šikmo dopadající paprsky slunce už mají rudý odstín večera. Oddávala jsem se svému žalu dlouhé hodiny.

Znovu jsem začala truchlit pro svého otce, který byl vrahem. Oplakala jsem bezmezný strach a trýzeň jeho duše, kterou musel vytrpět, když spáchal takový čin. Vyplakala jsem si oči kvůli tomu ubohému trýzněnému šílenci a malému chlapci, mému bratru Thomasovi, kterého vzal na věčnost s sebou.

Otče, křičelo moje srdce, proto jsi namířil nůž proti sobě samému? Měl jsi jedinou světlou chvilku, ve které jsi –– příliš pozdě –– poznal, cos spáchal, a nedokázals to snést?

Plakala jsem i pro svou matku, která dvacet let žila nuzně v zármutku a osamění v Londýně, aby dítě, které jí zůstalo, uchránila před minulostí i současností.

Našla jsem tedy to, co jsem v Pemberton Hurstu hledala: svoji rodinu a minulost. A teď bych si přála, abych sem nejezdila. Co všechno musela moje matka za ta léta vytrpět! A vždy, když mi pohlédla do obličeje, viděla tváře svého manžela a syna. Ach, kdyby se jen se mnou podělila o to hrozné břímě! Kdyby mi to řekla, abych jí mohla pomoci nést její hoře. Ale ona mě chtěla ušetřit. Ta statečná žena nesla celou tíhu sama, aby mi nezpůsobila bolest a žal. A všechno zbytečně. Nakonec jsem se přece jen dověděla to, co přede mnou dvacet let tajila.

Venku se už setmělo a foukal zuřivý vítr. Měla jsem hlad. Strávila jsem v této místnosti deset hodin a tesknila nad minulostí. Bylo na čase vrátit se do současnosti. Už kvůli mé matce, která nechtěla, abych strávila celý život truchlením. Nemělo smysl zabývat se věcmi, které se nedaly změnit.

Osušila jsem poslední slzy, oblékla si jiné šaty, upravila vlasy a právě jsem se chystala ochladit si vlhkým ručníkem oteklé oči, když někdo nesměle zaklepal na dveře. Zarazila jsem se a poslouchala. Klepání se ozvalo znovu. Když jsem šla ke dveřím a otevřela, uviděla jsem před sebou Marthu.

„Smím dál?“ zeptala se.

„Jistě. Prosím. Právě jsem chtěla sejít dolů.“

„Měli jsme o tebe starost, Leylo. Theo nám vyprávěl, co se dnes ráno stalo. Tolik mě to mrzí. Všechny nás to mrzí.“

Vstoupila do pokoje a zavřela za sebou dveře.

„Jestli jsme se ti zdáli být včera chladní a rezervovaní, tak teď už víš, proč jsme se tak chovali. Nikdo nechtěl říci náhodou něco nesprávného. Nikdo nevěděl, co ti matka vyprávěla o tvém otci a bratrovi. A ukázalo se, že jsme jednali správně.“

„To říkal Theo také.“

Posadila jsem se k toaletnímu stolku a opět jsem si přitiskla pod oči vlhký ručník. V zrcadle jsem viděla Marthu, jak pomalu přechází po místnosti. Nejprve pozorovala obrázek mé matky, pak si přečetla nálepku na lahvičce s parfémem, postála u nočního stolku a vzala si do ruky jednu z knih, které tam ležely. Měla jsem dojem, že namáhavě uvažuje o tom, co by měla říci.

„Strýček Henry mi vyprávěl, že jsi zasnoubená.“

„Ano.“ Usmála jsem se do zrcadla.

„A budeš se vdávat brzy?“

„Hned na jaře. Ale napřed vám určitě Edwarda představím. Bude se vám líbit. Je to velice pohledný a elegantní muž.“

„Je to architekt, že?“

„Ano, jeden z nejlepších v Londýně.“

„Závidím ti, Leylo.“

Opět jsem se podívala do zrcadla a viděla jsem, že mě Martha pozoruje. Měla znovu v očích ten smutek, ten hluboký soucit, který, jak se zdálo, jsem vyvolala já. Ale teď už přece nebyl důvod; už jsem přece znala pravdu o smrti svého otce, a když se jednou s pravdou smíříte, je snadné ji nést.

„Stalo se něco, Martho?“

„Ne, ne,“ odpověděla prudce. „Vůbec nic. Vlastně jsem ti chtěla říci, že jsme už večeřeli. Ale Gertruda ti něco schovala. Myslela si, že budeš mít hlad.“

„Měla pravdu. Je to od ní pěkné.“

Odložila jsem mokrý ručník a vstala. Poslední pohled do zrcadla mi ukázal, že už zase vypadám přijatelně. Bez ohledu na změnu, kterou jsem prošla, jsem byla stále táž. Leyla Pembertonová, jež sem přijela včera večer. Ale teď se všechno změnilo. Moje rodina už nemusí opatrně vážit každé slovo, které ke mně pronese, nemusí už dávat pozor na to, aby se vyhnula určitým tématům. Už k sobě můžeme být zcela upřímní.

Když jsme vyšly z mého pokoje, málem jsme narazily na Henryho.

„Promiň,“ řekl. „Chtěl jsem se zeptat, jak se ti vede. Nechtěl jsem tě polekat.“

„Taky jsi mě nepolekal,“ tvrdila jsem, ačkoliv jsem se skutečně vyděsila, když náhle vystoupil ze stínu.

„Jsi už v pořádku, Leylo?“ zeptal se starostlivě. „Theo nám řekl – –“

„Ach ano, všechno je v pořádku.“ Zavřela jsem za sebou dveře a otočila se k němu s uklidňujícím úsměvem. Ale když jsem se mu podívala do obličeje, přepadl mě stejný zvláštní pocit jako večer předtím.

„Není ti dobře?“

„Ale ano, já…“ Přitiskla jsem si ruku na čelo, jako bych mohla ten hloupý pocit zapudit. Ale když jsem se na něj znovu podívala, přepadl mě znovu, a silněji nežli předtím –– pocit beznaděje. Co to Henry v sobě má, že ve mně vyvolává tak zvláštní dojem? Probouzí se snad ve mně zasuté vzpomínky? Možná to je i tím, že v něm vidím svého nešťastného otce. Ale ne –– měla jsem ten strašný pocit už včera večer, a to jsem ještě pravdu o smrti svého otce neznala!

„Možná bys měla raději zůstat tady nahoře.“

„Ne, strýčku Henry, opravdu – –“

„Od rána nic nejedla, strýčku Henry,“ vmísila se do hovoru Martha. „V tom to bude. Pojď, půjdeme dolů s ní. Gertruda jí ohřívá pečeni a brambory.“

Martha mluvila jemně a výřečně. Čím déle jsem byla s Colinovou sestrou pohromadě, tím mi byla milejší. Byla přívětivá a trpělivá. A především byla plná porozumění. I ona přišla tragicky o rodiče.

„Pojď, Leylo. Dole je teplo a útulně. Teď musíš něco sníst, pak se budeš zase cítit lépe.“

Henry mi nabídl rámě a společně jsme sešli po schodech dolů.

Když jsme vstoupili do salonu, byla tam jen Anna s Colinem.

„Pojď, dítě, posaď se.“ Anna vyskočila a starostlivě mi přisunula židli. „Můžeš se najíst tady. Řeknu to Gertrudě.“

Moji námitku, že by bylo vhodnější, abych se najedla v kuchyni, nebrala v úvahu.

„Nesmysl! Zůstaneš tady, dítě,“ poručila s mateřskou přísností. „Posaď se a podlož si nohy. Tak! Sedí se ti pohodlně?“

„Ano. Děkuji, tetičko Anno.“ Opřela jsem se pohodlně o židli. Byla jsem si jistá, že teď už bude všechno v pořádku.

„Takže, jak jsem zaslechl,“ řekl Colin suše, „bratranec Theo vypustil džina z lahve. A mě ses měla stranit, milá sestřenice, protože se všichni báli, že bych to udělal já.“ Pobaveně se zasmál. „Není to vrchol ironie?“

„Ach, Coline, buď přece zticha.“

Podíval se na Marthu a přikývl jako poslušný chlapec. Pak jsem ale zachytila hněvivý pohled, který na něj vrhla Anna, a najednou jsem si vzpomněla na jejich včerejší chování: zase jsem měla dojem, jako by se pokoušeli něco skrývat. Jako by mi Theo neřekl celou pravdu; jako by pořád existovalo něco, co je nutno zaretušovat.

„Jsem ráda, že mi Theo všechno řekl,“ poznamenala jsem. „Přála bych si, abych se to dověděla dříve. Pak by se s tím moje matka nemusela vyrovnávat sama.“

Stejně impulzivně jako vždy se mě Colin zeptal: „A jak jsi přišla na to, že ti Theo řekl všechno?“

Polekaně jsem se na něj podívala: „Co tím myslíš?“

„Coline!“ vykřikla Anna ostře.

Zase pokrčil tím svým lehkomyslným způsobem rameny a řekl: „Slyšel jsem, že babička byla dost rozhořčená, že jsi za ní nepřišla, jak bylo dohodnuto.“

Na to jsem úplně zapomněla! „Ale někdo z vás jí přece určitě řekl…“

Anna se začala zabývat svou dlouhou šifonovou sukní. Začalo mě rozčilovat, jak se pořád pokouší kličkovat a není schopná říci, co se jí honí v hlavě.

„Babička je toho názoru, že se jednou dané slovo musí za všech okolností dodržet, bez ohledu na to, co se stane. Víš přece, jaká je.“

„Ne, nevím. Vyprávěj mi o ní, prosím tě.“

Anně málem vyskočily oči z hlavy. „Ty si nevzpomínáš ani na babičku Abigail?“ vykřikla takovým tónem, jako bych právě prohlásila, že jsem zapomněla na Ježíše Krista. „Ale já jsem myslela, že si na nás všechny vzpomínáš!“

„Sestřenice Leyla si vzpomíná na podstatně méně věcí, než je ochotna přiznat.“

Hněvivě jsem pohlédla na Colina. Jak se zdá, hra na schovávanou pokračuje dál, jako by Theovo odhalení nic nezměnilo.

Tentokrát mi přišla na pomoc Martha. Přistoupila ke svému bratrovi a zahrozila na něj prstem jako na malého chlapce: „Ty jsi ale nestydatý hulvát, Coline. Vidíš přece, že je z tebe Leyla nešťastná. Dám ti teď návrh, bratříčku: Buď budeš ihned zdvořilý, nebo odejdi z místnosti.“

S odzbrojujícím úsměvem opět pokrčil rameny. „Co ti na to mám říct? Odpusť mi, Leylo. Dovolila bys mi na znamení, žes mi prominula, abych ti ukázal náš pozemek?“

Už jsem měla na jazyku ostré „ne“, když jsem zachytila pohled, který si vyměnila Anna s Marthou. Zdálo se mi, že vidím v jejich očích hrůzu, a právě ta mě přiměla, abych Colinovo pozvání přijala. Colin je sice drzý a nestydatý, ale zdálo se, že on jediný je v celé rodině upřímný. A jestli zbývá ještě něco, co bych se o svém otci a bratrovi měla dovědět, nechtěla jsem ztrácet čas.

V této chvíli vstoupil do místnosti Theodore, jako vždy velice elegantní a pěstěný. Pozdravil nejprve svoji matku, pak Marthu a nakonec i mě, a omluvil se za svoji nepřítomnost.

„Byl jsem u babičky, víte přece, jak je těžké ji uchlácholit. Myslím, že počasí jí přidalo. Vítr a ta náhlá zima. Přeje si, abys k ní přišla zítra na čaj, Leylo. Vysvětlil jsem jí, proč jsi k ní nepřišla dnes.“

„Děkuji.“

„Je tu trošku chladno, nezdá se vám?“

„Mně je docela příjemně,“ odvětila jsem, neboť jsem seděla nejblíže ohni.

Theodore mě uchopil za ruku, aby zjistil, jestli je teplá, a když jsem se po něm se smíchem otočila, padl můj pohled na velký rubínový prsten na prostředníku jeho pravé ruky. Impulzivně jsem ruku zadržela. „Ten prsten,“ řekla jsem zmateně.

„Co je s ním?“

„Já –– já…“ Vzpomínka se nechtěla objevit. Pustila jsem Theovu ruku. „Ach, asi nic. Měla jsem dojem, že ho znám z dřívějška. Najednou se mi zdál povědomý, ale už je to pryč.“

„Takových prstenů existuje spousta.“ Zvedl ruku těsně k obličeji a přimhouřil oči: „Myslím, že kámen je trochu popraskaný. Určitě jsi viděla podobný v Londýně.“

„Ano, asi.“

„Ten prsten patříval dědečkovi,“ nadhodil Colin. „Když zemřel, zdědil ho Theo.“

„Tak si asi přece jen vzpomínám na něj. Určitě jsem ho viděla na dědečkově ruce, když jsem byla malá. Je to jen zlomek vzpomínky, ale pro mě znamená hodně. Na lidi a tváře si nedokážu vůbec vzpomenout; ale takové maličkosti ve mně občas něco probudí.“

„A jinak si nevzpomínáš na nic?“ zeptal se Henry.

„Ne,“ přiznala jsem.

„Vůbec na nic?“ Anna na mě nevěřícně zírala. „Ty si nevzpomínáš vůbec na nic?“

„Ne. Je to, jako bych začala žít teprve po šestých narozeninách.“

„Ale bývalas tu tak šťastná,“ řekla Anna stísněným hlasem.

„Zažila tu ale taky hodně zlého,“ nadhodil Colin. „Je to zvláštní, že si Leyla na nic nevzpomíná. Co to podle vašeho názoru mohlo způsobit?“

„Spousta lidí si nevzpomíná na své rané dětství,“ tvrdil Henry, který stál u krbu rozkročený s rukama za zády.

Neviděla jsem důvod, proč jim to nadále tajit. „To byl jeden z důvodů, proč jsem sem přišla –– abych znovu získala vzpomínky na svá dětská léta. Myslela jsem, že mi při tom shledání s vámi a domem pomůže.“

„A pomohlo?“ zeptala se Anna bezmála bázlivě.

„Moc ne. Dům mi připadá úplně cizí. Stejně jako vy.“

„Ale na mě sis vzpomněla.“

„Ano, Martho, když jsi vešla do knihovny, najednou jsem viděla, jak jsi vypadala před dvaceti lety.“

„To mi bylo dvanáct a na svůj věk jsem byla veliká.“

„Ano, ale už tenkrát jsi byla stejně hezká jako dnes.“

„A jinak si na nikoho z nás nevzpomínáš?“ zeptala se Anna.

Úmyslně jsem nepohlédla na Henryho. „Ne, na nikoho. Čas od času něco probleskne. Ale je to, jako by se odhrnul a hned zase zatáhl závěs. Nikdy se ta vzpomínka nedá zachytit.“

„Vsadím se, že až uvidíš zítra babičku, vzpomeneš si na ni. Vždycky ses jí hrozně bála.“

„A kdo by se nebál?“ zeptal se Colin.

Anna se ke mně trochu naklonila. „Ptala ses někdy matky na minulost?“

„To víš, že ano. Dokonce často, alespoň z počátku. Ale buď mi neodpověděla vůbec, nebo jen vyhýbavě. Za nějakou dobu jsem pochopila, že se nemám ptát, a tak jsem se neptala. Jsem ráda, že jsem nenaléhala; jen bych ji donutila, aby mi lhala ještě víc. Chtěla mě chránit.“

„A co myslíš, před čím tě chtěla chránit?“ zeptal se Colin vyzývavě. Začal mě rozčilovat.

Naštěstí v té chvíli vešla do pokoje Gertruda s podnosem. Anna jí pomohla prostřít stolek, který posunuly k mé židli. Muži odešli v mlčenlivé shodě ze salonu; Martha vytáhla ze své pompadúrky vyšívání a brzy se pohroužila do práce, zatímco Anna seděla vedle mě a přemýšlela.

Byl to klidný večer plný míru. Hryzavé pochybnosti, které se mi neustále vynořovaly v mysli, jsem potlačila. Přála jsem si jediné, patřit zase k téhle rodině, ke které jsem dříve patřívala.

Po večeři se vrátili muži zpět do salonu a Martha nám hrála na klavír. Než jsme se rozešli do svých pokojů, připomněl mi Colin můj slib, že ho příští den doprovodím při obchůzce pozemku. Už jsem litovala, že jsem mu to slíbila, ale s Henrym nebo Theem, jehož vždy bezvadné dobré vychování na mě působilo velmi chladně, mě obchůzka také nelákala.

Vzala jsem si průvodce Cremorn Parkem s sebou do postele a oddala se myšlenkám na Edwarda. Vzpomínala jsem na naše první setkání i na řadu krásných hodin, které jsme od té doby spolu strávili. Edward byl nádherný muž, mohla jsem být šťastná, že si mě vybral.

Ale v noci se mi zdálo o Colinovi.

Když jsem se ráno probudila, fučel kolem domu takový vítr, že stromy pod jeho nárazy sténaly a vzdychaly. U snídaně se shromáždila celá rodina a vládla tam atmosféra všeobecné spokojenosti, která mi dělala dobře a vytrhla mě ze smutných úvah nad osudem mého otce a bratra.

Martha a Anna chtěly jet s Henrym, který se chystal do továrny do East Wimsley. Obvykle tam jezdily dvakrát měsíčně, aby splnily očekávání pastora a darovaly mu šaty pro jeho chudé. Podle toho, co jsem zaslechla, byla v East Wimsley velká dělnická kolonie a v ní spousta nouze.

„Kdyby nebylo Pembertonů,“ poznamenal Henry při topince a marmeládě, „tak by ti lidé neměli ani práci. Stejně jako řada jiných by se připojili ke všeobecnému exodu do velkoměst a přelidněných chudinských čtvrtí. Musíme se postarat o to, aby rolníci mohli zůstat na venkově, tam, kam patří.“

„Všechno zavinila železnice, otče,“ podotkl Theo, který vždy úzkostlivě dbal na to, aby říkal to správné. „Předtím nemohli rolníci nikam, teď mohou kdykoli za jedinou penny odjet na míle daleko s celou rodinou a vším majetkem, kam se jim zachce. Proto je to teď v Londýně tak zlé.“

„Tak zlé to zase v Londýně není,“ namítla jsem. „Je tam sice hrozný hluk, do města se tlačí stále více lidí. Ale máme nejlepší nemocnice světa.“

„No a co má být! Nepotřebovali bychom je, kdyby byla města čistší.“ Tím byla má námitka pro Henryho vyřízená. Bylo jasné, že pro něj názor ženy nic neznamená.

„Leylo, dítě moje,“ vmísila se do rozhovoru Anna, „přivezla sis s sebou i vhodné oblečení do tohoto strašného počasí? Myslím, že máš zhruba Martinu velikost, a…“

„Děkuji, tetičko Anno. Mám oblečení dost. Naučila jsem se u oblečení dbát více na účelnost než na eleganci.“

„Lze docílit obojího…“ Pozorovala moje oblečení a já jsem na ní viděla, že se jí zdá být opravdu chudobné.

„Já si poradím, děkuji.“

Poprvé se do rozhovoru zapojil Colin. „Myslím, že je teta Anna toho názoru, že když zase patříš do rodiny, měla by ses oblékat jako Pembertonová.“

„Tak co, ušijeme pro tebe pár nových šatů, Leylo,“ zvolala Martha. „Bude to pro mě zábava.“

Colin mě napjatě pozoroval. Dokázala jsem si představit, co si myslí: Sestřenice se vrátila do sídla své rodiny, aby se mohla podílet na jejím blahobytu a vést luxusní život.

„To je od tebe skutečně milé, Martho, ale až se provdám, stejně si nechám ušít nový šatník.“

„Ach, ovšem!“ Martha ožila ještě více. „A svatba se bude konat tady, v Pemberton Hurstu.“

„Cože?!“ vykřikl Henry ostře.

„To ne,“ protestovala jsem. „To nemám v úmyslu. Chtěla jsem jen malou oslavu v kostele s několika přáteli – –“

„Ale Leylo! Slavit budeme tady. Nemyslíš, teto Anno? Už celou věčnost tu nebyla svatba. A bylo by to tak krásné. Nemyslíš, strýčku Henry?“

„Předpokládám, že Leyla a její snoubenec už mají vlastní plány,“ řekl Henry pevně. Nepodíval se na mě, když mluvil, a já měla dojem, že by se tématu mé budoucí svatby raději vyhnul.

To mi mohlo být jedině vhod. Měla jsem v úmyslu Pemberton Hurst před svatbou opustit.

„Jdeme?“ Colin vstal, aniž by bral ohled na etiketu a dobré způsoby.

„Tedy, Coline!“ pokárala jej Anna.

„Leylin šálek je dobrých deset minut prázdný a nedolila si. To může znamenat jen jediné, že se snídaní skončila. Čeká nás dnes spousta práce.“

„Máš pravdu, Coline,“ řekla jsem. „Jen si zaběhnu nahoru pro pelerínu.“

„Dobře. Počkám tu na tebe.“

Když jsem vycházela z jídelny, Henry a Theo povstali. Rychle jsem pospíchala po schodech, vzala pelerínu, klobouk a rukavice a zase hned seběhla dolů. Byla jsem na tu prohlídku moc zvědavá. Ale když jsem se přiblížila k salonu, zaslechla jsem rozrušené hlasy a zůstala stát.

„Ukážu jí, co budu chtít,“ řekl Colin podrážděně. „A co ona bude chtít vidět.“

„To neuděláš.“ Byl to Henryho hlas. Zdálo se, že zuří. „Buď ji tam nepovedeš, nebo ti tu procházku zakážu.“

„Leyla má vlastní hlavu, strýčku,“ odvětil Colin klidně. „Dříve nebo později tam půjde sama. Bude lepší, když ji jeden z nás doprovodí.“

„Ale ne dnes, Coline. Zakazuji ti to.“

Nechtěla jsem dál potají naslouchat. Vykasala jsem si sukni a zavolala přede dveřmi: „Už jsem hotová!“ a pospíchala jsem bez dechu do salonu.

Henry a Colin stáli proti sobě u stolu jako dva načepýření kohouti.

„Coline?“ zavolala jsem, a když se otočil, viděla jsem, že mu z očí srší hněv. Co to může být za místo, na které mě Henry nechtěl nechat jít? „Jsem hotová.“

„Dobře.“

Odsunul židli a přešel ke mně. Poté, co mi odebral pelerínu, vrhl poslední hněvivý pohled na ostatní a pak vyšel dlouhými kroky z místnosti. Běžela jsem za ním a dohonila ho v předsíni.

„Něco není v pořádku, Coline?“

Neodpověděl mi, mlčky zvedl pelerínu a přehodil mi ji přes ramena. Zatímco jsem si nasazovala klobouk a oblékala rukavice, stál vedle mě se svraštělým čelem, zjevně hluboce ponořen do svých myšlenek, a čekal. Když viděl, že jsem hotová, otevřel stále ještě beze slova domovní dveře, pokynul mi, abych vyšla první, a pak se za námi dveře hlučně zabouchly.

Do obličeje nám fučel ledový vítr, cuchal Colinovy vlasy a rval mi pelerínu z ramen tak, že jsem měla co dělat, abych ji zkrotila. Dlouho jsme stáli na schodech, Colin se zachmuřenou tváří a já trpělivě čekající, až si na mě vzpomene.

„Kam půjdeme napřed?“ zeptal se najednou. „Máš nějaké zvláštní přání?“

„Kdepak, vůbec ne.“

„Tak začneme se stájemi.“

Šel tak rychle, že jsem měla co dělat, abych mu stačila. Měla jsem obavu, že tahle prohlídka Pemberton Hurstu nebude vůbec tak příjemná a zábavná, jak jsem se domnívala. Když jsme spěchali přes prostranství před domem a bojovali s větrem, byla Colinova tvář stále rozzlobená a uzavřená. Zjevně mu nešla z hlavy hádka s Henrym. Protože byl Henry hlavou rodiny, musel se samozřejmě řídit jeho pokyny, ale já jsem měla stále silnější dojem, že Colin se není ochoten nechat omezovat příkazy svého strýce.

Stáje se nacházely vlevo od domu, poněkud zasunuté dozadu. Vedle remízy, ke které vedla vlastní příjezdová cesta, byla maštal, v níž byli ustájeni koně a kde bydleli stájníci. Když jsme za sebou zavřeli vrata, musela jsem nejprve zadržet dech a znovu si nasadit klobouk, zatímco se Colin neúspěšně snažil urovnat své rozcuchané vlasy.

Ve stáji bylo ticho, šero a teplo. Několik vyděšených myší prchalo kolem našich nohou do děr. Čas od času zaržáli koně.

„Tak jsme tady,“ řekl Colin. „Není to nějak působivé, zato ale velice účelné.“

Postoupila jsem o krok dopředu. Colin však zůstal stát u dveří.

„Coline,“ řekla jsem z náhlého popudu a sledovala přitom pozorně jeho tvář. „Prosím, pojď se mnou do lesíka.“

„Do lesíka?“ Povytáhl obočí. „A proč?“

„Vyprávěl jsi mi, že jsme si tam jako děti hrávali. Ráda bych ho viděla. Možná se mi pak vzpomínky vrátí.“

Zdálo se mi, že se Colin málem rozesmál. „Nevíš, co po mně chceš.“

„Proč?“

„Strýček Henry si nepřeje, abychom tam chodili.“

Teď jsem to věděla. „Proč ne?“ zeptala jsem se a dál jsem upřeně Colina pozorovala. „Ten vítr nějak zvládneme.“

„To není kvůli větru, Leylo. Myslím, že víš, proč nechce, abys tam chodila.“

„Myslíš, že kvůli mému otci a bratrovi? Vím, že si o mě dělá starosti, ale nějak se s tím vyrovnám.“

Pomalu zakroutil hlavou. „Ty skutečně nevíš, proč bys tam raději neměla chodit?“

„Nevím. Tak mi to přece řekni!“

„To nemůžu.“

„Mám právo vědět všechno.“

Colin mě najednou vzal kolem ramen a podíval se na mě tak, že mi i v teple stáje přeběhl mráz po zádech.

„Proč ses jen vracela, Leylo? Myslíš si, že víš všechno, ale přitom nevíš vůbec nic. Raději znovu odjeď! Odjeď ještě dnes – –“

„Ne!“

„– – vrať se ke svému architektovi. Zapomeň na Pembertony. S námi budeš jen nešťastná.“

„Coline, řekni mi, prosím tě, co mi všichni zamlčují. Cítím to z jejich chování. Vím, že jak ty, tak i Theo, strýček Henry a teta Anna máte přede mnou tajemství. Chtěla bych znát pravdu. Mám na to právo.“

„Nemáš právo na nic.“

„Mám stejná práva jako vy všichni, protože jsem také Pembertonová. Narodila jsem se v tomto domě. Tvůj a můj otec byli bratři. Mám právo dovědět se všechno, co se téhle rodiny týká, ať je to jakkoli ostudné nebo zahanbující. Mám právo to vědět. Proto jsem se vrátila. Ne kvůli penězům nebo krásnému oblečení!“

Změřil si mě tím pátravým pohledem, na který jsem si už pomalu začínala zvykat.

„Tak dobře,“ zamumlal. „Řeknu ti to. Ale slib mi jedno –– že když ti to všechno vylíčím, nepřestaneš si mě vážit a nebudeš mě nenávidět za to, že jsem to byl právě já, kdo ti to řekl!“

„Coline – –“

Zdálo se, že šero kolem nás houstne a vítr venku vyl tisíci hlasy. Colin začal bezbarvým hlasem vyprávět.

„Když tvoje máma opustila před dvaceti lety tento dům, neudělala to jen proto, že by nedokázala unést bolest; odešla odtud také proto, aby tě odvezla z místa, kde bylo spácháno zlo, Leylo. Chápu, že si děláš těžkou hlavu s tím, proč si nedokážeš vzpomenout na dobu před svými šestými narozeninami; a já ten důvod znám, stejně jako ho znají ostatní. Všichni si vzpomínáme na to, co ty jsi zapomněla. Ano, má to něco společného s lesíkem a tvým otcem a bratrem, kteří tam zemřeli. Ale souvisí to i s něčím jiným.“

Colin se zhluboka nadechl. Položil mi ruce na ramena.

„Ten den jsme byli všichni v Pemberton Hurstu: Sir John a babička Abigail, prateta Sylvie, můj otec a moje matka, strýček Henry a teta Anna, Theo a Martha. A samozřejmě ty a tvoje matka. Všichni jsme byli doma. Je – –“

Ustal a s pochybnostmi na mě pohlédl.

„Leylo, je pro mě strašně těžké pokračovat, protože vím, že tě to bude bolet. Kdyby ses sem nevrátila, žila bys v blažené nevědomosti, mohla ses provdat za Edwarda Championa, aniž bys kdy třeba koutkem oka zahlédla Pemberton Hurst. Ale ty ses vrátila a já ti teď musím říci pravdu, a tvůj život už nikdy nebude stejný jako dříve.“

Zase se zarazil, aby nabral dech, a jeho prsty se zaryly hlouběji do mých ramenou.

„Jedná se o tvého otce a bratra a způsob, jakým zemřeli. To, co ti Theo vyprávěl, je pravda, ale vynechal jednu maličkost. Neřekl ti, že ten den byl v lesíku ještě někdo.“

Ztuhla jsem.

„Ano, byl tam ještě někdo, ukryl se mezi stromy a pozoroval ten strašný zločin. Ty, Leylo, ty jsi sledovala, jak tvůj otec zabil nejprve Thomase a pak sebe sama.“

5

Odvrátila jsem se od Colina a zakryla si obličej rukama.

„My tři jsme tě tam objevili,“ pokračoval. „Stála jsi se šíleným výrazem ve tváři před oběma mrtvými. Neplakala jsi, nevydala jsi ze sebe ani hlásek. Jen tak jsi tam stála a zírala nevidoucíma očima na mrtvé. Strýček Henry tě vzal do náruče a odnesl tě do domu. Já zatím jel do East Winsley pro lékaře. Theo hledal tvou matku a našel ji v zahradě. Odvedl ji do domu, abychom jí mohli říci, co se stalo.“

Colin mi znovu položil ruce na ramena, ale tentokrát zvolna a opatrně. „Ten den, ani ten následující jsi nepromluvila ani jediné slovo, Leylo; jedinou slzičku jsi neuronila. A nic jsi nesnědla. Celou dobu jsi seděla způsobně ve svém pokoji. Ale tvoje matka plakala; naříkala tak hlasitě, že to bylo slyšet po celém domě. Bylo to strašné. Nikdy jsem nezažil tak hrozný den.“

„A co bylo dál?“ zeptala jsem se potichu.

„Pak jste zmizely. Třetí den jsme časně ráno zaslechli od brány zvuk kočáru a později jsme objevili, že je zápřah pryč. Tvoje matka nás opustila, aniž by někomu něco řekla, a tebe vzala s sebou.“

„Copak za námi nikdo nejel?“

Mlčel.

Prudce jsme se otočila. „Žena, která byla bez sebe bolestí a hořem, a pětileté dítě –– a nikdo se nezajímal o to, co s nimi je?“

„Leylo, prosím tě, poslouchej mě – –“

„A my musely v Londýně třít bídu s nouzí, z mé matky zbyl jen stín, já ztratila paměť, a vy jste žili dál v nadbytku, spokojeni sami se sebou, jako bychom nikdy neexistovaly!“

Můj hlas se rozléhal po celé stáji, jak jsem byla vyvedená z míry. „Jak to, že jste dokázali v noci spát?“ křičela jsem. „Jste nestvůry! Sprosté nestvůry!“

Bušila jsem Colina zaťatými pěstmi do prsou, dokud mi nepodklesla kolena a já se se vzlykotem nezhroutila. Okamžitě mě vzal do náručí a pevně sevřel, utěšoval mě a věnoval mi konečně tu péči, kterou jsem tak potřebovala před dvaceti lety. Znovu jsem plakala pro svého otce, bratra a pro svou matku, která tolik vytrpěla. Ale tentokrát jsem plakala i pro pětileté děvčátko, kterému se podařilo tu tragédii přežít jen díky tomu, že ztratilo paměť.

Dlouho jsme tak stáli, Colin a já, až byla klopa jeho kabátu zcela promočená slzami. Když jsem konečně přestala plakat, stále jsem ještě vzlykala: „Nevzpomínám si, nevzpomínám si.“

„Buď ráda, Leylo,“ řekl Colin tiše. „Je dobře, že si na nic nepamatuješ.“

Při těchto slovech jsem se od něj odtáhla, o krok odstoupila a pohlédla mu nedůvěřivě do tváře. V jeho očích byl smutek a bolest, ale mně se zdálo, že tam vidím ještě něco jiného. Bylo to něco neurčitého, jen jakýsi záblesk…

„Ty jsi mi stále ještě neřekl všechno.“

Vyhnul se mému pohledu. „Nic jsem nevynechal.“

„Nelži mi, Coline. Nezasloužím si to. Ta hrůza, která se tu odehrála, se mě týká stejně jako kohokoli z vás. Mám právo na celou pravdu, Coline.“

Když se na mě podíval znovu, věděla jsem, že mi teď řekne opravdu všechno. I kdyby to mělo být ještě bolestnější, musela jsem to vědět.

„Celá pravda,“ řekl Colin stísněně, „se týká tvého otce. Nebo lépe řečeno, rodiny Pembertonových. Pojď, Leylo, sedneme si.“

Odvedl mě ke dřevěné lavičce, otřel ji a pak jsme se posadili. Vůně se na a kůže, tiché funění koní a příšeří dodávalo tomuto místu přídech neskutečna, jako bychom byli daleko odtud, odloučeni od všech ostatních.

Jeho hlas mi doléhal tiše a monotónně k uším. Zatímco mluvil, vynořovaly se mi před očima obrázky. „To, co jsi ten den viděla a na co si dnes nevzpomínáš, to se už jednou odehrálo. Na rodině Pembertonových spočívá strašné prokletí. Všichni v sobě máme zárodek nemoci, která se projevuje šílenstvím. Tvůj otec netrpěl nějakou tajuplnou horečkou nebo náhlou nevysvětlitelnou chorobou. Stal se obětí šílenství Pember Townu. Příběhy o šílených vraždách a zvláštních úmrtích se vyprávějí už po celé generace. Některé z těch strašidelných historek, které se o Pemberton Hurstu vyprávějí, mají původ ve skutečných událostech; a zavinily, že se nás místní straní. Považují nás za prokletí, a právem, Leylo. Protože to strašné dědictví, které v sobě nosíme, nás odsuzuje k osudu, jehož hrůzu si lze jen těžko představit.“

Pohlédla jsem na něj, na smrt unavená. Byla jsem slabá a vyčerpaná, jako bych měla za sebou nekonečně dlouhou cestu.

„Každý Pemberton?“ zeptala jsem se.

Přikývl. „Každý a každá. Podle toho, co mi vyprávěl dědeček –– Sir John, nezůstal strašného osudu ušetřen ani jediný z Pembertonů na Pemberton Hurstu. Všichni zešíleli. Naše rodina je ztracená, nemáme šanci na záchranu.“

Ztraceni bez šance na záchranu. Bez naděje vydání nevyhnutelnému. Tak to byla ta aura, kterou kolem sebe šířil Henry. Možná to způsobila nějaká nejasná vzpomínka z dětství, ale při pohledu na svého strýčka jsem věděla, že je ztracený, prokletý.

„To není možné, Coline. Nemohu tomu uvěřit.“

„A proč tě podle tvého názoru matka odtud odvezla? Aby sis nevzpomněla na to, co jsi v lesíku viděla? To může být taky pravda. Ale já jsem přesvědčen, že tě odtud odvezla proto, že doufala, že tě tím ušetří osudu, který tě čeká.“

„Ne, ne, ne,“ zopakovala jsem několikrát. „Tomu nevěřím.“

„Náš dědeček spáchal sebevraždu skokem z východní věže. Jeho bratr Michael se otrávil. A v historii rodiny můžeš najít řadu dalších případů, Leylo, záleží jen na tobě, jak daleko půjdeš. Můj otec byl tohoto osudu ušetřen, protože přišel o život při nehodě. Jinak by ho čekal stejný úděl jako všechny Pembertony.“

„Cítím se mizerně, Coline, odveď mě zpět do domu.“

Vrávoravě jsme oba vstali. Obával se, že se na něj budu zlobit, protože mi prozradil pravdu, a to se teď opravdu stalo. To Colin způsobil, že se celý můj život proměnil v noční můru; v tomto okamžiku se celý můj hněv soustředil na něj.

Zdálo se, že to vnímá, možná se mi změnil hlas, nebo to poznal podle toho, že jsem se vyhýbala pohledu na něj; řekl totiž sklíčeně: „Nechtěl jsem ti to říci. Věděl jsem, že budeš nešťastná. Ale tys to chtěla bezpodmínečně vědět. Trvala jsi na tom, že se to musíš dovědět. Teď jenom doufám, Leylo, že ihned opustíš Pemberton Hurst, vrátíš se zpět do Londýna a tam začneš nový život se svým budoucím manželem. Opusť náš. A nikdy si už na nás nevzpomeň.“

Vyšli jsme ze stáje do bičujícího větru a vrátili se mlčky do domu. Colin mě podpíral, když jsme vystupovali po schodišti do domu, který byl tichý a ponurý, jako by byl naplněn temnými předtuchami. Když jsme stáli přede dveřmi do mého pokoje, odstrčila jsem ho, abych mu předvedla, že dokážu jít sama, a řekla hořce: „Nikdy Pemberton Hurst neopustím.“

„Jestli zůstaneš, budeš nešťastná.“

Zakroutila jsem prudce hlavou. Nedokázala jsem to vysvětlit nebo vyjádřit slovy, ale kdesi uvnitř jsem si byla jistá, že musím zůstat.

Když se obrátil k odchodu, řekla jsem: „Můžeš babičce vyřídit, že k ní přijdu na čaj, jak bylo ujednáno.“

Stála jsem ve svém pokoji před velkým zrcadlem, visícím nad toaletním stolkem, a napřímila ramena jako voják, který se staví do pozoru. Měla jsem před sebou možná nejdůležitější okamžik svého života. Babička Abigail byla zjevně velice důležitá osobnost a já jsem tušila, že je to ona –– ne Henry –– kdo vládne rodině a rozhoduje o jejím majetku. A je-li správný můj předpoklad, že Abigail Pembertonová vládne Pemberton Hurstu jako královna, pak měla znát i odpovědi na spoustu otázek, které jsem jí chtěla položit. Otázky, jež se týkaly mých předků, mé vlastní minulosti, mé rodiny a mého postavení v rámci rodiny. Nežli se provdám za Edwarda a založím svou vlastní rodinu, byla jsem odhodlána se to všechno dozvědět.

Nejstrašnější hodiny jsem strávila poté, co jsem se rozloučila s Colinem; hodiny, ve kterých mi připadalo, že ztrácím půdu pod nohama. Během necelých čtyřiceti osmi hodin se můj svět tak dramaticky změnil, že jsem měla problémy se s těmito změnami duševně vypořádat. Ukázalo se, že nevinné vzpomínky na dětství, které jsem chtěla v Pemberton Hurstu najít, jsou vlastně strašlivými nočními můrami. Ale teď, když jsem se s tím strašlivým faktem vyrovnala, jsem byla připravena předstoupit před babičku Abigail.

Zaklepala jsem hlasitě a sebevědomě na její dveře. Chtěla jsem dát od samého začátku najevo, že jsem na rozdíl od ostatních a bez ohledu na to, jak tajuplnou moc nad rodinou má, svojí vlastní paní.

Když jsem vstoupila do místnosti, zjistila jsem, že jsem se nemýlila. Pocítila jsem vladařskou moc té stařeny ihned, jakmile jsem za sebou zavřela dveře. Bylo to, jako když se vstoupí do uzavřené klášterní komnaty mocného tyrana, který zde ve své autokratické nepřístupnosti spřádá sítě svých záměrů.

„Přistup blíž, ať na tebe vidím.“

Seděla strnule a nehnutě ve vysoké lenošce, obličej ve tmě. Abigail Vauxhallová Pembertonová byla oděna celá v černém, počínaje vysokým límcem, který svíral její hubený krk, až po dlouhé sukně, které jí sahaly až k podlaze. Opatrně jsem přistoupila blíž, snažila jsem si uchovat sebedůvěru a zůstala jsem stát tam, kde jsem předpokládala, že by jí to mohlo vyhovovat.

„Pojď blíž, dítě,“ ozval se studený hlas bez těla ze stínu. „Je mi osmdesát let a už dobře nevidím. Jak tě mám vidět, když stojíš tak daleko.“

Její ostrá slova mě rozzlobila; znamenala, že si o mně už během několika vteřin udělala úsudek. Když jsem přistoupila ještě o několik kroků blíž a znovu se zastavila, marně se snažíc zahlédnout tu tmou zahalenou tvář, napadla mě najednou historka, kterou jsem četla v novinách. Americký námořník jménem Perry vyprávěl, že japonský císař neukázal nikdy nikomu svoji tvář, protože prý žádný z jeho poddaných nestál za to, aby směl spatřit tu vznešenou líc. Když jsem stála před touto starou ženou trůnící v lenošce, která mi zjevně nechtěla ukázat svůj obličej, cítila jsem se stejně jako poddaní toho císaře.

„Jdeš tak váhavě. Ty se mě bojíš?“

„To je respekt, ne strach.“

„Ještě krůček, Leylo. Je tu mizerné světlo. Tak je to lepší. Vidíš tu lampu na stole vpravo od tebe? Natoč ji vzhůru, ať ti osvětlí tvář.“

Poslechla jsem, a když jsem se otočila zpět k babičce, viděla jsem, že světlo vylouplo z temnoty nejen můj obličej, ale i její. Mlčky jsme se navzájem měřily přes propast let, která nás dělila.

Tvář babičky pod pečlivě upravenými sněhobílými vlasy byla úplně vosková. Přísnou čerň jejího oblečení neosvěžovala žádná ozdoba. Ale i když měla vrásčitou a bezkrevnou pleť, i když její dlouhé a hubené ruce působily kostnatě, i když její štíhlost byla takřka šokující, přesto v jejích tmavých očích žhnul ohnivý život. Tvrdost těch očí svědčila o nezlomné vůli k životu a nenechávala nikoho na pochybách, že tato stará žena má sílu a energii, která překoná vše.

„Jak jsi podobná své matce,“ řekla tiše, jako by viděla ducha. „Jennifer…“

„Říkali mi – –“

„Poznáváš mě?“ zeptala se třesoucím se hlasem.

„Ne, babičko, nepoznávám tě. Jsi pro mě cizí, a přece jsi matkou mého otce. Tvoje krev proudí v mých žilách, ale nic o tobě nevím.“

„Tvoje matka o mně nikdy nemluvila?“

„Zakroutila jsem hlavou.

„To je nevychovanost, takhle odpovídat. To je podobné Colinovi, ale od tebe jsem to nečekala. Když mi chceš něco říci, tak promluv, ale nemluv tělem. Pro mladou dámu se nesluší přitahovat pozornost ke svému tělu.“

„Ano, babičko,“ řekla jsem trochu zmateně.

„Jak slyším, nevíš o nás skoro nic. Proč ses tedy vrátila?“

To nebyla zvědavá otázka; byl to příkaz, abych ospravedlnila svoji přítomnost na Pemberton Hurstu. To byl způsob, jakým babička kladla otázky. Upřeně se na mě dívala tvrdýma blýskavýma očima, černýma jako achát.

Myslela jsem na dopis. Mluvila o něm tetička Sylvie před smrtí se svou sestrou? Zvláštní pocit, který jsem nedokázala vysvětlit, mně stejně jako předtím zabránil, abych o dopisu něco řekla.

Mlčky jsme si měřily jedna druhou, já nebyla ochotna odpovědět na její dotazy, ona si byla vědoma mého odporu. Zdálo se mi, že mnou její tmavý pohled zpod těžkých víček proniká až do morku kostí, aniž by prozradila něco ze svých pocitů nebo myšlenek.

Když konečně promluvila, polekala jsem se.

„Ještě před dvěma dny,“ řekla, „vládl na Pemberton Hurstu klid a mír. Pak jsi přijela ty. A s tebou tahle pekelná bouře. Přivezla jsi ji s sebou, Leylo?“

„Já přijíždím z Londýna, ne z pekla.“

Povytáhla tmavé obočí, jako by chtěla říci, že pro ni je to totéž.

„Moje snacha je tedy taky mrtvá a její dcera přijela, aby uplatnila své nároky na rodinný majetek.“

Věděla jsem, že se mě babička Abigail snaží vyvést z míry, ale neměla jsem v úmyslu se nechat vyprovokovat. Podobné obvinění jsem neslyšela poprvé. Podezření, že jsem přišla z touhy po majetku, mě už nedokázalo urazit.

„Vrátila jsem se, protože jsem se chtěla seznámit se svou rodinou před tím, než se na jaře provdám. Dříve to nebylo možné, protože moje matka byla těžce nemocná. Kromě toho jsem se ještě vrátila proto, že se chci o sobě dovědět více. Na prvních pět let svého života si vůbec nevzpomínám.“

Zůstala zcela klidná. Nedokázala jsem rozpoznat, jestli se jí má slova nějak dotkla, ačkoliv musela v mém hlase zřetelně zaslechnout hořkost, když jsem mluvila o matce.

Někdo zaklepal. Na vyzvání babičky vstoupila služebná s podnosem. Beze slova jej postavila mezi nás na nízký stolek a zase odešla.

Babička pokračovala dál, jako by nás nikdo nepřerušil: „Dokážu si představit, že Pemberton Hurst a rodina neodpovídají tvému očekávání. Nikdo z nás nevěřil, že tě ještě někdy uvidí, Leylo. Musíš pochopit, že rodině bude chvíli trvat, než si na tu překvapivou skutečnost zvykne.“

Když uvážím, že babička Abigail neopouští své místnosti, byla úžasně dobře informovaná. Nejspíš jí musel Henry podávat každý den zprávy.

Strojenými pohyby nalila čaj.

Pozorovala jsem její ruce bez prstenů a pokoušela jsem si představit, jak vypadala před padesáti lety, když byli její synové malí. Ptala jsem se sama sebe, jaký člověk byl její muž, Sir John, a jaké okolnosti vedly k jeho záhadné smrti. Co si asi myslí babička Abigail o Colinově fantastické historce o šílenství Pembertonů? Jistě to je příliš věcná žena na to, aby podobným povídačkám věřila.

Najednou mě napadla úplně nová myšlenka. Její semínko bezpochyby zapustilo kořeny v okamžiku, kdy mi Colin vyprávěl o té strašné rodinné záležitosti. Teď začala pomalu klíčit.

Ačkoli jsem stále ještě stála, babička přisunula na malém stolku směrem ke mně šálek s čajem a pak se znovu opřela o opěradlo lenošky a pozvedla šálek k ústům.

„Celé generace se v tomto domě pije jen Darjeeling Tea. Pokračovala tvoje matka v Londýně v této tradici?“

„To jsme si nemohly dovolit,“ odpověděla jsem krátce.

„Škoda.“ Upila doušek a osušila si úzké rty. „Leylo, řekni, bolívá tě hlava?“

Podívala jsem se na ni překvapeně. „Jestli mě bolívá hlava?“ Tuhle otázku mi už někdo položil. Nedokázala jsem si uvědomit, kdo to byl. „Ne. Jen velice zřídka.“

„Kdyby tě bolet začala, mohu ti doporučit prostředek, který dokáže divy. Kdyby tě někdy hodně bolela hlava.“ Zase usrkla čaje ze šálku a pozorovala mě přes jeho okraj.

„Nemyslím, že máš důvod, aby ses tu zdržela déle, Leylo. Viděla jsi, co jsi vidět chtěla. Není proto důvod…“

„Ale je,“ přerušila jsem ji a namáhavě ovládala svůj hněv.

„Těch pět let, která mi scházejí.“

„Nesmysl. Existuje spousta lidí, kteří si na dětství nevzpomínají vůbec. To je zcela normální.“

„Ale já si musím vzpomenout –– alespoň na jeden určitý den z těch pěti let.“

Babička si vzala sušenku ze stříbrné misky. „Nerozumím ti.“

„Musím si vzpomenout alespoň na ten den, kdy otec zabil Thomase a pak vzal život sobě.“

Kdybych babičku pečlivě nesledovala, vůbec bych si její reakce nevšimla. Takhle mi ale neušlo, že jsem ji na okamžik vyvedla z míry. Projevilo se to v prchavém přikrčení, kdy její hubené tělo pokleslo, jako by málem ztratila rovnováhu. Ale rychle se vzpamatovala, vypjala kostnatá ramena a podívala se mi svýma černýma očima do tváře. Takže nevěděla, že mi někdo o tom dni řekl.

„Určitě je pro tebe lepší, že si na ten den nevzpomínáš. Ztráta paměti je ochrana, která člověku umožní žít dál bez zátěže strašné vzpomínky.“

„Jistě. Ale možná jsem ztratila paměť proto, že jsem se bála, že se stane ještě něco dalšího. A že se to stane mně.“

Její spodní ret se zachvěl. „Jestliže jsi viděla umírat svého otce, pak ses nemohla bát, že zabije i tebe.“

„To je pravda. Ale je možné, že nezabíjel můj otec, ale někdo úplně jiný.“ A bylo to venku. Ta myšlenka, která mě trápila, která se ve mně postupně formovala. Neměla žádné opravdové opodstatnění, ale musela jsem ji vyslovit, aby věděla, co se ve mně odehrává.

Srdce mi bušilo. „Možná to malé děvčátko, které se ukrývalo v křoví, vidělo, jak do lesíka přišla třetí osoba a zabila jejího otce i bratra. To by bezpochyby zcela stačilo k tomu, aby se dítěte zmocnila taková hrůza, že zapomnělo, co vidělo. Bylo by to možné?“

Babička se rozhněvala. „To je nesmyslná otázka, Leylo. Víme, že ten zločin spáchal tvůj otec. Byl nemocný, duševně nemocný…“

„Já vím. Šílenství Pembertonů.“

Zírala na mě. „Kdo ti to řekl? A kdo ti prozradil, žes ten den byla při tom? Byl to Colin?“

„Nechápu, proč se v tomto domě dělají kolem pravdy takové cavyky, babičko. Ty sis byla až do včerejška úplně jistá, že o tom, co se tu ten poslední den stalo, nevím. A zjevně ti záleželo na tom, abych se pravdu nikdy nedověděla.“

„To mě podezíráš neprávem!“

„Tak proč jsi mi chtěla pravdu o onom dnu zamlčet? Od těch strašlivých událostí už uběhlo dvacet let. Už přece nemůže být tak bolestivé o tom mluvit. Bojíš se, že bych si mohla na něco vzpomenout? Bojíš se, že si teď, když mi Colin ten příběh vyprávěl, najednou na všechno vzpomenu? Že možná spatřím to, co jsem viděla tenkrát?“

„To je přece směšné! Proč bych se toho měla bát?“

„Z jediného důvodu: Protože tam tenkrát byl ještě někdo třetí…“

„Nikdo tam nebyl!“ Najednou zněl její hlas pronikavě. „Byl to tvůj otec. Zmocnilo se ho šílenství, prokletí, které spočívá na Pembertonech. Nikdo mu neujde, Leylo. Ani tvůj otec mu nedokázal uniknout.“

Najednou se mi hlavou mihla vzpomínka, kterou jsem nedokázala zachytit –– jež však souvisela s rukama mé babičky.

„Radím ti, abys tento dům opustila. Nejraději ihned. Nemáš tu co hledat. Jestli chceš peníze – –“

„Nechci peníze.“

„Pak se vrať ke svému architektovi.“

„Jsi úžasně dobře informovaná, babičko. Zajímalo by mě, kdo ti všechny novinky donáší. Je to strýček Henry? Nebo teta Anna? Theodore? Nebo Martha?“

„Jsi nestydatá, Leylo. Chci, abys odešla. Jsi příliš podobná své matce; vysloveně otravná. A jsi podobná i svému otci. Ty oči, ta brada…“

„Chceš mě varovat před šílenstvím, babičko? Když ses ptala, jestli mě bolívá hlava, to přece nebylo jen tak, že? Ta nemoc tak začíná?“

„To poznáš, stejně jako to před tebou poznali ostatní.“

Vzájemně jsme se měřily v němém souboji. Ten rozhovor se mnou nesmírně otřásl; zjištění, že mě ani moje vlastní babička, kterou jsem tak zoufale hledala, nepřijme srdečně a vroucně, mě zcela zdrtilo. Zmocnil se mě hluboký smutek. Žena, jež přede mnou seděla, byla matkou mého otce; to ona jej porodila, její mateřská péče ho provázela dětstvím, ona přihlížela, jak vyrůstá ve statného muže. Znala mě od mého narození, možná mě chovala láskyplně v náručí… Tak ráda bych těch dvacet let vrátila zpátky a byla zase dítětem, abych se těšila lásce a bezpečí rodiny.

Ale všechno bylo pryč. Ať se během oněch let stalo cokoli –– od toho neblahého dne –– já jsem zde nebyla vítána.

„Já té kletbě nevěřím,“ řekla jsem, „a překvapuje mě, že jí věříš ty. Když toho o mně tolik víš, babičko, a uznáváš, že se velice podobám své matce, tak taky musíš vědět, že jsem umíněná a tvrdohlavá a že tenhle dům opustím až ve chvíli, kdy najdu to, co hledám.“

Mluvila jsem velice klidným hlasem, a přesto má slova zasáhla cíl. Tvrdé černé oči hněvivě jiskřily.

„Už vidím, že jsi tvrdohlavá. A protože jsi Pembertonová, nemůžu ti zakázat pobyt v tomto domě. Ovšem je sporné, jestli to, co ve své zaslepenosti hledáš, skutečně najdeš. Mohu tě jen varovat, Leylo.“

Její hlas byl teď silný a zapřísahal mě: „Nezapomeň, že i ty v sobě nosíš dědictví Pembertonů. Radím ti, abys tento dům ihned opustila, nejlépe už dnes, a provdala se za svého architekta, dokud ti ještě zbývá dost času, aby sis po jeho boku užívala štěstí. Ale vím, že mě neposlechneš. Proto ti za prvé – –“

„Proto zakážeš ostatním, aby se mnou mluvili o minulosti, babičko.“

„Zjevně máš bujnou fantazii, Leylo.“ Sklonila se ke stříbrné misce a vzala si sušenku. Znovu mi probleskl hlavou obraz jejích rukou. Vypadaly jinak než v téhle chvíli, nebyly tak kostnaté, ale já jsem věděla, že to jsou její ruce. A na jedné z nich se blýskal prsten –– prsten s rudým kamenem.

„Je nevychované nechat stát čaj, který ti hostitel naleje.“

Prchavý obrázek zmizel. Podívala jsem se dolů na šálek. Ráda bych ochutnala drahocenný dovozový čaj, ale neměla jsem židli a vestoje jsem pít nechtěla. Prohlédla jsem babiččinu hru a nebyla jsem ochotna se jí nechat ovlivnit.

„Já jsem už dnes čaj pila, babičko, a jsem unavená. Raději půjdu do svého pokoje.“

„Stejně nezdvořilé je odcházet dřív, nežli jsi požádala o dovolení odejít. Zdá se mi, že tvoje výchova za nic nestála.“

„To bude asi tím, že moje matka musela od rána do noci tvrdě pracovat, aby nám vydělala na živobytí.“

S tím jsem se otočila a šla ke dveřím. Když jsem pokládala ruku na kliku, její hlas mě zadržel.

„Jsi nevychovaný a neuvěřitelně nestydatý spratek, Leylo. Jestli tu chceš zůstat déle, budeš se muset chovat jinak.“

Vyšla jsem ze dveří a zavřela za sebou. V očích mě pálily slzy. Nejraději bych se nahlas rozplakala jako malé dítě. To, co jsem hledala, lásku a teplo rodiny, bych u téhle tvrdošíjné stařeny nikdy nenašla.

Utíkala jsem co nejrychleji do svého pokoje, abych nikoho nepotkala, a zasunula za sebou zástrčku. Třebas byl vyhřátý a pohodlný, nebyl to můj pokoj. V téhle knížecí komnatě jsem útěchu nenalezla.

Bezradně jsem přecházela po místnosti sem a tam. Rozhovor s babičkou byl zdrcující. Připadalo mi důležité, aby se mě ujala, ale v to jsem už doufat nemohla. Nechala jsem se strhnout a dala jí najevo svůj hněv a pohrdání, a to mi nikdy neodpustí. S představou, že získám její náklonnost, padly i naděje na to, že se sblížím s ostatními v domě.

Teď jsem byla úplně sama.

6

Po nekonečném přecházení místností jsem se unaveně a sklesle posadila k oknu a dívala se ven na bouří zmítané stromy. Tísnily mě tisíce otázek. První setkání s babičkou mnou hluboce otřáslo. Proč mě chce mermomocí odtud dostat? Jak to, že –– ač takřka neopouští svůj pokoj –– je tak průběžně informována o mně a o všem, co se v domě děje? Jejím důvěrníkem nemohl být Colin; moje poznámka o rozhovoru s ním ji překvapila.

Ani teď jsem nemohla uvěřit tomu, co mi ve stáji vyprávěl. Byla jsem skutečně v onen strašný den v lesíku a přihlížela tomu, co se tam odehrálo? Jak to, že mě najednou napadlo, že v lesíku mohl být ještě někdo další? Byl to skutečně jen náhodný nápad, nebo měl původ v nějaké vzpomínce, kterou nedokážu zachytit, Mám té možnosti věřit?

Je tvrzení, že jsou Pembertonové prokletí, že každý z nich zešílí, pravdivé? Má ta strašidelná historka nějaké opodstatnění?

Zatímco jsem o tom všem uvažovala, vynořily se další otázky: Proč si moje teta Sylvie Pembertonová jako jediná z rodiny přála můj návrat? Co ji přimělo napsat dopis, který mě sem přivedl? Z jakého důvodu napsala mé matce, aniž o tom řekla ostatním?

To byla záhada, kterou jsem nedokázala vyřešit. Nic z toho nedávalo smysl.

Abych se utěšila, myslela jsem na Edwarda, na naše procházky Cremorn Parkem po romantických pěšinkách, které byly prosyceny vůní kvetoucích akácií. Velice jsem Edwarda milovala. Byl tak spolehlivý a pozorný, muž, na kterého by mohla být každá žena hrdá. Už příští rok na jaře se stanu jeho ženou a pak mohu navždy na Pemberton Hurst zapomenout.

Moje myšlenky zaletěly k mému bratranci Colinovi, který měl způsoby řeznického psa a nikdy nebral ohled na pocity druhých. Jak to, divila jsem se, že není ženatý?

Z přemýšlení mě vytrhlo zaklepání na dveře. Do pokoje vstoupila Martha. Na ni jsem si vzpomínala stále jasněji: Bývalo to tiché děvčátko, prosté bílé stvoření, které hrávalo na klavír a celé hodiny sedělo nad ručními pracemi. Měla stejně jako já husté tmavé řasy Pembertonů, trošku větší nos, malý dolíček na bradě. Pěkná žena, která se uměla vkusně oblékat a vyznala se v řadě domácích prací. Proč se ona neprovdala? ptala jsem se sama sebe.

„Leylo, za chvíli je večeře,“ řekla a dívala se mi přitom pátravě do tváře.

Myslím, že celá rodina věděla, co se stalo; že mi Colin prozradil to, co měli zakázáno mi říci. A teď Martha, plná účasti, pátrala v mém výrazu po známkách bolesti a zdrcení.

„Leylo.“ Přistoupila ke mně s nataženýma rukama. „Tolik mě to mrzí, že ses musela dovědět pravdu. Doufala jsem –– všichni jsme doufali, že alespoň jeden člen naší rodiny bude moci vést normální šťastný život, aniž by ho tížilo vědomí hrozícího šílenství. Já jej nezůstanu ušetřena stejně jako ty, Leylo, protože naši otcové byli bratři. Ach, je mi to líto. Kdyby jen Colin nebyl takový – –“

„Ne, Martho, jemu nic nevyčítej. Já ho takřka donutila, aby mi to řekl. Od samého začátku jsem cítila, že mi všichni něco tajíte. Dříve nebo později bych se to na každý pád dověděla.“

„A teď, když to víš – –“ stiskla mi ruce –– „odjedeš, viď? Abys ze života něco měla.“

Nechápavě jsem na ni zírala.

U jídla scházel jen Colin. Nikdo jeho nepřítomnost nevysvětlil, a tak jsem se neptala. Nálada byla stísněná. Tušila jsem, že to zavinila babička. To, že jsem se dozvěděla věc, kterou přede mnou chtěli všichni utajit, nemohl však být důvod k takové sklíčenosti. I když by jim s ohledem na mě bylo milejší, abych pravdu o smrti svého otce neznala, nemohlo to ani zdaleka zavinit tak zamlklou a ponurou náladu. Jen v případě, že bych stále ještě nevěděla všechno.

Skopová pečeně byla vynikající, omáčka jemně ochucená, brambory správně uvařené. Ačkoli bylo všechno v nejlepším pořádku, nálada se nezměnila.

Anna seděla s uzavřeným výrazem nad talířem a vyhýbala se mému pohledu. Mechanicky strkala vidličku do úst. Henry, jak se zdálo, o něčem usilovně přemýšlel a takřka nejedl. Martha, milá jako vždycky, na mě vrhala účastné pohledy a snažila se brát ohled na moje city. Theovi jídlo zjevně chutnalo stejně jako mně a několikrát málem něco pronesl; ale pokaždé se zarazil a spokojil se s tím, že se na mě tázavě podíval.

Věděla jsem, co si všichni myslí, a byla jsem připravená jim odpovědět. Pevně jsem se rozhodla tady zůstat. Když jsem přede dvěma dny do Pemberton Hurstu přijela, hledala jsem hlavně rodinu; moje tužba najít znovu léta svého dětství byla až na druhém místě. Teď však pro mě byla důležitější minulost; nutkání dovědět se, co se tenkrát odehrálo, bylo stále silnější.

Vzpomínala jsem si na Colinova slova, když jsme ráno opouštěli stáj. „Odejdi odtud, Leylo. Vrať se zpět do Londýna a zapomeň na nás.“ A vzpomínala jsem si také na svoji reakci na tato slova –– a pocit, že musím zůstat. Následující hodiny, kdy jsem se musela duševně vypořádat s tím, co jsem se od Colina dověděla, a rozhovor s babičkou mě přivedly k přesvědčení –– které jsem nedokázala vysvětlit a jež bylo možná založeno na nějaké zasuté vzpomínce –– že můj otec byl nevinný.

Nedokázala jsem říci, kde se ten pocit vzal, nedokázala jsem ho vyjádřit slovy, ale byl tak silný, že jsem se jím musela nechat při veškerém svém konání vést. Aura beznaděje, kterou jsem od samého počátku u Henryho vnímala, nebyla, jak jsem už věděla, jen výplodem mé fantazie, její příčinou bylo jeho přesvědčení, že je odsouzen k šílenství. Proč by tedy můj vnitřní pocit, že otec není vinen zločinem, který mu přisuzují, nemohl být také způsoben nějakou zapomenutou pravdou?

Protože jsem byla přesvědčená, že můj otec neudělal to, co o něm všichni tvrdí, bylo mi jasné, že musím zůstat v Pemberton Hurstu tak dlouho, dokud si na ten poslední den úplně nevzpomenu.

Tak by zněla odpověď na otázky, které, jak jsem věděla, sužují mé příbuzné: nevěřila jsem ve vinu svého otce; chtěla jsem hledat pravdu ve svých vzpomínkách. Kdybych si doopravdy vzpomněla, co jsem ten den v lesíku viděla, znamenalo by to současně, že bych se rozpomněla na skutečného vraha. Je-li vrahem jeden z lidí, kteří se mnou sedí v této chvíli u večeře, pak je jejich stísněná a pochmurná nálada pochopitelná. Nepřejí si, abych si vzpomněla; chtějí někoho chránit.

Když donesli dezert, začal Henry rozhovor. Stejně jako minulé dva dny jsem se i dnes snažila si představit, že naslouchám svému otci. Jako vždy Anna povídala o bezvýznamných záležitostech, aby –– jak jsem věděla –– zastřela opravdové pocity a myšlenky. A jako vždy se Martha rozhovoru nezúčastnila, jako by v hlavě neměla nic jiného než vyšívání.

„Řekni mi, Leylo,“ obrátil se na mě Theo během nucené konverzace, „je na londýnských ulicích od té doby, co byla kamenná dlažba nahrazena dřevem, větší klid?“

„Ten experiment úplně zklamal, Theo. Ukázalo se totiž, že dřevo je za vlhka tak kluzké, že neustále hrozí nebezpečí pádu. V Londýně je stále hluk; pro tebe je to určitě důvod navíc, abys tam nejezdil.“

„Ach, to by byl ten nejmenší důvod. My Pembertonové prostě neradi cestujeme.“ To už jednou vyprávěl. Pembertonové prý jsou usedlí lidé, kterým cestování nic neříká, prohlásil. Ale proč ne?

„Ale když pořád sedíte jen doma, spousta věcí vám ujde,“ argumentovala jsem.

„Na Pemberton Hurstu máme všechno, co potřebujeme,“ oponoval mi Henry. „Nepotřebujeme velký svět, abychom se pobavili.“

Zvláštní lidé, ti moji příbuzní. Jsou doopravdy na své zápecnictví a život v ústraní hrdí. Připadali mi jako spiklenci, kteří se opevnili za vlastními zdmi, aby nemuseli nikoho vidět a nikdo neviděl je.

Když jsem na Henryho námitku neodpověděla, zeptala se Anna, aniž by na mě pohlédla: „Kdy odjedeš?“

„Tetičko Anno,“ vykřikla Martha. „To od tebe opravdu není pěkné.“

„Vážně, Leylo,“ připojil se Theo ke slovům své matky, „Jak vypadají tvoje plány do budoucna, když už všechno víš?“

„Teď, když už všechno vím?“ To byla příležitost, na kterou jsem čekala.

„Teď budeš určitě chtít co nejdříve odjet pryč, když ses už dozvěděla, na co sis nemohla vzpomenout,“ řekla Martha.

Podívala jsem se na ni. I ona si přála můj odjezd. „Máš na mysli tu věc s mým otcem?“

Přikývla.

„Ano, možná bych odjela už zítra, kdybych té historce věřila. Ale já jí nevěřím. Proto jsem se rozhodla, že tu zůstanu tak dlouho, dokud si do nejmenších podrobností nevzpomenu, jak to tenkrát bylo.“

„Jak to myslíš?“ Anna si zase jednou přitiskla dramaticky ruce na srdce. „Chceš snad tvrdit, že lžeme?“

„Ne, to vůbec ne. Je však možné, že ten den vidíte jinak, aniž byste si toho byli vědomi. Já mám ale pocit, teto Anno, že můj otec to, co si všichni myslíte, nespáchal. Je nevinný, cítím to.“

„Ale to je absurdní,“ řekl Theo.

„Jak to můžeš vědět?“ zeptala jsem se ho prudce. Teď jsem nebránila jen svého otce, ale i svou matku a sebe. „Byl snad někdo z vás při tom? Byl kromě mě i někdo z vás ten den v lesíku a sledoval tu vraždu? Ne. Tak jak si můžete být tak jisti? Když jsem sem přišla, doufala jsem, že se vzpomínky probudí samy. Ale teď je všechno jinak. Už nejsem ochotná nečinně čekat, až sem tam zachytím zlomeček vzpomínky. Udělám všechno pro to, aby se mi paměť vrátila celá. Chápeš mě, strýčku Henry?“

„Ublížíš sama sobě, Bunny. Vzpomeneš si na strašlivou událost a ty představy tě budou pronásledovat do konce tvých dnů. Ušetři si to, Leylo.“

„Stejně už na mně spočívá kletba Pembertonů, které jsme všichni vydáni napospas. To další břemeno taky zvládnu.“

Henry nechápal, co mám na mysli. Předklonil se znovu nad stůl a zopakoval úpěnlivě: „Nech to být, Bunny.“

„Nemohu to nechat být. Copak to nechápete? Nevěřím, že je můj otec vrah. Nevěřím, že moje matka vzala nohy na ramena jen kvůli ošklivým vzpomínkám. Jsem přesvědčená, že mě odtud odvedla, aby mě před něčím nebo někým chránila. Ostatně nevěřím ani na kletbu Pembertonů. Žijeme v roce 1857, v osvícené době vědeckého pokroku. Strašidla a kletby už neexistují.“

„Přesto však tvého otce k tomu činu dohnala právě kletba, která spočívá na naší rodině.“

„Takový nesmysl!“ Hněvivě jsem vyskočila. „Podle mého názoru je kletba nesmysl, fantasmagorie, kterou si někdo vymyslel, aby mohl na mého otce svalit vinu a kryl pravého vraha.“

„Už dost, Leylo!“ poručil mi Henry ostře.

„Henry!“ vykřikla Anna bojácně.

„Všichni se nemůžete dočkat, až odjedu. Proč? Bylo mi pět let, když jsem odtud odešla. Očekávala jsem, že mě přijmete s otevřenou náručí, že budeme společně vzpomínat a připomeneme si stará přátelství. Nestalo se tak. Jednáte se mnou jako s cizí. Řekněte mi konečně, co se před dvaceti lety stalo!“

„Prostě v nás vyvoláváš špatné vzpomínky, to je všechno.“

Když vstoupil Colin do jídelny, všechny hlavy se po něm otočily. Stál tam, ruce v kapsách, a pozoroval všechny s vyzývavým, sarkastickým úsměvem. Zjevně poslouchal za dveřmi.

„A kromě toho jim kazíš chuť na dezert. Podívej se! Nikdo si nevzal víc než jedno sousto. Tvá přítomnost jim připomíná věci, na které si vzpomenout nechtějí.“

„Coline – –“ začal Henry.

„Nebylo ti nápadné, že nikde v domě nevisí žádný portrét? Řeknu ti proč. Protože si nikdo vzpomenout nechce.“

„Nač?“

Colin pohodil rameny a neodpověděl. „Pečeně už nezbyla? Tak co, vezmu si dvojnásobnou porci dezertu. Podej mi tu misku, sestřičko.“

Pohodlně se usadil a nechal si od Marthy podat dezert. Nedokázala jsem to pochopit. Neměl nic společného s tím mužem, kterého jsem viděla ráno ve stáji. Musela jsem myslet na Edwarda, který nikdy nebyl náladový, a zuřila jsem nad nespolehlivostí svého bratrance. Nebyl jen nevychovaný, navíc mu bylo úplně jedno, jak jeho chování působí na druhé.

„Coline,“ řekla Martha tiše, „Leyla se rozhodla, že tu zůstane.“

Ani nevzhlédl. „Vážně? Gertruda udělala zase pudink bez mandlí. Skutečně by sis s ní o tom měl promluvit, strýčku.“

Henry, Anna a Theo si vyměnili pohledy, zatímco Martha se stáhla do sebe. Mně už bylo úplně jedno, co si tihle lidé myslí; nic jsem jim nedlužila a oni byli také přesvědčeni, že mi nic nedluží. Hněvivě a zmateně jsem vyběhla z jídelny na chodbu.

Obklopila mě tma. Jako němí strážci stály v rozích vysoké pokojové květiny a bytelný nábytek působil výhrůžně a mohutně. Zmocnila se mě stejná nálada jako při rozhovoru s babičkou. Zdálo se, že její duch je v tomto domě všude, mocný a vševědoucí.

Nerozhodně jsem vešla do knihovny a unaveně klesla do lenošky před krbem. Nic nedávalo smysl. Nic nebylo tak, jak jsem očekávala.

Když vstoupila Martha, zírala jsem ponořená v myšlenkách do ohně. Posadila se tiše do lenošky a starostlivě se na mě podívala. Bylo jí dvanáct, když jsem odešla; teď měla dvaatřicet a byla stará panna, cudná a nedotčená, jako by se odevzdala bohu.

„Ach, Leylo, všechno mě to tak strašně mrzí.“ Zalomila rukama. „Tolik bych si přála, abych ti mohla pomoci. Dokážu si představit, jak ti je.“

Zvedla jsem hlavu a podívala se na ni. Ze všech Pembertonů jsem měla nejraději právě ji, nebo lépe řečeno připadalo mi, že Martha se mnou jedná nejméně příkře.

„Martho,“ řekla jsem unaveně, „proč v domě nejsou žádné rodinné portréty?“

„Babička si to nepřeje. Nechce, aby jí připomínaly kletbu.“

„Já na žádnou kletbu nevěřím.“

„Ale existuje, Leylo! Sir John, náš dědeček, zešílel a před deseti lety skočil z východní věže. Historie prokletí sahá daleko do minulosti.“

„Jak daleko? Víš to?“

„Hm…“ Přivřela oči a mnula si čelo. „Počkej. Pokud vím, jsou to celé generace. Ale nejstarší příběh, který znám, se týká dědečkova bratra Michaela. V záchvatu šílenství otrávil svou matku a pak sám sebe. O dřívějších případech nevím nic podrobnějšího.“

„A kdo ti to vyprávěl?“

„Samozřejmě babička.“

„Ach, ano.“ Pohled mi zaletěl znovu k ohni a v plamenech jsem uviděla tvář Abigail, která –– jak se zdálo –– měla v domě neomezenou moc.

„Existuje rodinná bible nebo rodokmen, který bych si mohla prohlédnout?“

Marthin pohled bloudil po policích plných knih, které nás obklopovaly. Bylo zjevné, že příliš nečte. „Nevím.“

„To nevadí. Mám dost času.“ Chvíli jsem uvažovala. „Co mi můžeš vyprávět o tetičce Sylvii?“

„Teta Sylvie? Byla hrozně stará, i když ne tak jako babička. A nikdy se neprovdala. Přistěhovala se do domu před mnoha lety se sestrou a už zůstala.“

„Ona také zešílela?“

„Ale ne. Teta Sylvie byla Vauxhallová, ne Pembertonová. Tohle prokletí se týká jen Pembertonů –– tebe, mě, strýčka Henryho a Thea. Babička a teta Anna nejsou Pembertonovy. Nehrozí jim to.“

„Když mi bylo pět let,“ řekla jsem, „kdo ještě žil v tomto domě?“

Než odpověděla, na chvíli zaváhala. „Sir John a Abigail. Pak teta Sylvie. Strýc Henry, teta Anna a Theo. Moji rodiče s Colinem a já. A tvoji rodiče a ty.“

„A Thomas.“

„Ach, ano, a tvůj bratr Thomas.“

„Takže toho dne bylo v domě čtrnáct lidí. A dnes, o dvacet let později, zbývá jen sedm.“

„Ano. Ale dvacet let je dlouhá doba a někteří už byli staří.“

„Ale tvoji rodiče ne.“

Martha se podívala na ruce v klíně. „Přišli o život při nehodě.“

„Martho.“ Předklonila jsem se. Trocha naděje mi ještě zbývala. Když budu chytrá a půjdu na věc opatrně, možná se mi podaří přetáhnout sestřenici na svou stranu. „Martho, odpusť, že vyhrabávám ošklivé vzpomínky, ale nebyla jsem tu dvacet let a tolik toho nevím. Prosím tě, měj se mnou trpělivost. Ty jsi ztratila matku a otce. Já o ně přišla stejně jako ty, a navíc i o bratra. Mám dojem“ –– mluvila jsem pomalu a rozvážně –– „že se kruh dědiců stále povážlivě zmenšuje – –“

„Leylo!“ vykřikla a vyskočila tak prudce, že takřka ztratila rovnováhu. „Leylo, jak to můžeš říci!“

„Martho! Prosím tě!“ Vrhla jsem pohled na dveře.

„Jak můžeš něco tak sprostého říci? Moji rodiče zahynuli při neštěstí. Tvůj otec spáchal sebevraždu a tvoje matka zemřela v důsledku nemoci v Londýně. Jak můžeš ta úmrtí spojovat se zákeřným úmyslem!“

Marthin hlas byl stále silnější a pronikavější. Myslela jsem si, že není podobného výbuchu schopná.

„To, co si myslíš, je odporné. Jsme harmonická rodina. Ty jsi vetřelec. Jsi cizí. Než ses náhle objevila přede dveřmi, nikdo z nás si na tebe ani nevzpomněl. Babička měla pravdu. Jestli někomu jde o dědictví, pak jsi to ty!“

„To není pravda, Martho!“ Teď jsem vyskočila i já a pokoušela se ji uklidnit.

„To, cos řekla, Leylo, je sprosté a plné nenávisti. S tebou já se přátelit nemohu.“

Když chtěla odejít, chytila jsem ji za ruku. Ale dřív, než jsem mohla něco říci, řekl Colin ode dveří: „Nech ji jít, Leylo. Už jsi to zpackala dost.“

Vrhla jsem na něj hněvivý pohled. „Ty nejspíš nikdy neklepeš, viď?“

„Řekl jsem, že máš mou sestru nechat odejít.“

Martha se mezi námi protáhla a vyběhla ze dveří. Slyšela jsem její kroky na schodišti. Kam šla? Za babičkou, aby jí všechno vypověděla?

„Nic ti do toho není,“ prskala jsem vztekle.

„Tak poslouchej, krásná sestřenice.“ Kopl do dveří, až se zavřely, a přešel pomalu ke krbu. „Všechno, co se týká Pembertonů, se týká i mě. Řekl jsem přece, že v rámci rodiny existují pevné svazky.“

„Ale proč“ –– postavila jsem se před něj vzdorovitě –– „mi nechce nikdo dát odpověď na mé otázky?“

„Napřed se posaď.“

Jako trucovité dítě jsem dopadla do lenošky.

„Copak je pro tebe vážně tak důležité vzpomenout si na minulost? Co si od toho slibuješ?“

„Já nevím. Ale mám pocit, že minulost mohu změnit. A současnost také.“

„Copak tě současnost neuspokojuje?“

„Ne, momentálně ne. Nežli jsem sem přijela, měla jsem úplně jinou minulost –– věřila jsem, že můj otec a bratr zemřeli na choleru. Ale tato minulost se změnila, a díky tomu je i současnost jiná.“

„Proč jsi si tak jistá, že tvůj otec byl nevinen?“

„Coline, někde hluboko ve mně vězí vzpomínka, kterou nedokážu zachytit. Ale do mého podvědomí pronikl její stín, jakási předtucha, a říká mi, že to, co jsem slyšela o tom dni v lese, není pravda. I když si neumím vzpomenout, co se ve skutečnosti odehrálo, mám úplně hmatatelný pocit, že to, co se tvrdí, je lež. Dokážeš to pochopit?“

Když jsem zvedla obličej rozpálený od ohně a podívala se na něj, viděla jsem znovu Colina, kterého jsem poznala dnes ráno ve stáji –– vážného a silného muže, plného účasti.

Ale hned tuto část své osobnosti zase skryl, když se mě posměšně zeptal: „Nepřipadá ti to poněkud melodramatické?“

„Coline! Připadám si jako ve zlém snu. Vím určitě, že tu něco není v pořádku, a musím na to přijít. Řekni, mluvila o mně někdy teta Sylvie?“

„Teta Sylvie?“ Krátce uvažoval. „Ne, nikdy, alespoň já ji o tobě nikdy mluvit neslyšel. Nikdo zde nikdy nemluvil ani o tobě, ani o tvé matce. Proč se ptáš?“

Zakroutila jsem hlavou.

„Co je na tetě Sylvii tak zvláštního?“

„Neodpovím ti na tvé otázky, Coline, dokud t neodpovíš na moje.“

„K sakru, Leylo, měj rozum!“

„Byla bych ti vděčná, kdybys vůči mně používal jiný tón. Nejsme na koňském tržišti.“

„Tvůj Edward by si nejspíš podobný výraz nedovolil, že?“

„To jistě ne.“

„Tak se k němu vrať. Odejdi odtud a provdej se za něj dřív, než sem přijde a vylomí dveře, aby si tě odvezl.“

Proti své vůli jsem se musela této představě zasmát. Edward by nikdy neudělal něco tak bláznivého. Takový nápad mohl mít jedině Colin, kterému jsou všechny společenské zvyklosti úplně lhostejné.

„Co je na tom tak veselého?“

„Mluvíš jako můj starší bratr.“

„No, ale já jsem takřka tvůj bratr. Naši otcové byli sourozenci. Já jsem tvůj bratranec.“

Na Colinovu poznámku jsem odpověděla úsměvem a k mému překvapení mi ho oplatil.

„Co jsi tím myslel, když jsi mi řekl, že mám být spravedlivá?“

„Ty jsi mě přece přiměla k tomu, abych ti řekl víc, nežli ses podle našeho názoru měla dovědět.“ Zvedl ruku, jako bych chtěla něco říci. „Prosím, nech mě domluvit. Ostatní i já jsme se s babičkou dohodli, že ti o minulosti nic neřekneme. Chtěli jsme, abys zůstala tak nezaujatá, jako bychom byli rádi my. Ale místo toho jsem ti to ve slabé chvilce prozradil, protože jsem si uměl představit, jaké to musí být, když má člověk spoustu otázek a nenachází odpověď. Proto jsem ti vyprávěl o tvém otci a řekl ti, že v naší rodině je dědičné šílenství. Měla bys alespoň vědět, že nebyl za svůj čin zodpovědný. Ale té slabé chvilky lituji, Leylo. Vidíš přece, co se s tebou od toho okamžiku stalo. Mučíš se snahou vzpomenout si na něco, co pro tebe může znamenat jen další bolest.“

Pátravě jsem se Colinovi podívala do tváře. Pohled jeho očí byl upřímný, jeho slova zněla poctivě. Je možné, že by to skutečně bylo tak prosté? Že příběh o šílenství mého otce je pravdivý? Že mě ti lidé chtěli jen chránit?

Ne, tak to není. Cítila jsem to zřetelněji než kdykoli předtím. Můj otec byl nevinen a řeči o kletbě jsou jen pohádka. Důkaz byl pevně skryt v mé paměti.

„Prosím tě, odpověz mi na pár otázek, Coline. Proč všichni žijete v tomhle domě jako v klášteře a nikdy na delší dobu neodjíždíte? Proč je Martha ve svých dvaatřiceti letech nejmladší v domě? Proč mám stále ještě pocit, že mi něco tajíte? Cos myslel tím, že chápeš, že moje matka nechtěla o rodině mluvit? Proč je babička – –“

„Leylo! Nech toho! Prosím tě!“ Přehnaným gestem si zakryl uši. Pak dodal podrážděně: „Mám pocit, že máš příliš bujnou fantazii. Hledáš záhady tam, kde žádné nejsou.“

„Chtěla bych očistit památku svého otce.“

„Tím, že se mě ptáš, proč je mé sestře třicet dva let?“

„To je nefér!“ vykřikla jsem hněvivě. „Teď jsi ty nespravedlivý. Ale jedno ti řeknu, Coline“ –– vyskočila jsem a podepřela si boky rukama –– „jestliže si přeješ, abych odtud odešla, musíš mi nejprve zodpovědět moje dotazy.“

Vyřítila jsem se z místnosti a hnala se divoce vzhůru po schodech. Ten člověk je úplně nemožný, nespolehlivý a nevypočitatelný.

Můj pohled padl na průvodce Cremorn parkem a já se rozhodla okamžitě napsat dopis Edwardovi. Chtěla jsem mu všechno vylíčit, poprosit ho o radu, a pokud to bude třeba, i o pomoc. Chtěla jsem očistit dobrou pověst svého otce, a kdyby mě moje snaha měla přivést do nebezpečí, pak by to, že Edward zná moji současnou situaci, mohlo znamenat určitou pojistku a ochranu.

Psala jsem takřka hodinu, když někdo zaklepal. U mých nohou ležela spousta zmačkaných listů papíru a tváře mi hořely. Nebylo snadné najít pravá slova, kterými bych Edwardovi zevrubně popsala, co jsem tu zjistila.

„Dále,“ řekla jsem rozmrzele.

Henry pootevřel dveře a nahlédl dovnitř. „Už spíš, Bunny?“

„Kdepak! Jen pojď dál!“

Skoro jako duch se protáhl dveřmi a tiše ke mně přistoupil. Nejprve se podíval vpravo, pak vlevo a zašeptal: „Vyrušil jsem tě.“

Pohlédla jsem na dopis a zakryla jej rukama. „Ale ne. Jsem ráda, že jsi přišel, strýčku Henry. Nesedneme si ke krbu?“

Šla jsem za ním ke gauči, překvapena jeho zvláštním chováním. Jako by jej obklopovala známá aura, ale mě upoutalo ještě něco zvláštního. Bylo to něco jiného, neurčitého. Zaváhal, zdálo se, že o něčem usilovně přemýšlí, a rychle se přitom rozhlížel po místnosti.

„Copak, strýčku Henry?“

Teprve teď se obrátil ke mně a já jsem to uviděla: stažené zornice, skelný pohled. Můj strýc musel být pod vlivem opia!

„Dnes večer jsi svou sestřenici Marthu důkladně vyděsila. Tvá slova nás zneklidnila všechny. Jsi nerozumná, Leylo, musím tě varovat.“

„Varovat mě?“

„Ano. Neměla by ses starat o věci, které se tě netýkají.“

„Smrt mého otce a bratra že se mě netýká? To nemůžeš myslet vážně!“

„Od té doby uplynulo dvacet let, Bunny.“

„Pro mě nehraje roli, jestli se to stalo před dvaceti lety, nebo včera. Bráním čest svého otce.“

„Ale to je přece nesmysl, dítě! To, co by sis bezpodmínečně přála vyvolat v paměti, je strašná a děsivá noční můra. Jestli si jednoho dne skutečně vzpomeneš na to, co jsi tenkrát v lesíku viděla, pak poznáš, že jsme ti nelhali, věř mi.“

„Jestli to je pravda, strýčku, tak proč mám pocit, že se všichni bojíte, že bych si mohla vzpomenout?“

„Jenom kvůli tobě, Bunny.“

„A všichni si doopravdy přejete jen jediné, abych se vrátila do Londýna a provdala se za Edwarda. Je to tak?“

Henry neodpověděl. Jeho pohled neustále pátravě těkal po místnosti. Přála jsem si vědět, proč si vzal laudánum.

„Nebo“ –– klesla jsem hlasem –– „nebo byste byli raději, kdybych se vůbec neprovdala?“

Otočil se a uchopil mě za ruce. Měl vlhké dlaně. „Jestli se vdáš, Leylo, pak předáš nemoc Pembertonů zase dál.“

„Žádná taková nemoc neexistuje, strýčku Henry. Jak můžeš věřit takovým pohádkám?“

„Protože vím, že jsou pravdivé.“ Henryho tvář se zachmuřila. „Neměla jsi se vracet, Leylo – –“

„Ale já se vrátila. A nenechám se od svého úmyslu odvrátit. Získám zpět své vzpomínky, i kdyby měly být strašné. Patří mi.“

„Ale možná si někdy nevrátí, Leylo.“

„Vím, že se vrátí.“

„Nikdo z nás ti nepomůže.“

To jsem už věděla. Anna mi nepomáhala od samého začátku, teď už je i Colin proti tomu, abych se dověděla pravdu. Martha se na mě zlobí. A Theo –– jak ten se vlastně zachoval? Při oživování svých vzpomínek jsem se mohla spolehnout pouze sama na sebe.

„Jak si chceš vzpomenout na věci, které jsou zasuté už dvacet let?“

Klidně jsem pohlédla na Henryho a odpověděla: „Zítra ráno zajdu do lesíka.“

7

Dlouho na mě zíral prázdným pohledem, takže jsem si už začala myslet, že má slova vůbec neslyšel. Nakonec si přejel jazykem rty a tiše pronesl: „Nesmíš do toho lesíka chodit, Leylo. Nikdy.“

Musel se tolik podobat mému otci –– tváří, hlasem, držením těla. Za jiných okolností bych toho muže milovala; ale nebylo to možné, dokud se ho budu obávat. Necítila jsem strach, ale spíš jakousi úzkost z toho, jak daleko by byl ochoten zajít, aby uchoval rodinné tajemství. Henry by mi nikdy neublížil, tím jsem si byla jistá, ale kdyby byl mým protivníkem, byla bych velice nešťastná.

„Půjdu tam, protože to musím udělat, abych si vzpomněla.“

„Vím, co máš v úmyslu, Leylo. Vím, kam míříš. Tím, že prohlašuješ, že je tvůj otec nevinný, přesouváš vinu na jiného člena rodiny. Obviňuješ z vraždy jednoho z Pembertonů!“

„Můj otec byl také Pemberton, a vy jste jej přesto obvinili.“

„To bylo něco jiného. Jeho dohnalo k činu šílenství.“

„Jak snadné pro všechny! Ale já tomu nevěřím.“

„Ale Bunny, kdo z rodiny by k tomu měl důvod? Bylo to od tebe odporné, že jsi Martě řekla, že jsme se přeli o rodinný majetek. Nevěřil bych, že něco takového napadne zrovna tebe.“

To zabolelo. Že obvinili z vraždy mého otce, který se už nemohl bránit, to bylo v pořádku. Ale když jsem podezírala někoho z nich, byla jsem sprostá a podlá.

„Zítra půjdu do lesíka. Jiná možnost neexistuje.“

Připadalo mi, že se Henry zcela stáhl do jiného světa. Netušila jsem, kolik laudána si vzal a proč, ale věděla jsem, že je to velice silný omamující prostředek proti bolesti.

Pochopila jsem to, když si se sténáním přitiskl ruku na čelo a řekl: „Tentokrát je to daleko horší než kdykoli předtím.“

„Co je horší, strýčku Henry?“

„Ty bolesti hlavy. Ach, má hlava. Snad se mi rozskočí.“

Neklidně jsem se na strýčka podívala: „Kolik laudána sis vzal, strýčku?“

Jeho pohled sklouzl stranou. „Tetička Anna mi ho dala do čaje. Ale tentokrát potřebuji větší dávku. Ten strašlivý vítr profukuje všemi štěrbinami. Proto ty bolesti.“

„Mého otce taky bolívala hlava, strýčku?“

„Cože? Oh, musím už jít. Matka čeká, že se u ní zastavím, než si půjde odpočinout.“

„Babička může klidně chvilku počkat – –“

Hlasitě a zmučeně se zasmál. „Jak málo toho víš, Bunny. Nikdo nenechá Abigail Pembertonovou čekat.“ Nejistě vstal a položil mi ruku na ramena. „Vrať se do Londýna, Leylo, dokud můžeš.“

„Neudělám to, strýčku. Ještě je na to brzy.“

Stál vedle mě a lehce vrávoral, jeho oči znovu těkaly místností a já spatřila, jak se jeho pohled zastavil na mém dopisu Edwardovi. „Píšeš dopis?“

„Ne,“ zalhala jsem. „Jen pár poznámek do deníku.“

Henry se pousmál. „Promiň, Bunny, ale musím jít. Hlava se mi snad rozskočí. Zítra, až ti bude líp, si můžeme znovu popovídat.“

„Ale mně nic neschází.“

„Doprovodila bys mě ke dveřím? Mám trošku nejisté nohy.“

Musela jsem ho vést jako opilého. Zjevně vypil čaj s laudánem bezprostředně před tím, než šel ke mně; jeho účinky se začaly projevovat teprve nyní. U dveří zůstal stát.

„Dobře se vyspi, Bunny.“

„Dobrou noc, strýčku Henry.“ Políbila jsem ho na tvář, ale zdálo se, že to nezpozoroval. Dívala jsem se za ním, jak se potácí špatně osvětlenou chodbou ke svému pokoji a najednou jsem začala pochybovat. Henry je vlastně tragická postava. Je to slaboch, od kterého nemohu čekat podporu.

Zašla jsem do pokoje, opřela se s těžkým srdcem o dveře a ptala se sama sebe, jak vydržet ten příval zklamání. Moje babička mě odvrhla. Henry mě rozčaroval. Martha se na mě zlobí a na Colina není spolehnutí. Kdo mi zbývá? Anna? Ne, ta by se sklonila před vůlí babičky ještě dříve než její manžel. Theo? Ten by se postavil na stranu svých rodičů.

Tak kdo?

Jako v transu jsem přecházela místností, zahleděla se na uhasínající oheň v krbu a pak přešla k oknu. Připadala jsem si jako v kleci, jako zajatec, který se dívá ze světa, který nedokáže pochopit, do světa zdravého rozumu. Bylo by mnohem rozumnější, kdybych se vrátila do Londýna a zaujala své místo po Edwardově boku. Ale láska, nenávist a bolest rozum neznají.

Kdybych dokázala Edwarda přimět k tomu, aby sem přijel, pak bych nemusela vést boj sama. Ale do té doby musím mít někoho, s kým bych si mohla promluvit, kdo by mi poskytl odpověď na mé otázky.

Vzpomněla jsem si na hospodyni Gertrudu. Měla jsem před očima výraz jejího obličeje v ten večer, kdy mě poprvé uviděla. Nedokázala jsem si jej vyložit. Bylo to leknutí? Hrůza? Nebo jen překvapení? Jak se ona dívá na můj návrat domů? Dokázala jsem si představit, že pro mě Gertruda v dětství mohla znamenat hodně, třeba někdy zastupovala chůvu. Pak by bylo možné, že na ty časy vzpomíná se zármutkem a že by mi snad byla ochotná podat informace.

Ale důležité bylo, aby se to odehrálo v tajnosti.

Dopis Edwardovi mi šel hned lépe od ruky. Strýčkova návštěva ve mně posílila rozhodnutí vypátrat celou pravdu, za každou cenu. Prostě jsem vypsala všechno, co jsem cítila a prožila. Když jsem dopis končila, doufala jsem z hloubi duše, že z něj vycítí mé zoufalství a hned si za mnou pospíší.

Když jsem obálku zapečetila, rozhodla jsem se, že ji zítra nechám odnést některou ze služebných do East Winsley. Za dva dny dojde do Londýna. Když by Edward hned nato vyrazil, mohla jsem doufat, že ho uvidím nejpozději za šest dnů.

S lehčím srdcem a větší odvahou jsem se začala ukládat ke spánku. V místnosti byla zima a tma, ale nepřipadala mi tak cizí jako předtím. Když jsem se stulila do měkké postele, myslela jsem s trochou neklidu na to, co mi přinese příští den. Byla jsem přesvědčená, že si v lesíku na všechno vzpomenu. Všechno si tam vyjasním. Nežli jsem usnula, umínila jsem si, že propátrám i tento dům a budu hledat vzpomínky na dětství i tady.

Krátce před rozedněním jsem poprvé v tomto domě procitla odpočinutá a svěží. Rychle jsem se umyla a oblékla, a zatímco všichni ještě spali, proklouzla jsem po schodech dolů.

Služebné už seděly v kuchyni před velkými kuchyňskými kamny, ve kterých hořel oheň. Když jsem vstoupila, zdvořile mě pozdravily. Jedné z děvčat, které jsem už znala, jsem dala dopis a librovou bankovku, abych zdůraznila důležitost jejího úkolu. Beze slova, ale zjevně potěšena penězi, sáhla rychle po plášti a odspěchala. Ostatní mě němě pozorovaly. Všechny byly příliš mladé na to, aby mohly sloužit v domě už před dvaceti lety.

„Kde je Gertruda?“ zeptala jsem se.

„Ještě nepřišla, madam,“ odpověděla jedna ze služebných. „Chodí teprve v šest hodin, madam. Mám ji poslat nahoru, madam?“

„Ne, ne to není třeba. Děkuji.“

Takže mi do rozhovoru s Gertrudou zbývala ještě hodina času a rodina určitě před sedmou nevstává. Lepší chvilku pro prozkoumání domu svého dětství jsem si nemohla vybrat, zvláště když jsem byla tak svěží a plná optimismu.

Chodby byly temné a studené. Obě postranní křídla domu byla zavřená, neboť je nikdo neobýval. Já jsem si ale přestavovala, jak to tu vypadalo v dobách, kdy byla rodina velká a navštěvovalo ji mnoho hostů, takže byly užívány všechny místnosti. Teď, když v domě žije jen sedm lidí a návštěvy jsou řídké, byla obydlena jen střední část domu.

Narazila jsem na mnoho zamčených dveří, především ve druhém patře, kde byla celá řada místností prázdných. Když jsem kráčela po zaprášených kobercích a vdechovala zatuchlý vzduch, snažila jsem se všemi smysly vnímat své okolí, abych nepřehlédla ani nejmenší maličkost, která by mohla vyvolat náznak vzpomínky. Ale nic se ve mně neozvalo.

Ve druhém patře, kde všichni bydleli, byly dvě dlouhé chodby, které se mi nezdály být tak dlouho neobývané jako boční křídla. Tu a tam byl dokonce i olej v lampách. Opatrně jsem se pokoušela otevřít jedny dveře za druhými, ale všechny pokoje byly zamčené. Až na jediný.

Tato místnost musela být obydlená ještě nedávno. Stolek vedle dveří ještě nebyl pokryt vrstvou prachu, květiny někdo před krátkou dobou zalil. Pomalu jsem dveře otevřela, posvítila si svící a viděla, že jsem se ocitla v ložnici. Aniž bych za sebou dveře zavřela, vstoupila jsem do pokoje a rozhlédla se.

Vymetený krb a odstraněné lampy a svíčky prozrazovaly, že se už místnost nepoužívá. Ale všechen nábytek tu ještě byl. V duchu jsem se ptala, kdo tu asi bydlel.

Když jsem přistoupila blíže k posteli, přepadl mě najednou pocit, že jsem v tomto pokoji už někdy byla. Znala jsem jej, nebo jsem jej znávala dříve; měl příjemnou a přátelskou atmosféru.

Na nočním stolku ležela kniha vázaná v kůži, bez titulu. Odložila jsem svíčku a otevřela ji.

Byl to deník Sylvie Vauxhallové z roku 1856. Stránky byly popsány pěkným rovnoměrným rukopisem. Četla jsem o událostech, které svěřila svému deníku a přitom mě zaplavila spousta pocitů, láska a stesk, který mi vehnal slzy do očí. Připadalo mi, že jsme si s tebou Sylvií najednou neuvěřitelně blízké, třebaže jsem si na ni nedokázala vzpomenout. Věděla jsem, že jsem ji jako dítě velice milovala.

Jak je smutné, že mi nebylo dopřáno, abych ji ještě uviděla. Jak nádherné to shledání mohlo být! Kdyby tu byla tetička Sylvie, která by mě zahrnula lidským teplem a láskou, po níž jsem toužila, nevadilo by mi, že na mně ostatním nezáleží.

Šťastná a smutná současně jsem si otírala slzy z tváří a najednou jsem strnula. Můj pohled se zastavil jak přikovaný na stránkách deníku. Stesk rázem vystřídalo ledové rozčarování. Rukopis na těchto stránkách, ty jemně ubíhající obloučky, ta lehce se vznášející písmena, to nebylo stejné písmo jako v dopise tety Sylvie.

Byla jsem zcela vyvedená z míry. Toto byl její deník, ale rukopis patřil někomu jinému. Dopis matce byl psán pevným energickým písmem, spíše hranatým než měkkým a oblým. Ale kdo ho tedy psal?

Stála jsem a pozorovala deník. Najednou jsem uslyšela, jak se dveře zaklaply. S potlačeným výkřikem jsem se otočila.

„Bože můj, tys mě ale vyděsil,“ řekla jsem bez dechu siluetě u dveří.

Odpovědí mi byl tichý smích.

„To jsi ty, Theo?“ Sáhla jsem za sebe, uchopila svíčku a zvedla ji vzhůru. V temnotě jsem uviděla Colinovu tvář.

„Co máš co hledat v pokoji tety Sylvie?“ zeptal se útočně.

„Já –– procházela jsem se domem. Myslela jsem, že si třeba na něco vzpomenu. Ten pokoj nebyl zavřený…“

„Nepřipadá ti netaktní číst cizí deník?“

Znovu jsem pohlédla na deník. Oči mi pálily. „Připadalo mi, že jí jsem najednou tak nablízku. Málem jsem si na ni vzpomněla.“

„A co jiného ses dověděla?“

Rázem jsem zvedla hlavu. „Co tím myslíš?“

„Zmiňuje se o tobě? Proto sis v něm četla, ne? Vsadím se, žes byla zklamaná, Leylo. Teta Sylvie o tobě nikdy nemluvila. Stejně jako my všichni.“

„Ne –– to ne, o mně v deníku nic není.“ V hlavě mi bzučelo. Kdo psal ten dopis?

„Chci ti něco říci, Leylo,“ řekl Colin a popošel o krok ke mně. „Toulat se tímto domem není tak docela bezpečné. Mnohé ze schodišť, která se již nepoužívají, jsou ve špatném stavu. Mohla by ses snadno zřítit. Příště někoho požádej, aby tě doprovodil.“

„Všichni ještě spí.“

„Ale já jsem tady a mohu tě doprovodit. Theo a Henry také vstali, ale už odjeli do East Wimsley.“

„Ty tam nejezdíš?“

„Já nemám s obchodem nic společného. Strýček a bratranec si myslí, že jsem úplně neschopný. I když bývaly časy, kdy jsem se obchody často zabýval. Ale to je už dávno, a bylo to jen na krátkou dobu.“

„Kdy to bylo?“

Jeho tvář se zachmuřila. „Poté, co jste s matkou odešly. Strýček se s tebou Annou a Theem odstěhoval do Manchesteru, aby vedl místní továrnu. Já jsem zůstal s otcem tady a vedl obchody za dědečka. Ale pak“ –– zakoktal se –– „pak přišli moji rodiče o život a strýček Henry se se svou rodinou vrátil. Společně s Theem převzali vedení naší továrny, a už to tak zůstalo.“ Krátce se zasmál. „Ty fabriky mi můžou být ukradený. Nejsem žádný obchodník. Já jsem rozený povaleč. Kromě toho – –“ jeho hlas zhrubl. „Není to nic pro mě, vést přádelnu bavlny, ve které to páchne tak, že ti ubožáci, kteří se tam pachtí, mohou sotva dýchat a trpí nejrůznějšími chorobami. Já nejsem žádný reformátor, ale podmínky, za kterých ti lidé musí pracovat, jsou příšerné.“

Užasla jsem nad náhlou vášní v jeho hlase. Jeho slova mě překvapila. Shodovala se zcela s mými názory.

„A můj ušlechtilý strýček Henry byl opravdu proti desetihodinové pracovní době, Leylo. Tvrdil, že by tím dělníkům poskytoval jen čas na to, aby seděli v hospodě. A já ti na to řeknu, tím líp pro ně! Stejně si myslím, že jednoho dne bude pracovní doba osmihodinová a práce dětí bude úplně zakázaná. A až ten den přijde – –“ Colin se zarazil. Zdálo se mi, že je v rozpacích.

„Tak pokračuj! Představ si – –“

Přerušil mě pohybem ruky. Oheň vyhasl. Najednou to byl znovu ten starý Colin, který se stará jen sám o sebe.

„Pojď, Leylo, půjdeme odtud, tady přece nic neobjevíš.“

Odložila jsem deník zpět na noční stolek a odsunula dočasně starou otázku, kdo to tedy mé matce psal. Když jsme vyšli na chodbu, vzal mi Colin svíčku a posvítil mi do tváře.

„Jsi neuvěřitelně podobná své matce,“ řekl tiše.

„A otci ne?“

Přivřel oči. „Ale ano, otci také. Je zcela jasné, že jsi Pembertonová, prokletá jako všichni Pembertonové.“

„Přestaň s tím nesmyslem, Coline!“

„Ach, Leylo, kdybys věděla, jak tvou přítomností minulost ožívá. Tenkrát mi bylo teprve čtrnáct, ale dokázal jsem už vnímat krásu a kouzlo. Jak jsem tenkrát doufal, že alespoň jednou na okamžik upoutám tvou matku! Byla to sice má teta, ale stačilo, když jsem ji zahlédl, a začala mě spalovat vášeň.“

„Ach, Coline!“ Zasmála jsem se.

„A ty, Leylo, ty jedna náladová potvůrko. Tenkrát jsi mě zbožňovala! Ale to už je dávno pryč, že?“ Pátravě se na mě podíval.

„Musím tě zklamat, Coline. Určitě jsem tě jen považovala za svého staršího a chytřejšího bratra, stejně jako teď. Neumím si představit, že bych se mohla zamilovat do svého bratrance.“

„Pamatuješ si, že jsem ti často čítával?“

Pokusila jsem se vzpomenout si. „Ne…“

„A jednou jsem ti daroval k narozeninám laternu magiku. Celé týdny jsem ji vyřezával…“

„Coline!“ Takřka jsem vykřikla jeho jméno a vzrušeně jsem jej chytil za zápěstí. Nebyl to jen vágní nezřetelný obraz, ale jasná a živá vzpomínka. „Myslím, že si vzpomínám. Byl na ní obrázek malého zajíčka? A zajíček měl na sobě šaty stejné jako já. Ten zajíček jsem měla být já, a když jsem otočila klikou, tak hopsal sem tam. Coline, já si vzpomínám!“

„Celou věčnost mi trvalo, než jsem ten krám dodělal, Leylo. Ale stálo to za to. Měla ses vidět, jak ti zářily oči, když sis s ním hrála. Jsem rád, že sis vzpomněla.“

„Ano, a úplně jasně.“ Nechtěně jsem mu zaťala nehty do předloktí. Vracely se mi další útržky vzpomínek, skládaly se do sebe jako kamínky mozaiky. Viděla jsem narozeninovou oslavu v jídelně, sladkosti na stole a dort, který byl v mých vzpomínkách obrovský. Viděla jsem vlající sukně, záplavu jasně rudé a modré kolem sebe. Vzpomněla jsem si na laternu magiku a na to, jak jsem Colinovi padla kolem krku.

„Pletu se, nebo jsi zčervenala, sestřeničko?“

Výjevy zmizely, uviděla jsem před sebou Colina.

„A ruka už mi málem upadla.“

Pustila jsem jeho paži. „Najednou se mi všechno vrátilo. Celá narozeninová slavnost. Ale viděla jsem jen nohy v kalhotách a sukně, žádné tváře.“

„Všechno přijde.“

Mlčky se na mě díval a já se pod tíží jeho pohledu pokoušela, aniž bych věděla proč, vzpomenout na Edwardovu tvář. A nedokázala jsem to.

„Myslela jsem, že nechceš, abych si vzpomněla.“

„Ale ano, Leylo, na ty šťastné doby ano. Patří ti. Ale na to zlé ne. Bolelo by tě to.“

„Přesto tam musím jít, Coline. Musím do lesíka. Dnes tam zajdu a – –“

Teď mě Colin uchopil za paži a sevřel tak prudce, že jsem sebou trhla. „To nemyslíš vážně, Leylo! Nechoď tam!“

„Já ale musím! Coline, to bolí!“

„To je přece hloupost! Je možné, že si nevzpomeneš vůbec na nic a pocítíš jen děs a hrůzu toho osudového dne.“

„Prosím tě, pusť mě!“

Hněvivě mě od sebe odstrčil. Jak rychle se měnily nálady toho muže! Jeho náhlé výbuchy a nevypočitatelnost mě lekaly.

„Leylo, prosím tě…“

„Půjdu, Coline.“

„Pak mě nech jít s tebou. Dovol, abych tě doprovodil. Možná mě budeš potřebovat, kdyby –– jestli si vážně vzpomeneš.“

Jeho péče mě uklidňovala. „Dobře, pojď taky. Vydám se tam dnes odpoledne.“

„Dobře. Jestli si chceš ještě prohlédnout dům, provedu tě.“

Najednou jsem si vzpomněla na Gertrudu. „Ne, Coline, děkuji. Jsem trošku unavená a chtěla bych si ještě na chvilku lehnout. Uvidíme se později, jestli nemáš nic proti.“

Doprovodil mě ke dveřím mého pokoje a počkal, než jsem zavřela dveře. Pak odešel chodbou a po schodech dolů. Tak úplně jsem nelhala, když jsem prohlásila, že jsem unavená. To, co jsem se dnes ráno dověděla, se mě hluboce dotklo. Zvláště záhada dopisu tety Sylvie.

Posadila jsem se na gauč u krbu a přečetla si ho snad po dvacáté.

„Milá Jenny,“ stálo tam, „odpusť můj náhlý dopis po tolika letech odmlčení. Strašně se mi stýská, chtěla bych tě vidět. Vím, že nemáš na Pemberton Hurst pěkné vzpomínky, a dokážu to pochopit. Ale je to už dávno a tolik se toho od té doby změnilo. Chtěla bych tebe i Leylu vidět, ale nemohu přijet do Londýna. Zestárla jsem a až mě Pán k sobě zavolá, chtěla bych zemřít zprostřed své rodiny. Nemohla bys se sem na pár dní vrátit a vzít Leylu s sebou? Pak by mé srdce mohlo najít klid. S láskou teta Sylvie.“

Prostý dopis, ale bylo jasné, že jej nepsala Sylvie Pembertonová. Ale kdo v tomto domě chtěl, abychom s matkou přijely? A proč se dotyčný člověk nepodepsal, ale schovával se za tetu Sylvii, která tenkrát musela umírat?

Ze všech záhad, se kterými jsem se tu setkala, se mi tato zdála být největší.

Šla jsem za voláním tohoto dopisu, ale jak se zdálo, všichni v domě byli mým příchodem šokováni. A zdálo se, že si všichni přejí můj brzký odjezd. To mohlo znamenat jediné. Někdo tady lže.

8

Gertruda přišla hned poté, co jsem ji zavolala. Váhavě zůstala stát u dveří. Zatím jsme spolu takřka nepromluvily, a přesto jsem ještě neustále doufala, že se od ní něco dovím. Ale mezitím jsem se naučila, že musím postupovat opatrně. Gertrudin pohled mi zřetelně říkal, že si mě dobrovolně blíž k tělu nepustí.

„Gertrudo,“ řekla jsem, když jsme stály vedle sebe v pokoji, „zatím jsme neměly příležitost si popovídat. A přitom toho máme tolik na vyprávění. Myslím z minulosti.“

„To ano, slečno Leylo. Ale víte, já už nemám tak dobrou paměť.“

„Moje taky za nic nestojí, toho jste si nejspíš všimla. Ale přesto bych ráda staré vzpomínky oprášila. Možná byste mi přitom mohla pomoci.“

„Určitě bych vám pomohla ráda, slečno Leylo, ale bojím se, že vám nebudu nic platná.“

„Mohly bychom to alespoň zkusit. Před dvaceti lety jsme byly určitě kamarádky. Alespoň mám takový pocit.“

„Ach, ano, to docela určitě!“

Obě jsme se posadily na pohovku před malým stolem, na kterém byl připraven čaj a topinky. Oknem dopadalo do místnosti ostré ranní světlo a vrhalo jasné pruhy na koberec. Kolem domu ještě stále fičel vítr, ale obloha zářila nádhernou modří.

Snažila jsem se, aby se Gertruda uvolnila, a tak jsem nám oběma nalila čaj. Léta byla k naší staré hospodyni přívětivá, na růžové pleti jejího obličeje nebyly takřka žádné vrásky. Mohlo jí být kolem šedesáti let, byla malá a kulaťoučká, dobrá kuchařka, která –– jak se mi zdálo –– ráda ochutnávala to, co navařila.

„Mám hodně práce, slečno Leylo. Rodina vstává brzy.“

„Ale trošku času nám ještě zbývá. Jindy se stejně k rozhovoru nedostaneme. A máme si toho tolik co říci.“

„Když myslíte, slečno Leylo.“

„Vím to, Gertrudo. Myslím, že jste mě dobře znala už jako malou holku. Copak jste tenkrát pro nás, děti, pořád něco nepekla? A vaší specialitou byly perníčky, že?“

„Ne, slečno Leylo. Perníčky pekla vždycky vaše teta Sylvie. Ode mě jste vy i ostatní děti měly nejraději jablkový závin.“

„Ano, máte pravdu.“ Nic, ani záblesk vzpomínky.

„A v zimě jsem vám musela dělat horkou čokoládu. Tu jste pila tuze ráda.“

„Opravdu?“

Gertruda zůstala upjatá a zdrženlivá. Bezpochyby dostala přesné pokyny. Doufala jsem, že projeví nějaké city.

„Měl můj bratr také rád čokoládu, Gertrudo?“

Posadila se ještě upjatěji. Zjevně jsem se dotkla bolavého místa. „Malý Thomas byl stejný jako ostatní. Miloval všechno, co jsem připravila. Hlavně když to bylo sladké.“

„Nevzpomínám si na něj, Gertrudo. Mohla byste mi o něm něco vyprávět?“

„Bohužel, já mám špatnou paměť, slečno Leylo. Nemohu vám říci vůbec nic.“

Vítr profukoval okenními škvírami a komínem krbu. Mrazilo mě. Odložila jsem šálek s čajem a položila ruku na její paži. Zatím se na mě ani jedinkrát nepodívala.

„Gertrudo, pochopte mě, prosím. Přišla jsem o veškeré vzpomínky na svá dětská léta, a tak bych je ráda znovu našla. Doufala jsem, že mi v tom pomůžete.“

Ale její tvář zůstala nehybná. Moje naděje, že projeví nějaký cit, byly marné. Podcenila jsem její smysl pro povinnost. Ať dostala příkaz mlčet od kohokoli –– od babičky či Henryho –-, dodržovala jej.

„Ach jo,“ povzdechla jsem si. Tentokrát jsem zklamání nesla lépe. Nejprve moje teta a strýc, pak oba bratranci a sestřenice, moje babička a teď i Gertruda. Všechno marné. „Doufám, že jsem vás příliš nezdržela od práce, Gertrudo. Doufala jsem, že byste mi mohla být při hledání trochu nápomocna. Můžete jít, jestli chcete.“

„Rodina chce určitě snídat…“

Vstaly jsme současně a já udělala poslední pokus. Přitiskla jsem si ruku k čelu, trochu zasténala a zamumlala: „Ach, ta hlava.“

Gertruda polekaně přiskočila a podívala se na mě. Z očí jí vyzařovala hluboká účast. Tak úplně necitelná přece jen nebyla.

„Vás bolí hlava, slečno Leylo?“

„Jen trošku.“ Nebolela mě vůbec. Sáhla jsem k téhle lsti, abych Gertrudu alespoň trochu obměkčila.

„Trpíte bolestmi hlavy často?“

„Ano, vlastně ano. Uvědomila jsem si to až teď, když jste se mě zeptala. V posledních měsících stále častěji. Jak to víte?“

„Ubohá Leylo. Váš otec jimi trpěl. V posledních měsících svého života míval strašlivé bolesti hlavy.“

Náhle mi hlavou probleskla vzpomínka: Slyšela jsem sténání nějakého muže za zavřenými dveřmi.

„Hrozně trpěl, děťátko, a žádný lékař mu nedokázal pomoci. Dávali jsme mu léky, ale neustále jsme museli dávky zvyšovat a ke konci mu už vůbec nepomáhaly. Pak dostal horečku a upadl do deliria. Ach, děťátko moje, neměla byste si přát, aby se vám tyhle vzpomínky vrátily. Jsou příliš smutné. Ošklivé.“

Ale já ji poslouchala jen napůl. Tolik jsem si přála, aby má malá lest Gertrudě rozvázala jazyk, a teď jsem si jejich slov skoro nevšímala. V mých myšlenkách se formovalo něco nového, něco, co jsem nedokázala zachytit…

„Jste tak mladá, děťátko! Že vás ta hlava bolí už teď! Váš otec byl v nejlepších letech, a váš dědeček už byl starý. Modlím se k bohu, aby ty bolesti měly jinou příčinu. Možná je zavinilo vaše trápení nad smrtí matky…“

Gertrudina slova šuměla kolem mých uší. Už jsem věděla, jakou novou vzpomínku ve mně její první poznámka vyvolala. Bolesti hlavy, neustále se zvyšující dávky opia –– to mi připomnělo Henryho. Trpěl stejně jako můj otec před dvaceti lety.

Soustředila jsem svoji pozornost na Gertrudinu tvář. Chtěla jsem vědět, jestli nehraje divadlo. Ale její slzy byly pravé, to bylo jasné na první pohled. Takže můj otec míval doopravdy strašné bolesti hlavy a horečnaté záchvaty šílenství. Tato část příběhu byla pravdivá, jak mi dokazoval její pohled plný obav a třesoucí se ruce. Můj otec skutečně trpěl neznámou horečkou.

Gertruda odešla; dveře jsem zavřela až poté, co sestoupila dolů po schodech. Možná bylo to, co jsem udělala, bezcitné, ale získala jsem novou informaci. Otec zjevně trpěl nějakou tajemnou nemocí. Gertrudiny obavy byly opravdové a teď ve mně procitla prchavá vzpomínka na otcovo utrpení. Na zamčený pokoj, do kterého jsem nesměla vkročit, a na plačícího muže za zavřenými dveřmi. Cítila jsem, že ten muž byl můj otec, a současně jsem vnímala strach a zoufalství dítěte, které k němu nesmělo. Jestliže byla Gertrudina účast skutečná, jestliže moje mlhavé vzpomínky nebyly mámením, pak to mohlo znamenat jen jediné: že byl můj otec před svou smrtí skutečně těžce nemocen.

Ale jasný pocit, že ten strašný čin v lesíku nespáchal, ve mně zůstal. Část obrázku stále scházela, a protože mi nepomohla Gertruda, ve kterou jsem skládala poslední naděje, mohla jsem najít odpověď na své otázky jen na jediném místě.

Pozdě odpoledne jsem šla do lesíka, přesně jak jsem si to naplánovala. Anna si šla po opulentním obědě odpočinout, Martha někde seděla a vyšívala. Henry a Theo byli ještě stále v East Wimsley. V celém domě bylo ticho jako v hrobě. Nasadila jsem si klobouk a pelerínu, tiše opustila místnost a proklouzla kolem místností ostatních členů rodiny, abych je nevyrušila.

Návštěva lesíka měla znamenat v mém životě obrat, měla mi vrátit všechny vzpomínky a dát odpověď na spoustu otázek, které mě trápily. V lesíku jsem měla znovu najít své dětství, neboť ošklivé vzpomínky měly současně odkrýt i to pěkné. V lesíku jsem se měla dovědět, kdo vlastně napsal dopis podepsaný tetou Sylvií, kdo rozšířil příběh o šílenství Pembertonů a kdo je v Pemberton Hurstu mým nepřítelem.

Dům byl jak po vymření. Nikoho jsem nepotkala. Nenašla jsem ani Colina. Buď na naši dohodu zapomněl, nebo si to rozmyslel; musela jsem jít do lesíka sama. Nevadilo mi to, protože jsem to stejně měla původně v úmyslu.

Vítr znovu zesílil; proháněl se větvemi stromů a hnal hustá šedá mračna po obloze. V dálce bylo slyšet silné hřmění. Večer bude nejspíš pořádná bouřka. Věděla jsem, že si musím pospíšit, jestli chci mít v lesíku dost času.

Oběma rukama jsem si držela pelerínu a klobouk a pospíchala kolem domu k cestě, která vedla ke stájím. Odtud jsem viděla velkou zelenou plochu, která se táhla do kopce a na úpatí pahorku končila pod hustým lesem. Stromy vyhlížely šedě a nevlídně, v bouřlivém větru do sebe narážely. Temná mračna se shlukovala stále hrozivěji a vytvářela souvislé černé moře. Jejich stíny už zcela pokrývaly zelenou plochu, jen tu a tam prosvítaly ojedinělé paprsky slunce. Můj výlet bude mít asi krátké trvání.

Došla jsem na konec cesty až na vrchol pahorku a na chvíli zůstala stát, abych se podívala dolů ze svahu. Viděla jsem, jak ze středu paseky ční lesík, skupina hustě rostoucích holých stromů.

Na okamžik jsem zaváhala a bojácně se podívala dolů; věděla jsem však, že se musím pustit do boje o svou minulost. Akácie se kymácely ve větru, jako by chtěly za každou cenu uhájit strašné tajemství, které střežily po celá ta léta a do kterého jsem chtěla proniknout. Ano, bojovala bych, kdyby to bylo nutné; kdyby se vzpomínky nechtěly hned vrátit, budu chodit do lesíka každý den tak dlouho, dokud mi zase nebude patřit každičký koutek mé paměti, bez ohledu na to, co strašlivého skrývá.

Stála jsem tu, jako by mi bylo znovu pět let. Shlížela jsem dolů do lesíka, kde jsem viděla svého otce a bratra umřít. Všichni ostatní byli v domě, moje matka pracovala na zahradě. Byla jsem dítě, podnikavé a zvědavé, chtěla jsem vědět, co otec a Thomas dělají.

Vyrazila jsem. Byla v ten den zima? Zakryla šedá mračna oblohu? Hrozila bouře? Nebo jsem dováděla v jasné záři slunce?

Čím víc jsem se blížila k lesíku, tím silnější bylo mé vnitřní napětí. Ale neožila ve mně ani jiskřička vzpomínky, jež by mi prozradila, že jsem tu někdy dříve byla. Vítr mě řezal do tváře. Tráva mi praskala pod nohama. Byla jsem cizince v cizím prostředí. Pokud mé vzpomínky ožijí, pak se to stane na tom místě v lesíku. Abych si nemohla připomenout onu událost, vybudoval můj mozek bariéru, která zadržela veškeré vzpomínky –– jak dobré, tak i ty zlé. Abych je získala nazpět, musím bariéru strhnout. A abych to dokázala udělat, musím se teď vrátit na místo, kde se to odehrálo.

Cítila jsem, jak se začínám bát. Co mi vzpomínky ukáží? Jakou hrůzu, jaký děs budu muset ještě jednou prožít, abych dosáhla svého cíle? Zatímco jsem se váhavými kroky blížila k lesíku, říkala jsem si, že se mohu kdykoli vrátit, odcestovat zpět do Londýna a zapomenout na všechno, co se tu událo. Současně jsem ale věděla, že to není možné. Vydala jsem se na cestu bez návratu. Můj otec byl nevinný –– tím jsem si byla jista, a považovala jsem za svou povinnost vůči němu, vůči sobě a především vůči své matce, která kvůli tomu dvacet let trpěla, jeho nevinu dokázat.

Náhle jsem se ocitla v lesíku. Otočila jsem se a podívala nahoru na kopec. Tam trůnil mohutný starý dům a jeho temná okna na mě shlížela dolů. Zachvátil mě pocit, že se mi to všechno zdá. Byla jsem skutečně jen před několika dny v Londýně, aniž bych měla tušení o vraždách v tomto malém hájku nebo o nesmyslné kletbě, kterou to všechno tak pohodlně vysvětlovali? Je možné, že mi ještě nedávno jména Colin, Anna, Henry a Theo nic neříkala?

Musela jsem se vzmužit. Už žádné otálení. Přišla jsem sem z určitého důvodu a nechtěla jsem to odsouvat. Nahlédla jsem dál do lesíka, ale nedokázala jsem nic rozpoznat, na druhou stranu nebylo vidět. Na chvíli jsem zavřela oči a pokoušela se vykouzlit obrázek čtyř dětí, které si vesele hrají ve zřícenině v srdci lesíka. Ale neviděla jsem je: pětiletou Leylu, sedmiletého Thomase, dvanáctiletou Marthu a čtrnáctiletého Colina. Zase jsem oči otevřela. Jen malý temný les, otřásaný vichřicí, mi kynul vstříc.

První krok byl nejobtížnější; pak už se šlo snáz. Přidržovala jsem si pelerínu a prodírala se vpřed. Měla jsem pocit, jako bych vešla dveřmi do minulosti. Okolí se změnilo: zdálo se, že vítr utichá, jeho šumění sem zaznívalo jen tlumeně; vzduch byl jasnější a trpčí; obklopila mě vůně vlhké země. Jsou ty vjemy součástí minulosti? Vrátily se dnes jen proto, aby mě doprovodily? Nebo to jsou jen výplody mé fantazie?

Někde uprostřed lesíka jsem se zastavila. Oči mě pálily námahou, jak jsem se snažila zachytit všechno, i tu nejmenší podrobnost, která by mohla oživit mou paměť. Moje uši číhaly na jakýkoli šramot; nos nasával vůně a pachy. Všechny mé smysly se zbystřily, aby vnímaly a zaznamenaly les; doufala jsem, že najdu záchytný bod, který by mi jedním rázem osvětlil minulost.

Ta hromada kamenů. Tamten skalní blok. Mechem porostlá zeď z šedivého kamene. Zetlelý kmen stromu. Vyvolá ve mně některá z těch věcí řetězovou reakci, která strhne onu bariéru?

Co se tu odehrálo? Stála jsem v pěti letech na tomto místě a dívala se, jak byly tam u staré zborcené zdi spáchány dvě vraždy?

Podívala jsem se vzhůru na cípek modré oblohy, která se náhle objevila mezi vrcholky stromů, a současně jsem zachytila útržek vzpomínky: zlatý prsten s červeným kamenem.

Sklopila jsem hlavu, ale můj vnitřní zrak pevně uchopil obraz prstenu. Prsten na ruce muže. Ne… Možná to nebyla mužská ruka. Úzká, kostnatá ruka. Rubínový prsten se blýskal ve slunci. Byl mi povědomý. Už jsem ho předtím viděla.

Obraz mi vyklouzl a já znovu stála sama v lesíku. Co znamenal ten rubínový prsten v jasné záři slunce? Jak se dostal do podvědomí pětiletého dítěte? Nenacházela jsem souvislost mezi prstenem –– byl to týž prsten, který teď nosí Theo –– a tím, co se v lesíku stalo před dvaceti lety. Je nemožné, aby onen prsten měl na ruce vrah? Seděl prsten na téže ruce, která vedla nůž? Nebo patřil k úplně jiné vzpomínce z lesa? Možná jsem sem chodila jako dítě se svým dědečkem, sirem Johnem, a fascinoval mě jeho prsten. Pak by byl prsten součástí šťastné vzpomínky a nepatřil by ke dni, kdy došlo k vraždám.

Náhle jsem měla pocit, že už nejsem sama. Nechtěně jsem zimomřivě stáhla ramena k sobě a rychle se ohlédla. Bylo to zvláštní. Neviděla jsem nikoho, neslyšela žádný šramot, a přece jsem si byla jistá, že mě někdo pozoruje.

Bojácně a zároveň odvážně jsem hlasitě zakřičela: „Kdo je tu?“

Nic se nehnulo. Jen vítr se s povzdechy protahoval mezi vrcholky stromů.

„Vím, že tu někdo je, a nemám ráda, když mě někdo potají pozoruje.“

Přesto jsem byla překvapená, když se mezi blízkými stromy skutečně něco pohnulo. Po zvadlém listí šlapaly vysoké boty, něčí ruce začaly rozhrnovat holé větve.

„Kdo je tu?“ zavolala jsem znovu. „Chci vědět, kdo to je! nechte té hry na schovávanou!“

Ale nikdo mi neodpověděl. Kroky se ale zjevně blížily. Tajemná osoba se mi nedala poznat, skrývala se mezi stromy, ale nesnažila se utajovat svou přítomnost.

Bylo to nepříjemné. Co to má znamenat? Proč ten vetřelec nic neříká? Ale přes své obavy jsem se nehnula z místa. Byla jsem rozhodnutá nedat strach najevo.

Někde docela blízko mě kroky ustaly. Stála jsem jak přimrazená, se zatajeným dechem, srdce mi bušilo až v krku.

„Ahoj,“ řekl najednou někdo za mnou.

Prudce jsem se otočila. „Coline! To není vůbec legrační!“

„Tvrdil to snad někdo?“ Ironický úsměv doprovodil jeho pokrčení ramen.

„Proč ses neozval, když jsem volala?“

„Nechtěl jsem tě rušit.“

„Ale vyrušil jsi mě…“ Přitiskla jsem si ruce k hrudi, jako bych tím mohla uklidnit bušící srdce. „Je to od tebe hnusné. Tys mě sledoval. Proč?“

„Protože jsem si říkal, že bude lepší, když tě nebudu rušit. Když jsi souhlasila s tím, abych tě doprovodil, napadlo mě, že by možná bylo nejrozumnější, abys sem šla sama. V mé přítomnosti by ses třeba nedokázala tak uvolnit. Nebo by má přítomnost porušila atmosféru, kterou potřebuješ, aby ses dokázala rozpomenout. Připadalo mi, že by pro tebe bylo vhodnější, abys věřila tomu, že jsi tu sama, ale přesto jsem tě nechtěl nechat o samotě.“

„A tak jsi mě sledoval. To je od tebe milé, Coline, ale vyděsil jsi mě k smrti.“

„Nepovídej, co je takové houštíčko ve srovnání s nočními ulicemi Londýna? Určitě ses už setkala s horšími tajemnými postavami.“

Proti své vůli jsem se musela rozesmát a v podstatě jsem byla ráda, že tu je někdo se mnou. V lesíku panovala zvláštní tísnivá nálada, která se rychle přenesla i na mě. Nezavinily ji však moje vzpomínky na minulost, ale věci, které mi o tomto místě vyprávěli ostatní.

„Vzpomněla sis na něco?“ zeptal se Colin.

Bloudila jsem znovu pohledem po rozpadlých zdech a lysých stromech. „Ne, vůbec na nic.“ Vzpomínku na rubínový prsten jsem si chtěla raději nechat jen pro sebe. „Něco mi tu dnes nesouhlasí. Možná je to tím počasím. Bylo tenkrát teplo?“

„Ano, bylo tepleji než dnes a nefoukal tolik vítr.“

„Tak to možná zavinilo počasí. Musím sem zajít jindy, až bude pěkně. Budu sem chodit tak dlouho, dokud se mi vzpomínky nevybaví.“

„Je to pro tebe tak důležité?“

Pohlédla jsem na něj. V očích měl starost. Nedokázala jsem ale rozpoznat, o koho. „Ano, velice důležité.“

„A co když to bude trvat dlouho?“

„Pak mi musíš zaplatit jednu guineu.“

„Musím ti zaplatit –-?“ Najednou zaklonil hlavu dozadu a rozesmál se. Byl to příjemný smích, od srdce. Jak by bylo krásné vyrůstat společně s Colinem. Byl by mým velkým bratrem, ochraňoval by mě, byl by zdrojem dobrodružství a veselí. Mohla jsem ho v průběhu času poznat stejně dobře, jako ho pravděpodobně zná Martha, a nemusela bych luštit jeho záhadné chování, jak to musím dělat teď.

Představila jsem si ho vedle Edwarda u velkého stolu v jídelně –– neuvěřitelně dobře vychovaného, vždy spolehlivého Edwarda vedle mého bratrance, který se choval přesně opačně –– a málem jsem se hlasitě rozesmála.

Colin, který si všiml mého veselí, pronesl: „Ty ale vůbec nejsi tak pekelně vážná, jak se občas zdá. Pojď, Leylo, vypadneme z tohoto nehostinného místa.“

Obrátili jsme se a ušli pár kroků na okraj lesíka. „Nevracej se sem brzy,“ řekl Colin. „Dej si na čas. Dopřej si trochu klidu. Myslím, že na všechno příliš spěcháš. A kromě toho bys měla příště přijít z jiné strany.“

Zastavila jsem se: „Proč mi to říkáš?“

Colinova tvář se změnila v neproniknutelnou masku, když mi odvětil: „Jestli chceš skutečně vytvořit atmosféru, která tam vládla v onen den, aby ses dokázala rozpomenout, co se stalo, pak bys měla aspoň stát na správném místě.“

Ohlédla jsem se přes rameno. „Na správném místě?“

„Ano. Tam, kde jsi dnes stála, tam jsi tenkrát nebyla. Když jsi dřepěla na bobku ukrytá mezi stromy a pozorovala svého otce a bratra, byla jsi někde úplně jinde.“

9

Když jsme se vrátili domů, řekli nám, že Henryho postihla prudká nevolnost, že odešel do svého pokoje a že se po mně sháněla babička. Ani jedno, ani druhé se mě nijak zvlášť nedotklo. Zatímco jsem stoupala po schodech ke svému pokoji, zabývala jsem se jedinou otázkou. Odkud Colin ví, kde jsem byla v onen den před dvaceti lety ukrytá?

V pokoji jsem odhodila klobouk a pelerínu na postel a posadila se před zrcadlo nad toaletním stolkem. Má včerejší bledost, bezkrevní ústa a oči bez lesku byly pryč. Viděla jsem růžové líce i rty a zářící oči. Vypadalo to, jako by mé tělo náhle procitlo k životu.

Shledání s lesíkem, řekla jsem si. Nebo počasí, vítr a chlad. Dlouhý výstup do kopce k domu. Možná také vzpomínka na rubínový prsten. Snažila jsem se popřít, že by na mě mohl mít bratranec Colin takový vliv, a vymýšlela jsem si všechno možné, abych vysvětlila své náhlé ožití.

Zatímco jsem si pročesávala vlasy, zaslechla jsem na chodbě hlasy a kroky. Slyšela jsem Gertrudu a Annu, jak spolu rozprávějí, a pak Thea. Všichni měli starosti o Henryho, který znovu trpěl bolestmi hlavy. Ale já jsem se nestarala o to, co se odehrává před mými dveřmi. Měla jsem v hlavě něco jiného.

Ještě stále jsem uvažovala o dopisu tety Sylvie. A pak mě napadla znovu ta záhadná slova, která Colin pronesl v lesíku. Odkud věděl, kde byl můj úkryt? Jestliže jsem byla tam dole sama a ostatní mě našli až později, jak stojím zcela bez sebe před mrtvými, pak přece nemohl nikdo kromě mě vědět, kde jsem se skrývala.

Někdo hlasitě zaklepal. „Leylo?“ ozval se zvenku Theo.

„Ano, co si přeješ?“

„Leylo, víš přece, že babička čeká.“

„Ano. Ale zrovna si češu vlasy, jak vidíš. Však se babičce nic nestane, když ještě chvíli počká.“

Theo zapomněl na dobré způsoby a vešel do mého pokoje. „No tedy, Leylo, máš se ještě hodně co učit. Víme, žes byla vychovávaná jinak než my, ale musíš se přizpůsobit. Jestliže chceš patřit do rodiny, musíš dodržovat naše pravidla. A pravidlo číslo jedna předepisuje, že babičku nenecháváme nikdy čekat.“

„Promiň,“ řekla jsem chladně. Když jsem vstala, upadl mi kartáč na zem. „A dovolují vaše pravidla vstoupit do místnosti dámy, která je sama? Ach, Theo, mám za sebou namáhavé odpoledne. Chtěla bych si trošku odpočinout, vypít šálek kávy a upravit se, než půjdu za babičkou.“

Otevřel ústa, aby mi něco odpověděl, ale nepustila jsem ho ke slovu.

„Kromě toho na mě babička čekala s klidnou myslí dvacet let. Takže může klidně počkat ještě o chvíli déle.“

„Dobrý bože, co to do tebe vjelo?“

„Nic.“ Shýbla jsem se a zvedla kartáč.

„A kde jsi vůbec byla? Cos dneska dělala?“

Opět jsem usedla u toaletního stolku a prudce a podrážděně jsem si pročesávala vlasy. „Byla jsem v lesíku.“

„Cože?“ zvolal chraplavě. V zrcadle jsem viděla, jak zbledl. „Leylo, já – –“ Rukou si otřel čelo.

Znovu jsem se k němu obrátila. „Copak se stalo?“

Přitáhl si židli, posadil se a jen zakroutil hlavou. Ještě nikdy jsem nezažila, aby se takhle přestal ovládat.

Když na mě konečně pohlédl, polekala jsem se. V jeho očích se zrcadlily velké obavy a neklid. Na chvíli jsem si myslela, že má starost o mě, ale po chvíli jsem si uvědomila, že Thea vyvedlo z míry něco jiného.

„Neměla jsi tam chodit,“ řekl tiše.

„Pročpak ne? Řekni mi, Theo, o co tu jde?“

„A –– jaké to bylo, Leylo? Vzpomněla –– vzpomněla sis na něco?“

Viděla jsem rubínový prsten na jeho ruce, ten prsten, který jsem viděla zablýsknout ve slunci a jež nějak souvisel s lesíkem a minulostí. Ale Theovi jsem řekla: „Ne, na nic si nevzpomínám.“

S ulehčením se opřel o židli, ale jeho hlas zněl i teď napjatě: „Mohlo –– mohlo to být pro tebe strašné. Myslím tím vzpomínky. Buď ráda, že jsi jich ušetřena. Bože, bylo to strašné.“

Dlouze jsem se na Thea zadívala, sledovala jsem jeho těkavé pohyby a strach a neklid v jeho tváři. Potvrzoval se mi dojem, že Theovi ani tak nezáleží na mém blahu, jako spíše na něčem jiném, a měla jsem pocit, že se obává toho, na co bych si případně mohla vzpomenout.

„Určitě to nebude tak hrozné, jak myslíš,“ odvětila jsem klidně. „V Londýně jsem se setkala se strašnými věcmi –– není mi cizí smrt, ani pohled na krev. Jednou jsem viděla neštěstí, při kterém přišel jeden muž o nohy – –“

„To není totéž, Leylo.“ Sepjal ruce v úpěnlivé prosbě. „Je to strašné, když člověk přihlíží nehodě, ale vražda –– to je čirá hrůza. Natož pak u vlastního otce a bratra. Prostě nechápu, proč to chceš zažít ještě jednou. Nerozumím ti, Leylo.“

Vstala jsem a přešla ke dveřím. „Ale ano, myslím, že mi rozumíš, Theo. Je ti naprosto jasné, proč bych si přála vědět, co jsem ten den viděla, a já si dokonce myslím, že ti velice záleží na tom, abys zabránil tomu, abych si vzpomněla.“

Hněvivě vyskočil. „Ale teď už toho mám doopravdy dost. Už ji svými žvásty rozčílila Marthu. Ale já si to nenechám líbit. Kromě toho byla tvá návštěva v lesíku stejně k ničemu.“

„Tentokrát ano, ale nebyla jsem tam naposledy.“ Podívala jsem se na jeho prsten. „Možná se ta opona s každou návštěvou trochu poodhrne. Nebo třeba bude jednou počasí právě takové, jako tenkrát, atmosféra a světlo v lesíku bude stejné jako před dvaceti lety. A pak, Theo, pak si na všechno vzpomenu.“

S těmito slovy jsem se odvrátila a vyšla ze dveří. Bývala bych se před svým odchodem k babičce ráda převlékla, ale Theo mě vyvedl z míry mnohem více, než jsem mu dala najevo, a měla jsem jediné přání –– ukázat mu záda. Už jsem nemohla vydržet jeho způsoby. Nikdy neřekl to, co si skutečně myslel. Jeho nadřazené chování mě rozčilovalo.

Rozhněvaná a současně plná zmatku jsem stoupala po schodech k babiččině pokoji. Značně rozrušená jsem se zastavila přede dveřmi. Určitě jsem nebyla správně naladěná na setkání s ní. Ale nemohla jsem to už oddalovat. Ještě jednou jsem si uhladila vlasy a krátce zaklepala.

„Dále,“ řekla ostře.

Všechno bylo stejné jako včera. Místnost byla tmavá, osvětlená pouze olejovými lampami se staženými knoty a plápolajícími svícemi. Zase trůnila ve své lenošce, hubené nohy na podnožce, ruce na opěrkách židle. A znovu jí dopadal na tvář stín, takže se rysy v jejím obličeji nedaly rozpoznat, ona však mohla pozorovat u příchozího každý detail. Tentokrát jsem se však nenechala zastrašit; už jsem ji znala o trochu lépe a měla jsem jasnou představu o tom, co ode mě očekává. Místo abych se postavila stejně jako včera večer přímo před ni, aby mi svit olejové lampy dopadal do tváře, stoupla jsem si ke krbu, kde ze mě mohla vidět jen siluetu. Okamžitě otočila hlavu doprava, zdálo se mi, že hněvivě.

„Proč stojíš tam? Nevidím na tebe.“

„Je mi zima, babičko.“

„Pojď blíž, dítě, už nemám tak dobré oči jako ty.“

„Raději bych zůstala u ohně, babičko, jestli ti to nevadí. Venku je opravdu hrozná zima.“

Než promluvila, viditelně zaváhala: „Tak bys neměla za takového počasí vycházet. Než jsi přijela, svítilo sluníčko. Ale od té doby, co jsi tady, zuří tyhle pekelné větry. Satan je ti v zádech, dítě, Střez se!“

„Procházka na zdravém vzduchu je zdravá, babičko.“

„I když tě zavede do lesíka?“

Takže o tom věděla. Mělo mě to překvapit? Vzhledem k tomu, že Theo nevěděl o ničem, tak ano. Kdo jí to řekl? Kdo kromě Colina ví, že jsem byla v lesíku? Ačkoli nás mohl také někdo pozorovat…

„A na nic sis nevzpomněla,“ pokračovala a znělo to takřka škodolibě.

Donesl ji tu zprávu snad Colin?

„Mýlíš se, babičko. Na něco jsem si přece vzpomněla.“

S babičkou se udála změna. Nebylo to nic zjevného; nepohnula se, nic neřekla, a přesto se atmosféra v místnosti zcela změnila. Najednou byla nabita nepřátelstvím. Stíny byly temnější, vytí větru za okny jakoby zesílilo.

„Na co sis mohla vzpomenout? Jistě na nic závažného.“

„Nevím, babičko. To se ukáže. Byl to jen záblesk vzpomínky, ale objevil se v lesíku, a já jsem přesvědčená, že to byl jen začátek.“

Zatímco jsem mluvila, sklouzla jsem bezděky pohledem na její ruce. Byly tvrdé a kostnaté, poseté stařeckými skvrnami. Představovala jsem si, jaké asi byly před dvaceti lety –– silné, šlachovité, nejspíše ozdobené prsteny.

„Neřekla bys mi, co to bylo za vzpomínku, Leylo?“

Vzhlédla jsem k ní. To byl nový tón, který mě překvapil. Místo aby poroučela, prosí. Začala jsem jí nedůvěřovat.

„Chápu, že se vzpěčuješ, dítě, a přála bych si, abych ti mohla tvůj pobyt zpříjemnit. Neměly bychom stát proti sobě jako dva nepřátelé, koneckonců jsme z jednoho masa a jedné krve. Jsem matka tvého otce. Měly bychom se přátelit.“

„O to jsem se pokoušela včera večer.“

„Jsi velice svévolné dítě, Leylo. A jen zčásti to lze omluvit tvým dětstvím. Myslíš výhradně na sebe a vůbec se nepokoušíš pochopit stanovisko druhého. Přišla jsi sem plna očekávání a naivních představ a hluboce tě zklamalo, že se nesplnily. Věřila jsi, že najdeš rodinu, jež tě přijme s otevřenou náručí, ale místo toho jsi přišla do domu plného cizích lidí, které tvůj náhlý příchod vyvedl z míry. A tebe napadlo jediné: rozhněvaně se stáhnout do sebe a rozšiřovat o nás všechny možné fantasmagorie. Svým obviňováním ses nás hluboce dotkla a zranila nás, Leylo.“

Na okamžik jsem zůstala nehybně stát u ohně a vnímala její slova. Nemohla jsem si nalhávat, že v sobě nemají hořké zrníčko pravdy. Náhle jsem přešla k ní a poklekla vedle její lenošky.

„A jak jste se ke mně chovali vy? Snažili jste se snad vy vcítit do mé situace? Umíte si vůbec představit, jaké to je, když se vracíte domů, netoužíte po ničem jiném než po lásce, a setkáte se jen s nedůvěrou a odmítáním? Obvinila jsem vás, protože jste ze stejných činů vy obvinili mého otce. Ano, přišla jsem plna nadějí, protože jsem věřila, že mohu očekávat láskyplné přivítání. Celá léta jsem žila s matkou v chudobě. Celá léta jsem toužila po rodině. Zde jsem se narodila, babičko. Patřím sem. Neodešla jsem odtud před dvaceti lety z vlastního popudu. Odvedli mě; sama bych bývala nikdy neodešla. Nebyla to moje vina, že jsem vyrůstala jinde. Neměla jsem na vybranou. A při první příležitosti –– po smrti své matky –– jsem se vrátila do Pemberton Hurstu ke své rodině. Prosím tě, řekni mi, pokud jsem vám ukřivdila!“

Byla jsem překvapená, když jsem uviděla, že po babiččiných tvářích stékají slzy. Nedívala se na mě, zírala nepřítomně před sebe. Má slova se jí zjevně hluboce dotkla.

„Bylo to dílo ďábla, žes od nás musela pryč, Leylo,“ řekla. „Tvůj otec –– můj milovaný syn –– byl posedlý démony a spáchal strašnou věc. Naše rodina je prokletá. Nikdo z Pembertonů nezůstane ušetřen toho, co vytrpěl on.“

„Ale to přece není pravda, babičko. Můj otec byl nevinný. Ďábel s tím nemá nic společného. Kletba Pembertonů neexistuje a také neexistuje šílenství, kterému mají údajně všichni propadnout. Nevím, proč tomu všichni věří; já cítím, že to je lež. A přála bych si to dokázat. Kdybych si mohla vzpomenout, co jsem tenkrát viděla – –“

„Ne, Leylo!“ Užasla jsem nad silou jejího hlasu. „Už dost. Nikdy ses neměla vracet. Není to dobré. Nech mrtvé odpočívat, vrať se zpět do Londýna.“ Náhle mě uchopila kostnatou rukou a pevně mě sevřela. „Leylo, dítě moje. Opusť tento dům. Ihned. Jsi ve velkém nebezpečí. Odejdi odtud a nikdy se nevracej. Zapřísahám tě.“

I mně začaly téci slzy po tvářích, když jsem viděla, jak mě třesoucími rty prosí, abych odešla. Představila jsem si její bolest, když se dověděla, že její syn a vnuk zemřeli za tak strašných okolností. Jak děsivé vzpomínky v ní musel den za dnem lesík vzbuzovat! A já jsem to všechno svým příchodem znovu oživila.

„Prosím, odpusť mi,“ odpověděla jsem tiše. „Ale já nemám na vybranou. Dlužím to svému otci – –“

„Tvůj otec je mrtev.“

„Tak to dlužím jeho památce a také své matce, která dvacet let trpěla za to, o čem byla přesvědčená, že otec spáchal. A já musím dokázat, že to není pravda. Až pak mohu začít žít vlastní život. Nemohu teď tento dům opustit a provdat se za Edwarda. Musela bych stále myslet na to, že jsem své rodiče nechala na holičkách. Doufám, že to pochopíš, babičko. Zase očistím památku tvého syna.“

„Tolik to bolí,“ zasténala. „Nevydržím to.“

Vytáhla jsem kapesník a otřela si slzy. Pak jsem vstala. „Do jisté míry je to moje vina,“ řekla jsem. „Kdybych se nevrátila, žili byste v klidu. Odpusť mi, babičko. Ale já jsem přišla a dojdu až na konec cesty, po které jsem se vydala.“

Samotnou mě překvapilo, že jsem dokázala dojít až ke dveřím. Tam jsem se ještě jednou zastavila.

„A jak vypadá ten konec?“ zeptala se babička za mými zády.

Před obličejem jsem měla černou stěnu. Věděla jsem, že to jsou dveře, které vedou přímo na chodbu. Ale současně mi připadalo, že mám před sebou svoji budoucnost, stejně tmavou a odstrašující jako byla má neznámá minulost.

„Na konci se minulost spojí se současností, babičko.“

„Proč? Všichni přece víme, co nám budoucnost chystá.“

Ještě jednou jsem se otočila a pohlédla na ni, jak tam sedí skryta ve tmě jako poustevník, který setrvává v minulosti a odmítá udělat krok do budoucnosti. Žila tak od onoho strašného dne před dvaceti lety? Nebo se stala samotářkou až po smrti Colinova otce? Nebo ji změnila sebevražda jejího muže před deseti lety?

„Já na tuhle budoucnost nevěřím. Žádná kletba neexistuje. Pembertonové nejsou prokletí.“

„Ne?“ zazněl slabý hlas, který jako by vycházel z minulosti zahalené stíny. „Zkus to zopakovat ještě jednou, až uvidíš strýčka Henryho. Začíná to znovu.“

Předpokládala jsem, že ono to se vztahovalo k syndromu, který souvisel se šílenstvím: bolesti hlavy, horečka, delirium a nakonec smrt. Tak zemřel údajně před pětačtyřiceti lety bratr Sira Johna Michael. Tak měl zemřít můj otec. A stejný osud stihl později i mého dědečka. Jak se zdálo, měl být příští obětí Henry.

Když jsem šla dolní chodbou, zmocnilo se mě vzrušení. Gertruda a za ní dvě služebné proběhly kolem mě; jedna s polštářem, druhá nesla podnos s čajem. Anna stála celá bez sebe před ložnicí, kterou sdílela s Henrym, a neustále volala: „Ach, bože, ach, bože, pomoz nám přece!“

Když jsem k ní přispěchala a položila jí ruku na rameno, podívala se na mě, jako by mě neznala. „Ach, Jenny, jsem tak rozrušená. Nevím, co dělat.“

„Kvůli strýčkovi Henrymu?“

Několikrát přikývla. „Poslali jsme pro doktora Younga. Přijel by hned, ale v přádelně došlo k neštěstí. Ten mladík říkal, že dorazí dnes večer. Vůbec si už nevím rady. Snad přijede brzy.“

Chtěla jsem vejít do místnosti, ale zadržela mě. „Je to zlé, Jenny, horší než kdy předtím. Stejné, jako to bývalo u Roberta. Pamatuješ si přece, nejprve čas od času bolesti hlavy, pak se objevovaly stále častěji a byly tak strašné, že se nedaly vydržet.“

Z pokoje se ozval výkřik Henryho, s jehož hlasu znělo utrpení.

„Ještě nemá horečku,“ pokračovala Anna rychle. „Ale brzy se dostaví, Jenny, uvidíš. Jeho čas už nastal. Ach, bože, můj ubohý Henry.“ Anna si přitiskla ruce k obličeji a začala vzlykat.

Byla úplně bez sebe a vypadalo to, že se pod tíhou nevyhnutelných událostí hroutí. Nemohla jsem jí pomoci jinak než soucitným objetím, a tak jsem od ní odešla a vklouzla do zšeřelé místnosti, kde ležel v posteli můj sténající strýc. Vlasy měl propocené, obličej popelavý, rty úplně bezkrevné. Opatrně jsem se k němu přiblížila, netušíc, co bych měla udělat nebo říci, abych mu pomohla, a pozorovala jsem Gertrudu, která stála u nohou postele.

Henry měl oči pevně semknuté bolestí a neustále hlasitě sténal. Když jsem se dívala na jeho bledý přepadlý obličej a bolestí křečovitě sevřené ruce na pokrývce, pocítila jsem prudký soucit. Ať byl proti mně zaujatý, nebo ne, byl to bratr mého otce a trpící člověk.

„Strýčku Henry,“ zašeptala jsem a poklekla vedle postele. „Strýčku Henry.“

Trvalo jen okamžik, než obrátil hlavu na stranu, aby mě viděl. Jeho zorničky byly maličkaté. „Ach, bože,“ vydechl, „Jenny, já umírám.“

„Ale ne, strýčku Henry.“ Zvolna jsem mu položila ruku na čelo a s úděsem jsem zjistila, že je ledové. „To přejde. Zase budeš v pořádku.“

„Ne! Ne!“ zašeptal takřka prudce. „Nejprve strýc Michael, pak můj bratr Robert, pak můj otec a teď já. Pak přijdou na řadu moje děti, Theo, Colin, Martha a Leyla. Ano, i malá Leyla. Všichni jsme Pembertonové. Ach, bože!“ Znovu zavřel oči a celé jeho tělo sebou prudce škublo v náhlé křeči. „Mám pocit, že se mi rozskočí hlava. Ach, bože, pomoz mi, pomoz mi přece!“

„Prosím, uklidni se,“ řekla jsem konejšivě. „Zase to bude v pořádku, strýčku Henry, určitě.“

Ale těmi slovy jsem spíš chtěla uklidnit sebe než jeho. Cítila jsem, že jsem byla zachycena vírem bezvýchodnosti, o níž jsem se domnívala, že jsem proti ní imunní. Nevěřila jsem, že slyší něco z toho, co mu říkám. Potácel se někde mezi minulostí a současností, kam můj hlas nedokázal proniknout.

Když zase otevřel oči, uviděla jsem v nich lesk šílenství a obnažený strach. „Milý bože, prosím tě, nedopusť, abych spáchal zločin, ke kterému byl dohnán můj bratr. Prosím tě, ušetři mě té hrůzy. Nedej, abych se stal dalším zdrojem bolesti a utrpení této rodiny.“

Vyděšeně jsem pohlédla na Henryho. Chvějícími se prsty svíral pokrývku a široce otevřenýma očima zíral nad sebe. Jen tenounká nit jasného uvažování jej spojovala se skutečností, jiskřička poznání, která ho naplňovala strachem z toho, co by se mohlo stát, kdyby propadl deliriu.

„Ne, strýčku Henry,“ zvolala jsem. „To se nestane. Můj otec zločin nespáchal. Byl obětí, ne vrahem.“

„To nevíš, Jenny. Nebyla jsi při tom.“

„Ale Leyla při tom byla. Já jsem byla při tom!“ Tloukla jsem se pěstí do čela. „Ach, kdybych si tak dokázala vzpomenout! Strýčku Henry, kdybych si dokázala vzpomenout, co jsem tehdy v lesíku viděla, mohla bych tě uklidnit, můj otec nebyl vrah a ty se jím taky nestaneš. Copak to nechápeš? Namluvil sis, že – –“

„Můj bože!“ vykřikl hlasitě a trhla si oběma rukama vlasy z hlavy. „Ty bolesti! Jako by mi někdo bodal žhavými háky do hlavy!“ Divoce sebou házel sem a tam, až jsem dostala strach.

V příštím okamžiku se u jeho boku objevila Anna a objala jej konejšivě rukou kolem těla. „Uklidni se, miláčku,“ zašeptala v slzách. „Uklidni se. Všechno bude zase v pořádku. Doktor Young je už na cestě.“

Když se strýček trochu uklidnil, obrátila se Anna ke mně a řekla s prudkostí, která mě polekala: „To ty! Tys ho tak rozrušila! Zmiz a už sem nechoď, dokud mu nebude lépe!“

„Ale já chtěla pomoci – –“

„Už jsi toho způsobila dost. Zmiz!“

Ustoupila jsem před rozzlobenou tetou a šla ke dveřím. Připadala jsem si jako ve světě duchů, kolem sebe nic než míhající se stíny a strašidelnou tmu. Pohled na Henryho, v němž jsem poznávala postavu svého otce a jenž se najednou proměnil ve sténající uzlíček bolesti a bludů, mě vyvedl z míry. Neschopna jasné myšlenky jsem běžela chodbou ke svému pokoji.

Zdálo se mi, že mě ze všech stran obklopuje smrt. Jakoby kolem mě kroužil duch mého otce a bratra; dědečka, který se zabil; strýčka Richarda a tety Jane, kteří přišli o život při nehodě; prastrýce Michaela, který na sebe vložil ruku; a mé matky, jež mě opustila po dlouhé nemoci a vzala s sebou část mého já.

Při svém slepém úprku chodbami jsem se nechtěně srazila s Colinem a málem jsem sebe i jeho porazila na podlahu. Ale on mě rychle uchopil pevnými pažemi a podržel, dokud jsem zase nezískala rovnováhu. Teprve pak mě pustil.

„Kam máš tak naspěch, Leylo? Před čím tak utíkáš?“ zeptal se klidně.

Ohlédla jsem se přes rameno a znovu uviděla bolestí zhrůzněnou tvář Henryho, sinalé rty, široce rozevřené oči.

„Byla jsem u strýčka Henryho. Bože můj, je mu tak mizerně, Coline. Proč pro něj nemůžeme nic udělat? S laudánem…“

„Dostává už maximální dávku, Leylo. Doktor Young se už neodvažuje mu dát víc, jinak – –“ Colin rozhodil rukama.

Ano, znala jsem laudánum, směs morfia a alkoholu. Zázračným způsobem tišilo bolesti, ale skrývalo také veliká nebezpečí.

„Víc už udělat nemůžeme.“

„Ale on tolik trpí.“

Colin mlčel, ale jeho obličej mluvil za něj.

„Nevěřím tomu,“ pronesla jsem prudce a hořce. „To nemůže být pravda. Ta tajemná nemoc Pembertonů neexistuje.“

„Ty nevěříš tomu, že jsme jí všichni vydání napospas?“

„Ne! Je to nešťastná shoda okolností nebo možná nějaká regionální nemoc, ale určitě existuje přirozené vysvětlení a já nechápu, že je nevidíš. Jak můžeš být tak slepý, Coline?“

Křičela jsem na něj a tím jsem dala průchod veškeré hrůze nad Henryho utrpením a Anniným zoufalstvím. A současně se vybilo napětí, které se ve mně v průběhu dne nashromáždilo –– nálezem deníku v pokoji tety Sylvie, návštěvou v lesíku, rozhovorem s babičkou, pohledem na Henryho utrpení.

Po svých prudkých slovech jsem se přinutila k předstíranému klidu, ale vnitřně jsem zuřila dál. Colinovy zelené oči se na mě tvrdě dívaly a skrývaly jeho skutečné myšlenky. Mlčky stál přede mnou, jako by na něco čekal.

„Předtím jsem byla u babičky,“ řekla jsem tak klidně, jak jsem to jen dokázala. „Věděla už, že jsem odpoledne byla v lesíku.“

„Nijak ses netajila s tím, že to máš v úmyslu, Leylo.“

„Věděla i to, že to bylo marné; že jsem si na nic nevzpomněla. Dověděla se to během té krátké doby mezi mým návratem z lesíka a návštěvou u ní.“

„Opravdu?“ Jeho tvář nic neprozradila.

„Ach, Coline, nejspíš by mě to nemělo překvapovat a asi ani nemám právo se kvůli tomu zlobit, ale musel jsi hned běžet za ní a všechno jí vyprávět? Musíš jí dělat špicla?“

Bylo to zvláštní, ale moje slova se ho nedotkla. Uzavřený výraz v jeho tváři neprozrazoval vůbec nic. To mě ještě více rozhněvalo a zmátlo.

„Co je to s tebou? S vámi se všemi!“ Dupla jsem nohou. „Ty prchavé představy, které se mi občas vynoří v paměti, ukazují v tomto domě úsměvy a veselí.“ Do očí mi vstoupily slzy bezmoci. „Co se s vámi všemi stalo? Proč jste tenhle dům proměnili v mauzoleum?“

S nečekaným soucitem mě Colin uchopil za ruku a řekl: „Pojď se mnou, Leylo. Něco bych ti chtěl vyprávět.“

Šla jsem s ním chodbou ke schodišti a dolů do knihovny. Bylo tu ticho a postupně jsem se v příjemném teple planoucího ohně uvolnila. Nahoře, obklopena tmou a smrtí, jsem se cítila jako zvíře v pasti. Tady dole jsem se uklidnila.

Colin zůstal stát přede mnou, já se usadila v lenošce u krbu. „Leylo, lidé v tomto domě jsou celá desetiletí nešťastní a bude tomu tak neustále, i v příštím století, tak dlouho, dokud naše rodina bude existovat. Jednou ses mě ptala, proč jsem si –– Theo, Martha a já –– nenašli životního partnera. Mluvila jsi o tom, že Martha se svými dvaatřiceti lety je tu nejmladší. I když ses o tom nezmínila, všimla sis, že v domě nejsou děti. Děti nejsou na Pemberton Hurstu od Thomasovy smrti a od té doby, co s tebou matka odešla.“

„Kvůli té kletbě,“ řekla jsem hořce.

„Ano. Nemůžeme připustit, abychom to dědictví předali zase dál. Musí to skončit. Kdyby naši předkové dospěli před dlouhou dobou k témuž názoru, dnes bychom tu neseděli; a také by nás nečekal stejný osud, který právě postihl strýčka Henryho. Ne, počkej, Leylo,“ řekl rychle, když jsem chtěla něco namítnout. „Nech mě domluvit. Vím, že na to dědičné zatížení nevěříš, ale to se změní. Viděl jsem, co se stalo s tvým otce, jak se vedlo našemu dědečkovi a vidím, co se teď děje se strýčkem Henrym. Theo a Martha, ty a já, všichni půjdeme ve stanovené době stejnou cestou. Bratr našeho dědečka byl ještě mladý, když jej nemoc postihla. Už ve třiceti.“

„Ne, Coline, já tomu prostě nevěřím.“

„Ale ostatní Pembertonové tomu věří, a proto jsme se už dávno rozhodli, že s tímhle utrpením skoncujeme. Proto jsme se rozhodli, že necháme rodinu vymřít.“

„Chápu,“ řekla jsem. „Proto se nikdo z vás neoženil a neprovdal?“

Přikývl.

„Ale to je přece šílené. Je to zcela proti přírodě, stavíte se proti vůli boží, když si nechcete najít partnera a přivést na svět děti. Na takové rozhodnutí nemáte právo!“

„Myslíš? Copak si myslíš, že je vůlí boží, abychom zplodili děti, které se jednoho dne promění v nestvůry stejně jako my, jejich rodiče? Máme právo přivést takové děti na svět? Leylo, dokázala bys s klidným srdcem porodit dítě, když bys předem věděla, že je odsouzeno k tomu, aby skončilo stejně jako tvůj otec?“

„Ta kletba neexistuje!“

„Nečekal jsem, že se mnou budeš souhlasit hned. Ještě svůj názor změníš.“

Mlčky jsem zírala do ohně, naplněna hněvem vůči Colinovi. Jeho slova na mě silně zapůsobila. Nevěděla jsem, co si mám myslet.

Nakonec jsem řekla: „Tak proto byl strýček Henry proti mému sňatku s Edwardem.“

„Ano. A právem.“

„Ne! Když budu chtít, provdám se ihned, jak se mi zlíbí, Coline!“

Rozhněvaně jsem se na něj podívala: „Copak ti to všechno připadá správné?“

Na můj pohled a slova odpověděl výrazem takového smutku, že jsem se musela odvrátit.

„Musí existovat řešení,“ prohlásila jsem se zuřivou rozhodností. „A já je najdu, Coline… Coline, copak jsi stejně malověrný jako ostatní. To bych do tebe neřekla. Ale já si odvahu vzít nenechám. Budu bojovat a dokážu, že vy všichni pravdu nemáte. A budu mít s Edwardem silné a zdravé děti, které budou žít úplně normálním životem.“

Myslela jsem, že mi to bude rozmlouvat a pokusí se mě připravit o odvahu, ale neřekl vůbec nic, jen se na mě tiše díval.

„Já řešení najdu,“ zašeptala jsem poněkud méně bojovně.

„Pomáhej ti při tom hledání bůh.“

10

V noci jsem spala špatně. Gertruda mi sice přinesla něco k zakousnutí a šálek čokolády, než jsem šla do postele, ale nebylo to nic platné. Rozčilení z celého dne se projevilo. Když jsem konečně začala dřímat, vytrhl mě z prvního spánku pozdní příjezd doktora Younga, a pak jsem znovu nemohla usnout. Žádný div, že jsem procitla s bolením hlavy, jakmile začalo do pokoje dopadat první ranní světlo.

Bylo tak chladno, že jsem ještě chvíli zůstala ležet pod pokrývkou. Pokoušela jsem se znovu si vybavit pocity, které se mě zmocnily včera v lesíku, ale to odpoledne mi připadalo tak vzdálené, jako by už uplynuly celé měsíce. Nejvíc mě zneklidnila Colinova slova, jeho smíření s potměšilým osudem a především rozhodnutí, které on i ostatní přijali: nepřivést už na svět děti. Bylo to prostě strašné!

Nakonec jsem vstala, roztáhla závěsy a vyhlédla do šedivého nepřívětivého dne. U vjezdu se vytvořily velké tmavé kaluže a holé větve jasanů a akácií se blýskaly, jako by byly ověšeny girlandami nepatrných diamantů.

Přišla služebná, aby mi pomohla při oblékání. Vykartáčovala mé sametové šaty, zašněrovala mi korzet a uspořádala spodničky přes krinolínu. Pomáhala mi mlčky, aniž na mě pohlédla, a já si říkala, co si asi služebnictvo myslí o téhle excentrické rodině.

Když jsem sešla do jídelny, zjistila jsem ke svému překvapení, že tu jsem úplně sama. Gertruda mi vysvětlila, že Anna a Theo bdí u Henryho, kterému se vede stále hůř, a Martha že raději zůstala ve svém pokoji a vyšívá. Colin si už brzy ráno vyjel na koni.

Vypila jsem čaj, do kterého jsem si přidala trochu brandy, aby mě přestala bolet hlava, a rozhodla jsem se, že si prohlédnu dům. V Londýně jsem se chodila procházet do Hyde Parku, když mě trápily problémy. Namlouvala jsem si, že se mi na čerstvém vzduchu líp přemýšlí. Ale dnešní počasí bylo tak málo lákavé, že jsem se rozhodla omezit svou procházku na dům.

Nejprve jsem zašla do salonu. Chtěla jsem se posadit ke klavíru a chvíli hrát, ale byla jsem vnitřně tak neklidná, že jsem už po prvních taktech znovu vyskočila. Letmo jsem si prohlédla několik dalších zřídka užívaných prostor v přízemí, další salon, pracovnu, zimní zahradu, taneční sál, jehož lustry zešedly a osleply silnou vrstvou prachu. Mé podpatky ťukaly o leštěnou dřevěnou podlahu. A všude mě obklopovalo stejně přísné ticho. Připadalo mi, jako bych ve všech prostorách cítila strnulého ducha své babičky, která ovládala rodinu tvrdou rukou a pevně lpěla na minulosti, jako by chtěla zastavit čas.

Prošla jsem celé přízemí, kde jsem jen tu a tam potkala některou ze služebných, jež mě vždy zdvořile pozdravila, a pak jsem se vrátila do knihovny, která se mi z místností v tomto domě líbila nejvíce. Přecházela jsem od police k polici a četla názvy spousty knih, jež se tu v průběhu let nashromáždily, možná, říkala jsem si, narazím na nějaký dobrý román, do kterého bych se mohla na chvíli ponořit.

Za chvíli mi ale začalo být chladno, a tak jsem přešla ke krbu, abych se ohřála. Pohlédla jsem do plamenů a nechala se uchvátit jejich hrou. Náhle jsem měla hlavu úplně prázdnou a ocitla se v blaženém světě bez myšlenek a pocitů. Náhodou jsem pohledem zabloudila na proužek papíru na okraji ohně. Bezmyšlenkovitě jsem se na něj dívala a pak ve mně náhle procitla zvědavost. Sklonila jsem se níž a uviděla, že je to útržek popsaného dopisního papíru. Ohnula jsem se, vytáhla jej z ohniště a přečetla pár slov, která se ještě dala rozpoznat. Náhle jako by do mě udeřil blesk: To, co jsem držela v rukou, byl pozůstatek mého dopisu Edwardovi.

Zachvátila mě ledová hrůza. „Ne!“ zašeptala jsem. „Dobrý bože, to ne!“

Náhle se mi rozklepala kolena a těžce jsem dopadla do lenošky. Na čele mi vystoupil pot a znovu mě začala bolet hlava.

Můj dopis Edwardovi někdo zachytil. Někdo si jej přečetl a pak hodil do ohně. Ale kdo? Komu jej služebná, které jsem dopis dala k odeslání, předala?

Přitiskla jsem si ruce ke spánkům. Jen babička mohla mít takovou moc. Ale ne. Za tím může vězet i Henry. Nebo Anna. A možná i Theo by mohl mít vliv na služebnictvo, mohl poručit, aby mu ihned přinesli každý dopis, který bych chtěla odeslat.

Stále jsem to ještě nedokázala pochopit. Tam v plamenech shořel můj dopis Edwardovi. Mé volání o pomoc jej nedostihlo. Mé jediné spojení s vnějším světem bylo prostě přerušeno. Někdo z mé rodiny dopis zachytil, přečetl, co jsem napsala –– ach, bože, co všechno jsem v něm napsala! –– a pak dopis zničil. Proč?

Odpověď byla nasnadě; pachatel nechtěl, aby se Edward dozvěděl, co se tu odehrálo; nechtěl, aby sem přijel; chtěl zabránit tomu, aby mi někdo pomohl.

Znamená to také, že jsem v tomto domě uvězněna? Ptala jsem se sama sebe, zda osoba, která dopis zničila, odeslala také psaní jménem tety Sylvie. Někdo z mé rodiny –– možná dokonce všichni –– mě sem vylákal, aby docílil toho, že tento dům už nikdy neopustím, že se nikdy nevrátím nazpět k Edwardovi.

Ovšem, tak to bylo. Pomalu jsem vstala. Alespoň Henry byl od samého začátku proti mé svatbě s Edwardem. Chtějí snad, abych tu zůstala napořád, neprovdaná, bez dětí?

Nedávalo to smysl. Náhle mě prudce rozbolela hlava; toužila jsem po jediném: jít do svého pokoje, ulehnout a pokusit se konečně získat jasno.

Déšť tloukl do oken, vzduch byl vlhký a syrový. Ohni se jen nepatrně dařilo bojovat proti chladu, který se jako ledový dech protahoval všemi štěrbinami. Dnes můj pokoj útulný nebyl, ale alespoň jsem tu byla sama a nerušená.

A já potřebovala být sama. Musela jsem přemýšlet, nechat si projít hlavou všechny podrobnosti uplynulých čtyř dnů, abych zjistila, kdy ta noční můra začala. Ale brzy jsem přišla na to, že začala už v okamžiku, kdy jsem zaklepala na dveře domu a Gertruda mi otevřela. Připadala jsem si jako ptáče chycené do sítí, neschopná cokoli pochopit. Nechápala jsem chladné přijetí ze strany svých příbuzných a jejich tajnůstkaření; příběh o konci mého otce a o chorobě, která údajně postihne každého z nás; babiččinu odmítavou reakci na svůj návrat a hrůzu všech z toho, že bych si mohla vzpomenout na vymazaných pět let života; Sylviin dopis a zničení mého dopisu Edwardovi. Měla jsem jediné zoufalé přání, vymotat se z jejich sítí.

To se mi však mohlo podařit jen v případě, že bych se rozpomněla na minulost. Někde ve mně ležela zasuta ona scéna z lesíka, které jsem jako dítě přihlížela. Co bych měla udělat, abych ji objevila? Tenkrát bylo zapomenutí záchranou, ale teď jsem si musela naopak vzpomenout, abych se zachránila.

Když bolesti hlavy pominuly a první úlek přešel, duševně mě posílilo rozhodnutí, že té záhadě musím přijít na kloub. Ještě jednou zajdu do lesíka a udělám vše, co bude v mé moci, aby se mi vrátily vzpomínky na události onoho dne, a pak všem dokáži, že můj otec byl zavražděn. Tím se současně prokáže, že ta takzvaná kletba není nic jiného než nesmysl, výplod chorého mozku, který někdo šíří jen proto, aby zaretušoval pravdu o zločinu.

Oběd jsem snědla ve svém pokoji. Pak jsem vklouzla do postele, abych se po špatné noci trochu prospala.

Kolem čtvrté hodiny mě probudilo klepání na dveře. Když jsem otevřela, stála přede mnou Martha se svou nezbytnou pompadúrkou pod paží, zjevně rozrušená.

„Babička tě chce vidět, Leylo.“

„Teď?“

„Nechala si nás zavolat všechny. Pojď raději hned se mnou.“

Působila tak rozrušeně, že jsem ji svým odporem nechtěla ještě více rozčilit. „Dobře,“ řekla jsem proto a odspěchala do pokoje, abych si vzala šál.

„Není snad nemocná?“ zeptala jsem se.

„Babička nebývá nikdy nemocná.“

Tím bylo téma rozhovoru vyčerpané. Mlčky jsme kráčely chodbou k místnostem babičky. Stejně jako před ostatními rozhovory s ní se mě zmocnila ledová hrůza a současně mě rozhněvalo, že se její pánovité ruce nedokáži vymknout.

Dveře byly dokořán, a tak jsme vstoupily bez klepání. Ostatní členové rodiny již čekali. Babička trůnila jako vždy ve své lenošce, tvář ve stínu. Anna seděla na židli před ní, po jednom boku Thea, po druhém Colina. Kromě Henryho tu byla celá rodina. Nikdo si nás nevšiml, když jsme vstoupili, všichni sledovali mocnou vládkyni. Vzduch v tmavé místnosti se přímo tetelil napětím.

Martha přistoupila ke svému bratrovi, já zůstala stát trochu stranou. Pak babička promluvila.

„Všichni víte, proč jsem vás sem svolala. Proto přejdu hned k věci. Mezi námi je sprostý zloděj a já trvám na tom, aby byl odhalen. Sami mezi sebou určete, co se má stát.“

Zmateně jsem se dívala z jednoho na druhého. „Co se stalo?“ zeptala jsem se.

„Leylo Pembertonová,“ odpověděla babička chladně, „právě ty bys měla vědět, o čem mluvím.“

„Ale já to nevím.“

„Jde o Theův prsten,“ řekla mi Martha tiše. „Zmizel.“

„Theův prsten?“

„Nezmizel, dítě,“ namítla babička. „Byl ukraden. A já trvám na tom, aby byl zloděj či zlodějka nalezen.“

Vtom jsem pochopila. Šlo o rubínový prsten, který Theo zdědil po svém dědečkovi. O prsten, na který jsem si vzpomněla v lesíku. Nějakým způsobem souvisel s tehdejšími událostmi, ale nedokázala jsem si uvědomit jak.

„Ale kdo by něco takového mohl udělat?“ otázala jsem se.

Nikdo mi neodpověděl.

Náhle jsem pochopila. „Co myslíš tím, že právě já bych měla vědět, o čem mluvíš? Obviňuješ mě snad, že jsem prsten ukradla?“

„To jsi řekla ty,“ odpověděla babička.

„Ale to je směšné!“

Do rozhovoru se vmísila Anna. „Obdivovala jsi ho v salonu. Všichni jsme to slyšeli.“

„Neobdivovala jsem ho. Jen jsem si na něj vzpomněla.“

„Odkud ho znáš?“ zeptala se babička.

„Já –– já nevím. Byla to jen prchavá vzpomínka.“

„No, a kdo jiný by ho měl vzít?“ zeptala se Anna prudce.

„Teto Anno. To snad nemyslíš vážně! Jak se můžeš opovážit označit mě za sprostou zlodějku!“

„Leyla má pravdu, babičko,“ řekl Theo. „To je skutečně nespravedlivé. Už dříve se ztratily nějaké šperky. Několikrát. Myslím, že bychom měli vyslechnout služebnictvo.“

Zatímco se mě zastával, vzhlédla jsem k němu v zešeřelé místnosti a poprvé mi připadal lidský. Stál tam vysoký a vzpřímený a odporoval kvůli mně ostatním. Naproti tomu Colin s ležérně zkříženýma rukama na prsou nepronesl na moji obranu ani slovo. Rozzlobila jsem se na něj.

Po posledních slovech se na mě Theo podíval se smířlivým úsměvem a já mu úsměvem poděkovala.

„Dobře, vyslechneme sloužící,“ rozhodla babička. „A budeme prsten důkladně hledat. Sprostou zlodějnu ve své rodině nepřipustím.“

Se vznešeným pohybem ruky nás propustila. Byla jsem rozhněvaná a pobouřená. Tato sešlost se konala jen proto, aby mě pokořili; jen proto, že se babička z nějakého popudu rozhodla, že viníkem musím být já. Ale nic ze svých pocitů jsem nedala najevo. Nebyla jsem ochotna nechat se zastrašit takovými podlými intrikami, hrozbami a obviněními. Naopak, jen ve mně posilovaly rozhodnost a vůli k boji. Teď šlo o má práva a o záchranu cti mého otce.

Venku na chodbě jsem ustoupila stranou, aby mě Anna mohla předejít. Vrhla na mě postranní pohled a ve světle plynové lampy jsem si všimla, jak má přepadlou tvář a jak unaveně vypadá. Nejspíš probděla celou noc u Henryho, kterému se zjevně vedlo velice špatně. Bylo pochopitelné, že je v této tíživé situaci podrážděná a neschopná jasně uvažovat.

Když mě ale míjel Colin, podívala jsem se na něj ostře. Zdálo se, že si toho vůbec nevšiml. Moje podezření, že je zvláštním důvěrníkem babičky, mě rozrušilo; jestli to je totiž pravda, pak Colin není tím sebejistým, svéhlavým mužem, za něhož se vydával, je to jen zbabělec, který se nechá vodit na provázku starou ženou.

Theo se u mě na okamžik zastavil, když vyšel z místnosti, a pohlédl na mě s úsměvem. Zahlédla jsem v něm účast a možná stopu lítosti nad tím, jak se mnou zacházeli. Ve chvíli, kdy se naše pohledy setkaly, jsem zadoufala, že se z nás přece jen mohou stát přátelé.

Martha a já jsme se vracely společně do svých pokojů, já plna vnitřního rozčilení, ona si ustavičně nervózně pohrávala s tkaničkami své pompadúrky. Nepřekvapilo mě, že zůstala stát, když jsme dorazily ke dveřím mého pokoje. Cítila jsem, že má něco na srdci.

„Leylo, babička skutečně věří tomu, že jsi ten prsten z Theova pokoje ukradla. Nikdy jsem ji tak rozhněvanou nezažila.“

„Je stará a svéhlavá, Martho. Co bych si s tím prstenem počala?“

„No, jsi přece…“ Sklopila oči. „Babička říká, že jsi zcela bez prostředků. Říká, že jsi přišla do Pemberton Hurstu jen kvůli penězům. A když ti je nikdo dobrovolně nenabídl, začala jsi krást.“

„To je nesmysl, Martho,“ odvětila jsem suše. „Muž, kterého si budu brát, je zámožný. Nepotřebuji rodinné jmění. Nechte si své přádelny bavlny, polnosti a malicherné hašteření o majetek. Já tu chci získat jedinou věc, a tou je moje minulost. Jakmile ji znovu najdu, ihned odtud odejdu a nikdy se nevrátím.“

Teprve teď se na mě podívala. Ačkoli jí bylo dvaatřicet let, měla jemnou a mladou tvář. Zevnějškem jsme se jedna druhé velice podobaly, ale naše povahy byly zcela rozdílné. Martha byla tichá, krajně zdrženlivá žena.

„Závidím ti,“ řekla tiše.

„Ty mi závidíš? A co?“

„Můžeš odtud odejít, provdat se a mít děti.“

„To přece můžeš taky, Martho.“

Zakroutila hlavou tak, že se lokny lemující její tvář roztančily. „Každého, kdo by odtud odešel, babička vydědí. Zakázala nám, abychom se provdaly či oženili, neodkáže nám ani penny, jestliže se jí postavíme. Na tebe čeká Edward a říkáš, že má peněz dost. Já bych nevěděla, kam se vrtnout, kdybych odtud odešla. Jsem tu uvězněna. Všichni jsme vězni.“

Mluvila zcela věcným tónem, ale v očích měla zoufalý stesk.

„V zásadě mi to nevadí,“ dodala. „Ale občas, občas si říkám, jaké to je, když –– když jsi s mužem.“ Zrudla. „Promiň. Já vím, že se o tom nemluví.“

„Ach, to je nesmysl. Každá žena si přeje zažít velkou lásku. Každá žena by si přála provdat se za toho pravého a mít s ním děti. Nejsi jiná než ostatní ženy.“

„Ale ano, jsem jiná. Musím být jiná, protože jsem Pembertonová. Byl by to hřích, kdybych se rozhodla přivést na svět děti, kterým by jednoho dne hrozil stejný osud, který očekává mě. Babička má pravdu: rodina musí vymřít.“ Martě tekly slzy po tvářích a já bych nejraději plakala s ní. „A přesto –– víš, občas vídávám v East Wimsley jednoho sympatického muže a pak si představuji, že…“

„Rozumím ti, Martho.“

„Víš, já ani nevím, jaké to je, když tě muž políbí.“

Pomyslela jsem na Edwarda, na jeho chladné polibky, které mi rád dával na tváře.

Martha si otřela rukou oči. „Tys ten prsten nejspíš opravdu nevzala,“ řekla s popotahováním, „ale o tom musíš babičku nejprve přesvědčit.“

Znovu jsem se rozzlobila. „Mé slovo by mělo stačit. Prosím, omluv mě, Martho.“

Rozhněvaně a současně smutně jsem odešla do svého pokoje. Nařknutí před ostatními, z nichž mi nikdo kromě Thea nepřišel na pomoc, bylo ponižující a pobuřující. Teď jsem se však ptala sama sebe, co se vlastně s tím prstenem stalo.

Byla to náhoda, že zmizel bezprostředně poté, co jsem si na něj venku v lesíku vzpomněla, třebaže prchavě? Možná že v ten den hrál mnohem důležitější roli, než jsem si byla vědoma. Ale proč ten prsten někdo ukradl? Cítila jsem, že mezi Theovým prstenem a událostmi v lesíku před dvaceti lety existuje přímá spojitost a že zmizení prstenu nemohla být náhoda. Jestliže se někdo obával, že bych si propojila prsten se zavražděním svého otce, pak možná nechal prsten zmizet, abych si třeba pohledem na něj neoživila jasnější vzpomínky.

To bylo vysvětlení, jistě, ale bylo nepostačující. Nemohla jsem se ubránit pocitu, že za tou krádeží vězí víc. Houština byla stále neproniknutelnější.

Po tom, co se odehrálo v babiččině pokoji, jsem nechtěla večeřet s rodinou a nechala jsem si přinést jídlo do pokoje. Pak jsem se uvelebila na pohovce u krbu, vzala si průvodce Cremorn Parkem a utekla se na okamžik do vzpomínek na šťastné dny s Edwardem. Nemělo smysl pokoušet se mu napsat ještě jednou. Ostatně jsem to ani nepovažovala za důležité. Byla jsem přesvědčená o tom, že se tajemství tohoto domu podaří odhalit i mně samotné.

Bylo už pozdě, když jsem si šla lehnout, a té knihy jsem si všimla teprve ve chvíli, kdy jsem chtěla zhasnout svíci. Ležela na nočním stolku vedle obou knih, které jsem si přivezla z Londýna.

Na chvíli jsem se na ni překvapeně zadívala, pak jsem ji zvedla a přitáhla svíčku blíž. Se směsicí překvapení a nevole jsem knihou pomalu převracela v rukách.

Byla to stará kniha, velmi krásná, vázaná v černé kůži. Její název, jenž byl vybledlým zlatým písmem vyražen na hřbetě knihy, zněl: „Sebrané spisy Thomase Willise“.

Zmateně jsem stáhla obočí. Nechápala jsem, z jakého důvodu mi někdo tu knihu položil na noční stolek. Svíčka plápolala v průvanu, který pronikal škvírami v oknech. Hodiny nad krbem, ve kterém už vyhasl oheň, klidně a stejnoměrně tikaly.

Pak jsem knihu otevřela. Pan Willis osobně na mě pohlížel vážným pohledem, charakterní chytrá tvář v oválném rámečku s vepsaným nápisem „Thomas Willis, Medic Profesor Collegii Med, London et Societ Reg Socius“. Jasné oči nad vystouplými lícními kostmi a vyčnívajícím nosem byly zastíněny hustým obočím. Ústa s úzkými rty pod malým knírkem se jemně usmívala. Muž byl oblečen způsobem připomínajícím Cromwellovy časy a svědčícím o vysokém postavení a úctě, kterou požíval. Pod oválným portrétem stála slova: „Thomas Willis (1621-1675) ve stáří 45 let, mědirytina Isabely Piccini. Převzato z Opera omnia 1694.“

Z titulní strany jsem se dověděla, že tuto sbírku Willisových děl sestavil Sir Anthony Cadwallader, profesor v Oxfordu, a v roce 1822 ji vydalo nakladatelství Mortimer a syn v Londýně. Ještě stále krajně překvapená a bez sebemenší potuchy, kdo mi tento dárek dal a proč, jsem listovala dále k obsahu. A pak jsem konečně pochopila.

Byla zde sepsána všechna díla, uvedená v této knize, každé s krátkým popisem obsahu:

„Pharmaceutice rationalis neboli Analýza účinnosti léků v lidském těle“ –– „De febribus neboli Horečnatá onemocnění a epidemie“ –– „Anatomie mozku včetně přesného ztvárnění nervového systému a průběhu nervů na bázi mozku (Circulus jménem Willisi)“ a na závěr „Medicínská praxe“, dílo, ve kterém byly popisovány zákeřné a nakažlivé choroby.

Nebylo těžké poznat, že mi kniha měla posloužit k objasnění dědičné choroby rodiny Pembertonů. Proč jinak by mi ji někdo dával do pokoje? Nezajímala jsem se přece nijak zvlášť o medicínu, ani jsem nesbírala staré či vzácné knihy. Ať to byl kdokoli, kdo tajně proklouzl do mého pokoje a dal mi knihu na noční stolek, musel počítat s tím, že se podívám do obsahu a přitom narazím na jednu zcela určitou pasáž. A co mohla ta pasáž obsahovat jiného než nějaké poučení o chorobě, která je podobná údajné nemoci Pembertonů?

Pozorovala jsem knihu s hořkostí. Co to má znamenat? Někdo z mých příbuzných mi tajně podstrčil knihu do pokoje –– možná proto, že se obával mé reakce, kdyby mi ji dal osobně –– a doufal, že najdu to pravé místo. Ale proč? K čemu? Aby mi ukázal, jak politováníhodná celá rodina je, a naladil mě smířlivě? Aby mi dokázal, že nemoc Pembertonů není výmyslem, a přiměl mě k tomu, abych litovala svého vzteku na rodinu?

Jestliže byl tohle pravý důvod, nebyla jsem ochotna nechat se přesvědčit. Ta kniha byla jen další léčka a rozezlila mě ještě více. Bez ohledu na to, co Thomas Willis napsal, s mou účastí Pembertonové počítat nemohou. Ublížili mi, jsou krutí a egoističtí. Jestliže tento nejspíš kdysi slavný lékař popisoval nějakou chorobu, která se podobala nemoci Pembertonů, mě to nezajímalo. Že chtějí, abych se s tou knihou seznámila, to od nich není nic než taktika. Nenechám se do té léčky chytit.

Hněvivě jsem knihu odhodila na podlahu, zhasila svíci a schoulila se pod peřinu. Ale i když jsem byla unavená, nedokázala jsem usnout. Musela jsem na ni bez přestání myslet. Co mohl ten zapomenutý starý vědec, po kterém pojmenovali síť arterií, napsat, že to mělo být pro mě tak důležité?

Netrpělivě jsem se převalovala ze strany na stranu a pokoušela se najít správnou polohu. Zatímco jsem ležela s pevně zavřenýma očima a venku vzdychal vítr v korunách stromů, nešla mi z hlavy Cadwalladerova kniha. Vzhledem k údajné nemoci mé rodiny mě zvláště zajímalo, jaké poznatky může obsahovat kapitola „Anatomie mozku“ a „Zákeřná a nakažlivá horečnatá onemocnění“.

Otevřela jsem oči. Neusnu, to mi bylo jasné, dokud nenajdu ve „Willisových sebraných dílech“ tu pasáž, která se má vztahovat k Pembertonovým. Ať už mi tu knihu dal na noční stolek kdokoli –– Anna, Theo, Colin nebo Martha –-, věděli přesně, že mně zvědavost nedá a dožene mě k tomu, abych pátrala v knize tak dlouho, dokud nenajdu to pravé místo.

Poddala jsem se tedy své zvědavosti, vylezla z postele, vklouzla do županu, zapálila oheň v krbu a při svitu olejové lampy jsem usedla se Sebraným dílem Thomase Willise do lenošky.

Životopis toho muže byl zajímavý. Narodil se roku 1621 v Great Bredwynu ve Wiltshiru. Studoval medicínu v Oxfordu a posléze se tam jako lékař usadil. Později získal doktorát věd, v roce 1660 se stal profesorem a vyučoval na oxfordské univerzitě přírodní filozofii. Byl spoluzakladatelem Královské společnosti. V roce 1667 otevřel svou praxi v Londýně, kde požíval velké vážnosti, byl přijat do Královské společnosti lékařů a nakonec byl povoláván ke dvoru jako královský internista. Vyznačoval se přesnými klinickými pozorováními, sepsal několik pozoruhodných pojednání. Zemřel v roce 1675 a byl pohřben ve Westminster Abbey.

Říkala jsem si, že Thomas Willis byl bezpochyby vysoce vzdělaným mužem, jehož úsudku se dalo bez výhrad důvěřovat.

První díl knihy byl nejdelší a nejnamáhavější a já v něm neobjevila nic, co by mohlo nějak souviset s rodinou Pembertonových. Následující kapitoly byly natolik odborné, že jsem nerozuměla ničemu. Rychle jsem přešla k poslední kapitole nazvané Medicínská praxe, kde byla popisována nejrozličnější horečnatá onemocnění.

Zatímco hodiny pravidelně tikaly a vítr lomcoval s okny pokoje, začala jsem se prokousávat knihou, sepsanou zastaralým stylem. „XIV. kapitola –– o horečnatých onemocněních s příznaky morové epidemie a nakažlivých horečnatých onemocněních.

Nyní, když jsme pojednali o příznacích morových epidemií, měli bychom dle obsahu tohoto díla přejít k chorobám, jež se epidemii nejvíce podobají, totiž především k takovým horečnatým onemocněním, jež lze označit jako nakažlivé s charakterem epidemie. Je všeobecně známo, že se horečnaté nemoci občas šíří do okolí, prudkost jejich symptomů, úmrtnost a nakažlivost se však zdaleka epidemii nevyrovná. Nezabíjejí postižené s takovou jistotou a nejsou tak nakažlivé, proto si nezaslouží označení epidemie a nazýváme je nakažlivými horečkami s příznaky epidemie. Kromě toho existují horečnatá onemocnění jiného druhu, jejichž nebezpečnost a nakažlivost se zdá býti menší…“

Listovala jsem dál. Následovaly popisy různých nakažlivých horečnatých chorob, které, jakmile jednou vypukly, si vyžádaly četné oběti. Pečlivě a přesně jsem knihu pročítala, ale nenašla jsem nic, co by mi připadalo závažné. Když jsem už chtěla knihu odložit, dopadl můj zrak na následující větu: „Existuje ještě další horečnatá choroba, která se svými symptomy od moru liší, nemá totiž nakažlivý charakter.“

Zbystřila jsem pozornost. Přitáhla jsem si lampu blíž a pokračovala ve čtení na následující straně.

„Když tato horečka propukla poprvé, ukázalo se, že je nevyléčitelná a vede nezvratně k úmrtí. Zkušenosti dokazují, že tato choroba, kterou označujeme jako mozkovou horečku a jejíž mimořádně zhoubně se projevující symptomy se neustále vracejí, je omezena na určité rodiny, které jsou jí zatíženy. Zvláštní pozorování jsem provedl o letním slunovratu u syna Sira Geoffreye z Pember Townu, vesnice jižně od Londýna. Byl jsem informován, že ctěný Sir Geoffrey podlehl stejnému osudu, který stihl i jeho syna, jenž je týrán symptomy horečky, totiž deliriem, šílenstvím, zuřivostí, otupělostí, ospalostí, pocity nevolnosti, chvěním končetin, křečemi a různými jinými poruchami. To vše naznačuje silné poškození mozku. Po smrti otce a syna jsem měl příležitost prozkoumat jejich mozky, neboť jsem získal úřední povolení prozkoumat povahu nemoci, která stíhá Pember Town. Objevil jsem jedovatý nádor, který vyrůstal v mozku a natolik poničil žíly, jež zásobovaly mozek krví, že nepomáhaly žádné prostředky a oběti nebylo pomoci. V domě na pahorku, kde podlehli Sir Geoffrey a jeho syn své chorobě, žijí ještě další členové postižené rodiny, které stihne stejný osud, neboť jest boží vůlí, aby se tumor zrodil a rostl a aby proti němu lékařská věda nic nezmohla a mozková horečka neboli ‚horečka Pember Townu‘ se nedala běžnými lékařskými prostředky zažehnat.“

Dlouho jsem seděla bez pohybu s otevřenou knihou na klíně a zírala na poslední slova. Kromě této krátké zprávičky, sepsané roku 1674, se Thomas Willis o tzv. mozkové horečce nezmiňoval. Další stránka začínala slovy „Častým symptomem horečnatých chorob je průjem…“ Následující text s nemocí rodiny Pembertonových už nesouvisel. Tento malý případ byl stejně jako řada dalších v této knize stručný a působivý, nepotřeboval žádné další vysvětlování. Thomas Willis, svého času slavný lékař, byl na poli horečnatých onemocnění a nemoci mozku osobností, a tak ho přivolali do Pemberton Hurstu, aby ošetřoval místní rodinu. Pembertonova nemoc nebyla žádná epidemie –– postihovala výhradně tuto rodinu.

Do očí mi vhrkly slzy. Tak je to pravda. Už dvě stě let či více je rodina stižena touto strašnou chorobou a není úniku.

Nevím, kdy jsem konečně vstala z lenošky a ulehla. Vím jen, že štěrbinami mezi závěsy už dopadalo jitřní světlo a že mě mrazil pronikavý chlad brzkého rána. Četla jsem celou noc.

Nikdy v životě jsem se ještě necítila tak beznadějně. Vklouzla jsem pod pokrývku a dlouho ležela jako zkamenělá. Před očima jsem měla obraz Thomase Willise, muže, který odhalil a popsal nemoc Pembertonů, a nevěděla jsem, zda mu mám za to žehnat nebo jej proklínat. Díky jeho pojednání jsem nyní znala příčinu strachu panujícího v této rodině. Měla jsem vysvětlení, po kterém jsem tak dlouho pátrala. Šílenství Pembertonů skutečně existovalo, bylo zahnízděno v mozkovém nádoru, jehož zárodek v sobě nosil každý z potomků Sira Geoffreye z Pember Townu.

I můj otec se tedy stal obětí této nemoci. V deliriu zabil nejprve svého syna, a pak vzal život i sám sobě. Tumor zabil i mého prastrýce Michaela a dědečka, zabil by i Colinova otce, kdyby dříve nezahynul nešťastnou náhodou. Teď tato strašlivá choroba natáhla ruce i po Henrym.

Chtěla jsem důkazy a teď jsem je měla. Vědecká pozorování, která sepsal hodnověrný muž.

Začal tumor růst už i v mojí hlavě, nebo sémě smrti dosud dřímá? Bude již brzy bujet jako zlořečené býlí zhouby, nebo mi snad ještě zbývá řada let, než osud udeří?

A co Martha a Theo? Kolik času zbývá jim? Zachvátí je choroba stejně jako bratra Sira Johna Michaela již ve třiceti letech, nebo je postihne později?

A co Colin? Začala jsem vzlykat. Dobrý Bože, i Colin je ztracen. I v jeho mozku je zárodek zhoubného nádoru, který jej jednoho dne dožene k šílenství a ke smrti.

Colin…

11

Gertruda mě probudila z hlubokého bezesného spánku. Byla jsem tak ponořena do jeho černých hlubin, že jsem její klepání neslyšela. K vědomí jsem se začala pozvolna probírat až ve chvíli, kdy se mnou jemně zatřepala.

„Slečno Leylo,“ zamumlala tiše. „Rodina si dělá starosti. Nepřišla jste na snídani. Nechtěla byste vstát k obědu?“

Zmateně jsem se rozhlížela. „K obědu? Kolik je hodin?“

„Půl jedné, slečno Leylo. Schází vám něco?“

Posadila jsem se. Postel byla zcela neporušená, jako bych se ve spaní ani nehnula. „Ne, ne. Jsem v pořádku.“ Bolely mě všechny údy a záda jsem měla úplně ztuhlá. Vlastně jsem měla mít hlad, ale cítila jsem jen prázdnotu, jako by ve mně něco navždy pohaslo. „Hned sejdu dolů, Gertrudo. Děkuji.“

Zaváhala, zjevně si o mě dělala starosti.

„Vážně jsem v pořádku. Řekněte rodině, že hned přijdu dolů.“

„Dobře, slečno.“

Obrátila se k odchodu. Když jsem se za ní dívala, padl můj pohled na knihu, která ležela vedle lenošky na koberci.

„Gertrudo!“

„Ano, slečno Leylo?“

„Jak se vede strýčkovi?“

Přitiskla si obě ruce na mohutná prsa. „Je velice nemocný, děťátko. Velice, velice nemocný.“

„Ach, Bože. Díky, Gertrudo, že jste mě probudila.“

Počkala jsem, až zavře dveře, a pak jsem vyklouzla z postele a přeběhla přes chladnou místnost k umývadlu. Opláchla jsem si obličej ledovou vodou a otřela se. Vtom jsem zahlédla ozdobnou lahvičku s růžovou voňavkou, kterou mi daroval Edward k mým posledním narozeninám. S úlekem jsem pomyslela na to, co jsem mu málem provedla. Ale on pochopí, musí pochopit, že se už nemohu stát jeho manželkou.

„…kterou označujeme jako mozkovou horečku… omezuje se na určité postižené rodiny… vede nezvratně k smrti…“

Otevřela jsem flakon a přivoněla k němu, abych se opojila jeho sladkou vůní. Narodila jsem se jako Pembertonová, byla jsem členem této prokleté rodiny, a proto jsem se musela postarat o to, aby se choroba dále nešířila. Nechtěla jsem porodit syna, kterého by stihl stejný osud jako mého otce. Nechtěla jsem dceru, jež by musela trpět stejně jako já teď. Musela jsem to Edwardovi říci, musela jsem mu vysvětlit, že trpím dědičnou chorobou a že by bylo strašné přenést ji na nevinné děti.

„…nemoc nelze vyléčit…“

Už teď jsem věděla, jak tu zprávu přijme –– s vážnou účastí, ale bez opravdového soucitu. Edward byl hrdý na své příkladné vychování, které ho naučilo uměřenosti ve všem, a já věděla, že mě bude sledovat s nehybnou tváří a souhlasně přikyvovat, jako by schvaloval nový půdorys.

Kdysi jsem Edwarda kvůli této vlastnosti milovala. Obdivovala jsem jeho objektivitu, jeho chladné sebevědomí a nedostatek vášnivosti. Připadal mi neuvěřitelně kultivovaný, zdvořilý a dobře vychovaný. Ale teď, když jsem přivoněla k růžovému oleji a vzpomněla si, jak chladná a věcná byla jeho nabídka k sňatku, uviděla jsem jej najednou takového, jaký doopravdy byl –– studený, nudný a blazeovaný.

Odložila jsem lahvičku a dokončila svou ranní toaletu. Pak jsem si pořádně pročesala vlasy, rozdělila je uprostřed cestičkou a spletla je na zádech do silného copu. V mém životě se začala odvíjet nová kapitola. Neměla vůbec nic společného s tím, co jsem prožívala ještě včera. Teď jsem věděla, že patřím sem, do tohoto domu, k těmto lidem. Že nemám právo vést takzvaný normální život. Věděla jsem už, co to znamená být Pembertonová.

„…V domě na pahorku, kde podlehl Sir Geoffrey a jeho syn své chorobě, žijí ještě další členové postižené rodiny, které stihne stejný osud…“

Než jsem vyšla z místnosti, vzala jsem si šál a naposledy pohlédla do zrcadla.

„…neboť jest boží vůlí, aby se tumor zrodil a rostl a aby proti němu lékařská věda nic nezmohla a mozková horečka nebolí ‚horečka Pember Townu‘ se nedala běžnými lékařskými prostředky zažehnat.“

Když jsem sešla dolů, byli všichni kromě Henryho v jídelně. Ihned jsem vycítila jejich stísněnou náladu –– ladila s mou vlastní. Od okamžiku, kdy jsem se dověděla pravdu o naší rodině, se mi zdálo, jako by ve mně vyhasla jakákoli jiskérka života, jako by ze mě zůstala jen prázdná schránka bez síly a citu. Nebyla jsem smutná ani zoufalá, byla jsem úplně zemdlená.

Když jsem se posadila ke stolu, vzhlédl jen Colin. Pozorně mě sledoval, ale jeho uzavřená tvář neprozradila nic z toho, co se v něm odehrávalo. Vyhýbala jsem se jeho pohledu, sklopila jsem hlavu a předstírala, že jsem velmi hladová.

Theo a Anna byli bledí, měli pod očima černé kruhy. Nejspíš probděli u Henryho celou noc, aniž by mu v jeho těžkém utrpení mohli jakkoli pomoci. Martha s neodmyslitelnou pompadúrkou s ručními pracemi na klíně seděla tiše a zírala nepřítomně před sebe.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se mě Colin, když nám na závěr oběda přinesli kávu a sušenky.

„Díky, ano. Mohl bys mi podat sušenku, prosím?“

Choval se bezstarostně, ale jeho chování nepůsobilo věrohodně. Netušila jsem, kvůli komu se tak snaží. Anna a Theo byli ponořeni do svého trápení a Martha byla duchem někde úplně jinde. Jestli se tak Colin choval kvůli mně, pak mi nebylo jasné, proč.

Nespouštěl ze mě pohled. „Ty se na mě zlobíš?“

Užasle jsem na něj pohlédla. „Proč bych se na tebe měla zlobit?“

Pokrčil rameny. „Jsi dnes taková zvláštní. Působíš tak odtažitě a nepřístupně, že jsem si myslel…“

Suše jsem se zasmála. „Jsi trochu domýšlivý, Coline, když máš pocit, že moje nálada závisí na tobě. Ne, s tebou to nesouvisí.“

„Ach tak.“ Zatvářil se rozčarovaně. „Tak mi prozraď, co je to s tebou.“

Aniž jsem mu odpověděla, dopila jsem poslední hlt kávy a odložila šálek. Dívala jsem se do prázdna a znovu jsem myslela na pasáž ve knize Thomase Willise –– na jedinou stránku, která rázem změnila celičký můj život. Tam, kde jsem si myslela, že najdu několik slov o chorobě, která by se při určité snaze mohla podobat údajné dědičné nemoci Pembertonů, jsem našla nezvratný důkaz, že utrpení rodiny Pembertonových je skutečností.

„Nač myslíš, Leylo?“

Zakroutila jsem hlavou a podívala se na Colina. Na okamžik mi připadalo, že rozpoznávám v jeho rysech vřelou účast.

„Právě jsem vzpomínala, že jsem jako dítě často přistihla maminku, jak se na mě dívá, jako by na něco čekala. Možná skutečně čekala –– na první příznaky šílenství.“

„Leylo!“ Colin se ke mně naklonil přes stůl.

„A vy všichni taky! Jak jste na mě hned první den zírali, když jsem přijela! A ty vaše otázky, jest li mě nebolívá hlava. Teď to všechno chápu.“

„Co to říkáš, Leylo?“

„Říkám, že jste měli pravdu. Ta nemoc skutečně existuje.“

Theo náhle zvedl hlavu a pohlédl na mě. Vážně celou dobu jen předstíral, že se topí ve svých starostech, a ve skutečnosti pozorně naslouchal? Nebylo to důležité a nezáleželo mi na tom.

Zdálo se, že jsem Colina doopravdy vyvedla z míry. „Jak to, že jsi tak najednou změnila názor? Včera večer jsi byla ještě pevně rozhodnuta nás, lháře, potrestat. A teď, přes noc, ses obrátila na obrtlíku a prohlašuješ, že najednou v tu nemoc opravdu věříš. Proč?“

Pohlédla jsem z Colina na Thea a pak znovu na Colina. Martha, která seděla vedle mě, vytáhla z pompadúrky vyšívání a začala tiše pracovat. Anna míchala s nepřítomným pohledem kávu.

„Prostě tomu věřím.“

„A co dál?“ rýpl si Theo.

„Konečně jsem pochopila, co to znamená být Pembertonová. Konečně už mohu nechat minulost na pokoji. To, co jste mi vyprávěli o mém otci, je určitě pravda. Už se nemohu vrátit k Edwardovi. Ani teď, ani později.“

Vypadalo to, jako by se oběma mým bratrancům ulevilo, i když z různých důvodů. Theo byl zjevně rád, že jsem vzdala své úsilí znovu nalézt vzpomínky na dětství; Colin se nechtěně usmál, když jsem mluvila o Edwardovi.

„Takže už víš o tom nádoru?“ zeptal se Theo.

„Ano. Proč jste mi o něm neřekli dřív?“

„Protože jsme chtěli, abys odtud odešla a žila dál, jako bychom neexistovali.“ Theův hlas byl tichý, ale působivý. Napjatý výraz v jeho tváři změkl, když se naklonil přes stůl a soucitně uchopil moji dlaň. „Přišla jsi k nám, Leylo, a nemělas o ničem ani potuchy. Nevěděla jsi o naší rodině vůbec nic. Neznala jsi dokonce ani pravou příčinu úmrtí svého otce a bratra. Doufali jsme, že se nám podaří všechno před tebou utajit a ty od nás odejdeš stejná, jako jsi přišla. Tys nás ale krok za krokem donutila odhalit pravdu. Stále jsme však doufali, že nezlomně setrváš na ideálech dobra a spravedlnosti. Dokonce i včera večer, když tě podezírali, že jsi ukradla ten prsten –– čemuž jsem ani na okamžik neuvěřil –– jsme ještě věřili, že se rozzlobíš a navždy odtud odejdeš. Že se vrátíš ke svému snoubenci.“

Pomalu jsem přikývla, přesvědčená o pravdivosti toho, co říkal. Že mě do tohoto domu někdo lstivě vlákal zfalšovaným dopisem a pokoušel se mě tu zadržet tím, že zničil můj dopis Edwardovi, na to jsem už ani nevzpomněla.

„Kdybychom ti dokázali, že ta nemoc není žádný výmysl, chtěla bys zůstat –– stejně jako ses rozhodla zůstat teď, když ses dověděla pravdu, Leylo, je mi nesmírně líto, že tvůj návrat domů proběhl tak nešťastně. To jsme nechtěli.“

„To nevadí, Theo. Dobře, že znám pravdu.“

„Takže jsi tu knihu přečetla?“

„Ano.“

„Kde jsi ji našla?“

„Někdo mi ji položil do pokoje.“

Oba bratranci na mě překvapeně pohlédli.

„Myslíš úmyslně?“ zeptal se Colin. „Někdo ti ji tam záměrně dal?“

„To už není důležité. Je mi milejší znát pravdu.“

„Ale to bylo sprosté, Leylo. Bez té knihy bys odtud odešla navždy a mohla vést šťastný život.“

„Opravdu bys to chtěl? Abych vedla rodinný život, který byl tobě, Theovi a Martě odepřen? To by ti sprosté nepřipadalo, Coline? Ten, kdo mi tam tu knihu položil, a já mu to nemám za zlé, to udělal v dobrém úmyslu. Chtěl mi jen dokázat, že je vaše chování oprávněné a že nemoc skutečně existuje.“ Sevřelo se mi hrdlo. „Copak bys považoval za správné, Coline, kdybych se provdala a přivedla na svět dítě, zatímco vy strávíte život v osamělosti?“

Colin neodpověděl a jeho zelené oči zůstaly neproniknutelné. Theo ale prudce vyhrkl: „My nejsme nešťastní kvůli tomu, jak žijeme, Leylo. Nemusíš nás litovat. Jsme bohatí a můžeme si dovolit veškerý komfort a luxus.“

„Neodpověděl jsi na moji otázku, Coline,“ řekla jsem, „ale to není tak důležité. Někdo z vás, možná třeba teta Anna nebo Gertruda, nebo dokonce babička, mi dal do pokoje tu knihu. A měl k tomu dobrý důvod.“ Koutkem oka jsem zahlédla Marthinu vyšívající ruku a vzpomněla si na její včerejší slova –– že mi závidí možnost prostě odejít a moci se provdat za muže, kterého miluji. „Vůbec mě nezajímá, proč mi tu knihu někdo přinesl. Není to důležité. Důležité je jedině to, že jsem se dověděla pravdu.“ Pohlédla jsem na své bezkrevné ruce. „A za to jsem vděčná.“

Všichni mlčeli a v tísnivém tichu byl slyšet jen tikot hodin nad krbovou římsou. Konečně jsem odsunula židli od stolu a vstala.

„Půjdu se projít,“ řekla jsem. „Nedělej si starosti, Theo, nemám v úmyslu jít do lesíka. Dám se jiným směrem. Ze zkušenosti vím, že mi procházka udělá dobře, když jsem zmatená a potřebuji si srovnat myšlenky v hlavě. Omluvte mě, prosím.“

Theo a Colin vstali. Jejich obličeje nic neprozrazovaly. Na chvilku se zdálo, že Theo chce něco říci, ale pak nepromluvil.

Když jsem se ve svém pokoji oblékala k procházce, slyšela jsem, jak před dům přijel vůz. Podívala jsem se dolů a viděla z něj vystupovat statného staršího muže s černou koženou brašnou, který pak vešel do domu. O okamžik později, právě když jsem chtěla vyjít z pokoje, jsem slyšela, jak někdo prochází chodbou –– stejně jako včera v noci, slyšela jsem Annino zoufalé šeptání a uklidňující mužský hlas. Přijel doktor Young, aby znovu prohlédl Henryho. Umínila jsem si, že musím později strýčka navštívit, a seběhla jsem po schodech k domovním dveřím.

Když jsem vyšla ven, zmocnil se ledový vítr mé peleríny a sukní, ale čerstvý vzduch a štiplavý chlad mi dělaly dobře. Se skloněnou hlavou jsem vzdorovala větru, dýchala jsem zhluboka a kráčela po štěrkové cestě od domu na silnici k East Wimsley.

Několik hodin jsem se toulala rozbahněnou krajinou pod zamračenou oblohou. Prsty jsem už chladem necítila, do tváří mě píchaly tisíce jehliček, ale dlouhá procházka mi prospěla, poskytla mi čas na úvahy. V tomto počasí nebyl kromě mě nikdo venku, a tak jsem mohla nerušeně sledovat tok svých myšlenek a pokusit se přizpůsobit nově vzniklé situaci.

Opravdu se zdálo, že jsem začala novou fázi svého života. Od chvíle, kdy jsem si přečetla onu pasáž v knize Thomase Willise, bylo vše, co se mi ještě včera zdálo důležité, naprosto nevýznamné. Zfalšovaný dopis tety Sylvie, zničení mého listu Edwardovi, krádež Theova prstenu i všechna ta tajemství, která mé příbuzné obklopovala. Především ale zmizelo moje vášnivé přání získat zpět vzpomínky na své rané dětství.

Už jsem věděla, že to, co mi vyprávěli o mém otci, je pravda. Stal se obětí choroby Pembertonů a onen nepopsatelný zločin spáchal v záchvatu šílenství. Vědec-diagnostik zaznamenal celou historii Pembertonů; to, co se přihodilo mému otci, už postihlo jeho předky, stejně jako teď Henryho. A dříve nebo později se to přihodí i mně.

Teď jsem se už vrátit do Londýna nemohla. S tím jsem se již smířila, neboť Edward už pro mě nic neznamenal. Při pohledu nazpět mi připadalo, že jsem ho nikdy doopravdy nemilovala; jen jsem ho trpně snášela a v těžkých dobách u něj hledala útěchu a bezpečí.

Teď však jsou mou rodinou tihle lidé a mým domovem je tento dům. A tak to zůstane až do konce mých dnů.

Když jsem se vrátila, stál vůz stále ještě u remízy. Vešla jsem do domu zadním vchodem, neboť jsem se nechtěla s nikým setkat, a proklouzla jsem tiše po schodech do svého pokoje. Služebná již zatopila a rozsvítila olejovou lampu, takže mě přivítalo příjemné teplo a světlo.

Kniha Thomase Willise, příčina nečekaného obratu v mém životě, ležela na malém stolku u pohovky. Přesto jsem při pohledu na ni necítila hořkost ani hněv; tiše jsem přijala osud, proti kterému byl každý boj nesmyslný.

Když jsem usedla u toaletního stolku a pročesávala si vlasy, někdo zaklepal. Na okamžik jsem zadoufala, že to je Colin, a samotnou mě překvapilo mé rozčarování, když jsem uviděla na prahu stát Thea.

„Velice se podobáš své matce,“ řekl tiše a kolem úst mu pohrával lehký úsměv.

„Měla vždycky stejně zrůžovělé tváře, když se vracela zvenku. Víš, tvoje matka byla opravdovou milovnicí přírody. Neustále buď pracovala na zahradě, podnikala dlouhé procházky, nebo si na celé hodiny vyjížděla na koni.“

„To jsem nevěděla.“ Viděla jsem ji před sebou, jak sedí v našem těsném malém bytě, skloněna nad šitím, hubená až vyzáblá, s bílou pletí, protože se takřka nedostala na čerstvý vzduch.

„Hodně se jí podobáš i v jiných směrech,“ pokračoval Theo pomalu. „Nosila vlasy stejně učesané jako ty.“ Zvedl ruku a dotkl se konečky prstů mých rozpuštěných vlasů, které mi spadaly na záda. „Babičce to připadalo nevhodné. Říkala, že jen kypré pokojské nosívají vlasy volně. I poté, co se Jenny provdala za tvého otce, zůstala nezkrotná a svéhlavá jako dítě.“

Překvapeně jsem se na Thea zadívala. Nikdy jsem ho neslyšela promluvit tak laskavým hlasem, nikdy nebyla jeho tvář tak dojatá.

„Strašně mi scházela, když odešla, Leylo. Málem jsem se zbláznil starostí.“

Ustoupila jsem o krok, neboť Theo stál neobvykle blízko u mne. „Tak proč jsi nešel za námi?“

„Nemohl jsem, Leylo. Prostě to nešlo.“

Odvrátila jsem se od něj a vrátila se k toaletnímu stolku, abych si zapletla vlasy. Když jsem skončila, obrátila jsem se zpět k Theovi a řekla jsem mu chladně: „Bývala bych si přála, abys nás hledal. Některá léta v Londýně bych raději nezažila.“

Odehrávalo se v něm něco zvláštního, ale nedokázala jsem poznat, oč jde. Připadalo mi, jako by se v něm najednou probudil pocit hněvu a lítosti, který dlouho potlačoval a jež nyní hrozil, že jej připraví o duševní rovnováhu. „Chtěl jsem to udělat, Leylo. Opravdu chtěl!“

„A kdo ti v tom zabránil? Babička? Ale to už není důležité, Theo. Stejně jako vy všichni jsem i já ochotná nechat minulost na pokoji, neboť vzpomínky na dávné strasti nám nepřinesou nic dobrého. Všichni máme před sebou stejnou budoucnost, očekává nás týž osud. Nic už nemůže být stejné jako předtím.“

Theo se na mě ještě na okamžik zadíval, jako by před sebou neviděl mě, ale někoho úplně jiného. Pak se výraz v jeho tváři změnil a Theo působil znovu stejně sebejistě a schopně jako vždycky. Zatímco jsme stoupali vzhůru po schodech, zdvořile ke mně promlouval, ale já jsem ho takřka nevnímala. Rozhlížela jsem se po Colinovi a doufala, že ho spatřím.

Nejprve jsme šli do salonu, abychom před večeří vypili sklenku sherry. Martha seděla u krbu a vyšívala. Po jejím boku seděl muž, jehož jsem viděla z okna svého pokoje.

„Leylo,“ řekl Theo za mnou, „myslím, že ses ještě neseznámila s naším domácím lékařem. To je doktor Young.“

Měl otcovskou tvář s rovným nosem a energickou bradou a byl tak silný a plný života, že se mi ani nechtělo věřit, že je takřka stejně starý jako Henry, tedy bezmála šedesátník. Srdečně se usmíval a vřelost se mu zrcadlila i v jeho blýskajících se očích.

Mnohem více než příjemný zevnějšek a přívětivý úsměv na mě však zapůsobil hlas doktora Younga. Když jsem vstoupila do místnosti a viděla, jak rychle povstal, aby mě přivítal svým příjemným úsměvem, byl mi okamžitě sympatický. Ale když svým jemným působivým hlasem pronesl: „Dobrý večer, slečno Pembertonová,“ ihned jsem věděla, že to je muž, kterému mohu důvěřovat. Nemluvil hlasitě, spíš tlumeně, ale jeho hlas byl natolik zvučný, že se zdálo, že vyplňuje celý prostor. Byl jemný, a přesto charakteristický. Byl to hlas muže, který si je jist sám sebou. A když doktor Young s někým mluvil, pak měl dotyčný pocit, že jsou jeho slova určena skutečně jen jemu samotnému a nikomu jinému, kdo by se třeba nacházel poblíž.

„Dobrý večer, doktore,“ odvětila jsem.

Zatímco jsem ho zdravila, proklouzla spěšně do místnosti Anna a postavila se vedle něj. Zdvořile vyčkala, až si s lékařem vyměníme úsměvy, i když byla zjevně velice zneklidněná, a pak ho pobídla chvějícím se hlasem: „Doktore Youngu! Prosím, musíte se podívat na Henryho!“

Otočil se k ní s úsměvem plným porozumění a trpělivosti. „Jistě, samozřejmě, paní Pembertonová. Právě jsem se zdravil s vaší krásnou neteří, kterou jsem ještě neznal.“ Znovu se obrátil ke mně. „Dosud jste žila v Londýně?“

„Ano, doktore. Znáte Londýn?“

Tiše se zasmál, ne mně nebo mé otázce, ale něčemu, co mu proběhlo hlavou, jako by mu můj dotaz připomněl něco hřejivého. „Ano, slečno Pembertonová, znám Londýn.“

„Doktore Youngu – –“ Annin hlas už zněl pronikavě.

„Jsem tady, drahoušku. Nesmíte se tak rozčilovat.“ Teď soustředil veškerou svou pozornost na Annu, jako bychom my ostatní už nebyli v místnosti. Užasla jsem, jak rychle se mu ji tím podařilo uklidnit.

To je lékař, řekla jsem si, který se dokáže postarat nejen o blaho těla, ale i o duši.

„Probudil se, doktore Youngu. Ale nechce nic jíst,“ stěžovala si Anna.

„Dobře, hned za ním zajdu.“ Doktor Young se opět obrátil ke mně. „Omluvte mě teď, slečno Pembertonová. Musím se podívat na vašeho strýčka. Ale hned budu nazpět a pak budu mít to potěšení povečeřet ve vaší společnosti.“

Dívala jsem se za ním, dokud nevyšel ze dveří, a měla jsem dojem, jako by se v místnosti náhle ochladilo. Ale neměla jsem čas uvažovat o tom, jak na mě ten muž zapůsobil, sotva totiž odešel s Annou k Henrymu, vešel Colin, ještě v jezdeckém oděvu, ruce v kapsách.

„Venku je pěkná slota,“ poznamenal a šel ke skříňce nalít si sklenku sherry.

„Ty jsi skutečně neuvěřitelný hulvát, Coline,“ řekl Theo hořce. „Přijdeš sem oblečený jako do jízdárny. Jako bys nevěděl, jak se chodí na večeři.“

Colin na sebe pohlédl. „Jsem snad nahý?“

Martha vyskočila. „Coline!“ Tvář jí zrudla.

„Promiň, sestřičko. Vím, že to nebyl dobrý vtip. Tak co, Leylo?“ Přešel se sklenkou v ruce ke mně. „Byla procházka pěkná?“ Svoji otázku pronesl takřka útočně.

„Ano, velice pěkná.“

„Ještě bys mi měla dovolit, abych tě naučil jezdit na koni.“

„To by mohlo být zábavné.“

Naše pohledy se setkaly. „Vážně?“ zeptal se klidně.

Stál těsně vedle mě, a když jsem se tak na něj upřeně dívala, začalo mi srdce vzrušeně tlouci. To není možné, napomenula jsem sama sebe hněvivě, že ten neotesaný člověk na mě má takový vliv. Ne, to určitě zavinilo sherry, které jsem vypila.

„Smím tě odvést do jídelny?“ Nabídl mi své rámě a já se do něj zavěsila. Theo a Martha nás následovali.

Protože jsme byli jen čtyři, udělali jsme si pohodlí a změnili zasedací pořádek. Theodore a Colin se posadili proti mně a Martě, a když vešla služebná s polévkou, náš rozhovor zmlkl, abychom učinili zadost etiketě.

Doktor Young a Anna se k nám připojili o něco později. Henry, jak nám řekli, dostal prášek a klidně usnul. Zatímco jsme jedli, neustále jsem pohledem sledovala doktora Younga, jehož klidné sebevědomí na mě tak zapůsobilo. Všiml si toho a odpověděl svým vřelým úsměvem, který ve mně vzbuzoval takovou důvěru.

Když po pečeni přinesli zeleninu, prolomil někdo mlčení. Aby Annu, která byla velice sklíčená a působila unaveně, trochu rozehřál, vyprávěl doktor Young směšnou anekdotu o nové módě trávit dovolenou u moře. Všichni jsme se smáli, ale Anna nezvládla ani zdvořilý úsměv. Měla jsem pocit, že vůbec neposlouchá; byla zcela obrácená do sebe a nesnědla takřka ani sousto.

„Ještě jsem nikdy nebyla u moře, doktore Youngu, ale umím si představit, že takový pobyt může být velice zdravý.“

Přikývl. „Vzduch prospívá dýchacím orgánům a voda působí povzbudivě na celé tělo. Doporučuji pobyt u moře všem svým pacientům, jak nemocným, tak i zdravým.“

„Myslím, že by mě to nebavilo,“ poznamenala Martha a podívala se na doktora Younga s takřka koketním úsměvem. „Vadila by mi ta spousta písku a neustálý vítr. Nemluvě o špinavé vodě.“

Během rozhovoru jsem pozorovala doktora Younga a snažila se na něj rozpomenout. Jestliže býval během choroby mého otce stejně často v domě jako nyní, pak bych si přece na něj měla vzpomínat. Ale stejně jako Colin, Theo a ostatní –– kromě Marthy –– pro mě i doktor Young zůstával v temnotě.

Po chvíli postřehl, jak napjatě jej sleduji, a se smíchem se zeptal: „Kdepak se v myšlenkách touláte, slečno Pembertonová?“

„Nemohu prostě pochopit,“ řekla jsem zajíkavě, „že se pro mého strýčka nedá vůbec nic udělat.“

„Kdyby se něco dělat dalo, slečno Pembertonová, dávno bych k tomu přikročil, věřte mi. Ale mozek je složitý orgán, o jehož činnosti víme dosud jen málo. Jen stěží objevíte anatomické vyobrazení mozku, či seženete popisy příznaků nemocí, které jej postihují. A dokud nejsou mozek a jeho funkce důkladně prozkoumány, můžeme my lékaři udělat při onemocněních tohoto orgánu jen málo.“

„Ale stále přece dochází k novým objevům,“ namítl Theo a osušil si rty ubrouskem. „Ten mladý vědec v Paříži –– jak se jen jmenuje –– vytvořil teorii o původu vzniku života. A po anglickém objevu anesteziologie se otvírají v medicíně nedozírné možnosti.“

Doktor Young se pobaveně usmál: „Anesteziologie je americký objev, pokud vím, ale máte zcela pravdu, co se týká pana Pasteura a jeho pozoruhodných experimentů. Kdyby se zkoumání přírodních věd spojilo s lékařskými výzkumy, místo aby byly prováděny odděleně, mohli bychom nejspíš dosáhnout mnohem rychlejšího pokroku.“

„Jak to myslíte, doktore?“

„Jsem toho názoru, že by se výzkumu mělo věnovat daleko více lékařů, místo aby se starali výhradně o pacienty. Výzkum ostatních přírodních věd totiž kráčí mílovými kroky, ale v medicíně, kde by nové poznatky mohly lidstvu přinést největší užitek, bohužel stagnuje. Ale tohle téma dámy určitě nudí. Měli bychom se spíše zaměřit na všeobecnější témata.“

„To ne, doktore!“ protestovala jsem. „Mě ten rozhovor o pokrocích na lékařském poli velice zajímá. Koneckonců jsem přišla do přímého styku se smrtí a – –“

„To mluvíte o svém otci?“

„Znal jste ho?“

Doktor Young zakroutil hlavou. „Já přišel do East Wimsley teprve před šesti lety, když jsem se rozhodl, že přestanu vykonávat svou lékařskou praxi, nebo přesněji řečeno, že chci uniknout hektickému životu velkoměsta. Vašeho otce ošetřoval doktor Smyth.“

Když jsem uslyšela to jméno, proběhl mi náhle hlavou útržek vzpomínky: Jméno Smyth se vyslovuje pouze šeptem. Korpulentní mužík, kterého spěšně odvádějí do pokoje mého otce. Zevnitř slyším ženské vzlyky.

Proto tedy ve mně setkání s doktorem Youngem nevyvolalo žádné vzpomínky. Do té temné minulosti prostě nepatřil.

„– – samozřejmě jsem četl chorobopis.“

Jeho příjemný hlas mě vrátil zpět do současnosti.

„Ach, odpusťte, doktore. Neposlouchala jsem vás.“

Shovívavě se usmál. „Říkal jsem jen, že jsem si po svém příjezdu do East Wimsley samozřejmě přečetl podklady, které mi zanechal doktor Smythe. Chorobopisy Pembertonů jsem prostudoval velice pečlivě, a tak jsem se dověděl o tom tumoru.“

Sklopila jsem oči. Slovo tumor mě tvrdě zasáhlo. „Ten tumor“ byl i mým tumorem, byl i mým rozsudkem smrti.

Colin od sebe odsunul prázdný talíř a řekl: „Doktore, po tom všem, co jste se dověděl o nemoci naší rodiny, můžete nám říci, jestli jste někdy předtím narazil na něco podobného?“

Doktor Young zauvažoval a na chvíli se zahleděl před sebe: „Samozřejmě existuje celá řada podobných chorob, které se v mnohých rodinách často vyskytují –– například barvoslepost, onemocnění krve, koňská noha nebo šílenství. Ale nikdy jsem se nesetkal s případem, kdy by onemocněli všichni členové rodiny bez výjimky. Přesto mě to nepřekvapuje. V průběhu své medicínské praxe jsem se už setkal se spoustou nevysvětlitelných věcí. Mé zkušenosti mě naučily, abych se už ničím nenechal překvapit.“

Chvíli jsme mlčeli. Na mysl mi přišla kapitola z knihy Thomase Willise, ve které bylo uvedeno, že léčení mozkové horečky neboli horečky Pember Townu bylo vždy bezvýsledné a že to je „boží vůle“. Náhle jsem navzdory těmto slovům, jež nepřipouštěla odpor, položila doktoru Youngovi otázku, k níž jsem se odvážila jen díky velké důvěře, kterou jsem k němu chovala: „Takže vy si, doktore, myslíte, že přes pomalý vývoj medicínského bádání bude jednoho dne nalezen prostředek, který by mohl mozkový nádor vyléčit?“

„V medicíně je vždycky naděje, slečno Pembertonová,“ odpověděl mi doktor Young s konejšivým úsměvem, „já jsem vám už ale řekl, že toho o funkci a nemocech mozku příliš nevíme. Dnešní lékaři pátrají po léku na souchotiny, pokoušejí se přijít na kloub žlučníku a zánětu slepého střeva. Na tyto choroby umírá daleko více lidí než na onemocnění mozku a my jsem proti nim stále bezmocní. Potřebujeme vědce…“ Zakroutil hlavou.

„Možná se pletu, doktore,“ poznamenal Theo, „ale nezmínil jste se jednou, že jste přišel do East Wimsley, abyste se sám věnoval vědě?“

„Ano, to je pravda. To byl důvod, proč jsem se odstěhoval na venkov a vzdal se své lékařské praxe ve městě. Byla to šťastná náhoda, že když jsem sem přišel, byl právě na prodej starý statek U dubu. Tam mám klid, a přesto jsem blízko hlavní silnice, abych mohl být v případě potřeby k dispozici. Mám tam malou laboratoř, v níž je dokonce i mikroskop.“

Theo a Colin, kteří byli rádi, že si jednou mohou popovídat o něčem jiném než o přádelně bavlny a anglické ekonomice, zatáhli doktora Younga do další vzrušené debaty, které jsem mlčky naslouchala. Chtěla jsem si bezpodmínečně promluvit s doktorem Youngem o samotě a zeptat se ho na jeho odborný názor na tvrzení Thomase Willise. Nejraději bych ho začala vyslýchat ihned a poptala se ho na tumor důkladněji, ale neodvážila jsem se o tom mluvit před rodinou. Jistě se ještě jindy naskytne příležitost, abych si s ním mohla promluvit mezi čtyřma očima.

Jako dezert se podával karamelový krém se šlehačkou. Jedla jsem mlčky. Anna, která za celou dobu nepronesla ani jediné slovo, se omluvila a odešla za Henrym. Plna soucitu jsem pozorovala, jak se unaveně a se svěšenými rameny vleče ke dveřím. Moje účast nejspíš nepatřila jen jí, ale všem Pembertonům, tedy i mně samotné.

Po dezertu jsme se společně odebrali do salonu. Muži se vzdali svého obvyklého cigára a sklenice portského v pánském pokoji, aby nám s Marthou mohli dělat společnost. Možná to zapříčinila skutečnost, že rodina byla pod tak silným tlakem, nikdo z nás totiž nezůstal vůči Henryho utrpení lhostejný. Jeho trýzeň byla i naší trýzní, naskýtala se nám ukázka toho, co jednoho dne čeká i nás.

Se sklenkou červeného vína jsem usedli ke krbu. Připojila jsem se k doktoru Youngovi, který se posadil na dvoumístnou pohovku. Martha přešla ke klavíru a začala nás bavit několika lehkými kousky od Chopina.

V této milé atmosféře jsem se pomalu uvolnila a oddala se příjemnému snění. V posledních měsících po smrti matky mi nebylo dopřáno spřádat své představy. Zatímco nás Martha se svou věčnou pompadúrkou u nohou těšila pěknými melodiemi, seděla jsem zcela spokojeně vedle doktora Younga.

Čas příjemně plynul. Martha hrála jeden kousek za druhým, všechny živé a lehké, jako stvořené k tomu, aby zahnaly temné myšlenky. Když po hodině konečně svěsila ruce z kláves, aby si dopřála přestávku, byla jsem napůl v rozpacích a napůl šokována, protože jsem si uvědomila, že jsem takřka celou dobu sledovala Colina.

Jeho profil, který se ostře rýsoval v jasném svitu krbu, mi prozrazoval, že ho něco trápí. Měl pevně stisknuté rty, spodní čelist sevřenou a obočí starostlivě svraštěné. Marthina perlivá hra mu zřejmě nedokázala v jeho trápení ulehčit, a když hudba ustala, měla jsem dojem, že ho vnitřní napětí málem roztrhne.

Říkala jsem si, jak zvláštně působí Colinův zjevný neklid ve srovnání s Theovou vnější uvolněností. Za daných okolností měl být napjatý a neklidný Theo. To jeho otec přece leží nahoře a trpí. Ale Theo působil uvolněně a nedělal si ani v nejmenším těžkou hlavu.

Když se Colin náhle obrátil a pohlédl na mě, uvědomila jsem si, jak mi stoupá červeň do tváří. Podíval se na mě svýma zelenýma očima tak pronikavě, jako by mi chtěl oplatit pohled, kterým jsem ho stíhala celou minulou hodinu. Jako by celou dobu věděl, že se na něj stále dívám. Připadalo mi, že mě prohlédl, a nevěděla jsem, co říci.

„Kdo bude hrát teď,“ zeptal se Theo.

„Samozřejmě Leyla,“ odvětil Colin.

„Ne, ne, já jsem už dlouho nehrála. Vážně. Ve srovnání s Marthou…“

„Jen nám zahrajete, slečno Pembertonová,“ řekl doktor Young povzbudivě a já nedokázala jeho přátelskému úsměvu odolat. Váhavě jsem vstala a šla ke klavíru.

„Po tvé hře to bude opravdu utrpení,“ řekla jsem Martě, když se skláněla pro svoji pompadúrku.

„Bratr mi vždycky říká, že je má hra bezduchá,“ odvětila. „Možná se trefíš Colinovi do noty, Leylo. Mně se to nikdy nepodařilo.“

Snažila jsem se ignorovat Colinovy pohledy, přesto jsem však byla nervózní, když jsem usedala ke klavíru. Skutečně to bylo už dávno, co jsem naposled hrála, a když jsem položila prsty na klávesy, bála jsem se, že jsem zapomněla všechno, co jsem kdysi uměla.

Opravdu jsem začala velice nejistě, dílem proto, že mi scházel cvik, zčásti proto, že mě pozoroval Colin. Hluboce mě zneklidňovalo, že má na mě takový vliv, a pokoušela jsem se uvolnit hudbou. Nepodařilo se mi to. I když si Beethovenova skladba vynucovala veškerou mou pozornost, neustále jsem si uvědomovala, že hraji pro Colina a jen pro Colina, a že pro mě nikdo jiný v místnosti neexistuje.

Když jsem dohrála „Pro Elišku“, sklidila jsem zdvořilou pochvalu, ale všimla jsem si, že Colin ode mě očekával víc.

„Hraješ perfektně,“ řekla Martha, „mnohem lépe než já.“

„Díky, Martho, ale já jsem jiného názoru. Theo, nechceš mě vystřídat?“

„Nikdy jsem neměl hudební talent. Hraní na klavír přenechám raději nadaným lidem. Coline, ukaž Leyle, jaký jsi umělec.“

„Ano, zahraj nám, prosím,“ vmísila se Martha. „Colin hraje z nás nejlépe. Dokonce zkomponoval i vlastní skladby.“

Vstala jsem ze stoličky a počkala, než zaujme mé místo. Dlouhými kroky přešel přes místnost a přistoupil ke mně. Pokusila jsem se vyhnout jeho útočnému pohledu, ale nepodařilo se mi to a srdce mi začalo tlouci prudčeji. Posadil se a já se kvapně vrátila na své místo vedle doktora Younga a zadívala jsem se do ohně.

Colinova hra byla vskutku neobvyklá. Jako by šlo o něco víc než o hudbu. Vyjadřoval jí celou náruživost své duše. Jako kouzelník nás Colin sevřel do svých pout a vyvedl nás z nejhlubších propastí do závratných výšek, zapletl nás do sítě svých naléhavých pocitů. Nikdy předtím jsem neslyšela tak vášnivou hudbu, nikdy jsem nezažila, aby se člověk dal tak všanc, jako to svou hudbou učinil Colin.

Když jsem tak s pohledem upřeným do ohně naslouchala a nechávala se vtáhnout do jeho pout, najednou jsem si uvědomila, že Colina miluji.

12

Už takřka svítalo, když jsem usnula. Celé hodiny jsem se převracela v posteli, plna nových pocitů a obav. Bezpečí Londýna bylo to tam; ztratila jsem i útěchu Edwardovy lásky a ochrany; navždy jsem přišla o vysněná zářivá rána s rodinou a dětmi. Teď jsem byla přijata do rodiny, jejíž členové byli bez výjimky odsouzeni k šílenství. Navíc jsem v sobě objevila beznadějnou lásku k muži, který mnou bezpochyby pohrdá.

S Edwardem jsem se znala skoro rok, než jsem se do něj konečně zamilovala, a teď jsem poznala, že to nebylo nic než přátelská náklonnost. Měla jsem ho ráda, ale vášeň v tom nebyla. Colina jsem znala šest dnů a cit, který jsem vůči němu chovala, byl zcela odlišný od všeho, co jsem dosud poznala. Zasáhl mě do nejhlubších koutů duše, vznítil vášně, o kterých jsem ani netušila, že se ve mně skrývají, otřásl mnou tak prudce, že jsem se současně chtěla smát i plakat.

Když jsem konečně usnula, pronásledovaly mě hrozné divoké sny. V mých fantaziích narostla Colinovi křídla. Se zavřenýma očima jsem sledovala nádherné obrazy v zářivých barvách a zaplavovaly mě dosud neobjevené pocity. Poznala jsem, že nového člověka ze mě neudělal Colin, jak jsem si myslela, ale že jen odkryl část mé bytosti, jež musela prozatím ustupovat rozumné části mého Já. I kdyby mi Colin už nikdy nedal nic jiného, jedno pro mě udělal: ukázal mi nový, krásný pohled na život.

Byla jsem ráda, že jsem byla u snídaně sama a mohla se nerušeně věnovat svým pocitům –– na jedné straně blaženosti nad svou láskou a na druhé straně bolesti nad dědictvím své rodiny, které musím přijmout. Pro mě a Colina neexistovala budoucnost, i kdyby mě i on miloval. Nemoc nás spoutala jako zlý kouzelník a zakázala nám vést společný život.

Ta bezvýchodná láska ke Colinovi měla zůstat mým tajemstvím, nikdo se o ní neměl dovědět. Budu jí navěky nosit v sobě, těšit se s ní a hýčkat ji, ale nikdy se s ní nikomu nesvěřím. To jsem si přísahala onoho šedého větrného rána, když jsem zase vyrazila na dlouhou procházku. Můj vnitřní neklid zavinil, že mě znovu rozbolela hlava, a já doufala, že bolesti na čerstvém vzduchu pominou. Ale když jsem vyšla z pokoje a zavřela za sebou dveře, uviděla jsem, že den nebude tak příjemný, jak jsem doufala.

Martha pospíchala se zamračenou tváří po schodišti směrem k Henryho pokoji. „Zase ten Theův prsten,“ zavolala místo odpovědi na moje přání dobrého rána. „Babička nechala prohledat místnosti služebnictva a vyptávala se i samotných sloužících, ale nebylo to k ničemu. Teď chce prohledat naše pokoje.“

„To přece nemůže!“

„Ale ano, ale mně to připadá strašné. Přála bych si, aby ten, kdo prsten vzal, ho konečně vrátil.“

„Proč je vlastně ten prsten tak důležitý?“ zeptala jsem se.

„Ach, prsten sám nic neznamená; je to jen otázka slušnosti. Zloděj v domě, to je pro babičku nepředstavitelné. Je popuzena a zlobí se.“

„Jak se dnes daří strýčkovi Henrymu?“

„Nevím. Doktor Young tu zůstal přes noc a je teď u něj. Chci vystřídat tetu Annu, aby si mohla trochu odpočinout. Celé dny už nespala. Ach, Leylo, všechno je to tak hrozné.“

Martha pospíchala se svou pompadúrkou pod paží a zdviženým čelem dál. Moje dvaatřicetiletá sestřenice mi připadala v mnoha ohledech neuvěřitelně dětská, zhýčkaná a svéhlavá jako malá holčička; ale v mnoha jiných směrech se zase chovala už jako stará panna, lpěla na svých zvyklostech tak pevně, že jí vadila sebemenší změna. Ohlédla jsem se za ní a ptala se sama sebe, zda budu po sedmi letech pod touto střechou stejná jako ona.

Pohyb mi udělal dobře a procházka mě osvěžila, ale s bolením hlavy si neporadila. Když jsem se krátce před soumrakem vrátila, poprosila jsem proto Gertrudu, aby mi s večeří přinesla trochu laudána. Nikdo z rodiny dnes večer dole nejedl. Anna a Theo střežili Henryho, kterému se vedlo velice špatně. Martha se stáhla do svého pokoje. Colin tu také nebyl. Šla jsem si brzy lehnout a velice brzy jsem usnula s otevřenou knihou na prsou.

Ráno jsem znovu procitla s bolestmi hlavy. Vlastně mě to mělo zneklidnit, ale myslela jsem si, že je stejně jako předtím zavinilo napětí a tísnivá atmosféra v domě, a znovu jsem si vzala laudánum.

Takřka celý den jsem se toulala blízkým lesem, užívala si svobody a ticha přírody na venkově; pozdě odpoledne jsem usedla se šálkem čaje a knihou ve svém pokoji.

V celém sídle vládlo hluboké skličující ticho. Vypadalo to, jako by se celému domu tajil dech. Jako by se čas zastavil. Dole procházeli sloužící tiše místnostmi a dohadovali se mezi sebou šeptem, jako by se báli, že by hlasitým slovem rozbouřili uragán. Z Henryho pokoje nepronikl ven ani hlásek. V horních chodbách se také nic nehnulo. Vše vyčkávalo.

Když se mi za chvíli bolesti hlavy vrátily, poprosila jsem Gertrudu, aby ke mně přivedla doktora Younga.

Pro toho muže bylo charakteristické tiché zaklepání, zdrženlivé a ohleduplné. Vložila jsem do knihy záložku, zavřela ji a řekla: „Prosím, vstupte.“

Nejprve vešla Gertruda. Její pohled rychle a pozorně prolétl místností, pak se obrátila ke mně a změřila si mě od hlavy k patě, aby se dříve, než uvolní cestu pánské návštěvě, ujistila, zda jsem vhodně oblečená.

„Děkuji vám, doktore, že jste přišel,“ řekla jsem doktoru Youngovi, který trpělivě čekal za Gertrudou.

Zdálo se, že Gertruda je jak se mnou, tak i s místností spokojená, a tak ustoupila stranou, aby doktor Young mohl projít. Zavřela za ním dveře a postavila se se zkříženýma rukama a bdělým pohledem před ně.

„Jak se vám dnes večer vede, slečno Pembertonová?“ Zdálo se, že teplo, které z něj vychází, zahnalo z místnosti všechny stíny a jeho srdečný úsměv ve mně vzbudil pocit, že se o mě dobře postará.

„Málem perfektně, pane,“ odpověděla jsem.

Doktor Young si přitáhl židli a usedl proti mně. Jeho pohled byl velice pozorný. „Copak vám schází?“

„Trochu mě bolí hlava. Vlastně to nic není.“

„Neměla byste raději nechat úsudek na mně?“

Přistoupil ke mně o něco blíž a otevřel svou černou koženou tašku. Gertruda byla okamžitě po mém boku, jako by chtěla na vyšetření dohlížet. Ještě nikdy mě žádný lékař neprohlížel, ale během nemoci své matky jsem bývala často přítomna návštěvám lékaře, a tak jsem věděla, co mě nejspíš čeká.

Nejprve mně doktor Young stiskl zápěstí, aby zjistil, jaký mám pulz. Pak se mi podíval do očí, zkontroloval barvu mých ušních lalůčků a nechal si ukázat jazyk. Když pak vytáhl stetoskop, velice to na mě zapůsobilo. Připadalo mi, že doktor Young je z těch lékařů, kteří jsou neustále informováni o nejnovějším vývoji ve vědě a využívají nových metod. Pouze jediný z lékařů mé matky v Londýně měl stetoskop.

Doktor Young mi přitiskl užší konec trubice z polstrovaného dřeva na prsa, položil ucho k opačnému konci a řekl: „Dýchejte zhluboka, prosím, a teď se zhluboka nadýchněte a zadržte dech. Ano, tak je to dobře. Vydechněte, prosím.“

Tento postup zopakoval šestkrát, pokaždé na jiném místě mého hrudníku. Gertruda stála celou dobu bděle po mém boku. Doktor Young zase zabalil stetoskop a položil mi řadu otázek:

„Vidíte dobře nebo se vám občas předměty před očima rozplývají?“

Ta otázka mě zneklidnila.

„Oči mám velice dobré,“ odvětila jsem škrobeně.

„Nebývá vám poslední dny nevolno?“

„Ne.“ Připadalo mi, že Gertrudina ruka, kterou měla po celou dobu vyšetření na mém rameni, najednou ztěžkla.

„A co váš pohybový aparát? Nepřipadá vám, že nemůžete určité pohyby dobře dotáhnout, neodepřely vám někdy ruce či nohy službu, nepocítila jste najednou prudkou bolest v některém z orgánů?“

„Nic podobného, doktore.“

„Neměla jste poslední dobou problémy při mluvení? Třeba jste náhle nemohla vyslovit to, co jste chtěla říct? Nekoktáte nebo nepozorujete při řeči zajíkání?“

„Ne, nic takového,“ pronesla jsem opět.

„Dobře.“ Na okamžik se zadíval na Gertrudu, jako by ho náhle něco napadlo, ale pak se znovu soustředil na mě. „Jste podrážděná, slečno Pembertonová. Řekl jsem něco, co vás urazilo?“

Na okamžik jsem upadla do rozpaků. „Ty otázky, které jste mi pokládal, doktore. Připadalo mi, že jsou cílené, jako byste sledoval nějakou určitou stopu…“ Gertruda se ke mně sklonila blíž a její ruka na mém rameni ještě více ztěžkla.

„Ano, váš dojem byl správný, slečno Pembertonová. Ale vaše odpovědi mi dokázaly, že mé podezření nebylo správné. Vaše bolesti hlavy vyvolalo výhradně rozrušení, nic jiného.“

Jeho hlas byl opět teplý a uklidňující a Gertruda sňala jakoby s ulehčením ruku z mého ramene.

„Obávala jste se, že mám podezření, že jste mohla onemocnět stejně jako váš strýc? To mě mrzí, ale když mám stanovit diagnózu, musím se vyptávat. Vím, že otázky pokládané lékařem mohou někdy zneklidňovat. Kdybyste na jedinou z mých otázek odpověděla ano…“ Odmlčel se. Jeho pohled dopověděl zbytek.

„Děkuji vám, doktore. Vím, že mého strýce často bolívala hlava. Stejně jako mého otce.“

„Ano, znám jeho chorobopis. Poprvé jsem vašeho strýce vyšetřoval před rokem. Byla to moje první návštěva na Pemberton Hurstu vůbec.“ Pobaveně se usmál. „V East Wimsley se lidé děsí, už když se vysloví název vašeho domu. Tvrdí, že tu straší. Že tu žijí šílenci a traviči.“

„Tak docela nepravda to není,“ řekla jsem stísněně.

„Později jsem tu byl ještě dvakrát, abych dal vaší sestřenici Martě něco proti migréně.“ Jeho modré oči se přátelsky zablýskly. „Co se týká vás, mladá dámo, mohu vám doporučit jen klid. A pokuste se nemyslet neustále na svého nemocného strýčka.“

„Vzala jsem si laudánum,“ řekla jsem.

Doktor Young stáhl obočí. „To je prostředek, který se u nás velice zneužívá. Lidé jej považují za všelék. Obzvlášť rychle po něm sahají bohatí, kteří nemají nic na práci, aby zahnali dlouhou chvíli. Odsuzují chudáky, kteří pijí alkohol, a sami si berou velké dávky laudána. Morfium je nebezpečné, slečno Pembertonová, a bohužel je velice snadno k mání.“

„Budu opatrná.“

„Dobře,“ pronesl s lehkým úsměvem. „Dobře.“

Vzhlédla jsem ke Gertrudě, která ještě stále s přísným pohledem držela stráž vedle mě. „Můžete jít, Gertrudo. Doktor Young už skončil.“

„Ale dítě,“ řekla.

Usmála jsem se a lehce ji postrčila. „To je v pořádku, Gertrudo. Není se čeho bát.“

Váhavě šla ke dveřím, zjevně na rozpacích, jak se má zachovat. Pobavilo mě, když jsem viděla, jak jsem otřásla jejími představami o tom, co se sluší, a co ne. Když byla v mém věku, nesměl by se jí žádný lékař dotknout, natož pak aby stetoskopem poslouchal její hruď a kladl jí osobní otázky. Nechat mě samotnou v pokoji s mužem jí muselo připadat jako nejhorší prohřešek proti dobrým mravům a zvyklostem.

„Počkám venku, kdybyste mě potřebovala, slečno Leylo.“ S ostrým pohledem na doktora Younga dodala: „Nebudu daleko.“

„Děkuji, Gertrudo.“

Jakmile za sebou zavřela dveře, obrátila jsem se znovu k doktoru Youngovi. „Ráda bych si s vámi na chvíli popovídala, jestli vám to nevadí,“ řekla jsem.

„S radostí, slečno Pembertonová, jsem vám k dispozici.“

„To, co se děje v naší rodině, mi připadá příšerné. Nahání mi to hrůzu. Proč se nedá vůbec nic dělat?“

„Medicína je plná tajemství, slečno Pembertonová.“

„Já vím, ale přesto, připadá mi to tak nespravedlivé, tak strašné, že o tom víme, a přesto tomu nemůžeme zabránit.“

Neřekl nic, jen na mě tiše a vyčkávavě hleděl.

„Nemám ani tak strach o sebe, víte“ –– zalamovala jsem si prsty, až to bolelo –– „jako spíš o ostatní. Já jsem nejmladší a zbývá mi nejspíš nejvíce času. Ale moji bratranci –– Theovi je čtyřicet. A Martě je dvaatřicet let. Připadám si tak strašně bezmocná.“

„A váš bratranec Colin?“

Zvedla jsem hlavu a zadívala se na něj. „Colin?“

„Je mu třicet čtyři.“

„Ano, o toho se bojím také.“ Podívala jsem se doktoru Youngovi pátravě do tváře a snažila se vyčíst z jeho očí, co ví. Všiml si snad jako vnímavý pozorovatel citů, které chovám vůči Colinovi?

„Nedokážu snést pomyšlení, že jsme všichni ztraceni, doktore Youngu. Dílo Thomase Willise jste četl, že?“

„Thomase Willise?“ Přemýšlivě sevřel rty. „Ano, četl jsem je. Ale to bylo ještě v dobách mých studií.“

„Máme v domě jednu knihu, kde jistý Cadwallader shromáždil souhrn všech jeho děl. Vzpomínáte si na tu krátkou pasáž o tumoru Pembertonů?“

Dr. Young se zasmál. „Pokud si na Thomase Willise vzpomínám, psal v nekonečných větách, vytvářel šokující anatomické diagramy a vyžíval se ve velice svérázné ortografii. Ale to je vše, co mi zůstalo v hlavě. Zmiňuje se skutečně o Pembertonových? Už dřív jsem si říkal, kde asi jsou kořeny té rodinné historie.“

„Mám tady tu knihu, doktore, kdybyste si ji chtěl přečíst.“ Chtěla jsem vstát.

Doktor Young mi v tom zabránil. „Ne, ne, nenamáhejte se, slečno Pembertonová. Můj dům je nacpán až po střechu vědeckými díly. Cadwalladerova kniha mezi nimi určitě taky bude. Příležitostně si ji vyhledám a nalistuji si, co nám pan Willis k té záležitosti může říci. Chtěla jste si se mnou promluvit ještě o něčem jiném, slečno Pembertonová?“ Zkoumavě na mě pohlédl.

Zaváhala jsem. Jediné, co jsem od něj chtěla, byly bližší informace o nemoci naší rodiny a možná jiskřička naděje do budoucnosti. Poznala jsem však, že to přesahuje jeho možnosti. Doktor Young byl stejný chybující člověk jako my všichni. Ale jednu věc jsem se ještě dovědět musela.

„Můžete mi říci, doktore, s jakými příznaky musím počítat před propuknutím nemoci?“

„Milá slečno Pembertonová, myslím, že se tou historií zabýváte přespříliš. Neměla byste se tím neustále zatěžovat, dítě. Jste ještě mladičká a jsem si jist, že máte před sebou ještě dlouhý život. Neutrácejte drahocenný čas obavami a domněnkami, které nepřinesou nic dobrého. Zapomeňte na to. Pokuste se užívat si života.“

„Jsem vám vděčná za vaše povzbuzení, doktore. Ale jestli vám to nevadí, ráda bych se dověděla, co mě čeká.“

Doktor Young se dlouze odmlčel, a když tak seděl s přemýšlivým výrazem v tváři přede mnou, těžklo mi srdce stále víc.

„Nejedná se o klasický mozkový nádor, slečno Pembertonová,“ řekl konečně. „Symptomy se neshodují se studiemi případu z učebnic. Je to pravděpodobně způsobeno tím, že vzniká v jiné části mozku. U klasického mozkového nádoru se projevují příznaky na různých částech těla jako asphaste, tedy neschopnost koordinovat řeč nebo chápat mluvenou řeč; pohybové poruchy rukou a nohou; poruchy vidění; nevolnost; bolesti hlavy; hluchota. Krátce řečeno, slečno Pembertonová, vysvětluje se to tak, že poruchy postihují tu část těla, za kterou je zodpovědná oblast mozku zasažená tumorem. U Pembertonova tumoru je jisté jediné, že se příznaky, které jsem dosud diagnostikoval u vašeho strýčka, přesně shodují se symptomy, které jsou popsány v chorobopisech vašeho otce a Sira Johna.“

„Rozumím.“ Jeho slova mě nezasáhla neočekávaně, a přesto byla zdrcující. „A jaké symptomy to tedy jsou?“

„Bolesti hlavy, nevolnost, zvracení, bolesti v podbřišku, svalová ochablost, delirium, křeče spojené s třesem a pak náhle nastupuje smrt. Dle zápisů doktora Smythe dochází k úmrtí dva měsíce po objevení prvních příznaků.“

„Ale vy jste říkal, doktore, že jste byl u mého strýčka už před rokem, protože ho bolela hlava.“

„Jistě, to je pravda. Ale ty bolesti hlavy tenkrát zavinilo silné nachlazení a neměly s jeho současnou chorobou nic společného. Zavolali mě, protože byl zneklidněn svým zdravotním stavem.“

„Ach, doktore, jsem tak vyvedená z míry,“ řekla jsem zoufale. „Před týdnem jsem sem přijela plná důvěry a najednou je všechno černé a v troskách. Od smrti mé matky…“

„Vaše matka zemřela teprve nedávno?“ zeptal se. „Odpusťte, ale když jste se při večeři zmínila, že jste se už se smrtí setkala, myslel jsem, že mluvíte o svém otci.“

„Ano, zemřela před dvěma měsíci. Předtím byla dlouho nemocná. Doktor Harrad mě na to připravoval – –“

„Doktor Harrad?“ zvolal. „Odpusťte, že vás znovu přerušuji, slečno Pembertonová, ale překvapilo mě, co jste mi řekla. Vaši matku ošetřoval doktor Harrad z nemocnice Guy?“

„Ano. Proč?“

Doktor Young najednou ožil.

„Oliver Harrad byl můj přítel. Studovali jsme společně. Později jsme se znovu setkali ve stejné nemocnici a měli dlouhá léta společnou praxi. Když jsem odcházel do Edinburghu do Královské nemocnice, abych se věnoval výzkumné práci, slíbili jsme si s Oliverem, že budeme udržovat kontakt a psát si. Ale jak už to bývá, když přátelé žijí daleko od sebe, naše dopisy byly stále řidší, až nakonec ustaly. Už to musí být více než deset let.“ Doktor Young se na chvíli zahleděl do dáli. „Oliver Harrad, můj starý přítel. Takže je stále ve stejné nemocnici…“

„Je jako lékař velice oblíbený,“ podotkla jsem.

Doktor Young na mě znovu pohlédl s bolestí v očích. „Jaké jste to ve mně probudila vzpomínky, slečno Pembertonová! Časy s Oliverem Harradem minuly už tak dávno, a já měl neustále tolik práce…“

„Velice dobře pečoval o mou matku. Budu mu vždycky vděčná.“

Měla jsem pocit, že se doktor Young se mnou díky vzpomínkám, které jsem v něm oživila, neobvykle sblížil. Díval se na mě přátelsky jako na člověka, s nímž máte hodně společného, a trochu si povzdechl.

„Je to zvláštní,“ pronesl přemýšlivě. „Zrovna když jsme se rozloučili s minulostí a zapomněli na ni, vrátí nám ji jediné slůvko zpět tak živou, že nám připadá, jako by to bylo včera. Oliver Harrad a já jsme byli v mládí velice blízcí přátelé, horkokrevní bouřliváci, přesvědčení, že dokáží změnit svět. Nejspíš jsme oba zmoudřeli a poznali, že nám nezbývá nic jiného, než se spokojit s malými krůčky místo převratných skoků. Ale je to krásná náhoda, slečno Pembertonová, že znáte mého starého přítele.“

„I mě samotnou to těší, doktore Youngu,“ odvětila jsem a vzpomněla si s náhlou bolestí, jak jsem se i já před několika málo dny chystala získat zpět svou minulost.

Doktor Young chtěl něco říci, když vtom někdo zaklepal.

„Dále,“ zvolala jsem a Gertruda vstoupila. „Promiňte, slečno Leylo, ale posílá mě paní Pembertonová.“

„Ach, tetička Anna chce nejspíš mluvit s doktorem Youngem, že?“

„Ne, slečno Leylo, neposílá mě paní Anna, ale paní Abigail Pembertonová, vaše babička. Je u pana Pembertona a chtěla by vidět doktora.“

Strnula jsem. Jestliže moje babička, která takřka neopouští své místnosti, považovala za nutné navštívit Henryho, může to znamenat jen jediné.

„Strýček Henry!“ Vyskočila jsem.

Doktor Young byl okamžitě u mě.

„Postarám se o něj,“ řekl konejšivě. „Nedělejte si starosti. Udělám pro něj vše, co je v mé moci.“

Vděčně jsem mu stiskla ruku. „Děkuji,“ řekla jsem tiše a zničeně jsem se dívala, jak odchází s Gertrudou ke dveřím.

Večeři jsem snědla opět o samotě. Snažila jsem se zajít k Henrymu, ale babička mi přístup do jeho pokoje odepřela. Zahlédla jsem ji jen prchavě, když moji pozornost vzbudily pozdě večer hlasy na chodbě a já otevřela dveře. Prošla kolem mě vzpříma jako královna. Později ke mně strčila na chvíli hlavu Martha, aby mi řekla, že se zdravotní stav strýčka Henryho znovu zhoršil. Annu a Thea jsem neviděla. A Colina také ne.

Následující den byl šedý a studený. Znovu foukal prudký vítr, který hnal oblohou tmavé bouřkové mraky. Ráno jsem se toulala bez cíle a odpočinku domem, aniž jsem potkala živou duši. Když jsem procházela kolem místností babičky, zaznamenala jsem jediný náznak života v těchto zdech. Najednou jsem totiž uslyšela přes masivní dveře její ostrý hlas a zůstala jsem stát. Domnívala jsem se totiž, že je ještě u Henryho. Mluvila hlasitě, ale přesto nebylo slovům rozumět. Z tónu jsem usoudila, že je velice rozzlobená, ale důvod jsem se nedověděla. V příštím okamžiku jsem zaslechla tlumené vzlykání. Přicházelo také z jejího pokoje a já si říkala, že někomu důkladně vyhubovala. Měla jsem dojem, že tam tak hořce vzlyká nějaká žena, ale nemohla jsem poznat, kdo to je. Mohla to být stejně dobře Anna, Martha, nebo Gertruda či některá ze služebných. S výčitkami svědomí, že poslouchám za dveřmi, jsem spěchala pryč.

Odpoledne jsem si vyšla na procházku, což se už stávalo mým zvykem. Když jsem se vrátila, byl dům stejně tichý, jako když jsem odcházela. Vyběhla jsem do svého pokoje, posadila se u hřejícího ohně a nechala si přinést šálek čaje. V osm hodin mi služebná prostřela večeři, v devět jsem ulehla a ihned usnula.

Muselo být kolem půlnoci, když mě probudil výkřik. Vytrhl mě z hlubokého spánku. Posadila jsem se a zírala napjatě do tmy. Za dveřmi pokoje jsem uslyšela hlasy a kroky. Když zazněl domem druhý pronikavý výkřik, vyskočila jsem z postele a běžela ke dveřím.

Aniž bych se ohlížela na to, že jsem v noční košili a bosa, vyběhla jsem do chodby a uviděla rozespalou Marthu, jak vychází ze svého pokoje. Napůl omámeně se na mě podívala, protřela si oči a zamumlala něco, čemu jsem nerozuměla. Stála jsem nerozhodně u otevřených dveří, když ticho domu prorval třetí výkřik, který pronikal až do morku kostí. Tentokrát jsem ten hlas poznala. Tak srdceryvně křičela Anna.

Neztrácela jsem čas. Rychle jsem popadla župan, utíkala jsem chodbou a přitom jsem si ho oblékala. Martha mě následovala.

Dveře do pokoje k Henrymu a Anně byly dokořán. Nikdo tam nebyl. Nové výkřiky mě vedly z našeho křídla do neobydlených prostor domu. Ačkoli mi nezbýval čas na uvažování, srdce mi bušilo hrůzou. Slepě jsem se řítila kupředu, stále za výkřiky.

Dovedly mě do druhého patra, do křídla, kam už mnoho let nikdo nevkročil. Zahlédla jsem blikající světýlka. Když jsem přišla blíž, poznala jsem, že to jsou hořící svíčky v rukou těch, kteří přispěchali přede mnou.

Utíkala jsem rychleji, abych skupinku lidí dostihla, a uvědomovala jsem si ztuchlý zápach v chodbě, zatuchlý vzduch, pavučiny, jež se mi otíraly o tvář. Čím více jsem se blížila ke skupince lidí, tím více sílily Anniny výkřiky, a po chvíli jsem zaslechla Colinovo zvolání: „Teto Anno! Kde jsi?“

Odpověděla mu, ale slovům nebylo rozumět. Konečně jsem přiběhla k ostatním. Instinktivně jsem se přitiskla ke Colinovi a běžela v záři jeho svíce vedle něj. Překvapilo mě, že je úplně oblečený, zatímco my ostatní –– doktor Young, Gertruda a já –– jsme byli v županech. Ve vzduchu se vznášel náš strach z toho, co spatříme.

Colin na mě ani nepohlédl, pospíchal bez zastavení dál, nahlédl do každého pokoje, do každičkého výklenku. V jeho očích byla divoká rozhodnost, která mě děsila.

Konečně jsme se dostali do úzké chodby, která vedla ke schodišti do východní věže, ze které před deseti lety skočil můj dědeček Sir John. Odtud přicházely výkřiky. U paty úzkého schodiště Colin poručil Gertrudě, aby zůstala se svíčkou dole. Také doktora Younga poprosil, aby posečkal, a k mému překvapení mě uchopil za ruku a táhl mě po schodech za sebou.

Už cestou vzhůru jsme slyšeli Anniny prudké vzlyky. Když jsme zatočili za roh, uslyšeli jsme najednou Theův hlas, klidný a jasně srozumitelný.

„Mami, prosím tě, stůj. Nechoď blíž. Zastav se.“

Colin zůstal stát a varovně se na mě podíval, a pak –– už pomaleji –– pokračoval v chůzi. Nevěděli jsme, co se ve věži odehrává, a proto jsme museli jít opatrně, abychom svým náhlým příchodem třeba nezpůsobili katastrofu. Pomalu jsme vystupovali schod po schodu, tápali tmou a Theův hlas k nám pronikal stále zřetelněji.

„Mami, prosím, zůstaň tam, kde jsi. Nehýbej se. Nemluv. Já to zvládnu. Buď úplně tiše.“

Konečně jsme byli nahoře a mohli nahlédnout do místnůstky ve věži. Uprostřed na podlaze stála olejová lampa s dlouhým knotem, jejíž záře osvětlovala celý prostor.

Anna byla nejblíže schodům. Křídově bílý obličej měla plný strachu, rozpuštěné vlasy jí v proudech padaly po zádech dolů. V blikajícím světle, které ji osvětlovalo zezdola, byly její rysy zkreslené –– oči široce vytřeštěné, úzké rty, tváře propadlé. V první chvíli jsem se jí lekla. Pak jsem spatřila další dva lidi, kteří tu stáli. Henryho a Thea.

Na první pohled se mi podařilo rozpoznat jen syna. Otec na mě ve svém šílenství a špatném osvětlení, které ještě více deformovalo jeho tvář, působil jako hrůzu vzbuzující cizinec. Ten zmučený člověk stál s divoce vytřeštěnýma očima u stěny a svíral před sebou oběma rukama velký nůž na maso. Pot se mu valil po tvářích a čepel nože působila hrozivě. Jako štvané zvíře těkal Henry pohledem ze syna na manželku.

Theo, bledý a napjatý, také v županu, se podíval na Colina a na mě, aniž by jakkoli zareagoval. Jeho otec si našeho příchodu nevšiml a nejlepší by nejspíš bylo, kdybychom zůstali potichu a nezasahovali.

„Tati, slyšíš,“ řekl Theo klidně, ačkoli jsme viděli, že se navzdory ledovému nočnímu vzduchu potí. „Musíš ten nůž odložit. Zahoď ho, tati.“

Henry vyrazil výkřik, který zněl jako zavrčení vzteklého zvířete, a přikrčil se, jako by se chtěl na Thea vrhnout. V té tváři poseté skvrnami nebylo vůbec nic povědomého. Henry byl šílený, poháněl jej slepý strach, ztratil už jakékoli spojení s realitou.

Anna vzlykla a přitiskla si ruku na ústa. Strach a zděšení v jejích očích ve mně probudilo hluboký soucit.

„Tati, odlož ten nůž,“ řekl Theo klidně a pevně.

Ale Henry se jen zašklebil. Tak takhle se to odehrálo, takto tedy skončil můj prastrýc Michael, můj vlastní otec a můj dědeček. Půjdeme s Marthou na smrt stejným způsobem?

Theo se trošku napřímil, přelétl nás pohledem a hluboce si povzdechl.

„Napadl mě nožem,“ řekl tiše, „ale naštěstí mě nezasáhl. Pak přede mnou utíkal pryč, nepodařilo se mi ho dohnat dřív. Coline, už nevím, co si mám počít. Je to stejné jako se strýcem Robertem. Ani tehdy jsme nedokázali ničemu zabránit.“

Colin neodpověděl. Ostražitě stál s pohledem upřeným na Henryho.

„Je dole doktor Young?“ zeptal se Theo. „Má nějakou novou injekci, kterou dokáže jediným bodnutím vpravit lék do těla. Myslím, že nastala chvíle, kdy by ji měl vyzkoušet.“

„Ne!“ řekla jsem bezděky. Nechtěla jsem vidět, jak Henryho přemohou a spoutají jako zvíře. Ať si je nebezpečný, ať je šílený, ale je to člověk a zaslouží si, aby s ním jako s člověkem zacházeli.

Při zvuku mého hlasu Henry vzhlédl. Ve chvíli, kdy na mě pohlédl zrakem šílence, pocítila jsem strach o svůj život. Nůž dokáže bodnout bleskurychle. Colin a Theo by ho nejspíš nedokázali včas zastavit…

Ale v příštím okamžiku se odehrálo něco zvláštního. Když jsme se tak vzájemně měřili pohledem, najednou se Henryho tvář změnila. Výraz jeho obličeje, i když byl stále ještě děsivý, najednou změkl a zjemněl..

„Bunny?“ řekl zdušeným hlasem.

„Ano, jsem to já, strýčku Henry.“ Srdce mi prudce bušilo, když jsem bez uvažování vystoupila na poslední schod a udělala několik kroků do místnosti.

„Bunny, ty bys tady neměla být. Víš… neměla bys tu být.“

Náhle se zdálo, že je Henry při plném vědomí a přesně ví, co se s ním děje.

„Nemohu za to,“ vyrazil zajíkavě. „To ty strašlivé bolesti. Ach, Bunny, ta bolest se nedá vydržet. Připadá mi, jako bych měl celou hlavu v plamenech. Já z těch bolestí zešílím. Nemohu proti tomu nic dělat. Bože, pomoz mi. Nedovol, abych udělal totéž, co můj bratr.“

Opatrně jsem se k němu přiblížila. Byla jsem si vědoma toho, že jsou na mě upřeny všechny oči. Byla jsem si vědoma toho, jak jsou moje pohyby křečovité a nemotorné, jak strašně se bojím. Ale s odvahou, jíž jsem sama nevěřila, jsem natáhla k Henrymu ruku.

„Ty neuděláš nic nesprávného, strýčku Henry,“ řekla jsem. „Dej mi ten nůž.“

Oči mu zaplály. „Musím zabít,“ vykřikl. „Jen tak s tou bolestí skoncuji. Ach, bože, ty bolesti.“ Jeho hlas se nesl z malé místnosti daleko do noci. „Nedokážu s tím bojovat!“

„Dej mi ten nůž,“ zopakovala jsem.

Divoce na mě pohlédl, ale já jsem se mu zahleděla hluboce a klidně do očí. Pak rychlým pohybem, při kterém jsem málem vykřikla, vsunul rukojeť nože do mé ruky.

„Odnes ho! Rychle!“ řekl sípavě.

Okamžitě jsem ucouvla a Colin s Theem se vrhli kupředu, aby strýčka podepřeli pod pažemi. Chvěla se mi kolena, když jsem se obrátila, abych sešla dolů. Naštěstí byl najednou po mém boku doktor Young, položil mi ruku kolem ramen a pomohl ze schodů.

Jako smuteční průvod jsem šli zpět temnými chodbami. Doktor Young a já první, pak se potácel Henry, kterého podpírali Colin s Theem, a na konci plačící Anna, vedená Gertrudou.

Když jsme došli k ložnici strýčka Henryho a tety, vyměnil si Colin místo s doktorem Youngem, a protože jsem stále ještě vrávorala, vzal mě do náruče. Doktor zatím pomáhal Henrymu do postele. Zůstali jsme stát u dveří. Colin mi vzal nůž z ruky a podal jej Gertrudě. Neřekl ani slovo. Nikdo nepromluvil, dokud strýček neležel v posteli.

Anna zouvala Henrymu boty a doktor Young připravoval injekci. Náhle Henry vyrazil chroptivý výkřik a padl do polštářů. Všichni jsme strnuli. První, kdo zareagoval, byl doktor Young. Uchopil Henryho předloktí a několik sekund nad ním mlčky stál. Pak řekl tiše: „Henry Pemberton je mrtev.“

Anna padla vedle postele na kolena a oběma rukama objala Henryho tělo. Doktor Young stál tiše po jejím boku, Theo klesl jako omámený do křesla.

Colin tiše zavřel dveře a odvedl mě pryč. „Má to za sebou, ubožák.“

Ano, říkala jsem si, má to za sebou. Nás to teprve čeká.

Když jsme došli k mému pokoji, obrátil se Colin tak, aby na mě dobře viděl. Položil mi ruce na ramena, dlouze se na mě mlčky zadíval a nakonec pronesl: „To bylo od tebe velice statečné.“

„Myslíš?“ opáčila jsem jen, stále ještě tak otupělá, že ke mně nedokázala proniknout Colinova blízkost, jeho doteky, ani jeho teplý hlas. Vypadalo to, že se otupělost, která se mě zmocnila, když jsem si před čtyřmi nocemi přečetla knihu Thomase Willise, událostmi dnešní noci ještě více prohloubila. To, co jsem právě prožila, jsem už viděla před dvaceti lety dole v lesíku jako malé děvčátko. Ale dnes v noci se mi podařilo zabránit tomu nejhoršímu. „Ušetřila jsi nás všechny velké bolesti a starostí,“ řekl Colin. „Jsme ti nesmírně zavázáni.“

Ale já byla tak zmatená a vyčerpaná, že jsem toužila jen po své posteli.

„Dobrou noc, Coline.“ Chtěla jsem se otočit, ale zadržel mě.

„Leylo,“ řekl, „musíš mi něco prozradit.“

„Copak?“

„Ty se už nepokoušíš vzpomenout si na minulost?“

„Už to není třeba.“

„Takže věříš tomu, že tvůj otec a bratr zahynuli tak, jak ti to vyprávěli?“

„Ano. Po dnešním večeru vím, že to musí být pravda. Prosím, nech mě jít, Coline.“

Beze slova pustil mou paži a já jsem zašla do pokoje a zavřela dveře. Nedokázala jsem se smířit s nespravedlností osudu.

Plna zoufalství jsem padla na postel a plakala, dokud mi stačily slzy. Pak jsem si svlékla župan a vklouzla úplně vyčerpaná pod přikrývku. Na mém nočním stolku ležely Sebrané spisy Thomase Willise. Vzala jsem knihu do rukou a přečetla si pláčem oteklýma očima ty strašlivé stránky ještě jednou.

13

Můj desátý den v Pemberton Hurstu začal úpornými bolestmi hlavy. Než jsem minulou noc usnula, nechala jsem si přinést šálek čaje. Když jsem dlouho po rozbřesku procitla, zjistila jsem, že mi čaj vůbec nepomohl. Spala jsem mizerně a celou noc jsem měla děsivé sny.

Umyla jsem se, oblékla smuteční oděv z černé vlny a posadila se k toaletnímu stolku, abych si upravila vlasy. Události minulé noci zanechaly v mé tváři zřetelné stopy. Moje oči postrádaly lesk, pleť jsem měla tak bledou, že vypadala úplně šedivě. Vlhké obklady a krém pomohly jen zčásti. Nakonec jsem to vzdala a spokojila se s tím, že jsem si apaticky vyčesala vlasy vzhůru.

Zamračeně jsem pohlédla na svůj obraz v zrcadle. Hlava mi třeštila bolestí a netrpělivě jsem čekala, kdy konečně začne laudánum působit. Současně jsem se zarputile snažila vzpomenout na jeden ze snů, které se mi v noci zdály. Všechny byly velice živé a plastické, ale nebyly závažné. Hemžilo se to v nich duchy bez tváří, kteří strašili v tajemných místnostech. Jen jediný byl odlišný a mně ve chvíli, kdy se mi zdál, připadal mimořádně důležitý, jako by se jednalo o poselství z hlubin mého podvědomí; ale ať jsem se snažila sebevíc, nedařilo se mi jej vydolovat z paměti. Nezřetelně jsem si vzpomínala, že měl něco společného s tumorem a že se musím ihned postarat o nějakou věc, která s ním souvisí. Ale sen jsem zapomněla a nedokázala jsem ho přivolat nazpět.

Dole v salonku seděl pastor s Annou a pokoušel se jí utěšit, Theo ji mlčky držel za ruku. Martha seděla k mému překvapení zcela klidně v lenošce a vyšívala, jako by se nic nestalo. Obličej měla sice bledý a napjatý, ale vypadalo to, že je prostě ponořená do svého vlastního nedotknutelného světa.

Colin seděl ve velkém salonu u klavíru. Celým domem zněly divoké tóny. Hrál tak vášnivě, jako by byl tím nejrozhněvanějším člověkem na zemi. Nešla jsem za ním, i když bych to bývala ráda udělala. Ale moje místo teď bylo po boku Anny a jejího syna.

„Muset zemřít tak strašným způsobem!“ naříkala Anna s rukama přitisknutýma k obličeji. „Je to tak nespravedlivé. Tak strašně nespravedlivé.“

Pohlédla jsem na Thea. Dokázala jsem si představit, jak mu musí být. Oba jsme ztratili otce stejným způsobem a věděli jsme, že nás čeká podobný osud.

Když si mě Theo všiml, vstal a posadil se ke mně na gauč. Po chvíli uvažování řekl: „Ještě jsem neměl příležitost ti poděkovat, Leylo. Nejspíš jsi mi zachránila život.“

Pomyslela jsem na otce, který zabil mého bratra Thomase. Představovala jsem si, jak jsem se jako pětileté děvčátko choulila v křoví a dívala se na to.

„Jednala jsem bez rozmyslu, Theo, to nebyla odvaha.“

„Přesto…“

Chvíli jsme seděli mlčky vedle sebe a naslouchali rozbolavěným tónům hudby, která se linula z velkého salonu. Představila jsem si Colina, jak s divokým pohledem a rozevlátými vlasy sedí u klavíru. Záviděla jsem mu, že dokáže tímto způsobem ulevit své duši.

„Otec bude zítra pohřben do rodinné hrobky v East Wimsley.“

„Tak skončíme jednoho dne všichni, Theo.“

„Leylo, všichni lidé musí umřít.“

„Ano, ale ne tak strašným způsobem. Tvůj otec měl aspoň tebe jako oporu. Sir John měl syna a vnuka, kteří ho mohli oplakávat. My jsme si ale přísahali, že nepřivedeme na svět žádné děti. Komu budeme scházet, Theo? Když onemocníme a zachvátí nás horečka, kdo nás podepře a utěší?“

Umlkla jsem. Horečka. Thomas Willis o ní psal –– co je to jen za myšlenku, kterou nedokážu zachytit? Co mi tak zarputile uniká? Něco v tom včerejším snu…

Vtom vešel do místnosti doktor Young. Oznámil pastorovi, že Henry je připraven k poslednímu rozloučení a že je možno zahájit přípravy k pohřbu.

„Oznámil jsem to už panu Hortonovi v East Wimsley,“ řekl Theovi. „Dnes večer se tu zastaví.“

„Díky, doktore,“ odpověděl Theo. „Velice si vážíme vaší pomoci.“

Doktor Young jen přikývl a obrátil pozornost ke mně. „Pan Horton s vámi vyřídí finanční stránku věci,“ poznamenal Theo, odvolávaje se na právního zástupce rodiny.

Ale doktor Young na to nereagoval. V modrých očích měl zvláštní výraz a pronesl takřka neslyšitelně. „Kdybyste mě v nějaké záležitosti potřebovali, zastihnete mě doma.“

„Díky, doktore,“ řekl Theo, ačkoli mně připadalo, že se poznámka doktora Younga týkala jen mě.

„Je rozumné, že se poslední rozloučení s vaším otcem nechystá zde v domě,“ řekl doktor Young Theovi. „Lidé z East Wimsley se s ním mohou zrovna tak dobře rozloučit v kostele.“

„Přesně to jsem si říkal. Vždyť jich bude spousta. Dělníci a jejich rodiny, zástupci obce…“ Zakroutil hlavou. „Neumím si představit, že bych je všechny nechal procházet naším domem.“

Ne, pomyslela jsem si, v žádném případě nesmí do našeho uzavřeného společenství vniknout cizinci. Do tohoto klášterního ticha a samoty…

Zvolna jsem vstala. Salon mi náhle připadal těsný, zdálo se mi, že se tu udusím. „Půjdu se projít,“ řekla jsem.

„Dávej na sebe pozor,“ napomenul mě Theo.

Drobně mžilo, ale to mi nevadilo. Byla jsem příliš ponořena do svých myšlenek, než abych to vůbec postřehla. Stále mi ležel v hlavě ten sen z dnešní noci, ona zpráva, jež mi byla sdělena a kterou jsem při procitnutí zapomněla. Během spánku mi sen připadal strašně důležitý a ten pocit ve mně zůstal i nyní, i když jsem ho zapomněla. Souvisel nějak s knihou Thomase Willise.

Kapky deště mně stékaly z klobouku a pokračovaly v cestě po mých tvářích. Několik se mi jich zachytilo na řasách a zastřely mi zrak. Moje myšlenky nepřetržitě kroužily kolem otázky, co že to bylo za věc, která mě ve snu napadla…

Procházka mi při řešení problému nepomohla. Po dvou hodinách neplodného bloudění deštěm jsem si stále ještě nedokázala vzpomenout. Nakonec jsem se musela vydat na zpáteční cestu, protože jsem byla na kost promoklá. Celá promrzlá jsem dorazila domů a rozhodla se, že si poprvé dopřeji ve svém pokoji koupel před krbem. Pak, občerstvená a ohřátá, jsem si oblékla hnědé sametové šaty, učesala se a sešla dolů, abych se s rodinou navečeřela.

Vstupovala jsem poněkud váhavě, neboť jsem nevěděla, jaká nálada mě v jídelně přivítá, a s ulehčením jsem spatřila, jak ke mně Colin s úsměvem vzhlíží. Připadalo mi, že si dal výjimečně záležet na tom, aby jeho vzhled odpovídal všeobecně platným představám o elegantním mladém džentlmenovi. Jeho tmavě zelený žaket a černé kalhoty měly nejmodernější střih, boty měl zářivě naleštěné –– bylo vidět, že si učesal vlasy.

„Jak se ti vede, Leylo?“ zeptal se a povstal.

„Ach, ujde to. A tobě?“

Když jsem procházela místností a sedala si na své místo vedle Marthy, nespustil ze mě oči. Martha jen krátce pokývla hlavou a opět se ponořila do svého vyšívání.

„Rozhodně dnes vypadáš líp,“ konstatoval Colin.

Vzpomněla jsem na to, jak jsem v noci utíkala chodbami v županu a s rozevlátými vlasy, a začervenala jsem se.

Theo seděl tiše u svého příboru a zíral na židli, na níž sedával jeho otec. Anna se neobjevila.

Jedli jsme jako vždy mlčky, bez větší chuti. O to více jsme si všichni dopřávali vína –– dokonce i Martha vypila dvě sklenice, až jí z toho zčervenaly tváře.

Gertruda nám oznámila, že dorazil pan Horton, právní zástupce rodiny, a že nás očekává v pracovně.

Colin doprovodil svoji sestru a já vešla do pokoje, který jsem ještě neznala, s Theem. Podobal se knihovně, byla to útulná místnost, celá zařízená tmavým nábytkem, v níž voněla kůže černých lenošek. Na rozdíl od knihovny tu však stál velký mahagonový psací stůl se spoustou zásuvek a přihrádek. Bezpochyby to bylo místo, kde se vyřizovaly obchody firmy Pembertonů.

U psacího stolu stál nezvykle drobný vyzáblý mužík s lesknoucí se holou lebkou a úzkýma malýma očima. Ve velké lenošce za psacím stolem působil ještě nepatrněji, ale brzy jsem postřehla, že jeho vzhled více nežli vyrovnává jeho ostrý duch.

Anna už byla tady, v černých hedvábných šatech a s černým závojem ve vlasech. Vypadala bledá. Seděla na okraji lenošky strnule, napřímená jako svíce. My ostatní jsme se rozdělili do půlkruhu kolem psacího stolu a čekali jsme.

Pan Horton byl muž, který si nepotrpí na zdvořilostní fráze. Aniž by na nás pohlédl, začal s očima upřenýma na papíry, které ležely před ním, klidně a věcně hovořit.

„Pane Theodore Pembertone a pane Coline Pembertone, je mojí povinností, abych vám sdělil, že pan Henry Pemberton nezanechal poslední vůli. Za těchto okolností je možno v rámci zákona podniknout několik kroků – –“

„Co to má znamenat, pane,“ přerušil ho náhle Theo tak prudce, že jsme sebou všichni trhli. „Co to má znamenat, že můj otec nezanechal závěť?“

„Jen to a nic víc, pane Pembertone.“

„Ano, ovšem, tomu jsem rozuměl. Ale chtěl bych vědět, jak to, že nezanechal závěť. Vím, že ji udělal. Vím to docela určitě.“

„Ale u mě ji neuložil, pane, a já se o záležitosti vaší rodiny starám už dvanáct let.“

„Pak musí být v trezoru. Ano, jistě ji dal do trezoru.“

„Dívali jsme se tam, pane Pembertone. Žádná závěť tam nebyla.“

Theo, který se napůl zvedl ze židle, se opět pomalu posadil. „Co je to za kroky, které je možno, jak jste prve říkal, v takovém případě podniknout?“ zeptal se klidněji.

„Zákon přijal pro podobné případy opatření, která chrání práva dědiců. Náš případ je však poněkud jiný, neboť předek vašeho otce, tedy váš dědeček, situaci, ke které právě došlo, právně ošetřil. Tím chci říci, že závěť vašeho dědečka obsahuje klauzuli, která stanoví dědice pro případ, že by váš otec nezanechal poslední vůli.“

„A máte opis této závěti?“

„Ovšem, pane.“ Pan Horton se důležitě probíral v papírech, ačkoli znal její obsah určitě zpaměti. Zatímco jsme čekali, změřila jsem si ještě jednou své příbuzné.

Anna byla duchem nepřítomná a dívala se zarudlýma očima upřeně na koberec. Pochybovala jsem, že slyšela jediné slovo z toho, co se tu odehrálo. Martha pletla, aniž by zvedla hlavu od klapajících jehlic. Jen Colin a Theo se cele soustředili na pana Hortona, Theo na rozdíl od Colina působil napjatě a křečovitě.

„Dotyčná klauzule v závěti vašeho dědečka stanoví, že v případě, že by váš otec, Henry Pemberton, nezanechal před smrtí žádnou poslední vůli, má celý majetek včetně všech polností a budov, jakož i obchodní firma připadnout jeho vnukovi – –“

Theo se předklonil – –

„– – Colinu Pembertonovi.“

„To není možné!“ vykřikl Theo a vyskočil. Bleskurychle vytrhl právnímu zástupci závěť z ruky. Colinova tvář zbledla. Jinak neprojevil sebemenší hnutí mysli.

„To není možné!“ vykřikl Theo znovu a výhrůžně se sklonil nad panem Hortonem. „Nic z toho jsme nevěděli.“

„Ale právně je to zcela v pořádku, pane Pembertone,“ ujišťoval ho Horton neohroženě. Podobné výbuchy při čtení závětí mu určitě nebyly neznámé. „A jestli jste o tom nevěděl, pak jen proto, že nikdo nepovažoval za nutné vám to přečíst. Nikoho nenapadlo, že by váš otec mohl zemřít, aniž by sepsal poslední vůli.“

„Zdá se, že to napadlo Sira Johna,“ prskal Theo, když přeletěl papír očima.

„Prosím, pane, podívejte se na tohle. Mohu vás ujistit, že je to zcela v pořádku. Tady vidíte datum a pod tím moji parafu.“

Theo četl okamžik mlčky, pak položil dokument zpět na psací stůl. Pohled, který vrhl na Colina, byl plný nenávisti.

„Ty –– ty zákeřný zmetku,“ procedil skrze zatnuté zuby. „Tys to celou dobu věděl. To ty jsi poštval dědečka proti nám, když jsem byli pryč. Ale nemysli si, že ti to projde.“

Colin se zvedl. Pokoušel se zachovat klid a odpověděl: „Ujišťuji vás, pane, že jsem to netušil.“

„Cože! Ovšem, žes to věděl!“ zařval na něj Theo. „Ty zákeřná mizerná – –“

„To stačí!“ přerušil jej náhle ostrý hlas.

Všichni jsem se otočili ke krbu a poprvé postřehli, že se v místnosti nachází ještě šestá osoba. Babička všechno vyslechla skryta v hluboké lenošce, která k nám byla otočena opěradlem.

Už jen její přítomnost dokázala spor mezi Theem a Colinem ukončit. Kostnatýma rukama uchopila energicky opěrky lenošky a nejistě povstala. Byla vysoká a vyzáblá. Černé hedvábné šaty jí volně visely na těle. Sněhobílé vlasy ostře kontrastovaly s hněvivě se blýskajícíma černýma očima.

„Pan Horton mluví pravdu,“ pronesla ledově. „Při otevření Johnovy závěti před deseti lety jste všichni slyšeli, že celý majetek odkázal svému jedinému přeživšímu synovi Henrymu. V mé přítomnosti však připojil dodatek, který měl stanovit dědice pro případ, že by Henry zemřel, aniž by sepsal závěť –– věděl, jak náhle smrt k Pembertonům přichází. A tak se také stalo. Vždycky bylo přáním mého muže, aby se jeho následovníkem stal syn Richardův, ne Henryho. Vždy si přál Colina jako svého dědice. A teď k tomu došlo.“

Její hlas neprozrazoval, co si o tom myslí ona. Nedala najevo, zda považuje volbu svého muže za správnou, či ne.

„Na naší rodině spočívá kletba. Můj manžel jí padl za oběť. Moji tři synové jí padli za oběť. A také oba moji ještě žijící vnuci se stanou jejími oběťmi.“

Jestliže to byl pokus vzbudit náš soucit, pak se nepovedl. Její hlas postrádal teplo, tvář zůstala nehybná, takže nikdo soucit cítit nemohl. Místo toho jsem byla hluboce zraněna jejím ledovým klidem, nezlomnou tvrdostí, kterou projevovala bezprostředně po ztrátě posledního syna. Jestliže truchlila, nedala to najevo.

„Budeme se řídit přáním Sira Johna,“ pokračovala panovačným tónem a s pohledem upřeným na Colina. Byl v něm hněv? Nenávist? Nebo to byl snad triumf?

Pak se babička obrátila k právnímu zástupci. „Pane Hortone?“

Odkašlal si. „Z neznámých důvodů pan Pemberton neudělal poslední vůli. Možná to byla nedbalost, možná nedopatření, ať je tomu jakkoli, není nic neobvyklého, že někdo odkládá tyhle věci až na poslední chvíli a osud mu pak nedopřeje dost času, aby své záležitosti uspořádal. Jak už jsem říkal, obvykle se pak tyto případy projednávají před soudem, v našem případě to však není nutné. My právně závazné ustanovení máme.“ Po krátké odmlce pokračoval: „Sir John Pemberton se postaral i o ženské členy rodiny. To znamená, že jim bude poskytnuto všechno, co si budou přát, ovšem pouze tak dlouho, dokud budou žít pod touto střechou. Opustí-li Pemberton Hurst, pak jim nenáleží žádná podpora ani finanční odškodnění.“

Marthy jehlice na okamžik přestaly cvakat a zavládlo tísnivé mlčení. Pak, aniž by Martha změnila svůj výraz či držení těla, začala znovu plést.

„To je vše, dámy a pánové. Zde můžete nahlédnout do opisu závěti. Kdyby se pan Colin Pemberton mohl zastavit v průběhu příštího týdne v mé kanceláři, rád bych ho informoval o podrobnostech. Máte někdo nějaký dotaz?“

„Ne,“ odvětila babička za všechny. Ještě jednou si nás všechny změřila ledovým pohledem, pak se obrátila a odešla z místnosti.

Vstala jsem, když procházela okolo mě, také Martha shrábla všechny své věci a zvedla se. Jen Anna zůstala sedět –– vypadalo to, že vůbec nic nevnímala.

Když za Gertrudou, která babičku doprovázela, zapadly těžké dubové dveře, zavládlo v místnosti napjaté ticho. Colin a Theo se dívali hněvivě jeden na druhého. U Thea převládla nenávist, u Colina pobouření.

„A já ti, Coline, říkám, že tu závěť napsal,“ tvrdil Theo.

„To je možné. Ale mě se na ni neptej. Pan Horton o ní zjevně taky neví – –“

„Ne, opravdu o závěti Henryho Pembertona nic nevím,“ potvrdil pan Horton.

„Jsou různé cesty a způsoby,“ vykřikl Theo rozzuřeně. „Vezmu si právníka a dotáhnu to před soud. Existuje přece právo prvorozeného a já – –“

„Odpusťte, pane Pembertone, ale v tom případě si myslím, že konstatujete – –“

„Konstatuji, pane Hortone, že jste svou povinnost tady už splnil. Vaše služby už nepotřebujeme.“

Pan Horton vstal. Určitě nepůsobil impozantně, ale jeho ostrý pohled nabádal k opatrnosti. „Pane, o tom rozhoduje pan Colin Pemberton, nový pán na Pemberton Hurstu.“

Theovy oči jiskřily vztekem, tvář mu zrudla, žíly na krku vystoupily jako provazy. „Ještě tady pánem není. A já nedovolím, aby se jím někdy stal.“

„Ale Theo, nech toho přece,“ začal bledý a zpocený Colin. „Já jsem skutečně nevěděl – –“

„Ty, kamarádíčku, jsi pěkně zákeřná – –“

„Nenechám se urážet ve svém vlastním domě!“

„Ještě to není tvůj dům, Coline Pembertone. Ještě ne!“

Náhle mě znovu rozbolela hlava. Nejspíš to zavinila ta spousta vína,kterou jsem při večeři vypila. A ta strašná hádka mezi Colinem a Theem. Bylo toho prostě na mě příliš.

Když jsem se omluvila, žádný z obou mužů na to nezareagoval, natolik byli ponořeni do svého zuřivého sporu. Pohled na jejich hádku mě velice stísnil, ale neměla jsem chuť ani odvahu se mezi ně zaplést.

Cesta nahoru do mého pokoje mi připadala nekonečná. Plynové lampy vydávaly kalné světlo, které sotva dostačovalo k tomu, aby proniklo temnotou, jež mě obklopovala ze všech stran. Před sebou jsem měla tvář strýčka tak, jak jsem ji viděla včera v noci: Divoké oči, ve kterých se zrcadlilo šílenství, rozšklebená ústa. Myslela jsem na strašná muka, která musel před svou smrtí vytrpět –– trýznivé bolesti hlavy, nevolnost, zvracení, bolesti břicha, horečnaté stavy, křeče. A říkala jsem si, kdy asi přijde můj čas.

Ve svém pokoji jsem se konečně natáhla na pohovku před sálajícím ohněm. Déšť tloukl do oken. Bolesti hlavy se neustále zhoršovaly a začínalo mi být špatně od žaludku. Vzala jsem si trochu laudána, více než jindy, abych se bolesti definitivně zbavila.

Za okamžik začal lék působit. Hlava se uvolnila a začínal se mě zmocňovat pocit lehké euforie, vyvolaný laudánem. Unaveně jsem vstala, odstrojila se a vklouzla do postele. Nežli jsem usnula, vzala jsem z nočního stolku knihu Thomase Willise a položila ji zavřenou na pokrývku v naději, že když se na ni budu dost dlouho dívat, podaří se mi ten prchavý sen znovu zachytit.

Ale místo na sen jsem si vzpomněla na něco jiného –– na rozhovor, který jsem před třemi dny vedla s doktorem Youngem. „Knihu Thomase Willise jste přece četl, ne?“ ptala jsem se ho. A on odvětil: „Thomase Willise? Ano, ale to bylo ještě v době studií.“

Byla jsem strašně ospalá, ale cítila jsem, že jsem se velice přiblížila odpovědi, kterou hledám. Nalistovala jsem poslední kapitolu knihy a přeletěla text, který Thomas Willis sepsal před velice a velice dlouhou dobou. „Nyní, když jsme pojednali o povaze moru… především taková horečnatá onemocnění, jež mají charakter epidemie či nákazy… označují se jako nakažlivé horečky…“

Na co si to nemohu vzpomenout? Něco v té knize mi připadalo zvláštní a přišla jsem na to ve snu.

Znovu jsem slyšela hlas doktora Younga. „U Thomase Willise si vzpomínám jen na nekonečně dlouhé věty, šokující anatomické diagramy a svéráznou ortografii.“

Listovala jsem až k té nejzávažnější stránce. „Když se tato horečka vyskytla poprvé…“ Dočetla jsem stránku až do konce, pak se vrátila znovu na začátek a začala číst ještě jednou. A náhle jsem to postřehla. Hned v první větě. Slovo horečka tu bylo napsáno trochu jinak než na předcházejících stranách. Přečetla jsem znovu celý text a zjistila, že v celé pasáži o takzvané nemoci Pemberton Townu je slovo horečka psáno bez háčku nad c.

Tak o to v mém snu šlo. Náhle jsem si vzpomněla. Ve snu jsem si tu chybu uvědomila a užasla nad tím.

Když jsem teď zírala na chybně napsané slovo a vzpomínala na sen, nechápala jsem, proč to ve mně vyvolalo takovou odezvu.

Znovu jsem odložila knihu na psací stůl a sfoukla lampu. Ležela jsem s otevřenýma očima, naslouchala dešti, který bubnoval na okenní skla, a umiňovala si, že tu knihu musím hned zítra ráno ukázat doktoru Youngovi.

Dámy z dobré společnosti se pohřbu neúčastní –– tak přikazovaly zvyklosti. Ale moderní ženy, které byly sebevědomější, se postaraly o to, aby se zvyklosti pozvolna měnily. K mému překvapení se ukázalo, že Anna je jednou z nich. Nevěřila jsem však, že by šlo o společenskou revoltu, spíš se jednalo o hlubokou potřebu být svému manželovi nablízku do posledního okamžiku. V každém případě se zúčastnila pohřbu, zatímco Martha a já jsme zůstaly doma. Martha proto, že jí vadilo vlhké počasí, a mně připadalo nevhodné tam jít. Nebyla jsem ani na pohřbu své matky, truchlila jsem pro ni v tichu svého pokoje.

Anna tedy odjela se svým synem a Colinem ve čtyřspřeží do města. Martha a já jsme zůstaly.

Po snídani mě trochu pobolívala hlava, ale utišila jsem bolest malým množstvím laudána. Pak jsem se chvíli pokoušela číst, ale nedokázala jsem se na cizí osudy soustředit, ani u klavíru jsem dlouho nevydržela. Stále jsem se ještě zabývala knihou Thomase Willise. Nešla mi z hlavy, ačkoli jsem si říkala, že to, co jsem objevila, je zcela nedůležité. Myšlenky na knihu mě pronásledovaly i při lehkém obědě v mém pokoji a odlákaly mě od čtení. Ležely mi hlavě, i když jsem seděla u klavíru a zkoušela hrát napůl zapomenuté skladby. O hodinu později se ti tři stále ještě z pohřbu nevrátili. Rozhodla jsem se, že půjdu na svou obvyklou procházku. Ale tentokrát mě měla vést přímo k Dubovému dvoru, kde bydlel doktor Young. Se Sebraným dílem Thomase Willise pod paží jsem se vydala na cestu.

Dubový dvůr, který jeho dřívější majitel prodal před šesti lety poté, co ztratil svou ženu a děti při epidemii spály, nebyly těžké najít. Dorazila jsem tam po dvouhodinové chůzi loukami a poli. Byla bych jela raději kočárem, ale to by mohlo vyvolat různé otázky a z jakéhosi mně samotné nepochopitelného důvodu jsem považovala za lepší udržet svou akci v tajnosti. Byla jsem z toho poněkud nesvá vzhledem ke skutečnosti, že jsem jako dáma z lepší rodiny chtěla navštívit bez doprovodu muže, který žil sám. Ale utěšovala jsem se tím, že ten muž je lékař, požívá velké úcty, je o mnoho let starší než já a má určitě hospodyni.

Šedý dým stoupal z krbu k obloze plné mračen, což znamenalo, že je doktor nejspíš doma. Když jsem přišla blíž, uviděla jsem, že v předních oknech venkovského stavení svítí světlo, další dobré znamení. Přesto jsem se cítila poněkud stísněně, a když jsem kráčela rozbředlou cestou, měla jsem nohy důkladně těžké. Musela jsem sebrat veškerou odvahu, abych se neotočila nazpět. Za prvé, říkala jsem si, potřebuji laudánum –– už zase mě bolela hlava –– a za druhé jsem chtěla doktoru Youngovi ukázat knihu Thomase Willise.

Když jsem zaklepala, otevřela mi k mé velké úlevě starší žena v zástěře plné skvrn kolem kulatého břicha a s čepečkem na šedivých vlasech. Změřila si mě s neskrývaným údivem, když viděla, že jsem přišla sama.

„Jste nemocná?“ zeptala se a nechala mě stát přede dveřmi.

„Ne. Je doktor Young doma?“ zeptala jsem se podruhé.

Podívala se mi na břicho, pravděpodobně aby zjistila, zda nejsem těhotná. „Čekáte dítě?“

„Ne, nečekám. Známe se. Jdu z Pemberton Hurstu a – –“

Zatvářila se tak šokovaně, že jsem se zarazila. Ano, přicházím z domu, o kterém se hodně mluví. Co všechno o nás ta žena slyšela?

Doktor Young, který se náhle objevil za hospodyní, mě zachránil před dalším výslechem.

„Zdravím vás, slečno Pembertonová. To je ale překvapení. Jen pojďte dál.“

Hospodyně ustoupila váhavě stranou, stále mě však podezíravě sledovala.

„Paní Finneganová, je čas na odpolední šálek čaje. Mohla byste nám ho přinést do salonu?“

Byla jsem ráda, když konečně odešla.

Doktor Young mi odebral pelerínu a klobouk, pověsil je na věšák a přátelsky se zeptal, jak se mi vede.

„Už mě zase bolí hlava a došlo mi laudánum.“

„Ach tak.“ Starostlivě mě pozoroval.

„To kvůli těm všem událostem, doktore. Nejprve smrt strýčka Henryho, pak včera večer otevření závěti, dnes pohřeb a k tomu to strašné počasí…“

„Ano, ovšem.“ Vedl mě z malé vstupní haly do velice útulného obývacího pokoje. „Tam mám svoji ordinaci a ošetřovnu,“ řekl a ukázal na spojovací dveře. „Dole ve sklepě mám laboratoř, kde dle mínění paní Finneganové pracuji ruku v ruce s ďáblem.“

Se smíchem jsem se posadila. Doktor Young ze mě okamžitě sňal veškerou tíseň.

„Jsem velice rád, slečno Pembertonová, že jste přišla. Tolik mě potěšilo, když jsem po letech mlčení uslyšel o svém starém příteli Oliveru Harradovi. Když jsem se včera vrátil domů, ihned jsem mu napsal. Spojení mezi lidmi by se nemělo ztratit jen proto, že jsou každý někde jinde.“

Posadil se proti měn a sklonil se nad stůl, kam jsem odložila knihu.

„Jak vidím, přinesla jste mi knihu. Ach, ano, Cadwalladerovo vydání Sebraných děl Thomase Willise. A tady máme pana Willise osobně.“ Podíval se na portrét. „Ano, jsem si jist, že tu knihu někde mám. Ještě jsem neměl čas se po ní podívat.“

„Mně záleží jen na jediné stránce v ní, doktore. Mohl byste se na ni podívat? Nezabere vám to moc času, slibuji.“

Zasmál se. „Tak to si ji budu muset nejspíš přečíst.“

Listovala jsem až k poznačenému místu, znovu mu knihu přisunula a napjatě čekala, zatímco četl.

Zanedlouho doktor Young s vážnou tváří znovu vzhlédl. „Teď už chápu, slečno Pembertonová, proč jste považovala za tak důležité, abych se na to podíval. Je to důkaz o pembertonovském tumoru, k tomu ještě zdokumentovaný jedním z nejváženějších vědců v dějinách medicíny. To je krajně zajímavé. Velice to na mě zapůsobilo.“

„Není vám ještě něco nápadné, doktore?“

„Ještě něco? Ne.“

Plácla jsem se do čela. „Ovšem, vám to nápadné být nemůže. Počkejte, něco vám ukáži.“ Sáhla jsem po knize a vrátila se o jednu stránku zpět.

„Podívejte se,“ řekla jsem, „tady se píše slovo horečka s háčkem, stejně jako v celé knize, i v obsahu. Ale tady“ –– listovala jsem znovu zpět a ukázala mu příslušná místa –– „schází ve slově horečka háček nad c. Není vám to nápadné?“

Doktor Young se na mě překvapeně zadíval. „Víte, z díla Thomase Willise mi zůstal v paměti právě jeho svérázný pravopis. Při tisku jeho díla nejspíš převzali chybně napsané slovo, ale tady na té stránce při lámání začali používat správný pravopis. Je to nejspíš záležitost tiskaře. To se stává. Copak, slečno Pembertonová, vás moje vysvětlení neuspokojilo?“

„Já nevím, doktore Youngu, neumím to vysvětlit. Je to něco jako předtucha. Nejspíš na tom vůbec nezáleží, ale nemohli bychom se podívat ještě do vaší knihy?“

Vytáhl obočí. „Ale ovšem, když si to přejete. Jen musíte chvíli vydržet. Nejprve ji musím najít. –– Á, paní Finneganová s čajem je tady.“

Snažila jsem se na podezíravou hospodyni mile usmát, ale zůstala přísná a nepřístupná. No co. Nenechám si s tím zkazit příjemné odpoledne.

Doktor Young mi galantně nalil čaj, nabídl sušenku a povídal si se mnou. Opřela jsem se v lenošce a vychutnávala teplo ohně a přívětivost svého hostitele, dokonce jsem na chvíli zapomněla i na Thomase Willise.

„Co jste to vlastně říkala o otevření závěti, slečno Pembertonová?“ zeptal se doktor Young se zájmem.

„Ach, včera večer přišel pan Horton, právní zástupce rodiny, a řekl nám, že můj strýček nezanechal závěť. Pro tento případ však můj dědeček, Sir John, uvedl do závěti klauzuli o dalším nástupnictví. Jinak, jak říkal pan Horton, by musel celou věc řešit soud.“

„Ach, rozumím. Sir John učinil určité opatření.“

„Ano, a neumíte si představit, jaký zmatek z toho byl. Odkázal totiž všechno Colinovi a Theo nedostane vůbec nic.“

„Cože?“ Doktor Young položil šálek a šokovaně na mě zíral. „Říkala jste, že všechno zdědil Colin? Jenom on?“

„Ano, na Thea, jako nejstaršího vnuka, měl nejspíš také pamatovat, ale zdá se, že Sir John považoval za nejvhodnějšího dědice Colina. Ach, kdybyste zažil, jak Theo vyváděl…“ Povšimla jsem si zvláštního výrazu v jeho tváři a zeptala se: „Copak, doktore Youngu?“

„Jen mi to připadá krajně překvapivé.“ Opět zvedl šálek s čajem a upil. „Takřka nepochopitelné, když se nad tím člověk zamyslí.“

„Nad čím se zamyslí, doktore?“

„Když uvážím, že Colin není Pemberton.“

14

Nebyla jsem schopna pohybu. „Cože?“

„Vy jste to nevěděla? Váš strýček Richard se oženil s Colinovou matkou, když byl Colin ještě maličký. Myslím, že mu byly dva roky. Richard chlapce adoptoval, právně tedy Pemberton je; rodem však pochází z jiné rodiny. Bože, jak se jen jmenovala?“

„Odkud to víte, doktore?“

„Doktor Smyth nebyl jen dobrý lékař, byl to i muž, který si dělal podrobné zápisky. Mám k dispozici historii všech rodin v okruhu dvaceti mil, mimo jiné i údaje o všech Pembertonech. Jestli se dobře pamatuji, oženil se bratr vašeho otce v roce 1825 s vdovou s malým synem. To byl Colin. Několik měsíců po svatbě zavolali doktora Smytha do domu, protože se mladá paní Pembertonová necítila dobře. Zjistil, že čeká dítě. Ve stejném roce se narodila Martha…“

Doktor Young vyprávěl dál, ale já neposlouchala.

„Slečno Pembertonová?“

Zmateně jsem vzhlédla. „Ach, odpusťte, doktore, zamyslela jsem se.“

Ano, hlavou mi vířilo tisíce myšlenek. Proč mi Colin nikdy neřekl, že není Pemberton a že jej tedy strašlivé dědictví rodiny neohrožuje? Teď chápu, proč byl Theo tak zahořklý, když se dověděl o ustanovení Sira Johna v závěti. Teď mi bylo také jasné, proč se nám ostatním Colin nepodobal.

„Zdá se, že se vás ta novina dotkla, slečno Pembertonová. Jste bledá. Proč vás to tak sebralo?“

Nejraději bych vykřikla: Protože Colina miluji a protože se skutečnost, že mi nic neřekl, rovná lži.

„Já –– nedá se říci, že by mě to sebralo, doktore. Jen jsem hodně překvapená. Myslela jsem si, že je Colin můj bratranec, pokrevní příbuzný. Ale není tomu tak. A samozřejmě se také nemusí bát tumoru.“

„Ne, v tom máte pravdu. Tak mě napadá – –“ Doktor Young vyprázdnil svůj šálek a vstal –– „nechtěli jsme se podívat na mé vydání Cadwalladerovy knihy?“

Vycítil, jak jsem otřesená, a pokoušel se mě rozptýlit. Byla jsem mu za to vděčná. Potřebovala jsem čas, abych si zvykla na myšlenku, že Colin není jedním z nás.

Doktor Young nebyl pryč dlouho. Alespoň mi to tak nepřipadalo. Vytrhla jsem se z myšlenek, když se usadil –– tentokrát vedle mě –– a položil knihu na stůl.

„Tak, podíváme se na to. Byla to stránka…“ Vrhl pohled do mé knihy a pak zalistoval ve své. „Tady to je. Ale ne, to je špatná stránka.“

Koutkem oka jsem viděla, jak listuje stránkami, ale před sebou jsem měla jen Colinovu tvář. Vlastně bych měla být šťastná, že nesdílí náš osud…

„Počkat,“ slyšela jsem poznamenat doktora Younga. „Co to má znamenat? Čísla stránek souhlasí, ale text je jiný.“

„Cože?“ Sklonila jsem se nad stůl. „Máte ve své knize stejnou chybu?“

„Ne, mám tam něco úplně jiného. Slečno Pembertonová, vezměte svoji knihu a přečtěte mi, co tam stojí před pasáží o nemoci Pembertonů.“

„Dobře.“ Vzala jsem si knihu k ruce a četla: „Existuje ještě další horečnatá nemoc, jejíž symptomy se liší od moru; nejde totiž o nemoc s charakterem epidemie – –“

„Dobře. To souhlasí. A teď pokračujte na další straně.“

„Když se ta horečka objevila poprvé, ukázalo se, že je nevyléčitelná a vede nezvratně ke smrti. Historie dokazuje – –“

„Dost!“ řekl doktor Young a přisunul mi beze slova vlastní knihu. Obsahovala úplně jiný text.

„Tomu nerozumím.“

„Já také ne. Podala byste mi ještě jednou svou knihu, slečno Pembertonová?“

Doktor Young položil obě otevřené knihy vedle sebe, aby porovnat text. Pasáž o tumoru Pembertonů obsahovala jen moje kniha.

„Ale čísla stránek souhlasí,“ řekla jsem zmateně. „Jak je to možné? Nechápu to.“

Doktor Young vzal mou knihu a podíval se na její vazbu. Náhle vzhlédl. „Podívejte se!“

„Na co?“

„Tahle stránka sem vůbec nepatří. Vidíte? Někdo původní stránku, kterou mám v knize já, opatrně vyňal a nahradil jinou. Originální text pokračuje dál na následující straně.“

„Ale proč? Nerozumím tomu!“

„Někdo v téhle knize zaměnil stránky, aby podepřel tvrzení o nemoci Pembertonů.“

„Je to pravda?“ zvolala jsem. „Má to znamenat, že mozková horečka neexistuje? Že je ten tumor jen výmysl?“

„No. Thomas Willis jej v žádném případě nepopsal.“

„Doktore Youngu – –“

„Podívejte se, slečno Pembertonová, když se pořádně podíváte sem, uvidíte, že tu stránku všili dodatečně. O tom není pochyb. Alespoň pro mě ne. A když se na to podíváme pod mikroskopem, pak to bude vidět ještě líp. Ale mě zajímá, proč byly ty strany zaměněny.“

„Proč?“ Můj hlas zněl stísněně.

„Co si o tom myslíte vy, slečno Pembertonová? Napadá vás totéž co mě?“

Pohledem jsem těkala mezi oběma knihami. Teď, když jsem věděla, na co se mám soustředit, bylo zcela jasné, že stránka s pojednáním o nemoci Pembertonů je falzifikát. Stejně zřejmé bylo, že byla všita s velkou pečlivostí, aby vypadala jako pravá. Ale proč? K čemu ta námaha?

„Ne, doktore, nemám žádné vysvětlení. Jen mě to úplně vyvedlo z míry.“

„Musím přiznat, že jsem na tom stejně. Ten, kdo ty stránky zaměnil, byl umělec, nebo alespoň člověk, který dbal na detaily. Když si odmyslíme to nedopatření, kterého se dopustil ve slově horečka, je to vynikající falzifikát. Zachoval Willisův styl, tisk je také totožný, i papír se zdá být stejný. Někdo chtěl vytvořit neotřesitelný základ pro historku o dědičné chorobě a jako prostředek k tomu si zvolil knihu Thomase Willise. Jinými slovy, zdá se, že si nemoc Pembertonů vymyslel někdo, kdos e neštítil ničeho, aby vytvořil důkazy, které by musely přesvědčit celý svět.“

„Ale to není možné! Jestli je vaše teorie pravdivá a žádný tumor neexistuje, na co pak zemřel můj otec, prastrýc a dědeček?“ Na chvíli jsem se zarazila a šokovaně pohlédla na doktora Younga. Viděla jsem na něm, že se zabývá stejnými myšlenkami jako já. „Na co pak zemřel strýček Henry?“

„Slečno Pembertonová,“ řekl doktor Young a položil mi lehce ruku na rameno. „Dovolte mi, abych vás na chvíli nechal o samotě. Chtěl bych provést v laboratoři jeden pokus. Nevadilo by vám to?“

„Ovšem, že ne, ale – –“

„Pak vám všechno vysvětlím, jestli se mé podezření potvrdí. Jestli se mýlím, pak budete muset i nadále věřit v existenci tumoru. Souhlasíte? nebudu pryč dlouho, kdybyste cokoli potřebovala, můžete kdykoli zazvonit na paní Finneganovou.“

„Dobře.“

Ztuhle jsem se posadila a dívala se, jak odchází. Musela jsem mu důvěřovat. Bez ohledu na to, co teď dole v té své laboratoři dělá, bez ohledu na to, jakou odpověď mi přinese, budu ji muset bez odporu přijmout.

Déšť zesílil a paní Finneganová musela v příštích hodinách několikrát prohrábnout oheň, ale já se nenudila. V myšlenkách jsem byla u Colina, kterého jsem přes jeho rozmary a nevypočitatelné nálady milovala. Milovala jsem ho, i když mi o sobě neřekl pravdu. Musel pro to mít dobrý důvod, jinak…

Když doktor Young vešel, málem jsem se při pohledu na něj zděsila. Už to nebyl ten elegantní starý pán, který mě přijal a hostil. Odložil šedý domácí kabátek a stál přede mnou jen tak v košili s vyhrnutými rukávy jako dělník. Na vestě měl navíc řadu nedefinovatelných skvrn. Ale víc než jeho vzhled mě polekal výraz jeho tváře. Prozrazoval zřejmé hluboké zděšení.

Vyskočila jsem.

„Slečno Pembertonová,“ začal zajíkavě. „Prosím, posaďte se.“

„Co se stalo?“

„Prosím, já – –“ Přešel místností ke mně a vzal mě za ruce. „Slečno Pembertonová, prosím, posaďte se.“

Oba jsme usedli na gauč. Stále mi tiskl ruce.

„Jak víte,“ začal, „odstěhoval jsem se na venkov, abych se mohl v klidu věnovat výzkumu. Chápu, že toho o výzkumné práci nejspíš mnoho nevíte, dovolte jen, abych vám řekl, že je k ní třeba laboratoř, dobré přístroje, určité chemikálie a jisté –– jiné substance. Ke své práci potřebuji zvláště lidskou krev, abych mohl provést nutná vyšetření a pokusy. Se svými chemikáliemi –– ach, je to komplikovaný postup, slečno Pembertonová, při kterém experimentuji s krví zdravých a nemocných lidí, protože doufám, že tak přijdu na stopu příčinám a podstatě určitých nemocí. Není snadné získat pro tato šetření potřebné vzorky krve. V rámci nového zákona Post mortem si sice mohu nechat posílat krev z londýnské nemocnice, ale zpravidla dorazí ve špatném stavu. Proto se snažím získávat vzorky krve i zde, třeba od pracovníků přádelen, které ošetřuji v případě úrazu nebo nemoci. Po smrti vašeho strýce jsem si dovolil zeptat se vaší tety, zda bych mu mohl odebrat krev.“

Na okamžik se zarazil.

„Prosím, pokračujte, doktore,“ řekla jsem klidně. „Neomdlím.“

„Dobře. Když jsme spolu prve mluvili, položila jste mi zcela oprávněný dotaz. Na co zemřel váš strýc? A mě napadlo, že bych mohl provést texty s krví, kterou jsem měl uloženou.“

Přitiskla jsem si dlaň na vlhké čelo. „Doktore, prosím, řekněte mi, na co jste přišel.“

„Váš strýc, slečno Pembertonová, nezemřel na tumor v mozku.“

Nevěřícně jsem zírala na muže, který mi stále ještě pevně svíral ruce. Připadalo mi, že se celá místnost pohybuje, najednou mi bylo nesnesitelně horko.

„Nezemřel na tumor?“ zopakovala jsem stísněn. „Strýček Henry nezemřel na nádor v mozku? Ale –– ale víte tedy, proč zemřel?“

„Ano. A není o tom pochyby. Vzpomínáte si na náš rozhovor ve vašem pokoji, když jsme mluvili o symptomech vašeho strýce? Říkal jsem vám tehdy, že jsou zcela atypické. Teď vím, proč tomu tak bylo. Bolesti hlavy, nevolnost, bolesti břicha, delirium a křeče patří k příznakům zcela jiného onemocnění, než je nádor na mozku. Kdybych se s ním ve své praxi setkával více, jistě bych ho poznal daleko dříve. Příliš ochotně jsem se smířil s diagnózou nádoru.“

„Doktore, prosím vás, řekněte mi, co jste objevil.“

„Slečno Pembertonová, krev vašeho strýce obsahovala velké množství látky zvané digitalis. Je to extrakt z náprstníku. Jen velmi zřídka se setkávám s pacienty, kteří by trpěli chorobami srdce, proto jsem se jen občas setkal s příznaky, které jsou typické pro otravu touto látkou. Ale když se ohlédnu zpět, ty bolesti hlavy, nevolnost – –“

„Doktore! Proč strýček bral ty léky?“

Doktor Young se na mě chvíli mlčky díval a pak vážně odpověděl. „Digitalis, který měl váš strýc v krvi, nebyl určen k léčení srdeční choroby. Někdo mu jej podal, aby ho otrávil.“

Ztuhla jsem. „Někdo ho otrávil?“

„Ano. Lék mu byl nejprve podáván v malém množství, které se pozvolna zvyšovalo, a on se pokoušel laudánem zbavit příznaků otravy. Je těžké říci, co ho definitivně zabilo –– zda digitalis nebo morfium. Jeho krev obsahovala velké množství obou látek.“

„A vy říkáte, že mu to někdo podával?“

„Bezpochyby si to nebral sám. Digitalis je lék na srdce a váš strýc neměl žádné potíže se srdcem. Jinak by mi to určitě řekl, když jsem ho poprvé vyšetřoval. Ostatně ani zpráva doktora Smytha nemluví u vašeho strýce o žádné srdeční chorobě.“

„Takže vy si myslíte, že strýčka někdo zavraždil.“

„Ano, slečno Pembertonová, věřím tomu.“

Neschopna pohybu jsem se zhroutila. Připadalo mi, že se mi sesula půda pod nohama. Napřed ta věc s Colinem, pak ta kniha, a teď Henry. Znovu mě rozbolela hlava.

„Musíme jít na policii, slečno Pembertonová.“

„Na policii?“

„Půjdu s vámi. Máme neotřesitelné důkazy, že váš strýc byl zavražděn – –“

„Ne!“ ohradila jsem se prudce. „Co by mohla policie udělat? Má snad zatknout celou rodinu? jen by vyslýchali jednoho po druhém a pak nechali znovu všechny jít. A pak bychom byli oba v nebezpečí, doktore. Vy i já…“ Ještě během řeči mě napadla další myšlenka. „Doktore Youngu, říkal jste, že podle zápisků doktora Smytha zemřel můj otec a dědeček stejným způsobem jako můj strýc.“

„Ano, je to tak.“

„Pak museli být také zavražděni.“ Vzdorně jsem se napřímila. „Takže jsem měla celou dobu pravdu. Má intuice nelhala. Otce skutečně zavraždili.“

„To nemohu posoudit, slečno Pembertonová. Mohu se vyjádřit jen ke smrti vašeho strýce. Ostatní –– to je minulost. K tomu se už nemůžeme vrátit.“

Přivřela jsem oči. „Ale ano, můžeme!“ prohlásila jsem takřka triumfálně. Existoval způsob, jak se vrátit do minulosti a zjistit, co se tenkrát stalo. Cesta vedla přes vzpomínky malého děvčátka jménem Leyla Pembertonová.

„Podle mého názoru děláte chybu, slečno Pembertonová. Jestliže podezíráte někoho z rodiny z vraždy, měla byste se obrátit na policii. Nesmíte brát spravedlnost do rukou sama. Je to příliš nebezpečné, slečno Pembertonová, prosím, běžte na policii. Jinak bych musel litovat toho, že jsem vás do věci zasvětil.“

„Dříve nebo později bych stejně přišla pravdě na kloub, doktore. Kdyby nebylo vašeho jasného důkazu krevní zkouškou, pomohla by mi má domněnka o zfalšované stránce. Skutečnost, že je nádor výmysl, přece zcela nekompromisně vede k dotazu, proč tedy strýc zemřel. A zda osoba, která knihu zfalšovala, si smrt mého strýce přála, nebo ji dokonce přivodila. Jen není jisté, kdo to udělal a proč. Zfalšovaná strana musela být vytištěna už dávno, možná ještě před smrtí mého otce. Nechápu to. Ten, kdo jej a dědečka zabil, musel zabít i strýčka Henryho. To vyplývá ze způsobu smrti. Nemá pro to policie nějaký zvláštní výraz?“

„Modus operandi,“ odpověděl doktor Young a zakroutil rezignovaně hlavou.

„Musím přemýšlet. Úplně mě to vyvedlo z míry. Kdo si mohl, pro všechno na světě, přát smrt strýčka Henryho? A proč? Co chtěl získat? Určitě to nebyla Anna nebo Martha. Jeho smrtí nic nezískaly. Říká se, že jed je zbraní ženy. Jestli je tomu tak, kdo z žen v naší rodině měl důvod zabít strýčka Henryho? Třeba jeho vlastní matka, moje babička? Nebo to mohla být některá ze služebných, která na něj měla zlost? Nebo Theo a Colin? Co mohli získat – –“

Slovo mi zůstalo vězet v krku a doktor Young prudce zvedl hlavu.

„Colin!“ zvolal. „To on mohl něco získat a neměl co ztratit.“

„Doktore Youngu!“

„Nebo snad ne? Celý majetek Pembertonů. Továrny i dům.“

„Ne! To ne!“ křičela jsem. „Tomu neuvěřím! Nikdy!“

Pokoušel se mě uklidnit tím, že mě uchopil za ruce. „Mám pocit, slečno Pembertonová, že ke Colinovi cítíte víc než jen příbuzenskou náklonnost. Ale ten pocit nesmí zakalit váš jasný pohled a úsudek. Můžete ho milovat, ale to neznamená, že není schopen vraždy. Rozumíte mi?“

„Ale on nevěděl, že Henry nesepsal poslední vůli,“ řekla jsem tiše. „Theo si byl dokonce jist tím, že jeho otec závěť napsal. Všichni tomu věřili. A protože Theo zcela určitě očekával velké dědictví, mohl vraždu spáchat on. Kdybyste viděl, jak byl včera úplně bez sebe, když se dověděl, že nedostane nic! A Colin tvrdil, že o závěti Sira Johna neměl ani potuchy!“

Zapřísahala jsem doktora Younga pohledem. Ne, na to jsem nechtěla ani pomyslet. Colin byl nevinný. Docela určitě. Včera večer neustále opakoval, že nevěděl o tom, že Henry nesepsal závěť a že Sir John stanovil, aby se v takovém případě stal výhradním dědicem on.

„Kromě toho,“ řekla jsem pevnějším hlasem, „si myslím, že všechny tři vraždy spáchala stejná osoba, která zabila mého otce. Sira Johna i strýčka Henryho. Je-li tomu tak, pak to nemohl být Colin. V době, kdy přišel o život můj otec, mu bylo teprve čtrnáct.“

Doktor Young mlčky uvažoval. Pak k mému ulehčení pravil: „Máte pravdu. To svědčí o Colinově nevině. Jestliže mluví pravdu a skutečně nevěděl, že váš strýc nesepsal závěť, pak je vskutku nasnadě podezření, že viníkem je Theodore. Když váš otec zemřel, bylo mu už osmnáct a z tělesného hlediska vraždy schopen byl.“

Připadala jsem si slabá a ubohá. Jak je to všechno strašné! Seděla jsem v pohodlném obývacím pokoji, sukně rozprostřené na měkké pohovce, před sebou čaj a jemné sušenky, a snažila se přijít na to, kdo z mých příbuzných je vrah.

Doktor Young, který nejspíš vycítil, co se ve mně odehrává, řekl: „Kdybych věděl, jaký objev dnešní odpoledne přinese, nabídl bych vám brandy místo čaje.“

Zasmála jsem se, vděčná za jeho pochopení a za to, že tu je se mnou. Kdybych tohle všechno odhalila sama, nesla bych to mnohem hůř.

„Co chcete dělat, slečno Pembertonová?“

„To ještě sama nevím. V každém případě musím být velice opatrná a všechno si důkladně rozmyslet. Jsem přesvědčená, že je někdo z mých příbuzných vrah, a jsem pevně rozhodnutá přijít na to, kdo.“

15

Takže jsem se ocitla znovu na začátku. Minulý týden byl vymazán, jako by vůbec neexistoval. Byla jsem ve stejné situaci jako třetí večer po svém příjezdu do Pemberton Hurstu, kdy jsem stála u velkého stolu v jídelně a rozrušeně volala: „Vím, že kletba Pembertonů je nesmysl, bajka, kterou si někdo vymyslel, aby mohl svalit vinu na mého otce a krýt pravého vraha!“

Důkaz v podobě knihy Thomase Willise už nebyl důležitý, protože se ukázalo, že byl padělán. Znovu ve mně procitla stará rozhodnost. Původní zloba a hořkost nahradila smutek, beznaděj a odevzdanost do vůle osudu, které jsem cítila v posledních dnech.

A ještě něco se ve mně probudilo: něco nového, co tu dřív nebylo. Byl to hněv, zuřivý hněv nad tím, že ten sprostý podvod vypudil z domu veškerou radost a všechno štěstí. Jediná stránka v Cadwalladerově knize vzala celé rodině naději a budoucnost. Ten podlý falzifikát odsoudil Colina, Marthu a Thea k osamělému životu, k životu bez lásky, bez dětí a budoucnosti. Oloupil mou rodinu o veškerou sílu.

Proto jsem byla tím více rozhodnuta odkrýt tajemství Pemberton Hurstu.

„Slečno Pembertonová, venku se setmělo,“ uslyšela jsem tlumený hlas doktora Younga.

„Tolik se mi toho honí hlavou, doktore. Musím si všechno nejprve pořádně rozmyslet.“ Myšlenky se předháněly: dopis tety Sylvie, Theův prsten, zničení mého dopisu Edwardovi…

Edward, na kterého jsem si už celé dny vůbec nevzpomněla.

Staré otázky se opět vrátily. Kdo ukradl prsten a proč? Ztratil se, protože souvisel s událostmi v lesíku? Co se ve skutečnosti v lesíku odehrálo? Jak bych mohla docílit toho, aby se mi vrátila paměť, abych si vzpomněla, co se tam v onen den před dvaceti lety stalo? kdo spálil můj dopis Edwardovi? Kdo napsal mé matce jménem tety Sylvie?

Ucítila jsem na své paži dotyk ruky. Zaslechla jsem přátelský hlas, který ke mně účastně promlouval, ale slova jsem nevnímala.

V duchu jsem se třásla hněvem. Ten vrah nezabil jen tři lidi, připravil také rod Pembertonů o odvahu k životu. Ubohá Martha! Chudák Colin, rozhněvaný a zatrpklý. Chudák babička, která žije jako v hrobce dřív, než zemřela. A ubohá matka, jež prožila život v bídě v chudinské čtvrti Seven Dials, protože věřila, že její dcera je obětí zhoubné dědičné choroby.

Tolik bídy a neštěstí zaviněných jediným zločincem, který si vymyslel historku o dědičné chorobě Pembertonů!

Znovu ke mně pronikl tichý hlas. Bouře hněvu se utišila a já konečně pohlédla doktoru Youngovi do tváře.

„Odpusťte,“ řekla jsem potichu.

„Tvářila jste se tak zvláštně, slečno Pembertonová. Řekněte mi, proč to vše chcete brát na sebe?“

„Protože za to určitým způsobem nesu zodpovědnost. Jsem tak trochu mimo; nemusela jsem celá léta žít v klášterní odloučenosti jako ostatní. Jen já mohu vidět události objektivně a přijít pravdě na kloub. To ostatní nemohou.“

Pozorně si mě změřil a já pod jeho pátravým pohledem zrudla.

Odvrátila jsem se od něj. Nechtěla jsem, aby mě někdo v téhle chvíli prohlédl. Zmítala se mnou směs pocitů: láska ke Colinovi, žal a smutek nad mrtvými, vzdor a zahořklost vůči neznámému nepříteli a především –– hněv.

„Mohu vás odvést domů?“ zeptal se mě doktor Young.

Ačkoli mi už předtím připomínal, že se připozdilo, překvapilo mě, jak dlouho jsem tu už byla. Prudce jsem vstala.

„Děkuji,“ řekla jsem, „to je od vás velice milé. Odpusťte, že jsem vás tak dlouho zdržovala od práce. Neměla jsem v úmyslu vás tak dlouho obtěžovat.“

„To nic, vaše návštěva mě skutečně potěšila a jsem rád, že jsem vám mohl být trochu nápomocen.“ Myslel to upřímně, cítila jsem to.

„Jedno vám však ještě musím říci, slečno Pembertonová, než odejdete. Je mojí povinností jako lékaře, abych svůj nález sdělil policii. Ne, počkejte,“ řekl, když jsem ho chtěla přerušit. „Nechte mě domluvit. Musím policii informovat, to přece chápete. Ale s ohledem na vás a na to, co musíte udělat, počkám s tím hlášením tak dlouho, jak mi moje svědomí dovolí. A do té doby máte moji plnou důvěru.“

Paní Finneganová stále ještě s nelibostí sledovala, jak mi doktor Young pomáhá do peleríny, ale mně to bylo lhostejné. Tolik věcí mi bylo lhostejných. Londýn a Edward patřili tak dávné minulosti, že mi připadala jako sen. Jediný Colin pro mě něco znamenal. Colin a moje rodina.

Nikdy nezapomenu na vůni vlhké kůže, která mě obklopila, když jsem nastoupila do vozu, na vůni deště, který bušil do stěn kočáru. Údery kopyt koní zněly tlumeně na promočené zemi, občas zaskřípala kola, když přejížděla přes kámen. Kočár se kymácel a já zírala na kývající se hlavy koně a dlouhou hřívu,, jež se lepila na mokrý krk zvířete. Zmoklé větve jedlí se skláněly nad cestu a otíraly se o jedoucí kočár. Déšť stříkal dovnitř vozu, smáčel mi tvář a promočil mi deku na kolenou. Nepromluvila jsem ani slovo. Nebylo co říci. Doktor Young, který svíral otěže, to chápal a nechal mě mlčet.

Na místě, kde cesta k domu odbočovala z hlavní silnice, jsem doktora Younga poprosila, aby zastavil.

„Odtud je to už jen kousek a já bych byla ráda, kdyby si rodina myslela, že jsem byla jen na procházce.“

„Dobře, jak myslíte,“ řekl váhavě. „Ale slibte mi jedno, slečno Pembertonová: Jakmile dospějete k nějakému rozhodnutí, dáte mi napřed vědět a pak teprve budete jednat.“

Jeho starostlivost mě trošku pobavila. „To vám slíbím ráda. Jisté je, že něco udělat musím. A brzy. Nevíme, zda si už vrah nevyhledal novou oběť. Už zemřeli tři lidé. Možná to postihne brzy dalšího.“

Doktor Young byl zděšen. Tahle myšlenka mu ještě zjevně na mysl nepřišla. „Slečno Pembertonová,“ nabádal mě důrazně, „buďte opatrná. Prosím vás o to, buďte opatrná.“

„Ovšem, doktore. A ještě jednou vám děkuji za pomoc, kterou jste mi dnes odpoledne poskytl.“

Doktor Young vystoupil a pomohl mi z kočáru. Poté, co jsem se s ním rozloučila, pospíchala jsem s vykasanými sukněmi vzhůru příjezdovou cestou. Kočár odjel.

Teď, když jsem byla sama, mohla jsem začít urovnávat své myšlenky. Ke Colinovi jsem cítila náklonnost a vždycky ji budu cítit. Ale musela jsem uznat, že je jediný, kdo Henryho smrtí získal. To však nemuselo znamenat, že on sám o tom dopředu věděl. Bylo možné, že se Colin stejně jako Theodore domníval, že Henry závěť sepsal. Jestliže je tomu tak, pak vinen není ten, kdo Henryho smrtí získal, ale ten, kdo očekával, že mu jeho smrt přinese prospěch.

Tato úvaha mi připadala přesvědčivá. Ale když jsem se blížila k domu a nad korunami stromů se objevily jeho věže, vzpomněla jsem si na svého otce a bratra. Tato dvě úmrtí do mé teorie nezapadala. Bylo možné, že si Theo myslel, že smrtí svého otce získá majetek; co však mohl očekávat od vraždy mého otce a Sira Johna? Kromě toho byl v době, kdy se Sir John vrhl z východní věže, se svou rodinou v Manchesteru.

Nedávalo to smysl. Pro každou jednotlivou vraždu jsem dokázala najít důvod; společný důvod jsem však neviděla. A přece byly všechny tři vraždy spáchány stejným způsobem.

Touhle krajně obtížnou otázkou jsem se zabývala, když jsem vybíhala promočená a zmrzlá po schodech k domu.

Martha prudce rozevřela domovní dveře dřív, než jsem k nim stačila dojít.

„Leylo!“ vykřikla bez dechu. „Kde jsi byla tak dlouho? Nikdo netušil, že jsi odešla. Ostatní jsou už celé hodiny doma, dělali jsme si o tebe velké starosti.“

„Byla jsem se projít,“ odvětila jsem krátce.

„Babička zuří. Vážně, takhle rozzlobenou jsem ji ještě nezažila. Čeká už na tebe celou věčnost – –“

„A proč? Co jsem udělala tentokrát?“

„Pojď napřed dál. Ne, ne, nemůžeš jít nahoru. Je v salonu. Se všemi ostatními.“

„Ale já jsem úplně promočená.“

„To se stává, když se procházíš venku v dešti,“ odpověděla nezvykle ostrým tónem. „Pospěš si, jdeme, nebo upadneš ještě do větší nemilosti.“

Byla jsem rozhodnuta nenechat se zastrašit, nechala jsem Marthu odběhnout samotnou a beze spěchu jsem odložila rukavice, klobouk a pelerínu. Nežli jsem s lhostejnou tváří odkráčela k salonu, zastrčila jsem Willisovu knihu do hluboké kapsy peleríny.

Naskytl se mi obvyklý obraz: babička sedící nezlomně a vznešeně v lenošce, Anna a Martha sedí před ní a mezi nimi stojí Theo, Colin tu nebyl.

Neposadila jsem se. Nálada v místnosti byla stísněná, poznamenaná přísností babičky, jejím chladem a nechutí k veselí a družnosti. Ta tvrdá žena se srdcem jako z kamene tyranizovala celý dům i rodinu.

„Kde jsi byla?“ zeptala se ostře a mně připadalo, že mě chce pohledem probodnout.

„Šla jsem se projít, babičko.“

„V den smutku? Tomu říkáš úcta k mrtvému?“

„Každý truchlíme po svém, babičko.“

„Nebuď drzá. Nemám náladu poslouchat tvé nestydaté řeči. Jsem krajně rozzlobena něčím, co se dnes přihodilo.“ Sevřela rty tak pevně, že z nich vyprchala veškerá krev, až z nich byly dvě tvrdé bílé čárky. „Máme v domě zloděje!“ vykřikla pronikavě. „A já zloděje pod svou střechou nestrpím.“

Málem jsem se rozesmála, když jsem pomyslela na to, že je pod touto střechou vrah, ale vzpamatovala jsem se a udržela vážnou tvář. Nestála jsem o to, abych na sebe přivolala hněv této ženy.

„A viníkem mám být znovu já?“ zeptala jsem se chladně.

„Neobviňuji nikoho. To dělají jen slaboši. Ale žádám, aby to přestalo. Postarám se, aby byl zloděj chycen a potrestán. Ta krádež se udála dnes ráno, když byla část rodiny na pohřbu. Moje snacha ji objevila po svém návratu. Zatímco prokazovala svému mrtvému manželovi poslední poctu, odcizil jí někdo z pokoje drahocenný náhrdelník a brož.“

Podívala jsem se na Annu, která seděla s bledou napjatou tváří na své židli. Působila předrážděně a krajně nervózně.

„Jak víš, že se ty věci ztratily dnes ráno?“ zeptala jsem se.

Babička se na okamžik zamračila. Nelíbilo se jí, že o jejích slovech pochybuji.

„Anna říkala, že než odešla, byly ještě na svém místě. Od tebe, má drahá, bych chtěla vědět, kde ses byla dnes odpoledne projít.“

Opětovala jsem její pánovitý pohled, aniž bych se nechala vyvést z míry. Mě si tahle tvrdohlavá stará dáma nepodmaní.

Colinův příchod mě zbavil povinnosti babičce odpovědět.

„Á, rodinná sešlost,“ prohlásil ode dveří.

Otočila jsem se. Srdce mi poskočilo –– byl to pro mě zcela nový pocit, který mi připadal bláznivý a příjemný současně. Pohledem přeletěl zběžně ostatní a pak se zahleděl na mě. Když se naše pohledy setkaly, přeběhl mu obličejem jemný úsměv, sotva viditelný, a já měla pocit –– modlila jsem se, aby to byla pravda! –– že Colin pocítil tentýž radostný úlek jako já.

Babiččin výraz zůstal stejný, ale přesto se něco v jejím chování takřka neznatelně změnilo, a tím se změnila i atmosféra v místnosti: byla přátelštější a přívětivější. Nechápala jsem to: Colin přece nebyl Pemberton, a přesto to vypadalo, že byl příčinou oné změny.

Dlouhými kroky prošel místností a ocitl se po mém boku. Choval se uvolněně, nonšalantně, jako by ho vůbec nic na světě netrápilo.

„Takže teta Anna ztratila svůj milovaný náhrdelník?“

„Neztratila,“ opravila jej babička zuřivě. „Byl jí ukraden, Coline. Nějaký ničema se jí vloudil dnes ráno v její nepřítomnosti do pokoje. V té době byly v domě jen dvě osoby: Leyla a Martha.“

„A ty, babičko.“

Oči se jí zablýskly. „Správě. A já.“

„A služebnictvo.“

„Těch jsem se ptala – –“

„Možná jsi měla nechat prohledat jejich pokoje.“

„Nelíbí se mi, Coline, jak všechny napadáš.“ Babička nezesílila hlas ani nepatrně, ale její rozčilení bylo jasně cítit. „Jak povedu vyšetřování, je jen moje věc. Ostatně jsem už nechala prohledat Leylin pokoj.“

„Jak ses mohla opovážit!“ vykřikla jsem hněvivě a udělala krok směrem k ní. Nejspíš bych se s ní pustila do hádky, kdyby mě náhle Colin neuchopil za ruku. Ačkoli na mě nepohlédl a díval se s úsměvem na babičku, vnímala jsem starost, kterou o mě má.

„Už jsem ti před několika dny řekla, má drahá, že bys měla tento dům opustit a už se sem nikdy nevracet,“ vyjela na mě babička. „Ale ty jsi tvrdohlavá jako mezek. Takže teď musíš nést důsledky. V tomto domě nemá nikdo právo na své soukromí, jestliže se jedná o blaho rodiny. Na ceně těch šperků nezáleží. Tady jde o princip.“

„Nejsme všichni úmrtím Henryho předrážděni?“ poznamenal Colin.

„S sakru, Coline!“ vykřikl na něj Theo tak vztekle, že jsem s sebou trhla. „Co se staráš o smrt mého otce?“

Colin zachoval klid. „To je teď nepodstatné, Theo. V tomto okamžiku jde o to, že tu soudíte Leylu.“ Stiskl mou dlaň. „Všichni tu sedíte jako soudce, porota a kat v jednom. Nepřipadá mi to spravedlivé.“

„Co si ty myslíš, to je mi k sakru úplně jedno – –“

„Mohl bych ti připomenout, že tu jsou dámy?“

„Odkdy ty dbáš na dobré způsoby?“

„Tedy skutečně, Theo – –“

„Drž konečně hubu,“ vykřikl Theo. „Už mám těch tvých keců dost. Jedno ti ale řeknu: Kdo se směje naposled, ten se směje nejlépe.“

Užasla jsem nad tím, že Colin dokázal během té nenávistné tirády zůstat úplně klidný. Čekala jsem, že se přestane ovládat a rozzuří se. Ale nic takového se nestalo. Vypadalo to bezmála tak, jako by se snažil Thea vydráždit a přitom ho ovládal a držel všechny nitky v ruce sám.

Klidně pronesl: „Nabídl jsem ti polovinu dědictví.“

„Já ti na tvou nabídku kašlu.“

„A výhradní vedení přádelen.“

„Urážíš mě, Coline.“ Theovy oči se blýskaly hněvem, ruce měl sevřeny v pěst. „Nestojím o tvé almužny. To, co nakonec budu mít, získám právní cestou.“

Vážně jsem vzhlédla ke Colinovi. Působil zcela klidně, takřka jako by ho to všechno nezajímalo. Mínil svou nabídku, že přenechá Theovi polovinu dědictví, vážně?

„Klidně ti to dám písemně, jestli chceš,“ pokračoval Colin. „Můžeš být výhradním vlastníkem přádelen.“

„Nevěřím tobě, ani nějakým dokumentům, které si necháš vystavit od svého právníka. Půjdu k soudu do Londýna a vyřídíme celou věc tam.“

„Theo, to je opravdu zbytečné – –“

„Nechte toho! Oba dva!“ řekla babička ostře. Kostnaté ruce se jí chvěly, když sevřela opěradla své židle. „Nestrpím v rodině hádky. A také nestrpím, aby bylo přání mého zesnulého manžela znevažováno. Byl při plném vědomí, když sepisoval závěť. Musel mít důvod k tomu, aby odkázal svůj celý majetek Colinovi. Zakazuji tohle ubohé handrkování. Zneuctíváte jméno rodiny a sebe sama. Zakazuji každou další debatu na tohle téma. A teď se rozejděte. Jsem z vás unavená. Na smrt unavená.“

Theo stál nehybně se zachmuřenou tváří a Colin se obrátil ke mně a tiše řekl: „Mohu tě doprovodit nahoru?“

„Ano,“ odvětila jsem stejně tiše.

Teprve když jsme stoupali po schodech nahoru, pustila jsem se ho, abych si mohla nadzvednout sukně. Šli jsme mlčky vedle sebe a já se kochala jeho blízkostí, teplem, které z něj vyzařovalo, a jeho uvolněností. Jak hrozně se lišil muž, který kráčel lehkým krokem vedle mě a bezstarostně kýval rukama, od strojeného Edwarda, jehož jsem poznala, jak mi teď připadalo, už před celou věčností!

Na konci schodů zůstal Colin stát a jemně mě uchopil za ruku. „Taková sprosťárna,“ řekl, „obvinit tě z krádeže.“

Mlčky jsem sklopila hlavu. Jeho soucitný tón se mě hluboce dotkl. Ale obvinění mé babičky mě v podstatě nechávala chladnou, v porovnání s tím, co jsem se dověděla dnes během své návštěvy u doktora Younga, neznamenala vůbec nic.

Zvedla jsem oči a podívala se na Colina užasle, rozradostněná rozrušením, které jsem v jeho přítomnosti pociťovala. Vlasy měl rozvrabčené jako takřka vždycky, kravatu nakřivo, ale právě proto jsem ho milovala. Milovala jsem ho kvůli jeho lidským slabostem a chybování. Ptala jsem se sama sebe, jaké pocity chová on vůči mně.

„Dnes večer bude každý v domě jíst sám, Leylo. Řeknu Gertrudě, aby ti nechala poslat něco dobrého.“

„Díky.“

Na chvíli se na mě zadíval, jako by chtěl ještě něco říci, pak se ale obrátil a seběhl zase po schodech dolů.

Když jsem vešla do pokoje, hned jsem se odstrojila, vklouzla do noční košile a županu a posadila se na gauč před krbem. Jak Colin slíbil, chvíli na to se objevila Gertruda s mou večeří. Chovala se zvláštně, velice zdrženlivě, takřka nedůvěřivě. Zeptala jsem se, jak se jí vede, ale odpověděla jen jednoslabičně a zase rychle odešla.

Po večeři následovala sklenice horkého mléka, kterou mi přinesla služebná. Zatímco jsem je pomalými loky popíjela, oddala jsem se myšlenkám. Hlavou se mi honila spousta otázek. Co mají znamenat ty ukradené šperky? Kdo sem chtěl moji matku se mnou přilákat tím, že nám poslal Sylviiným jménem dopis? Kdo zničil můj dopis Edwardovi? A kdo byla ta žena, kterou jsem slyšela plakat v pokoji mé babičky?

Na všechny tyto otázky jsem neznala odpověď. Byly to samé hádanky, které byly nespíš jen součástí mnohem větší záhady. Kdybych jen tušila, jak spolu souvisí!

Pohodlně jsem se opřela a dívala se do jasně zářícího ohně, který příjemně hřál. Všechna tahle malá tajemství byla součástí velkého tajemství, které jsem se od samého začátku pokoušela odhalit: Kdo tenkrát zabil v lesíku mého otce a bratra?

Odpověď na tyto otázky je stále pohřbena v mém podvědomí. Budu se muset neustále vracet do lesíka, dokud jednoho dne nebude všechno stejné jako tenkrát –– počasí, světlo, denní doba, možná dokonce i roční období –– a pak se najednou opona, za kterou je skryta moje minulost, roztáhne.

Znovu mě začala bolet hlava. Rozhněvaná svou přecitlivělostí, na kterou jsem nebyla zvyklá, jsem začala přecházet místností sem a tam. Nikdy dřív jsem na bolesti hlavy netrpěla. Proč jsem k nim byla náhle tak náchylná? Doktor Young mi vysvětloval, že je způsobuje rozčilení. Ale já jsem si rozčilená vůbec nepřipadala. Dokonce jsem najednou začala cítit lehkou nevolnost, stejně jako ráno, jako by se ty záchvaty případ od případu stupňovaly.

Stála jsem před zrcadlem a zrovna jsem si chtěla nalít velkorysou dávku laudána, když jsem náhle zahlédla v zrcadle své ruce. Z jakéhosi důvodu mi na nich utkvěl zrak. Zírala jsem na sklenku, kterou jsem svírala. Pak na fiolu, kterou mi dal doktor Young s sebou. A náhle mi probleskla hlavou slova, která pronesl. „Digitalis, který měl váš strýček v krvi, nesloužil k léčení srdeční choroby. Někdo mu ten prostředek podával, aby ho otrávil… a on se chtěl laudánem zbavit symptomů otravy.“

Hrůzou jsem ztuhla.

Jeho hlas pokračoval: „Bolesti hlavy, nevolnost, bolesti břicha… to jsou příznaky nemoci úplně jiného druhu než je mozkový nádor.“

„Můj bože!“ vykřikla jsem nahlas. „Můj bože! Někdo mě chce otrávit.“

Klesla jsem na pohovku a přitiskla si ruce k obličeji. „To nemůže být pravda. Ach, bože můj… uvažuj, Leylo. Vzpomínej přece!“

Ale bylo to zcela jednoznačné. Bolesti hlavy se poprvé objevily poté, co jsem našla zbyteček svého dopisu Edwardovi v krbu v knihovně. Od té doby mě mučily každý den. Začaly pokaždé –– a to jsem si uvědomovala zcela přesně –– když jsem něco vypila. Čaj při snídani, který už na mě čekal v šálku, když jsem přišla. Víno při jídle, které mi nalil někdo jiný. Horké mléko před usnutím, jež mi přinesli do pokoje.

Nemohlo být pochyb o tom, že mi někdo dělal totéž, co provedl Henrymu, a já byla přesvědčena o tom, že jestliže přinesu doktoru Youngovi vzorek svého ranního čaje, objeví v něm výtažek náprstníku.

K mému dřívějšímu hněvu a rozhodnosti se nyní přidružil strach: strach, který mě div neochromil.

Kdo je to? ptala jsem se znovu. Kdo mě chce zabít? A proč?

16

V noci jsem spala velice špatně. Trápily mě noční můry a strašlivá úzkost. Už jsem si nechtěla brát laudánum, a tak jsem musela celou noc snášet nepříjemné důsledky výtažku z náprstníku –– úporné bolesti hlavy, nevolnost a nakonec i bolesti břicha.

Když mi přinesla služebná do pokoje snídani, počkala jsem, než odejde, a pak jsem odlila část čaje do malé lahvičky, v níž jsem předtím měla laudánum a kterou jsem důkladně vypláchla. Zbytek čaje jsem vylila do ohně.

S odchodem z domu jsem počkala až do oběda, protože jsem věděla, že si už všichni na mé odpolední procházky zvykli a neshledávají na nich nic zvláštního. Anna byla ve svém pokoji, necítila se dobře; Theo a Martha seděli v salonu. Theo četl, Martha vyšívala a Colin nebyl doma, nejspíš si vyjel na koni.

S malou lahvičkou v kapse peleríny jsem se vydala na cestu k doktoru Youngovi.

Když se vrátil do útulného malého salonu, byl vážný a já pochopila, že se mé podezření potvrdilo. Řekl: „Měla jste pravdu, slečno Pembertonová. V tom čaji je dost digitalisu na to, abyste velice vážně onemocněla.“

„Tak je to tedy.“ V kapsách jsem svírala rukavice. „Pak nejspíš někdo z rodiny počítal s tím, že dnes zůstanu v posteli a budu si moci oči vyplakat kvůli nádoru,“ řekla jsem hořce.

„Dobře, že jste mi ten čaj přinesla. Teď můžeme jít na policii.“

„Ne!“

„Slečno Pembertonová, máme nezvratné důkazy – –“

„Doktore, prosím vás, já nechci policii. To by pro mě bylo nebezpečné.“

„A teď vám snad nebezpečí nehrozí?“

„No, zatím mohu předstírat, že se necítím dobře. Musím se snažit si vzpomenout, doktore.“ Vysvětlila jsem mu, proč je to pro mě tak důležité. „A až si vzpomenu, můžeme jít na policii.“

„Ale pak už možná bude pozdě.“

„To musím riskovat.“

„Jste velice odvážná žena, slečno Pembertonová.“

Zasmála jsem se. „Někdo by možná řekl lehkovážná. Děkuji vám za pomoc, doktore, a také za čaj a sušenky. Nejspíš teď budu muset být s jídlem velice opatrná…“

„Tak zůstaňte na večeři, slečno Pembertonová. Občas si připadám opravdu osamělý, i když tu mám svou práci a své knihy.“

„Ne, doktore,“ odpověděla jsem. „Víte sám, že musím jít. Ale zase se vrátím. A doufám, že vás příště poprosím, abyste mě doprovodil na policii do East Wimsley.“

Bylo ještě brzy a já chtěla být sama se svými myšlenkami. Proto jsem s díky odmítla nabídku doktora Younga, který mě chtěl odvést do Pemberton Hurstu. S nevolí mě nechal odejít, ale nejprve jsem mu musela slíbit, že k němu ihned přijdu, kdyby se nebezpečná situace měla protahovat.

Někdo na Pemberton Hurstu si přál moji smrt, chtěl mě zavraždit. Ale proč? Proč mě sem někdo vylákal zfalšovaným dopisem? Jen aby mě zabil?

Henry už k podezřelým nepatřil. Může být pachatelkou Anna, jeho žena? Anna se ke mně chovala zdvořile, ale ani na okamžik jsem neměla pocit, že jsem vítána nebo že mě má ráda. Nejprve byla zjevně zneklidněná, pak zase zdrženlivá.

Babičku můj příjezd nepotěšil a nedělala s tím žádné tajnosti. To ona se snažila ze všech nejvíce, aby mě co možná nejrychleji vypudila zpět do Londýna. Ne, lásku jsem od té studené a tvrdé ženy očekávat nemohla; ale to nejspíš nikdo.

A Theo? Vždy byl vstřícný, neustále se snažil být dokonalým džentlmenem. Jestliže o můj život usiluje on, pak své úmysly šikovně skrývá za dobré vychování.

Martha? Ta mě možná jako jediná měla od samého začátku ráda. Byla stále ještě hodně dětská, a jen stěží bych si dokázala představit, že by byla schopná vraždy.

Protože jsem Colina jako podezřelého vylučovala a Gertruda a ostatní služebnictvo nepřipadali v úvahu, zůstávali jen tihle čtyři: Anna, Theo, babička a Martha. Ale ať jsem si lámala hlavu sebevíc, když jsem namáhavě kráčela lesem, nedokázala jsem v tom šedivém odpoledni přijít na důvod k vraždě u žádného z nich.

Když jsem se vrátila, vládlo v domě hrobové ticho. Pomaličku jsem stoupala nahoru ke svému pokoji a doufala, že potkám někoho ze svých příbuzných. Říkala jsem si, že by se viník mohl prozradit, kdyby uviděl, že se po takové dávce digitalisu, kterou mi ráno v čaji podal, ještě udržím na nohou.

Bohužel jsem nepotkala nikoho. Když jsem v pokoji odkládala klobouk, chvěly se mi ruce. Zmocnil se mě strach. Jak dlouho mohu tuhle situaci vydržet?

Vtom někdo zaklepal a já jsem sebou trhla. Ale když jsem otevřela dveře a spatřila usmívajícího se Colina, ihned jsem se uvolnila.

„Byla ses projít, že?“

„Ano.“

„Leylo, nemáš chuť se mnou sejít dolů a dát si skleničku sherry?“

„Ráda.“

Šli jsme pomalu chodbou ke schodům. Byla ponořena do onoho pološera, které vzniká, když už zvenku nepřichází dost světla, ale plynové lampy ještě nejsou rozžaty. Vedl mě do malého salonku k lenošce u ohně.

„Mám pocit, že ta zima letos nikdy neskončí,“ poznamenal, když nám oběma naléval. Působil nenuceně a klidně, jako by on jediný byl ušetřen napětí a stísněnosti, která nás ostatní tížila. „Tohle je zcela speciální nápoj,“ řekl se šibalským úsměvem. „Babiččina soukromá láhev sherry. Nikdy z ní nikomu nenabídne. A kdyby věděla, co tu vyvádíme, hnala by nás k čertu. Ochutnej.“

Vzala jsem sklenku a zírala do tmavé tekutiny. Colin mě pozoroval. „Nenapiješ se?“

„Ale ovšem.“ Sherry chutnalo sladce a jemně, lépe než všechna ostatní, která jsem kdy pila.

Zatímco jsme upíjeli, pozoroval mě Colin tak upřeně, že by mě to u jiného muže přivedlo do rozpaků, možná dokonce rozhněvalo. Ale protože to byl Colin, kterého jsem milovala, srdnatě a otevřeně jsem jeho pohled opětovala.

„Leylo,“ řekl náhle a postavil sklenku. „Celé dny se už pokouším rozhodnout, a teď si myslím, že čas dozrál. Chtěl bych s tebou mluvit.“ jeho hlas zněl najednou velice vážně.

„Ano?“

„Ale ne tady. Nechtěl bych, aby se tu nečekaně objevil někdo z rodiny a vyrušil nás. A taky bych nechtěl riskovat, že nás někdo bude poslouchat. Šla bys se mnou někam, kde nás nebude nikdo rušit?“

Pohlédla jsem do své sklenky. Byla prázdná. „Jistě, Coline.“

„Dobře.“ Šli jsme znovu nahoru. Z malého stolku vzal svíci a zapálil ji od olejové lampy na chodbě. Když mě pak vedl k dalším schodům, překvapilo mě to, ale na nic jsem se neptala. Colin byl přece u mě; v jeho doprovodu jsem se cítila naprosto bezpečně.

Vstoupili jsme do temné chodby, kde byla jediným zdrojem světla naše svíce. Do nosu mi vnikl zatuchlý zápach a vzpomněla jsem si, že jsem touto chodbou utíkala v tu noc před Henryho smrtí, když jsme ho všichni pronásledovali do věže. Zrychlil se mi dech. V té skličující tmě jsem se necítila dobře, ale na návrat jsem nepomyslela. Byla jsem si jistá, že Colin má určitě dobré důvody k tomu, aby mě sem zavedl.

Nepřekvapilo mě, když jsme se zastavili před malým dveřním obloukem, za kterým se zvedaly schody do věže. Přesto jsem se při pomyšlení na tu noc roztřásla. Colin mě mlčky pozoroval. V blikavém světle svíce byla jeho tvář zvláštně bledá.

„Jinak to nejde, Leylo,“ řekl tiše. „Je mi to líto.“

Pozorně jsem se mu podívala do očí.

„Musíme zabránit tomu, aby nás někdo vyslechl. Babička má své špicly všude. Bylo by pro tebe hodně těžké jít nahoru?“

Pátravě jsem pohlédla tam, kde úzké schody mizely ve tmě. Colin mi pevně svíral ruku. Olízla jsem si jazykem rty a ucítila ještě zbyteček babiččina sherry.

„Ano. Ale chápu, proč tam chceš jít. Nejspíš je to, co mi chceš říci, pro tebe hodně důležité, že?“

„Ano. A jsem rád, že mi důvěřuješ, Leylo. Bál jsem se, že mi nebudeš věřit. Půjdeme?“

Se svíčkou v ruce šel přede mnou, pomaličku, jeden schod po druhém. Ale moji ruku nepustil, držel ji tak pevně, že bych ji nedokázala vyprostit. Zvědavost ve mně zvítězila nad strachem. Co mi chce Colin sdělit tak důležitého, že mu žádné jiné místo v domě nepřipadá dost bezpečné?

Když jsme dorazili nahoru, na okamžik jsem se s hrůzou zastavila. Nechtěně jsem si vzpomněla na Henryho šílenstvím zkřivenou tvář a široce otevřené oči. Colin postavil svíci na kamennou podlahu, do bezpečné vzdálenosti od mých sukní, ale přesto tak blízko, abychom měli alespoň trochu světla. Věžní místnost byla maličký kulatý prostor, těsný a ledový, s oknem, které se dívalo do nočního lesa.

„Odtud se vrhl dolů náš dědeček,“ poznamenal Colin a sevřel i moji druhou ruku. Neviděla jsem mu do tváře, ale hlas měl zcela bezbarvý.

„To jsi mě sem přivedl, jen abys mi to mohl sdělit?“

„Ne, Leylo, proto jsem tě sem nezavedl.“ Colinův hlas zněl vzdáleně. „Napřed bych ti chtěl říci, že jsem o všem, co teď udělám, dlouho přemýšlel. Musíš vědět, že to nedělám s lehkým srdcem. Snažím se k tomu přimět od toho rána, kdy jsi nám řekla, že jsi četla knihu Thomase Willise. Vzpomínáš si na to?“

„Jistě.“

„To ráno jsi byla tak sklíčená, Leylo. Velice mě to zneklidnilo a od té chvíle mě to vlastně trápí ustavičně. Několikrát jsem si už s tebou chtěl promluvit, ale vždycky jsem si to z toho či onoho důvodu rozmyslel. Ale teď…“ Jeho hlas byl stále tišší, sotva hlasitější než šepot. Colin ke mně přistoupil o krok blíž. Sledovala jsem ho jak hypnotizovaná, vzrušená jeho blízkostí, napjatá, co mi chce sdělit.

Jako by četl moje myšlenky, řekl: „Nebudu to už protahovat.“ Rozhlédl se, napjatě zíral do tmy za naším malým světelným ostrůvkem. „Nikdo nás nesmí slyšet. Nikdo nesmí vědět, že jsem tady nahoře, Leylo. Kdybys snad způsobila nějaký hluk, kdybys vykřikla, nikdo to nesmí uslyšet.“

„Proč bych měla křičet?“

„To byl jen příklad, abych ti ujasnil, jak je důležité, aby nás nikdo neodhalil. Věřím, že tady jsme před zbytkem rodiny v bezpečí. Úmyslně jsem tě zavedl sem, protože se nikdo nesmí dovědět, co se tu odehraje.“

„Coline, víš přece, že ti důvěřuji.“

Měla jsem dojem, že se usmál. Ale nezaslechla jsem nic a kromě tančících stínů, které vrhala naše svíce, se nic nepohnulo. Colin a já jsme byli sami.

„Leylo.“ Stiskl mi ruku ještě pevněji. „Vím, že mě nemáš příliš v lásce a určitě mi taky příliš nevěříš. Nemohu ti to mít za zlé. Ale teď tě musím poprosit, abys mi bezpodmínečně uvěřila, bez ohledu na to, co se stane.“

Byla jsem jako očarovaná jeho hlasem a pohledem. „Ano,“ zašeptala jsem.

„Odpusť mi, co teď udělám. Bojím se, že tě to bude bolet.“

Trochu zmateně jsem odvětila: „Tobě bych odpustila všechno, Coline.“

„Dobře.“ Pustil mé ruce a objal mě pevně kolem ramen. „Prosím tě, zkus to ještě jednou, pokus se vzpomenout si na to, co se před dvaceti lety odehrálo v tom lesíku.“

„Cože?“ zeptala jsem se šokovaně.

„Prosím, Leylo. I když tě to bude bolet, pokus se vzpomenout, co se tam tenkrát stalo.“

„Ale já ti nerozumím. Proč?“

„Protože věřím, že tvůj otec byl zavražděn, a musím vědět kým.“

„Coline!“

„Vím, co si myslíš! Že to nemá smysl – –“

„Ne, počkej – –“

„Nech mě domluvit, Leylo.“ Jeho oči náhle ožily. „Nikdy jsem nevěřil, že na sebe tvůj otec vztáhl ruku, ale nemohl jsem to dokázat. A nemohl jsem o tom ani mluvit, protože mě celá rodina nenávidí. Vím, jak absurdně ti to musí znít poté, co jsem s celou rodinou hrál divadlo a předstíral, že s nimi souhlasím. Když ses náhle po dvaceti letech objevila přede dveřmi, připadalo mi to jako dar z nebes. A když jsi řekla, že chceš získat zpět svoji minulost, začal jsem doufat. Od samého začátku jsem byl na tvé straně a toužebně jsem čekal na to, až si vzpomeneš. A když jsi to náhle vzdala, prostě jsi složila zbraně jen proto, že sis přečetla tu knihu, byl jsem zoufalý.“ Úpěnlivě na mě pohlédl a pokračoval: „Vím, že už nestojíš o to vzpomenout si na události, které jsi jako dítě prožila, ale já tě prosím, Leylo, pokus se o to znovu –– kvůli mně.“

„Coline, jsem z toho zmatená. Nevím, co ti mám říci.“

„Víš, že trpíš dědičnou chorobou, a věříš, že tvůj otec spáchal sebevraždu poté, co zabil tvého bratra. Počkej, nech mě domluvit. Přál bych si, abys byla stejná jako předtím, než sis přečetla tu knihu; aby ses ještě jednou pokusila vzpomenout si. Věřím, že tvůj otec byl nevinný.“

„Tak proč jsi to neřekl ostatním?“

„Nemohu, Leylo. Neposlouchají mě. Oni – –“

„Proč tě nenávidí, Coline?“ zeptala jsem se tiše.

Na chvíli se na mě zadíval, pak náhle pustil moje ramena a ruce mu klesly. „Z důvodu, který jsem ti už dávno měl prozradit.“

„Co je to za důvod?“

„Nejsem Pemberton, Leylo, alespoň ne rodem. Mým otcem byl muž jménem Haverson, lodní kapitán, který přišel na moři o život, právě když jsem přišel na svět. Asi o rok a půl později se moje matka provdala za Richarda Pembertona a přivedla mě sem.“

„Ale proč tě nenávidí?“

„Protože se nemusím být tumoru.“

„Ach, Coline, je to všechno tak náhlé…“

„Když jsem přišel do tohoto domu, pojal ke mně Sir John nezvyklou náklonnost. Změnil svou závěť a stanovil mě výhradním dědicem pro případ, že by strýc Henry nesepsal poslední vůli. Ale já netušil, že ji opravdu neudělal, Leylo, přísahám.“

„Věřím ti.“

Podíval se na mě, jako by mě viděl poprvé. „Ty mi věříš?“

„Ano, ovšem,“ odpověděla jsem. „Je zvláštní, že mi o tom všem vyprávíš zrovna dnes.“

„Nechceš se ještě jednou pokusit si vzpomenout? Já vím, že ti to připadá všechno zamotané – –“

„Ale nepřipadá, Coline,“ přerušila jsem ho vzrušeně. Nejradši bych se rozesmála. „Opravdu ne. Naopak, neumíš si představit, jak se mi ulevilo. Konečně ti mohu všechno říci.“

„A co?“

„Všechno, na co jsem přišla a co jsem si doposud musela nechat pro sebe. Konečně si o tom mohu s tebou promluvit.“

„Takže sis vzpomněla?“

„Ne, to ne. Ještě ne. Ale chci si vzpomenout, nejen proto, žes mě o to požádal. Ty ani netušíš, Coline, jak to bylo pro mě strašné, když jsem se o to nemohla s nikým podělit.“

„O čem mluvíš? Na co jsi přišla?“

Vyprávěla jsem mu všechno. Řekla jsem mu o své první návštěvě u doktora Younga, o zfalšované stránce v Cadwalladerově knize, o svých pocitech hněvu a hořkosti a o úvahách doktora Younga. Když jsem mu vyprávěla o smrtelné dávce digitalisu, kterou doktor Young zjistil v Henryho krvi, odvrátil se Colin otřeseně ode mě a udeřil pěstí do kamenné zdi.

„To je strašné!“ vykřikl. „Takže je to vážně pravda, celou tu dobu jsem měl pravdu!“

Dlouze zíral do tmy. Neviděla jsem mu do tváře, ale slyšela jsem jeho těžký dech a dokázala si představit, co se v něm děje.

„Ale pak – –“ řekl nejistě. „Ten nádor, Leylo… Nádor…“ Váhavě udělal krok směrem ke mně. „Znamená to, že to je lež? Že nemoc Pembertonů neexistuje?“

„Ano, Coline.“

„Můj bože. Všechno je ničemná lež, sprostý výmysl!“

„Ano.“

„Nemohu tomu uvěřit,“ zašeptal. „Prostě tomu nemohu uvěřit. A já to nevěděl…“ Začal přecházet malou místností sem a tam. „To je nepochopitelné! Celé roky jsme tomu všichni věřili. A je to lež. Celá desetiletí, staletí…“ Opět udeřil do zdi. „Sir John, strýček Robert, strýček Henry! Takže jsem měl od samého začátku pravdu. Tvůj otec byl opravdu zavražděn, Leylo.“ Otočil se ke mně. A náhle radostně vykřikl: „Takže –– takže jsi volná, Leylo! Nemusíš se ničeho bát!“

„Ano.“

Nedokáži říci, co se stalo. Vzpomínám si jen, že jsem náhle ležela v Colinově náručí a že mě k sobě tiskl, jako by mě nikdy nemínil pustit. A já měla pocit, že nikam jinam nepatřím, jako bych konečně přišla domů. Cítila jsem jeho teplo a sílu, a to bylo více než tisíce slov.

Dlouho jsme tak stáli, přitisknutí k sobě, a mlčeli jsme. „Leylo, miláčku,“ zašeptal pak Colin, „ani nevíš, co jsem se natrápil. Ty poslední dny –– vídat tě, milovat tě a přitom vědět, že se dříve či později staneš obětí té strašné nemoci. Často jsem seděl, díval se na tebe a říkal si, že to trápení nevydržím. Byl jsem tak zahořklý, že si to neumíš představit.“

Odstrčil mě trochu od sebe, prohlížel si mě a hladil mě po vlasech. „Nevěděl jsem, co mám dělat. Neviděl jsem pro nás žádnou budoucnost. Bylo to strašné. Ale teď jsi svobodná, Leylo. Oba jsme se zbavili té strašné kletby, která na této rodině spočívala celé generace. Ach, Leylo, moje Leylo!“

Něžně se na mě zadíval, ale pak se jeho výraz náhle změnil a Colin upadl do silných rozpaků. Pustil mě stejně náhle, jako mě předtím strhl do své náruče, a ustoupil zpět.

„Dobrý bože! Odpusť, Leylo. Prosím, omluv mě. Jednal jsem bezhlavě. Byl jsem tak radostí bez sebe nad tím, cos mi řekla, že jsem se úplně zapomněl. Musím tě poprosit, abys omluvila mé chování, a nemohl bych ti mít za zlé, kdybys mi jednu vlepila.“

„A proč bych to měla udělat?“ Chtělo se mi plakat i smát zároveň.

„Choval jsem se jako hulvát a využil tvé slabosti. Ale věř mi, byl jsem – –“

Musela jsem se vážně rozesmát. „Ach, Coline, přestaň se už konečně omlouvat. Za to, že jsi ztratil hlavu, za to tě miluji tím více.“

Nevěřícně se na mě podíval.

Sama jsem nad sebou užasla –– ne nad tím, co jsem řekla, ale nad tím, jak lehce mi to přešlo přes rty.

„Opravdu tě miluji, Coline,“ řekla jsem tiše.

Opět mě objal a tentokrát mě políbil, vášnivě a něžně současně, tak, jak mě ještě nikdy žádný muž nelíbal. V té chvíli už nebylo důležité nic, jen my dva.

Jeho tvář teď vypadala úplně jinak; byla měkčí, otevřenější, jako by se během krátké chvíle změnila celá jeho bytost.

„Nemohu uvěřit, že se to přihodilo mně,“ řekl a radostně se zasmál. „Připadám si jako ve snu. Byl jsem přesvědčen, že se nikdy v životě nezamiluji, že budu až do konce svých dnů cynickým starým mládencem. A pak jsi najednou přišla ty.“ Zvolna mi přejel rukou po tváři. „Vzpomínáš si ještě na první slova, která jsi ke mně pronesla? Řekla jsi: ‚Teta Anna mi řekla, že tě tady najdu, a doporučila mi, abych se za všech okolností vyhýbala setkání s tím excentrickým Colinem. Zjevně se obává nějaké katastrofy‘.“

„Ano, pamatuji se na to. Byla jsem strašně v rozpacích.“

„Měla ses vidět! Nikdy na to nezapomenu. Nikdy bych nevěřil, že někdo může zrudnout a zblednout současně.“

„Ach, Coline!“

Opět mě přitáhl k sobě a stiskl mě tak pevně, že jsem takřka nemohla vydechnout.

„Nikdy tě už nepustím,“ řekl. „Před dvaceti lety jsi beze stopy zmizela z mého života, ale teď jsi zpět a zůstaneš se mnou navždy. Nic už nás nedokáže rozloučit, Leylo.“

Byla jsem šťastná. To, že jsem našla Colina, pro mě znamenalo konec nočních můr. S Colinem po svém boku jsem se už nemusela bát, nemusela jsem nést tíži svých objevů sama.

„Tak se ptám sám sebe,“ řekl Colin tichým hlasem, „jaký dobrý skutek jsem v minulosti udělal, že mi tě bůh seslal tak náhle zpět.“

Ta slova mě rázem vrátila zpět do reality.

„Coline, to nebyla náhoda, že jsem tady. Přijela jsem na pozvání.“

„Na pozvání?“ Colin mě pustil z náruče, ale dál svíral mé dlaně, zatímco jsem mu vyprávěla o dopisu, který nás dostihl v Londýně krátce před matčinou smrtí.

„Byl podepsán pratetou Sylvií,“ řekla jsem, „ale tady se mi podařilo zjistit, že ona ten dopis nepsala. Poznala jsem podle deníku, že to není její písmo.“

„Ale to nechápu,“ odvětil Colin zmateně. „Myslíš, že tě sem skutečně někdo vylákal? Ale proč zrovna jménem tedy Sylvie?“

„Myslím, že právě proto, že tenkrát umírala, a tak se pisatel za ni mohl dobře skrýt. Nechtěl prozradit své jméno, a teď, když jsem tady, předstírá, že si přeje můj odjezd. Ale kdo to může být, Coline?“

Uvažoval. „Musíš mi ten dopis ukázat. Možná to písmo poznám. Ale stejně to nechápu: Proč tě sem chtěl někdo přilákat a pak se neprohlásit?“

„To také nevím. Ale to ještě není všechno, Coline,“ pokračovala jsem. „Od toho dne, kdy jsem četla knihu Thomase Willise, mě začala každý den bolet hlava. Když mi doktor Young vysvětlil, že strýček Henry byl otráven látkou, která se nazývá digitalis, dostala jsem strach, a proto jsem dnes ráno odebrala vzorek ze svého čaje a zanesla jej doktoru Youngovi k analýze.“

„A?“ zeptal se Colin sípavě.

„Našel v něm stopy jedu.“

„Ne! Můj bože, Leylo, musím tě odtud ihned odvézt!“

„Coline – –“

„To je nepochopitelné. A já neměl ani potuchy o tom, co se v domě odehrává. Odvedl jsem tě sem jen proto, abych tě poprosil, aby ses přece jen pokusila ještě jednou dostat se na stopu vzpomínek. Myslel jsem, že mi budeš odporovat, považovat moje domněnky za směšné, v optimálním případě že bys mohla můj návrh s nechutí akceptovat. Místo toho od tebe slyším tyhle strašné věci, Leylo!“ Opět mě objal kolem ramen. „Musíš odtud pryč. Ihned se vrať do Londýna.“

„Ne, Coline,“ odporovala jsem mu klidně.

„Není nutné, aby ses vystavovala nebezpečí. Všechno vyřeším sám, a až bude vše jasné, přijedu pro tebe – –“

„Ne, Coline. Musím zůstat tady.“

„To nepřipustím,“ řekl hněvivě.

„Ale já odtud nemohu odejít.“ Mluvila jsem klidně, ale pevně. „Víme toho tolik, Coline, a přesto nám to rozhodující uniká. Nevíme, kdo je vrahem. Jestliže se to chceme dozvědět, pak se musím rozpomenout, co se tenkrát v lesíku odehrálo. A to se mi může podařit jen tady, ne v Londýně.“

Colin byl velice rozrušený, ale nenacházel z této situace žádné východisko. Nemohl popřít, že mám pravdu, ale strašně se o mě bál.

„Dokud si vrah myslí, že nevím o tom, že mě pomalu tráví, nebezpečí mi nehrozí,“ řekla jsem. „Musím prostě dál hrát svou roli a předstírat bolesti hlavy a nevolnost tak dlouho, dokud se mi nepodaří si na všechno vzpomenout. Jen kdyby vrah postřehl, že jsem jeho plán odhalila – –“

„Nebo její.“

„– – tak budu v nebezpečí. Jestliže nic nezpozoruje, ať už on nebo ona, máme čas.“

Slyšela jsem Colinovo těžké oddychování. Naše malá svíčka už dohořela natolik, že takřka nesvítila.

„Kolik času?“ zeptal se s obavami. „Při své první návštěvě v lesíku sis nevzpomněla na nic. Kolikrát tam budeš muset zajít?“

Než jsem odpověděla, rozmyslela jsem si, co říci. „Váš, na jednu maličkost jsem si vzpomněla, jen jsem ti o tom neřekla. Když jsem stála tam dole pod stromy, najednou mi probleskla hlavou velice prchavá, ale přesto zřetelná představa.“

„Jaká?“

„Je možné, že to s tehdejšími událostmi vůbec nesouvisí – –“

„Ale taky to může být strašně důležité. Na co sis vzpomněla?“

„Viděla jsem náhle rubínový prsten, který patří Theovi.“

Všimla jsem si, jak Colin ztuhl. „Prsten?“ řekl nezvučně. „To je zvláštní.“

„Taky mi to tak připadá. Nejspíš to se smrtí mého otce nesouvisí, ale přesto jsem si na něj vzpomněla právě v lesíku. Asi bych tomu nepřikládala význam, kdyby ten prsten krátce nato nezmizel.“

„Jsem si jist, že to je jen náhoda,“ řekl nepřesvědčivě. Ačkoli jsem neviděla jeho tvář, měla jsem zřetelný pocit, že Colin silně znejistěl.

„Mohu se tě na něco zeptat?“

Přikývl.

„Jak to, že sis byl tak jistý, že je můj otec nevinen? Když jsi věřil na existenci dědičné choroby, proč jsi nepřijal všeobecně uznávané vysvětlení? Pochyboval jsi snad o té historce s nádorem?“

„Ne. Věřil jsem tomu, stejně jako všichni ostatní. A stejně jako ostatní jsem si myslel, že Sira Johna a jeho bratra ta nemoc dohnala až k šílenství. Ale u tvého otce jsem tomu uvěřit nedokázal.“

„Proč ne, Coline?“

Chvíli mu trvalo, než našel správná slova, a pak řekl: „V ten den, kdy tvůj otec a bratr v lesíku zemřeli, jsi nebyla v lesíku jediným svědkem. Byl tam ještě někdo.“

„Kdo?“

„Já.“

V první chvíli jsem nebyla schopna slova. „Ty?“ pronesla jsem pak nevěřícně.

„Ano. Byl jsem v tom lesíku také, Leylo. Byl jsem při tom, když byli tvůj otec a bratr zabiti.“

„Takže jsi všechno viděl?“

„Ne, to ne,“ vyprávěl překotně. „Potuloval jsem se poblíž lesíka, když jsem uslyšel Thomase vykřiknout. Myslel jsem, že se zranil, a tak jsem se ihned rozběhl směrem, odkud výkřik zazněl, ale přišel jsem pozdě. Když jsem vběhl do lesíka, uviděl jsem tě tam stát ve křoví. Měla jsi v obličeji úplně cizí výraz. Pak jsem uslyšel tlumenou ránu, jako by někdo padl na zem, a když jsem se otočil, uviděl jsem tvého otce ležet vedle tvého bratra na zemi. Ve stejnou chvíli jsem uslyšel někde blizoučko šelest a hned jsem věděl, že odtud někdo utíká. Běžel jsem za ním, ale nepodařilo se mi zahlédnout, kdo to byl.“

„To byl vrah!“

„Ano, ale já viděl jen nezřetelnou postavu a pohyb větví stromů.“

„Nikdy jsi o tom s nikým nemluvil?“

„S kým bych o tom mohl mluvit, Leylo? Bylo mi čtrnáct a byl jsem na smrt vystrašený. Poprvé v životě jsem viděl mrtvého. Byl jsem v šoku. Na koho jsem se měl obrátit? Věděl jsem, že někdo z Pemberton Hurstu spáchal dvě vraždy. Jak jsem měl vědět, že osoba, které bych se svěřil, není sama vrahem a že mě také nezabije, až uslyší, co vím? S kým jsem si měl promluvit, Leylo? Řekni sama. Dvacet let jsem žil s tím strašlivým tajemstvím, sedával večer co večer se svou rodinou u stolu a neustále se ptal sám sebe, kdo z nich to byl.“

„Ach, Coline,“ řekla jsem s hlubokým soucitem.

„A pak jsi náhle stála přede dveřmi jako anděl spásy.“

„Ale proč jsi mi o tom nevyprávěl dříve?“

„Nemohl jsem, Leylo. Nedůvěřovala jsi mi. Nemohl jsem očekávat, že mi uvěříš. Chtěl jsem, aby se ti vzpomínky vrátily samy od sebe, abys nebyla ovlivněna tím, co bych ti vyprávěl. Trošku jsem na tebe naléhal, dal ti pár záchytných bodů, ale nemohl jsem ti říct všechno, jinak bys mohla mé léčení zaměnit a považovat je za své vzpomínky. Řekni sama upřímně, Leylo, věřila bys mi tehdy? L „Já –– nevím. Všechno je to tak neuvěřitelné, Coline. Kdo to mohl udělat? Copak nemáš vůbec na nikoho podezření?“

„Podezřelý je v podstatě každý.“ Odvrátil se ode mě a začal znovu přecházet sem a tam. „Celé noci jsem probděl a prouvažoval. Důvodů měl každý dost. Mohl to udělat můj otec nebo strýček Henry, aby zvětšili svůj dědický podíl. Ale Henry to být nemohl, protože ten je teď sám mrtvý. A můj otec to taky být nemohl, protože přišel o život před mnoha lety a od té doby se staly dvě další vraždy.“

„Tři synové Sira Johna byli oběťmi, ne pachateli. Ale neuvažoval jsi o Theovi? Nemohl mít nějaký důvod?“

Colin se náhle zastavil. „Theo? Leylo, právě jemu přišla smrt tvého otce velice vhod. Ale to vlastně ty nevíš.“

„Ale proč?“

„Theo miloval tvoji matku.“

Odstoupila jsem o krok zpět. „Cože?“

Theovi bylo tenkrát osmnáct,“ vyprávěl Colin, „a tvé matce pětadvacet. Byla to velice krásná žena. Theo se vůbec nesnažil své city k ní skrývat. A také dával jasně najevo svoji zahořklost nad tím, že ji nemůže mít on. Theo tvého otce nenáviděl, Leylo, a všichni to věděli.“

„To je zvláštní – –“ Myslela jsem na večer takřka před týdnem, kdy Theo přišel do mého pokoje. Bylo mi hned nápadné, jak nezvykle se choval. Vzpomínala jsem si, že jsem měla dojem, jako by se nedíval na mě, ale na někoho úplně jiného. A teď jsem měla vysvětlení.

„A teta Anna byla tím typem matky, které jsou zcela slepé vůči chybám svých synů. Možná byla toho názoru, že by Theo mohl klidně Jennifer mít. Možná z nějakého neznámého důvodu hněv vůči tvému otci skrývala. Je možné, že i teta Anna chtěla zvětšit dědictví svého muže, a proto tvého otce zabila.“

„A Martha?“

„Té bylo tenkrát teprve dvanáct, Leylo.“

„A co babička?“

„Ach ano, na tu nemůžeme zapomenout. Je to tvrdá žena, a já si myslím, že by za určitých okolností před vraždou necouvla. Ale proč by měla zabít své vlastní syny? Všechny tři? Velice tvého otce milovala, to věděl každý. A měla ráda i tvou matku. Babička si přála, aby se dědictví rozdělilo rovnoměrně mezi všechny tři syny. Nepřišel jsem tehdy ani na jediný důvod k vraždě, i když ji samozřejmě nemůžeme vynechat.“

„Můj bože, Coline, kdo to jen mohl být?“ zeptala jsem se.

„Ano, kdo to mohl být? A jaký byl důvod těch vražd?“

„Přála bych si, abych si dokázala vzpomenout.“

„Zajdi znovu do lesíka, Leylo. Brzy, prosím tě. Mám o tebe velký strach.“

Přišel ke mně a znovu mě objal. S hlavou na jeho rameni jsem si z hloubi duše přála, aby ta strašná noční můra konečně skončila a abychom s Colinem mohli začít společný život.

Existoval jediný způsob, jak s tím skoncovat.

Vypravit se ještě jednou do lesíka…

17

Po takřka bezesné noci jsem byla ráda, když konečně dopadlo do místnosti první šedivé světlo. Rozrušená a netrpělivá jsem uvítala nový den, jehož začátku jsem se takřka nemohla dočkat a kterého jsem se současně tak bála.

Mé myšlenky patřily především Colinovi a hodinám, které jsme tam nahoře v temné věžní místnosti společně strávili. Vyhlížela jsem z okna do studeného šedivého rána a oddávala se krásným vzpomínkám na jeho polibek, jeho vášnivé objetí, na jeho vyznání lásky. Bylo to jen pár hodin, co jsme se rozloučili, ale mě to připadalo jako věčnost.

Při oblékání jsem přemýšlela o tom, co jsem si na dnešní den předsevzala. Chtěla jsem zajít ještě jednou do lesíka a pokusit se vyvolat v paměti události, jejichž svědkem jsem se před dvaceti lety stala. Tentokrát to však bude jiné než poprvé; teď už s jistotou vím, že se tenkrát odehrála vražda. A bude pro mě ještě důležitější, abych své vzpomínky oživila, neboť nyní jsem ohrožena já. Dokud si na všechno nevzpomenu, musím se obávat o svůj život a nebezpečí bude dne ode dne větší. Musím se zachránit.

Vstoupila jsem do jídelny s velkou úzkostí. Martha a Theo seděli u stolu sami. Usedla jsem na své obvyklé místo a vzala si topinku s marmeládou. Náš hovor byl povrchní a nedůležitý; povídali jsme si o Anniných trampotách, uvažovali, kdy konečně přijde jaro a kdy jsme naposledy zažili tak dlouhou a studenou zimu.

Když vstoupil Colin, srdce mi poskočilo. Copak si na něj nikdy nezvyknu, na jeho blízkost, na jeho náhlé příchody? Ne, doufejme, že ne, pomyslela jsem si, neboť to bušení srdce, bodnutí, které jsem přitom pocítila, to bylo něco nádherného. Posadil se naproti mně, zdvořile se usmál a nalil si čaj.

Já se svého ještě nedotkla.

Rozhovor, teď trochu nucený, se obrátil k obchodu, k novému reformnímu zákonu, o kterém měl rozhodnout parlament.

„Ano, žijeme v uspěchané době, Theo. Všechen klid a pohoda jsou ty tam. Tohle je století plynových lamp, parních strojů a horkovzdušných balonů.“ Colin svá slova podtrhl rozmáchlým gestem. „Nikdy dříve člověk necestoval tak rychle a tak daleko.“

Náhle jeho ruka zavadila nedopatřením o můj šálek. Ten se převrhl a čaj se rozlil po stole.

„Ach, odpusť, Leylo. Jsem já to nešika.“

Vysušil čaj svým ubrouskem. „Tady máš,“ řekl s rozpačitým úsměvem a podal mi svůj šálek. „Vem si můj.“

Konečně jsem to pochopila. Poděkovala jsem mu úsměvem a vzala si nabízený šálek.

„Žijeme v době neustálého pokroku, který musíme sledovat, jestliže nechceme, aby nám ujel vlak. Budeš se muset utkat v boji s novou konkurencí, Theo. Otevírají se nové přádelny, které kupují nové stavy, a podle toho, co jsem slyšel, výroba se díky těm novým strojům neuvěřitelně zrychluje.“

Celý rozhovor se v podstatě skládal z Colinova monologu, kterému, jak se zdálo, nezáleželo na tom, že Martha mlčí a Theo jen tu a tam pronese nějakou nevýznamnou poznámku. Neklidně jsem seděla na krajíčku židle a říkala si, že snad nikdy neodejdou. Teprve když Martha a Theo konečně vstali a opustili jídelnu, ulehčeně jsem si oddechla a trochu se uvolnila.

Colin se naklonil nad stůl a vzal mě za ruku. „Zajdeš dnes do lesíka, Leylo?“

„Ano, co nejdříve. Ale chtěla bych jít sama, Coline. Je od tebe milé, že ses nabídl, že mě doprovodíš, ale já jsem přesvědčena, že musím být sama.“

„Když se mi bude zdát, že jsi pryč dlouho, půjdu za tebou a vyzvednu si tě tam.“

Pousmála jsem se. V Colinových očích nebylo nic než něha a láska, a přesto jsem si uvědomila, že včera večer byl v jednu chvíli napjatý a neklidný. Tehdy, když jsem mu vyprávěla o své prchavé vzpomínce na rubínový prsten.

„Coline,“ řekla jsem, „co to může znamenat, že se ta vzpomínka na rubínový prsten objevila jen v souvislosti s lesíkem a jindy už ne?“ Teď, bylo to tu znovu, ale tentokrát jsme seděli v jasné místnosti, do které proudilo okny ranní světlo. Tentokrát jsem postřehla, jak se Colinův výraz při zmínce o prstenu změnil. Ale snažil se svou reakci skrýt.

„Nedokáži to vysvětlit.“

„Theo přece ten prsten zdědil po Siru Johnovi, ne? Proč jej John neodkázal nejprve strýčkovi Henrymu?“

„Ve skutečnosti to bylo jinak – –“ Colin si odkašlal a já měla dojem, že pečlivě váží slova –– „nejprve ten prsten dostal můj otec. Dostal ho už jako malý kluk od svého otce a nosil jej celá léta. Po jeho smrti si Sir John opět prsten vzal a nosil ho až do své smrti o dva roky později. Pak ho dostal Theo, protože jej strýček Henry nechtěl.“

„A proč myslíš, že ho někdo ukradl?“

Colin rozetřel máslo na své topince. „To nevím. Myslím, že to byl někdo ze sloužících.“

Tvářil se trochu příliš nezúčastněně, příliš lhostejně, ale já se s tím spokojila. Jestliže Colin nechce o prstenu mluvit, musím se přizpůsobit. Tak důležitá ta věc zase být nemůže.

„Necháme toho, Coline. Napřed se půjdu projít, a pak půjdu do lesíka. A jestli si na něco vzpomenu, večer ti to povím.“

K mému překvapení vyskočil a takřka převrhl stůl. Když promluvil, měl napjatý výraz v tváři: „Ale jedno mi slib, Leylo: že se dozvím jako první, když si na něco vzpomeneš.“

„To je samozřejmé!“

„Chci říci, že musíš napřed přijít ke mně, bez ohledu na to, co objevíš. Slib mi to!“

Jeho tvrdošíjné naléhání mě zneklidnilo. „Dobře, Coline, slibuji.“

Uklidněně se usmál. „Bojím se o tebe, Leylo. Přál bych si, abych tě dokázal přimět k odjezdu. Ne, nekruť hlavou; tvoje způsoby jsou stejně mizerné jako moje. Ať je tedy po tvém. Vzdávám se.“

Den mi připadal nezvykle studený a temný, a když jsem vyšla z domu, měla jsem pocit, že mě někdo pozoruje. Jen jednou jsem se otočila a pohlédla zpět. Okna byla tmavá, část jich byla přikryta okenicemi. Neviděla jsem nikoho, jediný pohyb, nic, a ani jsem netušila, kdo by mě měl sledovat. Theo a Martha takřka nezareagovali, když se můj šálek převrhl, zdálo se, že je můj zdravotní stav vůbec nezajímá. Samozřejmě to mohli jen předstírat. Jestliže mě někdo z nich pozvolna tráví, jde na to šikovně.

Nervy jsem měla napjaté k prasknutí. To byl také nejspíš důvod, proč jsem si namlouvala, že v zádech cítím něčí pohled. Také jsem mohla být nervózní kvůli té procházce. Přála jsem si jediné, mít všechno konečně za sebou, a věděla jsem, že se mi to může podařit jen tehdy, když si vzpomenu.

Stála jsem tam a shlížela dolů na lesík. Najednou mě přepadl zvláštní pocit. Připadalo mi, jako bych věděla, že se tam dole něco stane, že se nebudu muset znovu a znovu vracet, abych to tajemství odkryla. Návrat už možný nebyl. Holé akácie, ke kterým jsem se pomalu blížila, skrývaly tajemství, které mi patřilo. A já tentokrát protrhnu roušku, která toto tajemství zahaluje.

Když jsem tak stála s vlající pelerínou na pokraji lesa, znovu jsem se stala malou Bunny. Byla jsem malou zvědavou holčičkou, jež hledá svého tatínka a bratra, kteří se před pár minutami ztratili mezi stromy. Snažila jsem se pohledem proniknout změť stromů a větví a cítila jsem, jak se pomalu, takřka neznatelně měním. Vyčkávavě jsem stála bez hnutí ve větru a zírala mezi stromy. Je to tady. Začínám si vzpomínat.

Malýma nožkama jsem klopýtala po měkké půdě a pečlivě dávala pozor na to, abych se neušpinila. Maminka by mi vyhubovala, kdybych se umazala nebo si dokonce něco roztrhla. Ale tatínek a Thomas byli tam někde a já si s nimi chtěla hrát.

Vkročila jsem do lesa. Moje oči teď viděly všechno jinak, tmavé stromy veliké jako obry, strážce pohádkové říše, která byla v mé fantazii zabydlena elfy a skřítky. Před sebou jsem něco zaslechla.

Táta? pomyslela jsem si.

Statečně jsem kráčela dál. K mým uším doléhaly vzdálené zvuky –– smích malého děvčátka, výkřik ptáka vysoko ve stromech. Pohybovala jsem se v jiném světě –– ve světě pětiletého dítěte.

Vzpomněla jsem si.

Náhle jsem se zastavila. Tady byl tlející pařez. Tamhle zase vyhlazená skalka. Staré zdi porostlé mechem. A zvuky –– zvuky, které sem nepatřily, zvuky zápasu. Před kulisou ze stromů rostoucích hustě vedle sebe a vlhké půdy jsem matně uviděla postavy. Byli to dva dospělí a malý chlapec. Zasmála jsem se. Všechny tři jsem znala. Teď byly jasnější. Náhle jsem před sebou spatřila jasně obraz svého otce –– velkého a impozantního, velice podobného Henrymu, ale mnohem mladšího, s černými vlasy a výraznými pembertonovskými rysy ve tváři. Ukazoval Thomasovi želvu. Třetí postava stála v úkrytu, ti druzí dva ji neviděli.

Jako v tranzu jsem stála pod stromy a sledovala výjevy, které jsem mohla vidět jen já. Čas ubíhal zpět jako řeka, jejíž proud se před hrází s vířením obrátil. Pod klokotající vodou jsem jasně spatřila tváře oněch tří lidí. Zaslechla jsem jejich hlasy, říkaly to, o čem v onom okamžiku skutečně mluvili. Uviděla jsem neviditelnou třetí osobu. Už jsem věděla, kdo ty vraždy spáchal, ale nemohla jsem se hnout z místa. Musela jsem vyčkat až do onoho strašlivého konce a přihlížet, teprve pak se mi podaří vykročit z minulosti a budu se moci vrátit zpět do současnosti.

Viděla jsem, jak ta třetí osoba náhle vyběhla ze křoví a vrhla se na mého bratra. Dřív, než jsem mohla vykřiknout, zasvištěl nůž se zábleskem vzduchem a zasáhl Thomasův krk. Byla jsem jak ochromená. Můj otec se bleskově otočil, vykřikl a zavrávoral zpět, když ho nůž zasáhl do prsou. Něco rudého, důvěrně známý prsten, dopadl na zem, ne, byl tam odhozen, rudý jako krev, která zmáčela zemi.

„Můj bože!“ vykřikla jsem náhle a přitiskla si ruce k obličeji. Roztřásly mě bolest, zděšení a nahá hrůza. Všechno bylo znovu tady, až do nejmenší podrobnosti, a bylo to stejně děsivé jako tenkrát před dvaceti lety.

Tentokrát jsem ale dokázala plakat.

„Coline!“ vzdychala sem. „Ach, Coline, Coline!“

Ty kroky jsem uslyšela teprve ve chvíli, kdy už bylo pozdě. Silné ruce se mi ovinuly kolem krku, vražedná ruka napřáhla nůž.

„Jsi stejně prokletá jako všichni!“ ozval se mi sípavý šepot u ucha. Bránila jsem se, tloukla kolem sebe, ale bylo to marné. Ztratila jsem rovnováhu. „Musíš zemřít stejně, jako museli zemřít oni, aby se zlo nemohlo dát šířit.“

„Ne, prosím – –“ vykřikla jsem, ale ta neuvěřitelně silná paže mi vyrazila vzduch z těla.

Nůž se vznesl vzhůru, jasně se zablýskl proti tmavým vrcholkům stromů a šedé obloze a zasvištěl dolů.

Někdo hlasitě vykřikl. Uslyšela jsem supění a sténání. Nůž, který by mě musel zasáhnout, padl na zem. Rychle jako blesk jsem se otočila a uviděla Colina zápasícího o život.

Pak dorazili ostatní. A bylo po všem.

Babička ležela v posteli. Dýchala chraplavě. Měla popelavou tvář, její oči se široce rozšířenými zorničkami vypadaly obrovské. Doktor Young, který před několika okamžiky dorazil, stál mlčky a pozorně u její postele. Také on užasl nad fyzickou silou, kterou dokázala vyvinout.

Někde v pokoji kdosi neustále opakoval: „To je nepochopitelné. Nemohu tomu uvěřit.“ Byl to Theo, který seděl na druhé straně místnosti zhroucený na židli a s obličejem zabořeným do dlaní ustavičně kroutil hlavou. Anna seděla naproti němu, smrtelně bledá, jako zkamenělá. Martha stála vedle doktora Younga, Colina a mě. Její tvář nevyjadřovala nic než dětský úžas. Zdálo se takřka, že události minulých hodin ještě vůbec nepochopila.

A Colin. Colin, který mi zachránil život. Teď stál těsně vedle mě, ruku kolem mého pasu, a já byla ráda, že mě podpírá.

Z postele zazněl nezvučný hlas babičky. „Prokletí,“ zašeptala. „Všichni jste prokletí. Musí to už skončit…“

Doktor Young se k ní naklonil a tiše se zeptal: „Co musí skončit, paní Pembertonová?“

Ačkoli byla babička na smrt vyčerpaná, v jejích černých očích stále ještě blýskal oheň a život.

„Pembertonové musí skončit. Mělo to skončit už dávno. Ale nikdo z nich neměl odvahu s tím skončovat. Na rodině lpí ďábelská kletba a přetrvá tak dlouho, dokud bude jediný z Pembertonů žít.“

Colin se k ní sklonil níž. „Tys chtěla vyhladit vlastní rodinu? Kvůli té nemoci?“

„Musela jsem to udělat. Tou kletbou už trpělo příliš mnoho lidí. Celá staletí – –“

„A strýček Henry?“ Odešel ode mě a přistoupil blíž k posteli. „Zabila jsi i jeho?“

„Musela jsem. Byl to Pemberton.“

Můj pohled zaletěl k doktoru Youngovi.

„Věděl Sir John,“ pokračoval Colin, „že jsi zabila Roberta a Thomase?“

Černé oči zíraly do stropu, ústa měla dokořán a snažila se nabrat dech. „Já –– nejspíš už mohu říci všechno,“ vyrazila ze sebe. „Ano, Sir John to věděl. Henryho, Thomase, Roberta a také –– Richarda.“

Colin ztuhl. „Mého otce také? Jak to myslíš?“

Na dlouhou chvíli zavřela oči.

„Babičko, co jsi tím myslela, když jsi řekla Richarda také?“

Pomalu opět otevřela oči. „Ta nehoda se nestala náhodou. Způsobila jsem ji já.“

„Můj bože!“

„Coline,“ řekla žadonivě a její kostnaté ruce tápaly pátravě vzduchem. „Coline, poslouchej mě. Sedni si ke mně a poslouchej.“

Colinova tvář byla bledá a hluboce zarmoucená, když usedal na okraj postele a skláněl se k ní. Mluvila zajíkavě, ale byla zcela při smyslech.

„Ta strašlivá nemoc už způsobila příliš utrpení, Coline. Musí to skončit. Celá léta se o to snažím. Ty nejsi Pemberton, a přesto nosíš naše jméno. Proto bys měl zdědit rodinné jmění a zajistit, aby jméno Pembertonů zůstalo zachováno. To je důvod, proč jsem zničila Henryho závěť. Chtěl všechno odkázat Theovi, a to jsem nemohla strpět. Ty musíš dědit, Coline –– žádný Pemberton rodem, ale ty. Ty jsi nový začátek naší rodiny.“

„Ale to je přece šílené!“ vykřikl.

„Považuješ mě za šílenou? Zabila jsem své tři syny, aby ses mohl stát výhradním dědicem. Ta nemoc už nebude moci způsobit další utrpení. Zabila jsem své tři syny, aby budoucí generace nemusela žít ve stejném strachu a hrůze jako dnes Martha a Theo. Podívej se na ně! Ubohá stvoření! Žádnému člověku přece nemůžeš přát takový život.“

„Ale ta nemoc neexistuje, babičko,“ řekl Colin. Vzal její ruce a přitiskl je k hrudi. „Ta nemoc byl výmysl. Podvod!“

„Ne, ne,“ odvětila rozhodně. „Sir John mě o tom chtěl taky přesvědčit, ale já mu neuvěřila. Tvrdil, že jeho bratr Michael byl duševně nemocný a vypracoval vychytralý plán, jak se zmocnit domu a majetku. Celá ta věc byla v důsledku jeho vyšinutí neuvěřitelně komplikovaná; Sir John říkal, že si vymyslel rodinnou kletbu a pokoušel se její existenci dokázat zfalšovaným důkazem. Ano, můj manžel měl tu odvahu tvrdit, že Michael – –“ Křečovitě zalapala po vzduchu –– „že Michael ve svém šílenství vymyslel historku o nevyléčitelném nádoru a pak chtěl Johna a jeho matku zabít. Michael tvrdil, jak mi John vyprávěl, že úřady jej nebudou z vraždy podezírat, jestliže je dokáže přesvědčit o tom, že k těm úmrtím došlo kvůli chorobě mozku. Ale můj manžel ten plán odhalil, alespoň tak mi to řekl, a celou hru obrátil proti němu. Zemřeli dva lidé –– Michael a jeho matka. Když John viděl, čeho se dopustil, udržoval historku o mozkovém nádoru při životě, aby unikl trestu. Uvěřili mu a úředně bylo potvrzeno, že smrt obou byla důsledkem šílenství, jež způsobil mozkový nádor. To mi dědeček vyprávěl večer před svou smrtí.“

Ustala, aby nabrala dech. Strašlivě chroptěla. Zatímco jsme čekali, až bude pokračovat, sledovali jsme ji všichni se směsicí zděšení a úžasu v očích.

„V lesíku jsem zabila Roberta a malého Thomase, protože jsem se rozhodla rodinu vyhubit,“ zasípala dál. „Musela jsem Roberta zabít dříve, než zplodí ještě více dětí. A musela jsem zabít i malého Thomase, protože by jednoho dne předal to neblahé dědictví svým dětem. Chtěla –– chtěla jsem zabít i malou Leylu, ale její matka s ní beze stopy zmizela.“

Rozvzlykala jsem se.

„John, můj muž, věděl, co jsem udělala,“ pokračovala s velkou námahou, „ale mlčel, protože mě miloval. Ale jednoho dne jsem mu řekla, že musím zabít i Richarda a samozřejmě také Henryho a Thea… a tehdy…“ Olízla si jazykem rozpraskané rty. „Tehdy mi John vyprávěl tu vymyšlenou historku o Michaelově plánu, ale já jsem ho prohlédla. Věděla jsem, že si všechno vymyslel. Řekl, že by to nestrpěl –– že by šel na policii… a tak jsem ho otrávila a shodila z věže. John byl blázen. Nevěřil, že ta nemoc existuje. Ale ona existuje! Existuje!“ Začala kašlat.

„Babičko.“ Colin se sklonil až k ní a položil jí ruku na rameno. „Babičko,“ řekl ještě jednou pevným hlasem. „Ta nemoc neexistuje. Sir John ti řekl pravdu. Michael si ji opravdu vymyslel.“

Ale zdálo se, že ho neposlouchá. „Pak jsem zjistila, kde se zdržuje Jenny a Leyla, a že se chce Leyla vdávat. To jsem nemohla dovolit. Měla by děti a kletba by se šířila dál. Proto jsem ji dopisem vylákala sem – –“

„Ty!“ zašeptala jsem.

„A abych si byla jistá, že Leyla zůstane, když už jednou byla tady,“ pokračovala, „poručila jsem jí důrazně, aby odtud vypadla. Ach, jak dobře se vyznám v lidech!“

Sklonila jsem hlavu a zadržovala slzy.

Pleť kolem babiččiných očí a rtů začala dostávat modrý nádech.

„Ta Leyla –– to je tak zarputilá a tvrdohlavá osoba! Chtěla poslat svému ženichovi do Londýna dopis. Ale já jsem jej zachytila a spálila…“

Zvedla jsem hlavu a podívala se na Colina. Ale zdálo se, že je duchem daleko odtud.

„A prsten?“ zeptala jsem se. „Co je s tím rubínovým prstenem?“

„Prsten?“ zopakovala babička šeptem, takřka na konci svých sil. „Ten patřil Richardovi. Bála jsem se, že by někdo mohl pochybovat o té historce, že Robert napřed zabil svého syna a pak sebe. Říkala jsem si, že tam nechám důkaz, a podezření svrhnu na někoho jiného.“ Už mluvila nesouvisle. „Richard si nevšiml, že prsten zmizel. Hodila jsem ho na zem. Měl ho najít později.“ Namáhavě si protřela čelo. „Ale Colin –– zvedl ho… Stejně to bylo k ničemu. Všichni věřili, že Robert byl šílený. Prsten byl zbytečný…“

Zatímco si babička něco dál mumlala pro sebe, podívala jsem se znovu na Colina, který najednou vypadal na smrt vyčerpaný. „Můj otec ten prsten nosíval,“ řekl tak tiše, že jsem ho mohla slyšet jen já. „Našel jsem ho v tratolišti krve a věřil jsem, že to můj otec spáchal ty vraždy. Ach, Leylo…“

Sklonila jsem se k němu a položila mu ruku na rameno. Nejradši bych se rozplakala. „Chtěl jsi ho chránit,“ zašeptala jsem.

„K sakru!“ vykřikla babička náhle ječivým hlasem. Z tyrana, který vládl celému domu tvrdou rukou, nezbylo vůbec nic. Z babičky byla jen stařena, na které se už podepsala smrt. „Tím, že jsem vymazala rodinu Pembertonů, jsem zachránila všechny příští generace před bolestí a utrpením. Udělala jsem dobře.“ Zmítala hlavou na polštáři sem a tam. „Teď jsou všichni mrtvi. I Leyla by brzy zemřela. A Martha…“ Její hlas zněl dutě. „Marthu jsem nemusela trávit. Nikdy by se nevdala. Je na to už stará. Nikdy už nenajde manžela. U ní se není čeho bát. Martha může klidně žít dál, společně s Colinem, a –– a – –“

„Ty odporná stará čarodějnice,“ vykřikla Martha náhle celá bez sebe. „Ty máš můj život na svědomí. Chtěla jsem milovat, vdát se a mít děti. Ale ty, ty sobecká stará bábo, tys mi to nedovolila. Byla jsem hloupá! Hloupá! Dávno jsem měla odejít, když jsem ještě byla mladá a – –“

„A co ta nemoc!“

„Kašlu ti na nemoc. Jestli na ni mám zemřít, tak na ni zemřu. Ale napřed chci žít! Ale ty, ty čarodějnice, tys mě dohnala k zoufalství, donutila jsi mě krást – –“

Martha náhle ustala a podívala se na mě. „Ano, krást!“ vykřikla. „Leylo, copak si myslíš, že mě bavilo žít jako jeptiška? Je mi dvaatřicet let. Jsem stará panna. Babička by mi nedala ani penny, kdybych tento dům opustila. Proto jsem musela krást, abych získala dost peněz k útěku. Co bych si jinak počala? Jsem osamělá žena. Nemám může, který by mě ochránil a postaral se o mě. Co myslíš, jak daleko bych se bez peněz dostala? Proto jsem kradla. Ano, okrádala jsem vlastní rodinu.“

S těmito slovy vzala pompadúrku, která ležela u jejích nohou, a mrskla s ní na postel. Taštička se otevřela, vypadly z ní nitě, vlna, dlouhé a krátké jehlice, a také falešné dno, pod kterým byl skryt poklad, který nashromáždila.

„Tady to všechno máte,“ vykřikla hlasitě a prudce. „Peníze i šperky. Už jsem měla bezmála dost na to, abych se mohla usadit v Londýně a být konečně volná a – –“

„Martho!“ zašeptala naše babička slabým hlasem. „Ta nemoc – –“

„Ale mně je jedno, jestli ta nemoc existuje nebo ne,“ vykřikla Martha, které tekly slzy proudem po tvářích. „Copak si myslíš, že jsem zůstala v tomhle domě uvězněná dobrovolně? Já jen čekala na vhodný okamžik, babičko. Jdu odtud!“

„Ale Martho – –“

Martha vyběhla ven z místnosti a svůj tajný poklad ze šperků a peněz, který jí měl otevřít cestu k lepšímu životu, nechala ležet tam, kam dopadl.

My ostatní jsme byli ještě příliš zděšeni odhaleními několika posledních hodin, než abychom dokázali promluvit.

Takže mě sem vylákala babička, aby mě mohla zabít. To ona mi položila knihu Thomase Willise do pokoje. Dvacet let vládla v Pemberton Hurstu šílená vražedkyně.

„Udělala jsem to pro rod Pembertonů,“ zamumlala sotva srozumitelně z hloubi polštáře. „Udělala jsem to, protože Pemberton Hurst miluji. Miluji jej víc než svůj vlastní život a nechtěla jsem, aby skončil v ruinách. Ale musela jsem jej vyčistit, osvobodit od prokletí, a pak ho předat Colinovi do jeho věrných rukou, aby naše jméno zůstalo zachováno. Všechno jsem dělala pro Colina…“

Martha se přestěhovala do Londýna, kde si s velkorysou podporou svého bratra otevřela v jedné z přívětivých končin modistický salon. Poté, co vyřešil všechny obchodní záležitosti s Colinem, vrátil se Theo do Manchesteru a věnoval se tam rozšíření firmy a výstavbě nové přádelny. Anna byla od noci, kdy jí zemřel manžel, zničenou ženou. Žila dál u nás, tiše a odtažitě, aniž by se zúčastnila dění kolem sebe.

Doktor Young se stal naším dobrým a váženým přítelem a byl přítomen při porodu našeho prvního syna, kterého jsem pokřtili Robert po mém otci.

Copyright

Barbara Woodová Volání minulosti

Z německého vydání Lockruf der Vergangenheit (Fischer Taschenbuch Verlag, Frankfurt 1990) přeložila Alena Bezděková Redigovala Odpovědná redaktorka Technická redaktorka Obálku navrhl Ivan Brůha Vydala Euromedia Group, k. s. –– Ikar v Praze v roce 2002

jako svou… publikaci Počet stran Vydání druhé Sazbu zhotovil Vytiskl

TS 13/34

ISBN 80-249-0053-X

177

Copyright (c) 1978 by Barbara Wood

All rights reserved

Translation (c) 1999 by Alena Bezděková

Jacket design (c) 2002 by Ivan Brůha Czech edition (c) 1999, 2002 by Euromedia Group, k. s.

ISBN 80-249-0053-X

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai