www.palmknihy.cz

Husita na Baltu

Svatopluk Čech

http://palmknihy.cz/index.php?x=2131

Husita na Baltu

Kapitola 1

Husita na Baltu

Svatopluk Čech

Zveřejněno s laskavým souhlasem České čítanky www.citanka.cz

(in: Sebrané spisy Svatopluka Čecha II. Lešetínský kovář a menší básně. Čtvrté vydání. V Praze 1908. Nakladatel F. Topič knihkupec.)

Hromu rachotem a vichru letem

vozy Husitů se valí světem,

vojínů v nich tváře opálené,

žen i dívek prsy rozhalené;

uprostřed tam kalich zlatoskvoucí

bledý kněz hle! tyčí ku nebesku -

uhánějí jako orkán řvoucí

za lomozu zbraní, bubnů vřesku.

Kmet je vede. Vlas mu bělí stáří,

z obrví však jarý oheň září.

Jako dóm, kdy již již v prach se boří,

však v něm dosud věčná lampa hoří.

Na čele mu šišák bleskem hraje,

na hrudi se třpytí šupin řada,

po pleci mu jako prapor vlaje

vichrem zdmutá, sněhobílá brada.

Ha! již Baltu odvěké ty vzdory

řvou jim vstříc. Již bohatýrů zory

s šedých skal se nad pěnnými valy

jako mořští orli roztěkaly.

Mužů šíje vzpínají se výše

ve vítězoslávě. Ženám hledy

bujněj planou, ňadra dmou se v pýše,

slza kmetům ve vous splývá šedý.

Aj, tu vůdce: Trup se loučí s duší,

našed hrobu, jaký reku sluší!

Slavný hrob - to skalní tato stěna,

naše jednou, potom odcizena,

teď ha! naše v novém vítězení!

Tu můj složte trup: dlaň palcát svírej,

přílba blýskavá pak na temeni

vlasy vichrem rozeváté sbírej!

Hlavu opřete, bych zíral, bratři!

hrdě před sebe, jak reku patří.

I štít lesklý položte mi k noze -

jak jsem sedal ve válečném voze.

V sluch ať hučí Balt mi rozkypělý

jako bubny ku krvavé srážce,

tak tu budu dlíti zkamenělý,

věkovité slávy české strážce -

V krátce skonal kmet - a vedle přání

na skalní hrob upraven mu skráni.

V ruce palcát - přílba kryje čelo -

tak tu dřímá bohatýrské tělo. -

Ve sluch Balt mu hučí rozkypělý

jako bubny ku krvavé srážce,

tak tu sedí, jako zkamenělý

dávnověké slávy české strážce!

Hromu rachotem a vichru letem

Husitů vůz nebouří již světem.

Sláva kalicha již zbledla, zhasla,

a pěsť hnije, Evropou co třásla.

Však tam v dáli jeden posud sivý

sedí Husita a hlásá světu,

kam až druhdy český vítězivý

ve velebném zavlál prapor letu.

Štítem rozpuklým mu vítr hvízdá,

na přílbu pták mořský staví hnízda,

palcát halí mech a po krunýři

skalní květ své sporé zvonky šíří,

s prsou však mu kalich září zlatý

jako maják moře do dálavy,

nad hlavou pak jemu rozepjatý

vlaje prapor dávné české slávy.

Bouře do pěnné kdy hřívy švihá

Baltu, že až k nebesům se zdvihá

rozlícen - a koráb v bezdno vrhá,

stěžeň praská - plachta v dvé se trhá:

často plavec, stoje na řebříku

lanovém, se děsí nenadále

hledě ve tvář reku nebožtíku

v blesků svitě, na vysoké skále.

Zdává se mu, jakby život nový

probouzel se náhle v hrdinovi,

mrtvé rty jak by se rozsmekaly

k písni, před níž Němci utíkali,

jakby oko děsivého zjevu

blesky metalo a sevíral tu

palcát těžký ve strašlivém hněvu

starý mrtvý Husita na Baltu.