Červený raptor

Robert T. Bakker

(2000)

Hodnocení:

***

Štítky:

Dobrodružné, Pro děti a mládež, Sci-fi

V jednotvárné zeleni nízkých jehličnanů a kapradin, lemující bahnité močály a řečiště, se ukrývá pár dravých, zároveň však krásných očí. V napjaté pozornosti sledují stádo býložravých dinosaurů, kteří se pasou na louce, ukusují listy vysokých stromů a větří. Oči přelétající zepředu dozadu a rychle přehlížející kořist patří lovci, který je schopný o věcech, které uvidí, přemýšlet. Je to inteligentní lovec... Děj knihy je zasazen do dnešního Utahu v období spodní křídy, zhruba před 120 miliony let. Autor vytvořil poutavý příběh založený na interakcích jednotlivých dinosauřích druhů žijících v období křídy v oblasti Utahu, aniž by jim přitom propůjčoval lidskou řeč či lidské vlastnosti, třebaže občas jednoduchými větami či jen pouhými slovy vyjadřoval "překlad" jejich myšlenek a interpretaci jejich řeči těla. Hlavní "postavou" příběhu je samice velkého dromeosaurida utahraptora, která žije svým nebezpečným životem ve světě ostatních dinosaurů i jiných pravěkých tvorů. Příběh je vyprávěn jakoby očima tohoto dravého dinosaura - "raptora". Bakker ve své knize popisuje velmi živým a poutavým jazykem sociální, behaviorální i jiné aspekty života teropodních dinosaurů, zobrazují se zde také jeho vlastní teorie a hypotézy.

ČERVENÝ RAPTOR

ČERVENÝ

RAPTOR

Robert T. Bakker

Copyright © 1995 by Robert T. Bakker

Translation © 1999 by Dana Vlčková

Illustrations drawn by the autor.

ISBN 80-86278-62-X

Tato kniha je věnována všem amatérským lovcům zkamenělin, kteří obětují svoje víkendy a dovolené, aby nám pomohli poodhalit další z tajů minulosti. Ve Wyomingu takovým lidem říkáme „jurští posedlíci“. Pracují dlouho do noci, nejsou placeni žádným z muzeí, nemají státní podpory a často nejsou ani ocenění titulem akademickým. Přesto každé léto objeví nový druh dinosaura některý z nich.

Na naleziště jezdí ve vlastních pickupech a benzín si většinou hradí sami. Když zahájíme nové vykopávky, přispívají pytlíky sádry a balíky pytloviny. Ti šťastnější z nás, kteří pracují v malých západních muzeích na plný úvazek, spoléhají na dobrovolníky na všech stupních, ať jde o pracné očištění kostí, určení anatomických zlomků či rekonstrukci kostí, kůží a svalů.

O raptoří samici jsem začal přemýšlet, když jsem zaslechl, že jeden z nich – oceňovaný amatérský lovec fosilií – objevil pozoruhodného dinosaura. Raptořici červené se navrátil život právě díky takovým lidem.

Předmluva

„Říkejte jí utahraptor.“

Tohle jsem jednoho lednového odpoledne 1992 navrhl po telefonu svému kolegovi dr. Jamesi Kirklandovi z Dinamation Society. Jim byl nadšen obří zkamenělinou, kterou v červenošedých vrstvách usazenin z raného období křídy právě vykopal talentovaný amatér Bob Gaston. Byl to raptoří dráp.

Naleziště se nalézalo v Utahu, státě se slavnou historií nálezů dinosaurů, a tak mě napadlo jméno utahraptor. A z nějakého důvodu jsem o tom tvorovi začal automaticky uvažovat jako o samici.

„Proč ji nenazvat utahraptor? Víš, jako ‚lovec pravěkého Utahu‘.“ Nazval ji tak.

V raptorech jsem se vyznal. Když jsem byl v prvním ročníku na vysoké, v roce 1964, pomáhal jsem při vykopávkách raptoří smečky v Montaně. Čtyři kostry byly ve smrtelné křeči propleteny, každé ze zvířat bylo necelé tři metry dlouhé a mohlo za živa vážit tak šedesát kilo. Raptoří byli dinosauři bantamové váhy, menší a kompaktní, ale vybaveni neobyčejně smrtícími zbraněmi. Byli to kopající boxeři. Jeden dráp na zadní noze měli přeměněný v obrovský zahnutý nůž, který dokázal oběť jediným pohybem rozpárat.

Tito tvorové z Montany byli pojmenováni deinonychové – „strašlivé drápy“.

Další důležitou vlastností raptorů byla rychlost a čilost. Prvním druhem raptora, který byl nalezen, byl „mongolský rychlý raptor“, Velociraptor mongoliensis, vykopaný z fosilních pískových dun pouště Gobi ve dvacátých letech. Velociraptor byl ještě menší než deinonych – vážil nanejvýš pětadvacet kilo. Ale holeně a kotníky velociraptora byly dlouhé a silné, a zajišťovaly mu tak vysokou rychlost při běhu. A všechny druhy raptorů měly ocasy, které končily protáhlými pevnými bičíky, jakýmisi nástroji na udržení rovnováhy, které zvířatům navíc umožňovaly provádět všelijakou mrštnou akrobacii.

V jistých paleontologických kruzích se stalo zvykem nazývat „velociraptorem“ všechny druhy tohoto rodu. Nebo jednoduše „raptorem“.

Všechny druhy raptorů byly vynikajícími bojovníky. Dokázaly se mrštně otáčet i za běhu velkou rychlostí a dovedly vyskočit do vzduchu a změnit přitom směr. Raptoří přední končetiny byly velmi silné a zároveň ohebné – kombinace předních končetin na uchopování a zadních končetin na kopání musela budit hrůzu.

Raptoří rod vynikal mezi dinosaury ještě z jiných důvodů. Byli to chytří masožravci. V šedesátých letech tohoto století anatomové zkoumali vnitřek raptoří lebky a ke svému překvapení zjistili, že mozek raptorů byl vzhledem k tělesné hmotnosti tak velký jako u mnoha současných na zemi se vyskytujících ptáků.

Nalézt raptoří kost je pro hledače kostí skutečným zážitkem. Ale to, co se nedávno podařilo Gastonovi a Kirklandovi v jejich dílně identifikovat, bylo něco nevídaného, něco o čem se žádnému vědci ani nesnilo. Nalezli prvního obřího raptora. Dráp, který objevili, musel patřit zvířeti dvakrát tak velkému v porovnání s jiným druhem tohoto rodu a muselo jej nosit tělo vážící dvě stě padesát až pět set kilo – to znamená osmkrát těžší než tělo deinonycha. Byl to unikátní nález.

„Ten dráp, co jsme našli, je obrovský!“

Slyšel jsem Jima, jak na druhém konci drátu vyskakuje, a sám jsem začal skákat radostí taky, protože jsem věděl něco, co on nevěděl. „Jime, Jime – Jime!“ křičel jsem. „Právě jsi našel Spielbergova raptora.“

„Cože?“

„Právě jsi našel obřího raptora, kterého si Spielberg vymyslel pro svůj film, svůj Jurský park.“

Jim si musel myslet, že jsem se zbláznil. Neměl ani tušení, že jsem měl to ráno ještě jeden telefon o obřích raptorech. Volal mi jeden z výtvarníků speciálních efektů, který pracoval na Jurském parku v atelieru, kde se v tajnosti vyráběly příšery pro Spielbergův film. Umělci trpěli úzkostí z prozrazení toho,co se mělo stát hlavní hvězdou filmu – raptoří druh velikosti, jaká nebyla skutečnými zkamenělinami dosud potvrzena.

Nikdo kromě lidí pracujících v atelieru a mimo mě o problému se Spielbergovým obřím raptorem nevěděl. Žádný profesionální dinosaurolog netušil, jaký se pro film vyrábí obří raptor.

Výtvarníci zabývající se speciálními efekty byli vynikající anatomové. Je legrační, že to nejlepší, co bylo o tvaru a pohybu dinosaurů vymyšleno, pochází od filmových tvůrců. Dokonce King Kong z roku 1933 měl jisté brontosauří sekvence, které o generaci předběhly dinosauří dogma, které se v té době učilo na univerzitách. Výtvarníci pracující pro Jurský park chtěli o všech druzích, jejichž rekonstrukci prováděli, nejnovější informace. Chtěli, aby všechno bylo, jak má být. Jednou týdně mi po několik měsíců telefonovali a přesvědčovali se, že zvolili správné zuby pro tyrannosaura rexe a vhodnou kůži pro triceratopsy. Poslal jsem jim desítky stran s podrobnostmi o dinosaurech.

Výtvarníci byli seznámeni s nejnovějšími poznatky o raptorech. Věděli, že deinonychové byli největší a že žádný raptor nebyl mohutnější než průměrný muž. Krátce před tím, než mi zavolal Jim, jsem si vyslechl stížnosti jednoho z výtvarníků na to, že Spielberg vymyslel raptora, který neexistoval. Spielberga zřejmě neuspokojovala malá velikost „skutečných“ raptorů. Potřeboval pro svůj film něco většího. Chtěl raptora dvakrát tak velkého, než byl Deinonychus.

Snažil jsem se uklidnit výtvarníkovy obavy. „Víte, evoluce může velikost změnit velmi rychle. Není nemožné, že by se v geologickém okamžiku mohl vyvinout obří raptor. Takže třeba, teoreticky, mohl takový Spielbergův nadměrný raptor existovat.“

Výtvarník nebyl mým učeným argumentem nadšený. Chtěl skutečná fakta, údaje získané z nalezených zkamenělin. „Jo, obří raptor je teoreticky možný. Ale nenašli jste žádný jeho kosti.“

Ale nyní jim Jimův utahraptor ty kosti poskytl. Ukázalo se, že zkamenělé zvíře z Utahu je přesně tak velké jako největší raptor ve filmu, zvíře, které se podle scénáře nazývá „velkou samicí“.

Jim se vrátil ke své práci na vykopávkách za pomoci Dona Burgeho, ředitele muzea v Price v Utahu. Brzy měla Donova a Jimova skupina kosti předních končetin, kosti chodidla zadní nohy, páteř, holenní kosti a kousky tlamy svého superraptora. Rychle se jim podařilo celé toto stvoření dát dohromady, od čenichu k ocasu. Nejenže byl utahraptor obrovský z hlediska norem raptora, ale jeho přední končetiny také nesly smrtící zbraň. Drápy na předních končetinách byly velmi ostré a sloužily jako souprava šesti zahnutých nožů na porcování masa.

Během několika týdnů se utažský obří raptor dostal na titulní stránku The New York Times. A utahraptor pronikl do světové společnosti milovníků dinosaurů. Během několika dní po oznámení jeho objevu již děti i dospělí na celém světě znali jméno tohoto raptora. Obří raptor rychle pronikl na druhé místo oblíbenosti po nejslavnějším dinosauřím masožravci. Na prvním místě zůstává samozřejmě stále Tyrannosaurus rex.

Když se začátkem léta 1993 objevil film Jurský park stal se největší senzací, jakou kdy film zaznamenal, a velociraptor se stal běžně užívaným slovem. A významné procento filmových diváků dokonce vědělo, že pravá hvězda filmu se přesněji nazývá Utahraptor.

Tato kniha je příběhem utahraptora, příběhem vyprávěným na základě zkušeností jedinečného raptora, mladé dospělé samice. Byl sestaven z kusů zkamenělin utahraptora a ze záchytných bodů vypovídajících o jejím světě zakletém v usazeninách raného období křídy.

Kosti a kameny jsou výřečnými vypravěči, jestliže víte, jak jim naslouchat. Když si vezmete raptoří holenní kost, cítíte části s drsným povrchem, které naznačují připojení svalů, jež dodávaly noze sílu, dokud byla součástí živého zvířete. Můžete prstem přejíždět po hladkém povrchu horních a spodních konců kosti – to byly části, které tvořily klouby a které umožňovaly rychlé řízené pohyby.

Kosti, svaly a klouby vypovídají mnoho o životě a časech, ve kterých superraptor z Utahu žil a ještě více se můžeme dozvědět od živých druhů, kteří dodnes mají vlastnosti raptorů. Dinosauři nebyli pomalí a hloupí přerostlí plazi, jak ukazovaly muzejní výstavy v padesátých letech. Všichni dinosauři se vyznačují přinejmenším některými adaptačními charakteristickými rysy ptačí třídy. Zvláště raptoři mají k ptákům blízko. Ve všech detailech své stavby těla – v bocích, kolenech, kotnících, chodidlech i v očích a mozku – připomínají raptoři na zemi se vyskytující superjestřáby.

Jestliže si chcete představit chování utahraptorů v době námluv nebo chcete vědět, jak vychovávali svoje mláďata, uvažujte o nich jako o ptácích, ne jako o plazech.

Utažské skály jsou plné klíčů k tomu, abychom si udělali představu, v jaké krajině se utahraptor pohyboval. Zkameněliny vodomilných želv, krokodýlů a měkkýšů mapují velikost řek, jezer a bažin v rané době křídové. Zkamenělé kmeny stromů a břidlicové vrstvy s otisky listů nám umožňují představit si, jak v té době vypadala flora. Pískovcové vrstvy a naplaveniny, které obklopují utahraptoří kosti, vypovídají o povodních, které za jarních dešťů zaplavovaly nížiny, i o strašlivém suchu, které přeměňovalo jezera ve slané močály.

I takoví přízemní tvorové, jako byly žížaly a larvy brouků, podzemní druhořadí aktéři evoluce krajiny, zanechávají za sebou zkamenělé chodby, které se objevují jako jasně zelené oblasti v hnědém a červeném fosilním bahně. Když sedíte u vykopávek v Utahu a uděláte si přestávku, abyste si odpočinuli od očišťování kostí, zdá se vám, že slyšíte jemné praskání tvorů žijících v půdě křídového období, hemžících se mezi propletenými kořeny jehličnatých stromků.

Z příběhu naší utažské raptořice se můžeme mnohému naučit. Byl to nádherný, čilý a citlivý druh. Když jí pohlédneme do očí, vidíme evoluční síly, které měnily přirozený svět během rané doby křídové. I naše vlastní lidské předky vytvořila neviditelná ruka přírodního výběru, stejně jako vznikaly počátky dalších zvířat a rostlin, kteří převládli v dnešním světě. Příběh raptořice je i součástí našeho příběhu.

Začíná vpádem, útokem a smrtí.

Odehrává se před sto dvaceti miliony let. Na rovných opuštěných zaplavovaných pláních, které tvořily střední část Utahu, dochází k evolučnímu jevu, který bude šokovat společnosti dinosaurů. Objeví se nový superpredátor.

| duben |

Raptoři útočí

V jednotvárné zeleni nízkých jehličnanů a kapradin, lemujících bahnité močály a řečiště, se ukrývá pár dravých, krásných očí. V napjaté pozornosti sleduje velké stádo býložravých dinosaurů pasoucích se na louce. Ukusují listy vysokých stromů a větří, zda někde nablízku nečíhá nebezpečí.

Očím mladého dospělého raptora neunikne jediný pohyb. Je jím samice rodu Utahraptor, která dosud neměla mláďata.

Svým šestimetrovým tělem se prodírá kapradinami velmi tiše, kráčí dlouhými pomalými kroky na svalnatých zadních nohou. Každých pár kroků se zastaví, otočí protáhlou hlavou ze strany na stranu a pozoruje býložravce. Očima přelétavá zepředu dozadu a rychle přehlíží kořist jako lovec, jenž je schopný o věcech, které vidí i přemýšlet. Je inteligentním predátorem. Pozoruje obrovské býložravé dinosaury. Každého jednotlivce posuzuje jako možnou oběť.

Kdyby dovedla svoje myšlenky vyjádřit lidským jazykem, bylo by to asi takto: Támhleta kráva se má příliš na pozoru – a drží se jí dvě téměř dospělá telátka. Jsou příliš silní, příliš nebezpeční, abychom na ně mohli zaútočit.

A támhleten mladý býček patří do smečky pěti osamělých dospívajících samců, kteří jsou agresivní a nevyzpytatelní. Dnes je zabít nemůžeme.

Samice utahraptora zavětří nozdrami vlevo. Hledá v lesním podrostu další pár očí.

Támhle! Krátce vydechne a vydá sotva slyšitelné zabručení. Pohledem vyhledala dalšího utahraptora, mladého samce. Ten má stejně pevné, kompaktní tělo jako ona, stejnou dlouhou nízko posazenou hlavu, krk esovitě zahnutý a dlouhé přední končetiny s prsty zakončenými krutě vyhlížejícími drápy.

Samice tvoří polovinu páru, který spolu žije již třetí rok v darwinovské monogamii. Jejich vzájemná přitažlivost je výsledkem evolučního vývoje, jenž dává samci i samici silnou naději, že svoje geny přenesou na další generace utahraptorů. V přírodě na ničem jiném nezáleží.

Jak se dny časného jara prodlužují, samice utahraptora prodělává značné změny ve složení chemických látek obsažených v těle. Během zimy lovila jen pro sebe a pro svého druha. Nyní však podvědomě cítí, že ji čeká nová odpovědnost. Bude lovit pro příští generaci. Brzy si bude muset vystavět hnízdo a vychovat mláďata.

Samice se samcem si znovu vymění pohledy a samice přikývne. Je to zpráva, která znamená: Příštích pár minut budou naše životy záviset jeden na druhém. Jsem s tebou.

Pevnost svazku páru raptorů je posilována tím, že sdílejí společné nebezpečí. Jestliže jsou jako pár úspěšní – a mají štěstí – nezraní se a v období zakládání rodiny budou dobře živeni. Teprve tehdy nastane vhodný čas pro pohlavní spojení.

Toto je pro raptory nejnebezpečnější období. Namlouvání a vychovávání mladých vystavuje oba rodiče vysokému nebezpečí zranění a smrti, největšímu z celého roku. Lovit osamoceně není dobré. Když loví párek raptorů společně, mohou dosáhnout čtyřikrát až pětkrát lepších výsledků než osamělý predátor.

Pár raptorů má ještě další důvod, proč si dělat starosti. Přišli do utažského ekosystému jako noví, jako přistěhovalecký druh, jehož původní domov je v severní Asii, vzdálené odtud tisíce kilometrů. Původní severoamerické druhy, které jsou obvyklou kořistí dravců, mají jiné zvyky a mohou být vybaveny obrannými systémy, se kterými se nově příchozí predátoři dosud nesetkali.

Samice utahraptora očichává hromady trusu, které býložravci zanechali u kraje lesa. Snaží se rozlišit chemické složení, poznat klíč k přirozené podstatě zvířat, za kterými se se svým druhem plíží. Nechce se vystavovat riziku útoku na býložravce, kterého nikdy neviděla. Ale dnes ji neopouští optimismus – zápach výkalů jí připadá známý.

Již pochopila, že spolu s jejím druhem mají často výhodu – někdy si původní lovené druhy neměly čas zvláštní protiopatření vůči cizím lovcům vyvinout. Predátoři vpadli na nové území a jejich útok se podobal bleskové válce.

Samice raptora strká čenich do suchých vějířovitých listů kapradiny. Tmavé hnědočervené zbarvení kapradin splývá s barvou jejího těla. Raptořice větří azkoumá chemické složení výkalů kořisti – jakéhosi podpisu zvířete – věří svému čichu více nežli zraku.

Tohohle znám. Toho jsme již lovili. Když si dáme pozor, měli bychom to zvládnout. Ve svých myšlenkách teď probírá a hodnotí své možnosti predátora. Je si vědoma toho, že její druh je chytrý. Věří, že její samec ví to samé, co ona.

Támhletoho. Toho samce, co stojí sám, kousek od krav. Ten nedává pozor – toho můžeme zabít. Raptoří samice si v tichosti vybere svůj cíl a v duchu zkoumá býkovu zranitelnost.

Svaly na stehnech se jí začínají chvět. Už je čas. Jsou již dost blízko.

Potom se ještě v poslední chvíli zarazí a posadí se do trsu u kmene vysoké kapradiny. Znovu se podívá na svého druha. Jsou příliš blízko kořisti, aby si vyměnili pokývnutí, stačí jediný pohled, aby se ubezpečili o správnosti svého rozhodnutí.

Jejich cílem je největší z býložravců utažského ekosystému – Astrodon („hvězdicový zub“), druh brontosaura s dlouhým krkem, dlouhým ocasem a tělem stavěným jako desetitunový slon.

Obrovskými rozměry dává najevo jistou ekologickou domýšlivost a astrodonti k predátorům i jistou chvástavou přezíravost skutečně chovají. Podle mínění astrodontů by jakýkoli masožravec, který by na ně chtěl zaútočit, byl bláhový. Po milionech let evoluce byly jejich mozky vybaveny útěšnou představou, že jim ze strany masožravců žádné opravdové nebezpečí nehrozí. Jediným druhem, který připadá v úvahu, je velký Acrocanthosaurus s trnovými výběžky na hřbetě, ale tento třítunový lovec je velmi vzácný.

I kdyby na stádo astrodontů zaútočil dospělý acrocanthosaurus, společná obrana tuctu rozzuřených býložravých astrodontů vážících dohromady více než sto tun by byla nepřemožitelná.

Stádo astrodontů se loudavým majestátním krokem valí po okraji slaného jezera, velkými polštářkovitými tlapami čeří slané bahno a jejich mozky zkoumají zvířecími smysly, jaké jim hrozí nebezpečí. Žádný alarmující zápach necítí.

Zachytili náznak raptora sto metrů odtud, ale je to jen čtyřicetikilový predátor, který by se na desetitunového býka astrodonta neodvážil. Zdejší druh raptora je nejběžnějším predátorem ve světě astrodontů a velcí býložravci ho vidí nebo cítí každodenně. Všichni raptoři jsou ve srovnání s tímto brontosaurem drobní. Největšímu zdejšímu raptorovi, vážícímu něco kolem sedmdesáti kil, by se ani nesnilo o tom, že by zaútočil na astrodonty, ledaže by měl to štěstí a našel nestřežené novorozené telátko.

Někde vpředu je sice raptoří smečka, okupuje mrtvé tělo dvoumetrákového býložravce druhu Iguanodon, ale zvířata se rozprchnou, jakmile kráva astrodonta jen výhrůžné pokývne jejich směrem.

Mozky astrodontů mají geneticky zaprogramovaný soubor cizích zvuků, které rozpoznají. Teď však není důvod vyvolat na základě slyšeného poplach. Zleva, kde se pod jehličnatými stromy na semenáčcích pase tunový pancířnatý Nodosaurus, může být zachycen slabý skřípavý zvuk. Tady ale nehrozí žádné nebezpečí – nodosaurus vyklidí pole, jakmile mladý býček astrodonta nakoukne roštím, aby obhlédl situaci.

Velké oči astrodonta stavěné jako oči jestřába, ale veliké jako dezertní talířek, rytmicky přejíždějí krajinu a dokáží zaměřit jakýkoliv pohyb. Ano, vpravo je ještě další skupina raptorů. Je to jiný druh. Ale váží tak padesát kilo, to je málo na to, aby si s nimi dělal starosti.

Je jaro, doba kdy se velcí astrodontí býci začínají účastnit klání o samice. Duté rány rozechvívají horký dusný vzduch. Býci smýkají žirafími krky připomínajícími pružné hole a zasazují jeden druhému rány do hlavy.

Pro astrodonty ale nastává období nového nebezpečí. Ve zdejší fauně se objevil nový příchozí. Do Utahu dorazil přes pevninské přemostění Severního Pacifiku z domovské země ve střední Asii neznámý druh.

Astrodontí býci cítí nový pach – je to nezaměnitelné aroma raptořího druhu, jen drobátko odlišné od tří druhů, na které jsou zvyklí. Cizí zápach obvykle vzbuzuje v mozku zvířat znepokojení. Cizí pach znamená živočicha dosud nepotkaného, jehož nebezpečnost nebyla dosud zkušeností zhodnocena.

Astrodontí býci si nového pachu nevšímají. Signál ohlašující nebezpečí je přehlušen jejich samčí pohlavní soupeřivostí, jejich jarním pudem získat nejžádoucnější družku. Zde se derou do popředí hormony zaktivované vnitřními biologickými hodinami.

Astrodontí nemají geneticky zakódovaný poplašný systém na raptoří pach a cizí druh pro ně představuje jen novou variantu raptořího zápachu. Po miliony let evoluce se v psychice astrodontů vytvářela k těmto titěrným predátorům přezíravost. Vývojové procesy nikdy nemohou žádné zvíře dostatečně připravit na zcela nové nebezpečí – proces přírodního výběru umožňuje reagovat jedině na nebezpečí, kterému už byli vystaveni předci. A v historii tohoto druhu se dospělému astrodontu dosud nestalo, že by byl útokem raptora vážněji ohrožen.

Toto evoluční pravidlo má býti porušeno. Krávy astrodonta, které jsou vždy obezřelejší nežli býci, se začínají shlukovat, obklopují svoje roční telátka a natahují krky, aby zahlédly raptora, který vydává tento neznámý zápach. Krávy nechtějí se svými mláďaty nic riskovat, nechtějí ohrozit svoji genetickou investici do příštího pokolení.

Dva býci jsou do sebe zaklesnuti krky a nevěnují pozornost okolí, uštědřují si rány kolem očí a uší. Pachu nového raptora, který nyní zesílil, si nevšímají. Neuvědomují si ani, jak jsou daleko od hlavního stáda. Jejich mozky opakují stále dokola stejnou zprávu: Poraž toho býka, poraz toho býka, získej krávu. V Darwinovské hře musejí býci využít nabízené příležitosti. Samice odmítají většinu nápadníků a vybírají si jen toho nejsilnějšího a nejtemperamentnějšího. Nezbývá než doslova nasazovat život, aby na žádoucí družku zapůsobili.

Krávy přestaly sledovat býčí souboj. Jejich oči se teď upřely směrem, odkud přichází cizí zápach. Jejich mysl se nyní soustředí na ochranu telat. Všechny si uvědomují, co mladým býkům uniká. Samice začaly vnímat nebezpečí, které se blíží přes údolí jezera.

Kraví oči sledují odlesk, jenž se odráží od širokých stehen a lýtek obrovských raptorů přibližujících se nehlučně přes ztvrdlé bahno. Býci jsou dosud plně zaujati zápasem. Neznámé raptory nevnímají až do okamžiku, kdy hrozivé drápy na předních nohou rozseknou kůži jednoho z býků a projedou jeho svaly.

Teprve ostrá bolest dopraví zprávu do býkova mozku. Nepříjemně pocítí, jak mu vlastní krev vytéká na břicho. Konečně se jim v zaběhaném vnímání okolního světa přehodil spoj. Přestali myslet na soupeření. Místo toho pociťují hrůzu z nečekaného útoku, který je horší než všechno, co doposud zažili.

Jednomu se podaří v bezhlavém útěku uniknout. Vydává při tom vysoké tóny, které vycházejí ze zvukové komory, umístěné kolem nozder jeho čenichu. Stádo krav zavříská odpověď. Vůdkyně matriarchátu zabečí hlubokým varovným hlasem a ostatní začínají mrskat ocasy ze strany na stranu.

Zbývající býci zírají na útočníky – zaznamenají párek raptorů desetkrát těžších, než ty, jaké dosud viděli. Poraněné zvíře cítí vlastní krev na třech zahnutých drápech předních končetin raptorů. Mozek mu zaplaví protichůdné podněty: utéct nebo se začít bránit a pokusit se hrůzostrašné útočníky rozdrtit předníma nohama.

Raptoři znovu ze strany zaútočí. Jejich dlouhé přední končetiny jsou natažené dopředu a pařáty drásají býkovu kůži. Jakmile raptor ucítil, že jeho zahnuté drápy pronikly kůží, instinktivně stáhl svaly a zařízl pařáty ostré jako nože deset centimetrů hluboko do masa. Bicepsy a prsní svaly se maximálně stáhly a zatínají drápy do těla kořisti, kde zanechávají veliké rány.

Býk stojí jako omráčený. Bolest způsobená dvanácticentimetrovými drápy na pravém i levém boku převládne nad normálními zpětnými reflexy centrálního nervového systému. Žádná z uštědřených ran neohrožuje zvíře na životě, ale jejich společný účinek odsává astrodontovi sílu.

A dva obří raptoři zaútočí znovu. Tentokrát se však býk začne bránit – vrhne svoje obrovské tělo vpřed, mává přitom ocasem zleva doprava. Raptoři ustoupí do strany a znovu zasahují předními drápy býka, který se potácivě otáčí. Na hřbetu se mu objevují nové jasně červené rýhy.

Býk je zmatený. Před rokem vyhrál bitku s tunovým acrocanthosaurem. Ale ten masožravec byl v porovnání s těmito obřími raptory s mrštnýma nohama pomalý a neohrabaný. Acrocanthosaurus se tehdy na býka vrhl, popadl ho za lopatku a pokoušel se ho pohyby, připomínajícími zápasnické chvaty, udržet předními tlapami zaseknutými v jeho těle. Býkovi se tehdy podařilo acrocanthosaura setřást, přitisknout k zemi a rozmáčknout.

Nyní mu tato taktika nepomáhá. Tihle obří raptoři se nesnaží na něho pověsit. Svoje přední tlapy používají jako zahnuté nože prořezávající kůži a maso. Ani se nesnaží kousnout. Každý jejich útok je rychlý a mrštný, bleskově přiskočí k býkovi a v rychlém sledu mu zasazují rány.

A je tu i další znepokojivý rozdíl. Tito obří raptoři jsou chytří.

Býk astrodonta má až příliš malý mozek na to, aby dovedl uvažovat v pojmech „chytrý“. Přesto ale instinktivně cítí, že dva raptoři útočí jako jeden spojený nepřítel. Každý další útok je koordinovaný. Jakmile jeden raptor zaútočí na pravé straně a upoutá tak býkovu pozornost, druhý raptor se na něj vrhne zleva.

Astrodont se nakonec uchyluje k věky osvědčené obranné taktice: pouští se do panického úprku.

Býk zabučí. Nohama naráží na tvrdou kůru pokrývající hlubší části údolí jezera. Zakopává a padá na kolena. Sírově páchnoucí černé bahno pod slaným škraloupem mu vytryskne na končetiny. Znovu se zvedá a klopýtá přes hnízda pterodaktylů, jež jsou zde ve skupinách rozptýlena. Vzduch se barví dočervena, jak se jako třepotající záclona zvedají tisíce rudokřídlých ptáků a s křikem opouštějí svá hnízda i s vejci. Útočí na ubohého býka.

Naznačená možnost úniku a pocit naděje zaplavují jeho mozek. Střed jezerní prohlubně je pokryt metrovou vrstvou páchnoucího bahna, usazeninami s pomalu se rozkládajícími suchými listy, mrtvými rybami a mlži. Je to bahno, které se vám přilepí na nohy a stahuje vás dolů. Sem za ním raptoři nepoběží.

Býk se vrhá do nejhlubší části jezerní prolákliny a rozhlíží se kolem sebe – raptoři jsou pryč. Váha jeho těla zatlačuje končetiny hlouběji do bláta. Má co dělat, aby zvedl zadní nohy, které nesou většinu jeho váhy. Ještě může pohybovat předníma, nedokáže se ale otočit.

Mozek mu zaplavuje pocit klidu. Uplynulo pět minut. Ptáci se začínají vracet. V tichosti dosedají zpátky na svoje hnízda.

Pterodaktylové s červenými křídly astrodonta obklopí. Uběhnou další minuty. Po chvíli upoutá býkovu pozornost jemné praskání za jeho zády. Nějaký tvor se opatrně prodírá mezi hnízdy. Když se pterodaktyl ožene tlamou a zatřepotá na vyjádření nespokojenosti křídly, tvor zůstává nehnutě stát.

Z druhé strany pomalu kráčí k jezeru další živočich. I on se pokaždé zastaví, když se pterodaktyl s vřískotem zavrtí.

Býk napíná smysly, aby rozpoznal pach zvířete. Ale bahnité aroma všechny čichové vjemy přicházející do mozku přehlušuje.

Jeden z tvorů vyskočí na opuštěné pterodaktylí hnízdo a zůstane na metrové vrstvě ztvrdlého bahna nehnutě sedět. Je to obří raptor. A je jen deset metrů daleko.

Druhý raptor vyskočí na jiné hnízdo, vzdálené sotva pět metrů.

Oba raptoři hledí na býka. Jsou tiší a nehnutě číhají. Je jen vidět, jak se jim lehce chvějí lýtkové svaly.

Smrtící útok se zvolna blíží. Obří raptoři po obou stranách pomalu přecházejí z jednoho pterodaktylího hnízda na druhé. Přibližují se k býkovi zepředu, kam na ně svým ocasem nedosáhne. Zastaví se, lehce se kolébají ze strany na stranu a potom skočí.

Býk se zachvěje pod jejich vahou – oba predátoři visí přichyceni na jeho plecích. Astrodon zařve a snaží se je kousnout, ale neotočí krk dostatečně daleko.

Smrtící údery však nepřicházejí z raptořích předních končetin. Zabijácké rány způsobí vnitřní prst zadní nohy, dráp ve tvaru nepálského nože.

Raptoři zaseknou drápy zadních nohou hluboko do býkova boku a pečlivě přitom vyhledají mezi jeho žebry vhodné místo, aby svými pařáty zasáhli co nejúčinněji. Zadní část těla raptorů je celá napjatá, stehna, lýtka i zádové svaly se maximálně napínají a vymršťují v křečovitém stahu.

Drápy zadních nohou do hloubky proříznou býčí tělo veškerou zmobilizovanou silou. Jeden a půl metru hluboké rány obnažují životně důležité orgány. A raptoři divoce zasazují nové a nové údery do dosud živého těla.

Býk se hroutí na kolena. Hrůza a šok mu ochromují centrální nervovovou soustavu. Pomalu umírá a raptoři ho z vyvýšeného místa na jeho bocích chladně pozorují.

Vyčkávají. I naoko mrtvá oběť se nejednou nečekaně vzchopí. Astrodon je příliš velký, než aby cokoliv riskovali. Oběť trpělivě pozorují tak dlouho, dokud se neujistí, že tělo pod jejich nohama přestalo dýchat. Teprve potom se začínají krmit, ponořujíce dlouhé čumáky do mrtvých vnitřností a vytahujíce obrovské kusy býčích jater.

Uplyne jen půlhodina a oba raptoři jsou nasyceni. Znaveně usedají na pterodaktylí hnízdo hned vedle zbytků mrtvého těla astrodonta. Zachytí pach malých raptořích druhů, kteří začali kroužit v bezpečné vzdálenosti kolem – v naději, že se jim podaří proniknout ke kořisti a ukrást kus masa.

Samec utahraptora se vztyčí a zavrčí na malého predátora. To je první chyba, kterou obří raptoři za celý den udělali.

Mrtvý astrodon, dosud ležící na kolenou, náhle přepadl na stranu. Neživá masa obřího těla přišpendlila ocas samce raptora do černého bahna. Poprvé za celou dobu, kdy se pustili do útoku na astrodonta, jsou raptoři zděšeni a nevědí, co dělat. Uvězněný raptor sebou zmítá a propadá se stále hlouběji do bahna.

Raptořice zavřískla, uchopila partnerovu tlapu do tlamy a snaží se jej vytáhnout ven. Bez úspěchu – převrátí ho jen na bok. Tlama mu zapadla do bláta. Snaží se pročistit si nozdry, ale bez výsledku.

Zoufalý boj chyceného raptora vyčerpává – s obtížemi drží tlamu nad hladinou dusícího bahna. Jeho družka lítostivě naříká. Snaží se vyhrabat bahno pod samcovou hlavou, ale je to beznadějné. Její ostré drápy se do bahna zasekávají a nedokáží ho nabrat.

Její vlastní zadní nohy se začínají bořit do bláta, nyní zvířeného a prořídlého zuřivou snahou samce dostat se ze zajetí. Raptořice neví, co dělat. Nic nepomáhá. Nic, co obsahují její zkušenosti, není účinné. Ve svém rejstříku instinktů nenalézá nic vhodného.

Nakonec pud sebezáchovy převládne nad partnerským poutem a samice couvá na ztvrdlou půdu. Neuplyne ani deset minut a uvězněný raptor je mrtvý – jeho tělo je zcela potopené do tmavých usazenin.

Raptořice ochromeně sedí ještě několik hodin. Ztratila druha, kterého si pro život zvolila. Mají za sebou stovky úspěšných lovů. Nedá se spočítat, kolikrát zabili společně kořist, aniž by jeden z nich utrpěl sebemenší zranění. Teď neví, co si počít.

| duben |

Raptořice červená

Samice utahraptora pro sebe nemá jméno. Její mozek neužívá slov ani nevyslovených tichých slabik. Pracuje s představami, barevnými výplody paměti, které vytvářejí jakési snové příběhy, jež mozek podle skutečnosti neustále upravuje. Každodenní nové zkušenosti a nové asociace poskytované smysly znovu zařazuje do záznamů symbolů.

Ve svém mozku se raptořice identifikuje se znaky, které se jako mládě naučila: já… raptor… samice… červená.

Můžeme jí říkat raptořice nebo červená, protože tak sama sebe ve své představě označuje.

Od útlého mládí před osmi lety, kdy ještě byla mládětem v matčině hnízdě, se naučila rozpoznávat zvuky a pach a – co bylo nejdůležitější – barvu vlastního druhu. Než poprvé otevřela oči – když se snažila prorazit skořápku vejce a dostat se na svobodu ze zamaskované ulity – nasála nozdrami svůj první doušek vzduchu, vzduchu prosyceného těžkým pachem matky a otce, sester a bratrů.

Dýchacím ústrojím pronikly první částečky ze vzduchu a dostaly se do čichových komor v její lebce přímo před očima. Byly zachyceny jako mikroskopický hmyz na lepkavou mucholapku jejích smyslových membrán. Biochemické detektorové buňky byly zalarmovány do akce, jakmile se částečky rozpustily v tenké sliznicové tkáni. Elektrické vzruchy, tisíce každou milisekundu, ozařovaly nervové cesty vedoucí z čichové komory do masivního čichového kmene v jejím mozku.

Narodila se s očima orla a čenichem vlka. A její mozek byl již připraven přijmout otisk rodičovského pachu a rodičovské barvy, která označovala její „já“.

Prvotní impuls byl otištěn do jejího novorozeneckého mozku. Nebylo potřeba žádné myšlenky – vše se odehrávalo automaticky. Nejdříve nasála pach. Tato vůně – můj druh – bezpečí – potrava – tvořila podstatu zaznamenané zprávy.

Od této chvíle dovedla samice raptora pozvednout svůj čumák, očichat proudící větřík a odhalit vzrušující přítomnost „svého druhu“ až do vzdálenosti tří kilometrů.

Potom přišel na řadu zrak. Obrovské jasné oči otevřela až třetí den po vylíhnutí. Její zorné pole vyplnil rozmazaný obraz čenichu. Z tlamy visel jemný proužek masa a jeho zápach vyvolal okamžitou reakci raptořího mláděte.

Nadšeně vypísklo, popadlo ho a spolklo. To bylo poprvé, kdy spatřilo, co vlastně za posledních osmačtyřicet hodin žralo. Barva masa se nyní zapsala do mozku spolu s jeho zápachem a zůstane tam již po celý zbytek života.

Také zaznamenalo barvu. Na matčině čenichu se od nozder táhl po straně jasně červený proužek. Jak postupně zaostřovalo oči, zahledělo se dlouze na ten pruh. Červený čumák… matka.

Raptoři mládě poznalo, že dva odlišní dospělí, každý vydávající jiný pach, jí nabízeli od chvíle, co se vylíhla, maso. Matka byla cítit odlišně od toho druhého.

Vychovávali ji stejně, matka i otec. Když raptoří matka opustila na celý den hnízdo, aby lovila, „ten druhý“ raptoří rodič byl nějakým nepochopitelným způsobem od základu cizí. Později ve svém životě se mládě naučilo chápat, že ta cizí vlastnost byla mužnost.

Chramst-chňap-ňam.

Vrhlo se na tlustý kus masa visícího z otcových čelistí. Jak maso polykalo, všimlo si červeného proužku na otcově čenichu – byl širší a jasnější než u matky. Červený čenich… můj druh. Další životně důležitá informace.

Mládě mělo pocit, že jeho vlastní osobnost pochází od obou rodičů – cítilo samo sebe, cítilo vlastní kůži, svoje výkaly a všechno dohromady to vonělo jako matka a otec společně. Nabylo dojmu, že matka je „půl mě“ a otec je taky „půl mě“.

Dvojí vazba mezi mládětem otcem a mládětem a matkou byla jediným sociálním spojením, které raptořice červená první čtyři měsíce cítila. Ostatní raptoří mláďata v hnízdě ji jen obtěžovala a ona je vnímala jako konkurenty. Jejítři bratři a sestry (na raptoři poměry to byla velká rodina) byli jen stroje na požírání, jejichž jediným zájmem bylo ukořistit žvanec masa.

Většina raptořích mláďat umírala dříve, než dosáhla prvního roku života. V jejich mozcích neexistuje pojem spojenectví – alespoň ne v několika prvních měsících. Popadni jídlo a to hned! – to je jediná myšlenka, kterou v té době mají.

Tak to musí být. Pravděpodobná délka života je velmi nízká, takže hnízdo opustí jen ta nejsobečtější mláďata – jen ti nejagresivnější přežívají. Bez krutosti, která mladé raptory provází, by se tito živočichové nevyvíjeli, nedovedli by se přizpůsobit, zkrátka by vyhynuli.

Červená samička uspěla jako nejsobečtější mládě v tomto vrhu. Podařilo se jí ukořistit nejvíce potravy. Rostla rychleji než její sourozenci. Byla první z hnízda venku a jako první se připojila k matce a otci na lovu. Jedna ze sester ji následovala. Jakmile byly pryč z hnízda, začala se mezi nimi vytrácet rivalita. Začaly si se sestrou spolu hrát a staraly se o svoje bratry.

Každý ze sourozenců měl vlastní pachový podpis a červená samička se je naučila tak dobře rozlišovat, že dovedla podle sebeslabšího závanu pachu na dálku třiceti metrů říct, který z jejích bratrů a sester to je. Její čich jí napověděl, že její sourozenci sdílí její totožnost, stejně jako její rodiče – v její mysli byli bratři a sestry „část mě“.

První čtyři a půl roku se její loajalita projevovala jen k těm, kteří byli „část mě“. Po celou tuto dobu prchala před všemi utahraptory, kteří měli jiný pach než její rodina. Připojovala se ke svým rodičům, když syčeli na cizince. Spolu se sestrou odháněla mláďata ze sousedních rodin, když se k nim moc přiblížila.

Rodina byla všechno – dokud se neobjevil mladý raptor, cizinec, který se jí začal dvořit. Když jí předváděl namlouvací rituál, cítila, jak ji opouští bázeň před cizími. Jeho pach byl zcela jiný než pach rodiny – byl „jiný než já“. A tak zároveň poznala, že je vhodný za jejího druha. V době, kdy spolu se svým druhem zaútočili na astrodonta v utažské povodňové oblasti, byla už celých pět let dospělá. Se svým druhem žila již tři roky. Ale kořist byla za každého rozmnožovacího období tak vzácná, že odkládali založení rodiny.

Nyní, když sedí v blátě vedle svého mrtvého druha a obrovské mršiny astrodonta, prožívá zcela nové pocity. Zoufalství a osamělost. Raptoři jsou společenští živočichové. Potřebují společnost vlastního druhu. Když jsou sami, cítí až smrtelnou úzkost.

A existuje způsob, jak svůj žal vyjádřit. Červená samice již nic nesežere ze zdechliny astrodonta. Zůstane u mrtvoly svého druha celých šestatřicet hodin. Druhého dne ráno přes její tělo přelétnou srpovité stíny. Instinktivně obrátí hlavu vzhůru a hlasitě zasyčí.

Když byla ještě mládětem, takové stíny v ní poprvé vyvolaly strach. Nemusela se učit nenávidět stíny přicházející z nebe. Téměř všichni dinosauři se rodí již s předem naprogramovanou reakcí. Ti, kteří mají tu smůlu, že se narodí s pozměněným genem, jenž strach ze stínu vylučuje, nepřežijí déle než týden. Jsou uneseni z hnízda čelistmi přicházejícími seshora.

Červená znovu zasyčí, protáhne nohy a vyskočí, jak nejvýše dokáže. Třikrát rychle po sobě sklapne čelisti. A pterodaktyl odletí.

Další pterodaktyl, mladší a bláhovější, se vznáší nízko za jejími zády a klovne ji zobákem se špičatými zuby.

Samice vyskočí. Tam, kde se zakously pterodaktylí zuby, se objeví červené tečky. Jednoho pterodaktyla zvládne. Ale pohled na mrtvého astrodonta přiláká nejprve šest, potom dvanáct a nakonec hned dva tucty létajících příšer s šestimetrovým rozpětím křídel. Všichni jsou mladí, hladoví a domýšliví.

Pterodaktylové, druh Ornithocheirus, jsou krásní. Na spodní straně křídel jim září odstíny světle hnědé a bílé. V poledním slunci se jejich těla, pokrytá jemnými vlasovými šupinkami, třpytí. Duhově zbarvené zobáky označují samce, modré pak samice.

Jejich dlouhá úzká zahnutá křídla ovládá dokonalý systém šlach, vaziva, kůže a svalů. Lehké rytmické pohyby stehenních a kolenních svalů napínají blánu křídel mezi přední a zadní končetinou. Její okraj se třepotá, jak s ním pohybuje speciální vidlicová kost připojená k zápěstí. Neustále se natahuje a smršťuje, aby byl nápor vzduchu působící na křídlo co největší.

I když pterodaktylové létají tak pomalu, že se zdá nemožné, aby se udrželi ve vzduchu, práce jejich křídel je bez vady. Když při přistávání ztrácí rychlost, otevřou svaly na zápěstí štěrbinu na okraji křídel a otvorem opět proudí vzduch, jenž zabrání úbytku vztlakové síly.

Ale pro červenou jsou pterodaktylové cílem pro vybití vzteku. Na okamžik zapomene na to, že je její druh mrtvý. Začne vyskakovat v šíleném tanci, chňape do vzduchu a vyceňuje zuby. Zab je – ochraň svůj druh, svoji rodinu – zab je!

Mávne ocasem doprava a udělá otočku o sto osmdesát stupňů v momentě, kdy se mladý pterodaktyl s modrou skvrnou na hlavě přiblíží, aby ji znovu klovl do hřbetu. Chňapne čelistmi po okraji křídla.

To stačí. Odlétající pták se naklání na stranu a špičkou křídla narazí do bláta. Půvabný létací stroj se změní ve změť prstů, krku a křídel. Zároveň se přes jeho tělo rozstříkne bláto a třpytivá kůže se zašpiní a poničí. Hlasitě zavřískne a z výšky třiceti metrů se ozve odpověď.

Raptořice červená skočí na pterodaktyla a na dvou místech mu zlomí páteř. Pták ztratí cit v zádech.

Červená se zuřivě vrhne na pterodaktylí krk, zuby a přední drápy zarývá do jeho těla. Pochroumá ptačí svaly na krku a poraní ho na hlavě.

Potom popadne zmítající se tělo a odhodí ho na okraj bažiny. Nato se posadí do stínu bujného jehličnanu. Tím, že zabila pterodaktyla, se zbavila deprese. Ví, že její druh odešel na věky, že je bez života. Ví, že už ho neuvidí. Hlasitě žvýkajíc sežere polovinu ptáka, počká si, až se přežene chladná odpolední sprška a potom se vydá pryč z tohoto osudného místa.

Pterodaktylové se snášejí ve stovkách na mrtvého astrodonta. Klovají do jeho jemnější kůže na břiše. Zabodávají svoje dlouhé zobáky a vytahují vnitřnosti. Jsou šťastni – mají zde tolik měkkého masa a střev na zaplnění žaludků a ještě zbyde dost, aby si naplnili vaky pod dolními čelistmi.

Jeden z ptáků se pohybuje s elegancí, kterou se odlišuje od všech ostatních pterodaktylů. Hltá mršinu s největší chutí a vybírá si pro sebe ta nejlepší sousta. Nakrmí se dříve než ostatní, roztáhne svoje nazelenalá křídla a vydá se za samicí utahraptora.

Asi za hodinu a půl opouští mršinu i zbytek pterodaktylího hejna. Vzlétají jen ztěžka, protože mají naplněná břicha i vaky pod zobáky. Jeden po druhém se vznášejí proti odpolední obloze.

Červená vidí pterodaktylí eskadru, jak se táhne dlouhou čarou k jihu, ke skupině vysokých stromů. Ptáci letí domů, neohrabaně míří do svých hnízd ve vrcholcích stromů.

Každého z ptáků vítá pištění a párek zobáčků. Rodiče vyvrhnou kusy masa, horkého a zapařeného, pterodaktylí kuřátka si nacpávají volata a potom se uklidněna s plnými břichy převalí na záda.

Jeden pterodaktyl se zpozdil. Je to sameček se zeleným zobákem, který dále krouží kolem mrtvého těla astrodonta, když ostatní již odlétli. Hledá svého druha. Velkýma očima přehlíží bahno zryté bojem astrodonta s raptorem. Vidí poničené tělo ležící v močálu. Klesá dolů. Není si jistý, zda tělo poznává. Musí se přiblížit, aby mrtvého tvora identifikoval.

Slabý čich mu nenapoví, kdo je tou znetvořenou obětí. Ale musí to vědět. Opuštěný pterodaktyl oblétává rozdrcené zbytky těla ležící v blátě a potom svým periferním zrakem spatří kousek něčeho modrého, připomínajícího hlavu. Mladý sameček zahlédne identifikační značky na hlavě a zjistí krutou pravdu. Jeho družka skonala, její tělo je znetvořeno.

Po čtyři dny putuje raptořice červená, odpočívá jen v době poledního horka. V noci se přikrčí pod vyvrácené kořeny spadlých stromů. I když dny jsou horké, za nocí se chvěje zimou. Každý den před západem slunce prší. Vítr za noci fouká přes vlhký hřbet a tělo se závratně rychle ochlazuje.

Ale metabolická pec raptořího těla je na ztrátu tepla připravená. Ve vlnách jí po celém těle probíhají záchvěvy, jež je zahřívají. Životně důležité orgány si uchovávají potřebnou teplotu třiceti sedmi stupňů.

Přesto vyčerpá červená zásoby energie natolik, že druhý den dostane hlad. Musí najít maso – palivo pro svoje teplokrevné tělo. Očichává břeh potoka porostlý kapradinami. Voda v potoce po dešti stoupla. Zkušenost ji naučila, že kousky pikantního masa najde vyplavené právě v takových místech.

Očichává chomáč přesliček.

„Jej!“ Čichové komory zaplaví vůně nahnilé dvojdyšné ryby.

Nyní stopadesátikilovou rybu pečlivěji prozkoumává. Jen polovina z ní již není k jídlu. Zadní část se dá celá sežrat. Ostrými předními drápy odsekne zapáchající přední polovinu.

Chňap-ňam-mlask. Padesát kilo rybího masa mizí v jejích útrobách.

Za hodinku objeví další pochoutku: hledání se vyplatilo. Tentokrát je to mrtvá dvanáctikilová želva. Hlavu má ukousnutou. To má pravděpodobně na svědomí krokodýl. Slupne ji jako jediné sousto, celou i s krunýřem.

Raptoři se vyvinuli jako skupinoví lovci velké zvěře. Červená zabila tucty několikatunových dinosaurů, když ještě lovila v páru, nejdříve se sestrou, později se svým druhem. Ale evoluce umožňuje i variabilitu. Osamělý raptor, stejně jako osamělý vlk, je masožravec, který musí být schopný zásobovat se i menšími živočichy.

Červená přežívá o samotě, vybírá si z odpadu zvířat vyvrženého rozvodněným potokem. Má štěstí. Je neobyčejně vlhké jaro. Rozvířené vody řek, jezer a potoků obsahují hojné počty mrtvých nebo umírajících vodních živočichů. Při hledání zdechlin ukrytých v místech, kam by nedohlédly i nejbystřejší oči, jí pomáhá mocný čichový orgán.

Uvědomuje si, že nyní odhalila sotva znatelnou stopu pachu. Její čichové nervy jen stěží rozpoznávají někde daleko po proudu přítomnost teplých dinosauřích těl – raptořích těl – těší se z vyhlídky na připojení k vlastnímu druhu.

Šplhá přes ležící kmeny jehličnanů, zastavuje se, rozhlíží a větří s čumákem zdviženým vysoko do vzduchu. Znovu hlasitě zavětří a rozhlédne se. Tři sta metrů odsud jsou raptoři, je jich pět.

Ale něco nesouhlasí. Zavane k ní silná dávka pachu zvířat a její čichové smysly zaplaví biochemické klíče k odhalení stopy. Rozhodně je to pach raptorů. Ale potom v mozku zhodnotí vzduch plný pachu a závěr zní: raptoři – ale ne můj druh!

Znervózní a má strach – střet s raptorem, jehož pach je tak blízký jejímu, a přesto je tak jiný, ji děsí.

Dva cizí raptoři se pomalu přibližují, hlavy drží nízko na znamení přátelské poddajnosti.

Červená hlasitě čichá. Tohle nejsou malí raptoři. Na deinonychy jsou příliš velcí, a jejich pach deinonychům vůbec neodpovídá.

Nyní ucítí samčí mužnost dvou blížících se raptorů. Naklánějí hlavy ke straně na pozdrav, který se téměř podobá způsobu, jak ji zdravíval její druh.

Ale na tom, jak naklánějí hlavy, jí něco nesedí. Tito cizí samci to nedělají správně a jejich nesprávné chování ji ještě více rozruší.

Je to můj druh… není to můj druh… V jejím mozku svádějí boj protichůdné pocity.

Nyní vidí barevný pruh na jejich tlamách. Není červený. Je žlutý. Ve své rodině se nesetkala se žlutou skvrnou na tlamě.

V duchu uvažuje o vlastní totožnosti. Můj druh červený čumák, můj druh – raptor červený.

Ssssssssss!!!!

Už to déle nevydrží. Zaútočí, smrtícím drápem opíše oblouk. Zadníma nohama zvíří prach a zamává ocasem ze strany na stranu.

Dva cizí samci na okamžik ustrnou, potom se začnou kvapně vzdalovat. Raptořice červená se otočí a i ona míří pryč.

Nedokáže svým rozumem pochopit, co se právě stalo. Ale někde hluboko ve svém mozku cítí znechucení nad tím, že se jí dvořili žlutí čumáci.

Nejdůležitějším úkolem, se kterým se za celý život – od svého vylíhnutí –setkala, je určit „vlastní druh“. Pro červeného raptora jsou žlutí čumáci největšími lháři a podvodníky. Mají většinu správných signálů pro „můj druh“, ale přesto pokroutili řeč těla užívanou utahraptorem, osvojili si cizí pohyby a vydávají nesprávný pach.

Červená sama pro sebe hrozivě zavrčí, přechází vzrušeně sem a tam a svůj zabijácký pařát ohýbá v zlověstné křeči. Je přesvědčená, že se uchránila před něčím hrozným, před neznámým osudem. A skutečné je tomu tak. Kdyby se dala dohromady se žlutým čumákem, nakonec by ji opustil. A ona by byla prokleta – její mláďata by se narodila mrtvá, deformovaná nebo neplodná.

Neuvědomuje si, že nenávist, kterou ke žlutým čumákům chová, ochránila existenci jejího druhu. Nenávist ke žlutým čumákům chrání její vlastní naději na potomstvo. Jakýkoli červený čumák, který by byl přitahován žlutým čumákem, by odsoudil vlastní geny k záhubě. Hybridní mláďata by nikdy nedožila ve zdraví dospělosti. Přirozený výběr musí být nemilosrdný – geny, které takové smrtonosné spojení dovolí, jsou odsouzeny k neplodnosti.

Vrozený strach, který žlutí čumáci v červené raptořici vzbuzují, posilují mlhavé vzpomínky z dětství. Viděla vlastní druh, svoje rodiče, jak je odhánějí pryč. V minulosti byli v její vlasti v Asii žlutí čumáci vzdálenými sousedy, kteří lovili v hustě zalesněných vysočinách. Druh raptorů červených dával přednost otevřenější nížině. Když se členové obou druhů potkali, rozprchli se, nebo na sebe zaútočili.

I když byla ještě mládětem, poznala červená, že žlutí čumáci jsou téměř „můj druh“. Nos jí napovídal, že je tomu tak. Žlutí čumáci jsou její předkové.

Před padesáti tisíci let byly oba druhy jedním a týmž predátorem se žlutým čenichem, dávajícím přednost životu v horách. Žlutí čumáci se drželi v hlubokých lesích – v domově, který zdědili po svých předcích – ale malá část populace jejich předků se na vzdáleném konci velké řeky oddělila. Tato malá populace si vyvinula odlišné lovecké techniky, změnila se barva určující jejich totožnost a odlišné byly i namlouvací tance. Z těchto živočichů se stal nový druh utahraptora, druh raptora červeného.

Když se utahraptoři s červeným čumákem nakonec znovu setkali se svými příbuznými s žlutým čumákem, jejich geny se již dále nemohly mísit.

Druh červeného raptora má to štěstí, že přežil. Nové druhy jsou evolučními experimenty, které jsou obvykle ve srovnání s předky méně úspěšné. A původní druhy většinou vyhubí druhy dceřinné.

Ale v případě červených raptorů tomu tak nebylo. Jejich přizpůsobivé vybavení prokázalo nadřazenost vůči předkům, a když se ty dva druhy setkaly, červení čumáci obvykle vytlačili žluté – dceřinný druh vyhubil druh původní.

Tu a tam mohou oba druhy žít ve vzájemném soužití, obzvláště tam, kde hustý porost dovolí žlutým čumákům, aby unikli svým agresivnějším příbuzným.

Raptořice červená se rychle vzdaluje, dosud je vzrušena setkáním s blízkými příbuznými. Kdyby byla se svou rodinou, zaútočila by. Ale je sama a chce se dostat pryč, proto sestoupila k vyschlému dnu jezera, které jí nabízí prostředí, jež je jí bližší než území s jehličnatými lesy, kde má přednostní lovecké území skupina žlutých čumáků.

Tady stráví celý týden. Bude hledat utahraptora svého druhu.

| květen |

Ona je příliš hubená na to,

aby se stala matkou,

a on příliš plný klíšťat

Červená si uvědomuje, že je moc hubená. Hledí na svoje stehna, šťouchne do nich čumákem a znovu se o tom ujistí. Jsou svalnatá, ale velmi hubená. Po dva týdny, co tráví sama, má jen málo potravy. Utahraptor, který loví sám, nedokáže ulovit pořádnou kořist a samice byla nucená se živit jen nouzovou potravou – tu sežrala mrtvého krokodýla, jindy rozloženou dvojdyšnou rybu a mezi tím vysušené tělo iguanodonta.

Utahraptoří samci dávají přednost tělnatým, dobře živeným samicím.

Červená o tom příliš neuvažuje. Nemá důvod. Narodila se se stejnou představou hledání druha, jakou mají i samci jejího druhu. Ve svých genech má zakódované normy a první rozmnožovací období hledala vysokého svalnatého samce. Ostatně všechny nezadané samice hledají ty nejsilnější samce s tlustými stehny.

Matka červené byla svalnatou samicí a její podoba se stala pro novorozenou raptořici předobrazem utahraptoří krásy.

Silná stehna jsou znakem dobrých lovců a představují cenné geny. Jelikož otec a matka nesou u utahraptorů břemeno založení hnízda a krmení mláďat rovnocenným dílem, mladí samci i samice podrobí každého druha, který přichází v úvahu, podrobné prohlídce. Při namlouvání hraje velkou rolinedůvěra. Každého samce, který by přicházel v úvahu, testuje samice v duchu s těmito myšlenkami: Budu s tebou riskovat břemeno rodičovství, jedině jestliže mě dovedeš přesvědčit, že jsi zdravý, chytrý a důvěryhodný.

V prvním rozmnožovacím období vychrtlé samce raptořice zcela přehlížela. Když se však na scéně objevil svalnatý samec a pustil se do živého namlouvacího tance, šly stranou jakékoliv jiné úvahy.

Nyní svého druha ztratila a je moc hubená. Obává se, že až příliš vyzáblá, než aby se jí podařilo pozornost nějakého žádoucího samce upoutat.

Přitiskne si tlamu ke konci ocasu. I ocas je kost a kůže. Samci i samice si během námluv vzájemně prohlížejí ocasy s velkou pozorností. Základna ocasu musí být silná, tvořená svaly pokrytými tukovou vrstvou. Jestliže se raptor dostatečně neživí, tuk na ocase je první vrstvou, která mizí.

Samice si pozorně prohlíží červenou skvrnu poblíž konce ocasu. Tahle skvrna jí dělá starosti. Viditelné rány, i když jsou malé, automaticky diskvalifikují raptora ze skupiny těch nejžádoucnějších. Předními drápy si flíček poškrábe a potom jej začne lízat. Není to strup – je to jen kus zaschlého masa z dvojdyšné ryby, který se jí při posledním žrádle přilepil ke kůži.

Červená provádí na sklonku dne značkovací rituál. Nalézá vhodný strom, vysoký, rovný a s tlustým kmenem. Natáhne se a vyryje svými pařáty do kůry dlouhé čáry a způsobí tak výron sladce vonící šťávy. Potom se otře o kmen krkem a zanechá tak ze žláz na dolní straně čelistí svůj podpis.

Zastaví se a přidá nejsilnější signál svého rodu i druhu – hromadu trusu. Žádnému raptorovi žádoucího druhu tato zpráva neunikne. Jsem dospělá samice utahraptora, druhu červených. Jestliže jsi zdravý samec s červeným čumákem, uvažuj o mně. Všichni ostatní mě nechte na pokoji!

To je vše, co může za dané situace udělat. Večerní větřík její pachové poselství roznese do vzdálenosti dobrých sedmi kilometrů. Podala si inzerát a teď jí nezbývá než čekat.

Nastal nádherný západ slunce. Ozářil dočasný pelech červené nachovým světlem a nedaleké uschlé kapradí vypadá v tomto osvětlení jako krvavá krajka. Raptořice se cítí lépe. Krásné barvy jí vždycky zvednou náladu. Pomalu usíná.

Bing. V hlavě se jí rozdrnčí budíček vzbuzený čichovými orgány. Do nozder jí vpadl proud molekul a zasáhl speciální čichová čidla v jejím čumáku.

Bing – vzbuď se – bing – samec poplach – samec poplach.

Raptořice červená vyskočí na nohy, svaly má napjaté. Větří ve večerním vzduchu. Ano, je to samčí pach a je to její druh. Zvedne tělo a kolébá se zepředu dozadu, hledí proti větru. Někdo tam je.

„Snff… snfff. SNFFF!“ Samec utahraptora. „SNFFF!“ červený čumák. Můj druh.

Ze stínu vystoupila vysoká silueta, zvolna se přibližuje. Hlavu má hluboko sehnutou. Samice lehce ukloní hlavu. Má naději, ale je podezřívavá. Raptoří námluvy mají začít již poránu a táhnou se po celý den, aby obě strany měly dostatek příležitostí ocenit každičký pohyb, prohlédnout si každou část těla, poznat individuální pach. Červená se cítí opuštěná a nešťastná, nechce zůstat osamělým lovcem. Ale nepropadá zoufalství.

„Snff!“ Je to dobré. Je to červený čumák, ale není blízký příbuzný. Po jejím ocenění pachových kvalit samce automaticky probírá svůj seznam. Instinkt červeného raptora jí brání přijímat dvoření někoho z rodiny.

Samec se přibližuje a každých pár kroků se uklání. Červená vystoupí z kapradí na malou mýtinu, kde může vše lépe pozorovat. Samec přistoupí na okraj otevřeného prostoru a zarazí se. Jeho půvabné úklony se stávají neohrabanými. Raptořice se zmocní úzkost. Začíná si myslet, že vysoký samec něco skrývá. Kdyby postupoval podle pravidel, musel by se přibližovat.

Dupne levou nohou. „Vrrrr!“

Samec se zastaví, ukloní se a udělá úkrok do strany. Červená vidí jeho tělesné obrysy osvětlené teplou září zapadajícího slunce. Je velmi vysoký – a svalnatý. Má naději, že samec je pouze ostýchavý.

Obcházejí se v kruhu. Červená se stáhne – myslí si, že samec hledí na její hubený ocas. A skutečně je tomu tak. Couvá a donutí ji tak, aby šla za ním a chopila se v tanci iniciativy.

Nechoď pryč – nechoď pryč – nechoď pryč, přeje si červená a snaží se působit co nejpřitažlivěji, chce vypadat silná a zdravá.

Samec se k ní otočí zády, čímž naznačí svoji nerozhodnost.

Červená se cítí nejistá. Nelíbí se jí některé jeho pohyby. Samec spěchá s namlouvací předehrou, porušuje etiketu utahraptorů. Nyní kráčí vedle ní a snaží se přitisknout svůj bok na její. Je to neohrabaný způsob, tlačit se na ni vlastním tělem a čekat, bude-li raptořice reagovat lehkým protitlakem.

Je to důvěrná podoba tělesného doteku, kterou si obvykle raptoři schovávají pro partnera, kterému rozumějí a kterému věří. Červená kdysi trávila celé hodiny opíráním se o sestru, když ještě byly malé, a navečer po celodenním lovu se o sebe často opírali se svým druhem.

V posledních dnech jí tento tělesný dotyk s někým blízkým silně chybí. Ale odtahuje se, když se jí samec snaží dotknout. Nelíbí se jí, jak se k ní tiskne. Je to neslušné.

Červená klidně stojí a hluboce se ukloní, jak jí to velí instinkt samičí etikety, udělá jakési pukrle a vtom spatří skvrny na samcově krku.

SKVRNY! křičí její mozek. MÁ SKVRNY!

Strčí čumák pod samcovu vysokou bradu. Ten odtáhne hlavu stranou, ale to si již červená jeho krk dobře prohlédla.

Má klíšťata – ty červené skvrny jsou klíšťata. Červená dobře zná známky zamoření parazity. S hrůzou z malých červených skvrn už se narodila. Viděla raptoři mláďata i dospělé raptory, jak pomalu podléhali napadení klíšťaty, jak jim den po dni ubývaly síly.

Uchopí samce za krk a velmi pozorně si ho prohlíží. Uvnitř červených flíčků se pohybují malé černé tečky.

Má parazity!

Raptořice uskočí tři kroky zpátky, zvedne hlavu a napůl hrozivě a napůl poděšeně zavrčí. Samec se tváří zmateně.

Samice se tyčí hrozivě před ním. Všemi šesti drápy opisuje ve vzduchu kruhy.

Samec pochopil, co mu naznačuje. Vycouvá do tmy. Za pár minut je již jeho pach cítit jen slabě a raptořice ví, že prchá pryč.

Kdyby mohly být myšlenky červené vyjádřeny slovy, bylo by to: Samci jsou takoví lháři. Mám trochu pod váhou – ale aspoň neskrývám parazity. Ten okousaný chudák má štěstí, že jsem ho neroztrhala na kusy.

Vrací se do svého pelechu, vrhne se na hnízdo z uschlého kapradí a začne zuřivě okusovat nohu iguanodonta, kterou si tam schovala. Hned potom usne.

Červená se probouzí pomalu, jak je jejím zvykem. Přestože nemá mozek v bdělém stavu, její smysly vnímají ze vzduchu zvuky a vůně. Cítí slabý vzdálený pach deinonychů a raptorů s žlutými čumáky. A cítí ještě něco – je to pach, kvůli kterému rychle otevře oči. Připomíná jí to pach vlastní matky. Je téměř takový, jak si pamatuje, ale přece jen trochu jiný. Rozhodně je to pach druhu raptora červeného.

Můj druh… moje rodina. Pach zavede červenou na příkrý břeh vyschlého koryta řeky.

Dva drobní utahraptoří, staří jen tři týdny, a jedno starší mládě se batolí před ní. Piští a očichávají jí.

Ona očichává je. Jejich pach je nedokonalou napodobeninou jejího vlastního dětství. Ukloní hlavu na stranu a hledí na ně. Je to její matka? Její otec?

Ne otec… ne matka… ale přesto část mě – ale méně než půl mě.

Ne. Mláďata jsou někdo, s kým se dosud nesetkala. Ale pachový instinkt červené jí poskytne překvapivou zprávu: Polovina poloviny… Tahle mláďata jsou polovinou poloviny mě… Jsou to děti mé sestry!

Červená ucouvne a posadí se. Mláďata k ní přistupují váhavými kroky, čmuchají kolem sebe, stáhnou se zpátky, pak zase vyběhnou dopředu a znovu začmuchají. Podle čichu poznají, že to je jejich příbuzná.

„SssssSSSSSS.“ Z houští se ozve hlasitá hrozba. Vykoukne hlava velkého raptora s vyceněnými zuby a hned přestane syčet.

Červená hlasitě zavětří. Tento pach ji polechtá v mozku. Polovina mě… tahle dospělá samice je polovina mě.

ZNÁM TĚ!

Naposledy cítila tenhle pach před třemi lety. Byl chladný den v Kanadě, poslední den, který strávila se svými sourozenci. To bylo před tím, než se se svým druhem vydala prozkoumávat nové jižní kraje.

Červená zatančí divoký tanec místo pozdravu. Skáče z jedné nohy na druhou a píská „ííp-íííp-íííp“ jako přerostlé mládě.

Skutečně je to její sestra.

Druhý den časně ráno zaslechne spokojené pomlaskávání tunového iguanodonta. Pase se na cykasech. Ostrým čumákem si přitahuje tuhé palmovité listy k sobě. Tlama s pilovitým okrajem rozřezává tuhou rostlinnou tkáň. Jazykem automaticky převrací ukousnuté kusy rostliny, až je z nich kulička obalená slinami. Jemným rytmickým pohybem se rostlinné kuličky posunují dozadu do žvýkacího ústrojí, do ústní dutiny mezi masivní řady stoliček.

Z iguanodontovy tlamy vychází hluboký drtivý zvuk jako z velkého mlýnku na kávu. Dvakrát za vteřinu se mohutné stoličky přiblíží k sobě. Dvakrát za vteřinu okraje stovky těsně seskupených zubů sklouznou po sobě, drtí a rozemílají potravu. Dvakrát za minutu jazyk masu rozžvýkané potravy sbalí do kuličky a postrčí ji dozadu do tlamy. Jednou za minutu je vidět v hrdle bouli, která postupně mizí, jak se sousto dostává pomalým hladkým pohybem do žaludku.

Je to nejkrásnější vegetariánský tvor z raného období křídy. Představuje systém, který dovede suché, tvrdé, prachem pokryté listy cykasů přeměnit ve snadno stravitelnou rostlinnou kaši.

Iguanodont je skromný a nenáročný. Samice se cítí šťastná a sama se sebou spokojená. Cítí se výkonná, jakýmsi nejasným způsobem – „dělám, co dělat mám, a dělám to dobře“.

Přesto se iguanodont má na pozoru. Jeho čichové schopnosti jsou vynikající. Samice má v povědomí zbytek stáda, které se pase pár set metrů proti větru. Její velké jasně modré oči každou vteřinu nebo dvě opíšou celý kruh okolo sebe. Oční důlky jí vystupují z hlavy jako oči krávy nebo srny, takže pravé a levé zrakové pole obsáhne celou oblast vepředu, po straně i vzadu. Slabé zapraskání v křoví ji zarazí. Přestane žvýkat. Zaostří oči a uši natahuje dopředu. Nyní je naprosto zticha. Necítí žádný pach – zvuky přicházejí zleva po větru. Začne couvat zpátky ke svému stádu.

Znovu se ozve zapraskání uschlých větviček, jako by na ně někdo šlápl.

Slyší tiché kroky na vlhké louce, přicházejí tentokrát zprava, šikmo po větru, mezi ní a jejím stádem. Otočí se.

Plesk! Zprava do ní vrazí plnou rychlostí půltunové tělo. Povalí ji. Na krk jí skočí další a přitlačí ji k zemi.

Dva utahraptoři zabíjejí svoji oběť s jistotou, čistě, spoluprací drápů na předních i zadních nohách.

Červená se postaví, aby se ujistila, že zbytek iguanodontího stáda se nechystá k odvetnému útoku. Iguanodonti někdy zaútočí silou celého stáda a pokusí se raptory ušlapat.

Tentokrát tomu však tak není. Pár iguanodontů zůstane stát, strnule hledí a větří. Po chvíli se ale stádo přesune opačným směrem.

Sestra červené začne odtrhávat kusy masa a jater.

Iguanodonti mozky zaznamenají skutečnost, že na scéně se objevila nová lovící skupina utahraptorů. Protože svazek dvou lovců je mnohem nebezpečnější než dva nezávislí raptoři, budou si iguanodonti dávat v blízké budoucnosti větší pozor.

Večer se červená přitulí k mláďatům své sestry, bude je zahřívat v jejich pelechu v křoví. Většinu noci prosedí, má se na pozoru, hlídá svoje příbuzné.

Večer není příjemně, jemně mrholí a fouká vítr, takže se červená občas zachvěje chladem. Ale nevadí jí to. Je ráda, že slyší zvuky, které dlouhou dobu neslyšela. Chrápání své sestry.

Mláďata a jejich matka okamžitě usnuly, leží jeden vedle druhého, hlavy a ocasy mají stejným směrem. Červená se opatrně uloží mezi svoji sestru a jedno z mláďat, šetrně je odsune kousek stranou. Odříhnou si, ale nevzbudí se. Zlehka se opře o bok své sestry, která sebou několikrát škubne. Potom zavrčí, otevře jedno oko, aby zjistila, co ji to vzbudilo, zavrčí ještě jednou, zavrtí se, oko znovu zavře a pokračuje v chrápání. Přesně takhle si ji červená pamatuje.

| pozdní květen

|Obrázek 8

Sesterský kompjutr

Škráb škráb.

Utahraptoří mláďata sebou neklidně vrtí a škrábou se ve spánku. Také červená se sestrou se probouzí a všude se drbou. Svědění je znepokojuje.

Obě samice vědí, proč se škrábou.

Klíšťata. Drobná zelená a hnědá klíšťata. Klíšťata, kterým se daří v křovinách vlhkých po jarních deštích. Klíšťata, která mají sliny s omamnými látkami a svými kusadly se zakousnou do raptoři kůže, aniž by to dinosaurus cítil. Jakmile se uhnízdí v kůži, nelze je dostat ven.

Dospělý utahraptor se klíšťat obává víc nežli stáda iguanodontů, protože tento drobný hmyz způsobuje bolest, nemoc a posléze smrt.

Normálně by se raptoři vyváleli v uhličitém bahně, aby parazity zadusili. Když ještě vyrůstala v Mongolsku, chodila červená na jaře s rodiči do bahnitých koupelí v uhličitém jezeře každý druhý den. Většinou to zabralo. Mongolská klíšťata – aspoň většina z nich – po koupeli v uhličitém bahně sama odpadla. Některá zůstala zakousnutá, dále sála krev a odpadla až později.

Původní mongolská klíšťata svoje raptoří hostitele jen málokdy ochromila. Tato utažská klíšťata jsou jiná. Když se zakousnou do kůže, ošklivě to oteče. A když se raptoři škrábou drápy nebo se třou o drsnou kůru stromů, ještě si to zhorší. Utahraptoří vnitřní obrana – imunitní systém – si zřejmě neví s utažskými klíšťaty rady.

Dvě raptoří sestry a tři mláďata kráčí k iguanodontovi a žerou jeho vnitřnosti. Obě dospělé samice sebou vrtí, škrábou se a hledí na nízké stromy nedaleko od nich. Chtějí najít speciální zvířátko, druh, který raptoři považují za svého přítele.

Ale nemají štěstí. Skupinka raptorů se odebere na břeh řeky, aby se napila. Červená je teď mnohem nervóznější, než když byla sama. Má strach o sestřina mláďata. Ve svém mozku má zabudovaný instinkt, který hodnotí jejich příbuzenecké vztahy. Očima, ušima a obzvláště čichem dovede odhalit jiného raptora, který je blízkým příbuzným. Každým vydechnutím, které prožije ve společnosti své sestry, se jejich pokrevní pouto prohlubuje. Její podvědomé chování se řídí neměnným pravidlem: Nejdříve se postarej o vlastní mláďata, každé z nich je polovinou tebe. Potom se postarej o mláďata svojí sestry. Neztrácej čas s jinými pokrevními příbuznými.

Červené se zatím nepodařilo přivést na svět vlastní mláďata, a tak jí silný instinkt velí, aby se obětovala pro mláďata své sestry. Nesou v sobě podíl její vlastní dědičné individuality. Když se jí podaří ochránit mláďata své sestry, bude to, jako kdyby chránila sama sebe.

Hladina se lehce zachvěje, a odhalí tím přítomnost jeden a půl metrového krokodýla druhu Bernissartia. Je příliš malý, aby zaútočil na dospělého raptora. Ale krokodýlové jsou chytří a vždy se chopí příležitosti. Jako mládě viděla červená svoji další sestru, jak zmizela v kalných vodách mongolské řeky a za pár minut se objevila v krokodýlích čelistech.

Šplíchne do vody pár metrů od krokodýla a zasyčí na něho. Ten tiše zmizí.

Skupinka raptorů se napije vody z řeky. Mláďata si hrají a dělají tak velký rámus, až to červené není po vůli. Skáčou jí na záda a potom se vrhají do vody, která je jen třicet centimetrů hluboká. Zvířila gejzír bahna.

Dospělí toho mají po chvíli dost. Červená vezme jedno mládě jemně, ale pevně do čelistí a odnese je zpátky na louku. Její sestra vezme druhé. Třetí instinktivně ztrácí odvahu dále si hrát a vrací se také za zbytkem rodiny na louku.

Krokodýlí samice leží bez pohybu půl druhého metru pod hladinou. Není rozzlobená ani nemá z ničeho strach. Uvažuje svým pomalým krokodýlím způsobem. Opakuje si: Jen počkej, počkej, počkej, počkej. V čekání je mistrem. Váží jen desetinu toho, co samice raptora, ale je mnohem starší – vylíhla se před čtyřiatřiceti lety. A je to nejlepší krokodýlí matka z celého Utahu.

Za posledních dvaadvacet let úspěšně vychovala dvacet hnízd krokodýlích vajec, každé po osmi až dvaceti mláďatech. Dva roky byly příliš suché na to, aby nakladla vajíčka. Je to neobyčejně obětavá krokodýlice – nikdy neváhala vyskočit z vody a s otevřenou tlamou se vrhnout na dinosaura nebo na samce krokodýla, který se přiblížil k jejímu potomstvu. Toto výhrůžné gesto doprovázené neobyčejným stříkáním vody prozatím vždycky fungovalo.

Nyní žije v Utahu na stovky dospělých nebo téměř dospělých krokodýlů, kteří jsou jejími dětmi. A dokonce existuje jedna snůška vnuků. Její krokodýlí geny převládnou v rámci jejího druhu na příštích dvanáct generací. Za svoje mateřství se nemusí stydět.

Krokodýlí mateřství vyžaduje trpělivost. Matka může čekat na další potravu třeba i dva týdny, protože její metabolismus přepočtený na kilogram váhy je velmi pomalý. Může zůstat bez dýchání pod vodou celou hodinu, protože dokáže svoji vnitřní metabolickou pec téměř úplně uhasit. Její současná moudrost vyplývá z pomalého, uvážlivého způsobu, jakým krokodýlí národ prožívá svůj životní cyklus.

Rostla velmi pomalu, každým rokem se přiučila něčemu novému a mláďata začala rodit až ve dvanácti letech. Krokodýlí matka nemusela být urychleně hnána do dospělosti jako raptoří sestry. U těch je jejich horkokrevný růst vehnal do dospělosti ve věku čtyř nebo pěti let. Učí se velmi rychle, využívají svých příležitostí a jejich metabolismus je velmi rychlý.

Krokodýlí samice tedy sedí a čeká a čeká. Špička ocasu jí chybí a po celých zádech má dlouhé jizvy – připomínky šarvátek ze svého mládí, kdy číhala na dinosaury příliš velké, než aby šli snadno stáhnout do vody. Za posledních deset let už žádnou takovou chybu neudělala a už ji nikdy neudělá. Zemře pomalu sešlostí věkem v té době jí bude přes šedesát a již tisíce jejích potomků zaplaví říční systémy v Severní Americe.

Až zemře, její kosti vyplavené na břeh vyblednou a časem se rozpadnou v prach. Ale její četné potomstvo se rozšíří a bude vzkvétat. Její geny ponese většina krokodýlího druhu v moderním světě.

Když se krokodýlice ponoří pod hladinu, raptoři sestry jí už nevěnují pozornost. Pro ně sejde z očí, sejde z mysli. Sestry se znovu rozhlížejí. Hledají ve svém okolí svého zvláštního přítele – přítele, který jim pomůže od klíšťat.

Pro raptoří skupinku se dopoledne líně vleče. Leží poblíž mrtvého iguanodonta, občas se nakrmí. Mláďata se honí v blízkosti jeho dutého hrudního koše. Jsou již venku z hnízda, dost velká na to, aby sama prozkoumávala okolí. Trvá to teprve pár dní, ale mláďata jsou stále odvážnější a vzdálenost, po kterou si troufnou vzdálit od své matky, se neustále zvětšuje. Nyní mají tolik čerstvého iguanodontího masa, že jejich sourozenecká soutěživost jde na čas stranou.

Náladu červené však kazí svrbění a svědění.

Její sestra zavřeští, postaví se, natáhne se dopředu a znovu vydá vřeštivý výkřik. Je to legrační hlasitý zvuk, ale ne výhrůžný.

Červené se také postaví a zavřeští.

Málokdy vydávají takovéto signály. Znamená to: Jsem tady – nekousnu –jsem tady.

Z vršků vysokých cykasů se tiše snáší opeřená křídla. Skupina skákajících sinornů, čínských ptáků, kteří se dostali do Ameriky spolu s raptory, se snáší k zemi a usadí se ve vzdálenosti několika metrů před raptoří rodinkou.

Raptořice červená je bez sebe nadšením. Vrhne se k zemi, hlavu a krk si položí na zem a snaží se vypadat mírně a co nejméně výhrůžně. Nedokáže však ovládnout svůj ocas. Stále jí trčí do výšky a mrská sebou ze strany na stranu. Sinorni okamžitě odletí.

Uklidni se – uklidni se – UKLIDNI SE! přikazuje si. Zavírá oči a soustředí se dovnitř svého těla. Dýchání se jí zklidní. Ocas se jí přestane mrskat.

Sinorni se vracejí – červená je slyší. Jsou velmi blízko. Jeden z ptáků strčí zobák do nozdry samice.

Pšík!! Nemůže si pomoct. Otevře oči – a ptáci jsou zase pryč.

Uklidni se… Uklidni se…

Dvě minuty leží bez pohybu. A potom ucítí to, co si po celý den přála – jemné ptačí nohy, které se jí procházejí po zádech.

Lehce zamrká, když za lopatkami ucítí palčivou bolest. A znovu. A potom na dvou místech najednou. Ale po každém palčivém bodnutí se jí v postiženém místě rozhostí nádherný hřejivý pocit – směs úlevy a pulzujícího toku krve.

Mláďata celou operaci pozorně sledují. Něco takového ještě neviděla. Šest sinornů metodicky prozkoumává záda raptořice. Ptáci se každou chvíli zastaví, vyhledají místečko a potom pečlivě zamíří zobák nad klíště a odstraní ho škubnutím hlavy.

Mláďata na ptáky se sykotem útočí. Sestra červené na ně káravě zavrčí. Ta se stáhnou a ptáci se vrátí.

Po celou nádhernou hodinu jsou dospělé samice obsluhovány, kousány a zbavovány klíšťat. Sinorni dokonce otvírají rány způsobené klíšťaty a odštípávají infikovanou kůži. To opravdu bolí, ale samice to vydrží. Už to celé několikrát za život prodělaly. Vědí, že za pár dní se rány na slunci zahojí a nezbyde po nich ani stopy.

Naneštěstí mláďata jsou příliš rozdivočená, aby pochopila, jaké radosti může přinést ptačí kůra. Když jeden ze sinornů přilétne mláděti na záda, snaží se ho kousnout. Sestra raptořice červené se pomalu zvedá opatrnými vláčnými pohyby nohou a zad, aby ptáky nepolekala. Natáhne jednu dlouhou přední končetinu a přitiskne mládě k zemi.

„Grk.“ Mládě ví, co to znamená. Zůstane klidně ležet. Ostatní překvapeně přihlížejí. Ještě neviděli matku takhle rozzlobenou.

A tak se mláďata ochotně učí sedět v klidu a nechat se obsluhovat klíšťovými ptáky. V mysli červené zůstane tahle louka navždy spojena s léčivými dotyky sinornů. „Louka klíšťových ptáků“ je dobrý symbol představy, se kterou zůstane toto místo spojené v její paměti.

„Mmmmmmm,“ mručí si pro sebe sestry, jako kdyby chtěly říct Jaké blaho – život je krásný. Odpoledne je neobyčejně teplé a suché, bez bouřkových přeháněk. Rány po klíšťatech se pozvolna zacelují. Všech pět raptorů je nacpaných ještě čerstvým masem. Navíc se obě dospělé samice radují, že bříška mláďat jsou přecpána obrovskými porcemi iguanodonta, takže nemůžou ani chodit, a nemohou tedy páchat žádné nepravosti.

Skupinka raptorů zůstane na louce klíšťových ptáků pár týdnů. Brzy po ránu a navečer se vydávají na lov a před západem slunce se vracejí k „hřebelcování“. Červená cítí, že jakkoli je to místo pro ně lákavé, budou je muset brzy opustit. Příliš mnoho skupin predátorů se tlačí do jejich lovných oblastí. Hranice území, na které si raptoři a větší masožravci s hřbetními výrůstky činí nárok, nejsou trvalé – ustavičně se mění.

Je to ještě mladý neustálený ekosystém. Vpád mongolských dinosaurů i ostatních druhů z jiných končin – ze západní Evropy – převrátil ekologickou organizaci starou několik tisíciletí vzhůru nohama. Nově příchozí se snaží vymezit svoji pozici, stanovit hranice svého teritoria, chránit svoje zdroje potravy a vychovávat mladé. Ale skupiny starých rodáků s mláďaty se odmítají vzdát svého území ve prospěch vetřelců. A tak se populace domorodců a útočníků prolíná, skupinky predátorů ujdou za každou sezónu stovky kilometrů – mnohem víc, než by ušly za normální rok.

Při západu slunce se oblaka prachu zvířená vzdálenými stády zbarvují do ruda – dospělé raptoří samice jsou ve střehu. Údolí potoka je tak bohatě zásobené zvěří, že se sem začínají stahovat mnohé další druhy predátorů –velkých, středních i malých.

Jednou pozdě odpoledne spatří červená daleko na obzoru obrysy masožravých dinosaurů. Jejich postavy se rýsují ostře a jasně – jako kdyby to byly papírové vystřihovánky zavěšené v okně s výhledem na západ slunce. Vzdálení predátoři postupují pomalu, občas se posadí, ohnou kolena a protahují nárty.

Jak červená, tak její sestra věnují obzvláštní pozornost tomu, jak neznámí predátoři sedí. Raptoři sedí vzpřímeně. Mají pod boky a v zadní části těla velké polštářovité vycpávky z tuhé kůže. Polštáře se prostírají přímo pod obrovskou stydkou kostí, nejdelší a nejsilnější z celého boku. Protože polštář směřuje dozadu a dolů, je raptoří tělo, když se zvíře uvolní v sedu, drženo téměř ve vzpřímené poloze.

Pouze oni sedí tímhle způsobem. Všichni ostatní predátoři mají vrostlý stydký polštář, který směřuje přímo dolů před boky, v pravém úhlu k páteři. Když tato zvířata sedí, skloní tělo do vodorovné polohy.

Jeden po druhém si pět vzdálených predátorů sedá. Každý sníží svoje kompaktní tělo rovnou dolů. Všichni sedí s rameny blízko u země.

Predátoři jsou příliš vzdáleni, než aby naši utahraptoři mohli posoudit jejich velikost. Ale jejich tvar je klíčem k jejich velikosti.

Není to náš druh, uvažují sestry.

Příliš velcí – nebezpečí. Sestry vidí, že neznámí predátoři mají krátké tlusté krky a těžké čumáky. Obrysy jejich tvarů napovídají, že zvířata patří k acrocanthosaurům s výrůstky na hřbetě, obrovským masožravcům, kteří v dospělosti váží až tři tuny. Pět acrocanthosaurů znamená patnáct tun spolehlivě fungujících svalů, šlach, zubů a čelistí.

Obří predátoři málokdy cestují ve skupinách po čtyřech nebo ještě početnějších. Těchto pět zvířat jsou bratři z jednoho vrhu, kteří se ještě nerozdělili, aby si našli vlastní družky. Každá skupina takových samců bez samice může být nevyzpytatelná a velmi útočná.

Raptoří rodinka zůstává na svém místě, ale obě dospělé samice odpočívají s očima napůl otevřenýma a nozdrami stále větří ve vzduchu. Acrocanthosauři se za celou noc ani nepohnou.

„Hsssssss-grp!“ Raptoří sestry vzbudí mláďata před rozbřeskem a nutí je k pohybu. Zvedl se vítr a neodolatelná vůně astrodontího telátka, které raptoři den před tím zabili, dorazila k chřípí pěti acrocanthosaurů. Vstávají, protahují se a vysokými hlasy ohlašují svoji přítomnost samicím acrocanthosaurů, které by se mohly v blízkosti nachomýtnout.

Potrava a námluvy se nyní mísí v mozcích těchto zvířat. Dva odcházejí stranou, když zachytili pach acrocanthosauří samice. Tři ostatní se vydávají nejkratší cestou na louku klíšťových ptáků.

Raptoří rodinka louku opouští. Bylo by bláhové soupeřit o mrtvé tělo astrodonta se třemi acrocanthosaury. Navíc na mršině již nezbylo moc masa a kdekoliv jinde v údolí bude možné ulovit něco jiného.

Raptoří sestry postoupí o pár kilometrů. Potom se začnou ohlížet po nějaké větší oběti – chtějí ulovit něco alespoň tunového. Je to mnohem ekonomičtější než se snažit nakrmit smečku vybraným potěrem, jako jsou želvy, krokodýli či ryby. Všimnou si dalšího iguanodontího stáda – údolí je jimi zaplaveno – a plíží se proti větru.

Obě jsou zrovna na číhané, kryty v hlubokém rákosí u pramene, když se několik metrů od nich objeví hlava a hledí na ně. Je to raptoří hlava – s jasně červeným čumákem.

A objeví se další raptoří čumák s červeným pruhem. Sestry si uvědomí, že nejsou jedinou smečkou, která na iguanodonty číhá.

Červená je zmatená. Její čich jí napovídá, že oba noví raptoři jsou mladí samci – a nejsou blízkými příbuznými. Nikde poblíž nevidí žádnou samici. Dva samci se rozhodně netváří výhružně. Skloní hlavy a tiše jimi pokyvují. Je to pokus o pozdrav, který předchází dvoření.

Červená chce nového druha. Její biologická touha po svazku, po vychovávání mláďat s každým dnem roste. Na svého ztraceného druha ještě nezapomněla, ale cítí volání přírody, nutí ji naplnit mateřské poslání – je to nejsilnější pud, který dinosauři mívají.

Jeden ze samců k nim přistoupí a pustí se do formálnějšího namlouvacího tance. Je mrštný, zdravý a má elegantní pohyby. Jeho vystoupení nekazí ani náznak zranění nebo nemoci.

Červená ho ostýchavě pozoruje. Je těžší než on a silnější. Všechny samice červených raptorů jsou silné natolik, že mohou samce odehnat. Jsou naprogramované tak, aby samce přiměly k důkazu, že si zaslouží její pozornost a že jeho geny zaručí zdravá raptoří mláďata.

Samec by dostal od utahraptořího olympijského soudce desítku za náročnost předvedených pohybů – celý namlouvací rituál předvedl bez silnějších zvuků nebo pohybů, které by mohli spatřit iguanodonti.

Tenhleten, tenhle samec – velmi, velmi elegantní. Červené se samci dvořili již několikrát, ale nikdy nepředvedli tak bravurní kombinaci bujných, ale přesto zdrženlivých pohybů.

Uvažuje, že pro dnešek lovu nechá. Zabít může zítra…

„HsssSSSS.“ Iguanodontí krávy se přestanou krmit, otočí hlavy a vydají poplašné hluboké zabučení. Začíná zmatený útok.

„HSSSSS.“ Sestra červené drží tělo vysoko a kráčí výhružně směrem k samcům, zahnuté pařáty drží natažené před sebou.

Červená překvapeně zamrká. Její sestra předvádí hrozivý výpad. Chce se do dvou mladíků pustit.

Starší mládě, které se skrývalo kus od nich, přistoupí k matce a za jejími zády se pokouší napodobit její syčící projev nepřátelství.

Samec se tváří překvapeně, zornice se mu při pohledu na mládě rozšíří. Co nejvíce se přikrčí a začne couvat. Nyní prožívá červená smíšené pocity. Toho samce chce. Je to nejlepší samec, jakého kdy viděla – nebo aspoň jakého si pamatuje. Nemůže se připojit k sestřinu útoku.

Ale taky nemůže opustit její mláďata. Červená pozoruje samce ubíhající pryč. Sestra se vrací a je viditelně rozčilená.

Sestry se později toho dne přece jen pustí do lovu a podaří se jim zabít tučnou iguanodontí krávu. Když se posadí, aby spořádaly nejlepší části, červená ještě poblíž ucítí mladého samce, ukrývajícího se kdesi v rokli. Později jeho pach zeslábne ještě víc.

Sestra k ní přistoupí a lehne si. Červená se na ni zahledí. Sestra se k ní přitiskne čumákem a začne jí čistit kůži za ušima, něžně ji kouše.

| pozdní květen |

Želva z řeky Nejsvětější trojice

Je půlnoc, ale červená ani trochu neuvažuje o spánku. Je zvědavá. Něco se děje v tůni a ona chce vědět, co to je. Dlouze pozoruje jemné vlnky ve tvaru velkého V, které znamenají, že pod hladinou se pohybuje nějaký živočich.

Plesk! Nad hladinou se objeví malý černý stín, který vystrkuje rohovité obočí. Měsíční svit zachytne hřeben jemných vlnek, jejichž kruhy se postupně rozšiřují. Plop! Otevřou se oči a na břeh se upře pár oranžovočervených zornic. Zde přikrčeně číhá červená. Stojí nehnutě, ale v pohotovosti.

Plesk! Na špičce černého čumáčku se objevují bublinky vzduchu, které po chvíli prasknou.

Červená je automaticky ve střehu. Nemůže spát. Její sestra je schoulená v dočasném hnízdě, které si před setměním společně upravily.

„Snrrrt!“ červená jemně zavrčí, zatímco její sestra hlasitě chrápe. „Chrr-rrrr.“ Pár očí a čenich, na kterém se objevily bublinky, zmizí pod vodou.

Červená je zklamaná – ta malá tmavá hlavička jí stále nejde z mysli. Pozoruje vodu už hodinu. Je v noci dlouho vzhůru. Taková už se narodila. Usíná při západu slunce, ale o půlnoci se budí. Je to genetické, tenhle rys zdědila po svém otci. Naopak její sestra vstává brzy. Budí se hodiny před svítáním, ale zato usíná již dvě hodiny po setmění a než se vzbudí, prochrápe celou noc. Také ona má v sobě takovou genetickou informaci.

Sestry se liší ve svém spacím režimu a evoluční síly mohou z tohoto rozdílu jedině vyzískat. Geneticky zakódovaná různorodost chování v rámci jednoho vrhu může mláďatům zajistit, aby se alespoň některá dožila dospělého věku, bez ohledu na to, jaké nároky na ně klade životní prostředí. Geny umožňující noční život mohou pomoci přežít například tehdy, kdy většinu dosažitelné kořisti představují v noci spící býložravci. Gen nutkající k časnému vstávání může přinést opačnou výhodu – schopnost lovit před východem slunce.

Červené není nic známo o evoluční teorii. Zato ví spolehlivě, že její sestra chrápe. Hlasité oddechování jí už začíná vadit. Jakmile sestra vdechne a už už se připravuje na další chraplavý zvuk, prudce do ní levou nohou vrazí.

Fúúúúú-up! překulí se na stranu, ztěžka vydechne, ale nevzbudí se. Za chvíli následuje další cyklus chrupavých zvuků, ale tentokrát mnohem tišších.

Červená se vrátí k pozorování hlavy v rybníce.

Pouhé dva centimetry pod hladinou hlava naslouchá, co se děje. S každým raptořím zachrápáním k ní dolehne náraz zvuku, který rozezní její oválný ušní bubínek. Každé „chrrr!“ vyšle po hladině zvukové vlny o nízké frekvenci. Některé zvuky se odrazí od hladiny, ale jiné proniknou do vody a nesou se dále. Velký ušní bubínek je právě na takové nízké frekvence stavěný. Náleží želvímu uchu.

Želví samici je dvanáct let a váží dvě a půl kila. Letos se poprvé spojila se samcem. Její biologické hodiny ji udržují v bdělém stavu v noci. Právě teď nastala doba, která od ní požaduje, aby provedla tu nejnebezpečnější věc, kterou její geneticky naprogramovaný životní cyklus obsahuje – je čas vylézt na břeh a naklást vajíčka.

Žádné dvě mysli se tak neliší jako raptoří a želví. Raptoří samice je ranečkem živé zvídavosti. Zajímá jí každé zvíře na světě. Očichává neznámé předměty a strká čenich do děr. Chce přijít všemu na kloub, vše nové ji láká. Její mysl prahne po nových podnětech, chce vyřešit nové záhady.

Želva žije pohodlným, monotónním životem, který by raptořici červenou znudil k smrti. Pomalu se prochází a klidně si plave nade dnem zátočiny, živí se drobnými rostlinami a občas narazí na mrtvou rybu. Někdy se vyšplhá na kládu napůl ponořenou ve vodě a vyhřívá se na slunci – pomáhá jí to v trávení. Každých deset stupňů Celsia, o které se želva zahřeje, zdvojnásobí rychlost jejího trávicího procesu. Pozdě odpoledne sleze zpátky do vody.

Stejný stereotyp prožívá každý den, dennodenně totéž na stejném prostoru ohraničeném stem čtverečních metrů mezi břehy. Nemůže ji potkat nic nečekaného, nic vzrušujícího. Želví tělo je nenáročné. Její vnitřní metabolická pec spotřebuje pouze dvacetinu potravy denně, kterou spořádá dinosaur stejné velikosti.

A tak spokojeně vystačí s mozkem, který je maličký a trubkovitý, mozkem který postrádá neklidnou zvídavost raptorů.

Tato želva by se strachem zalezla do svého krunýře a nikdy by již nevylezla, kdyby se měla vyrovnat s rozsahem podnětů, se kterými se každý den setkává raptořice červená.

Plesk. Se slabounkým šplouchnutím vystrčí želva znovu hlavu nad hladinu. Poplašné zvuky raptořího chrápání přestaly. Červená se přiblíží k vodě, aby lépe viděla. Pod nohama jí praskají suché kapradiny. Zarazí se, ale nebylo to nutné. Želví uši nezachytí tiché zvuky o vysoké frekvenci. Těžký ušní bubínek a velká ušní kost, která k němu přiléhá, nedovedou takové vibrace zachytit a přenést.

Ale pro želví potřeby je to dostatečné. Nemusí se tiše plížit za kořistí po lesním podloží. Nemusí opatrně naslouchat jemným variantám volání svého druha a svých sourozenců. Želvy žijí život bez hluku. S příbuznými nahlas nekomunikují a tato želva, jako většina jejích sesterských druhů, hledá potravu ve vodě.

Pod vodou se zvuk snadno zjistí. Když se krokodýl vrhne na rybu, zvukové vlny se vodním prostředím rychle přenášejí a procházejí přímo želvím tělem jako drobnou překážkou. Zvukové vlny projdou kůží a svaly a dorazí do samotné mozkové tkáně. Vodomilní tvorové snadno slyší zvuky o nízké frekvenci.

Proto nemusí být želva vybavena jemnou ušní kostí a složitým vnitřním uchem jako raptor. Jedinou dobou, kdy želva ucítí svíravou úzkost, je roční období, kdy musí opustit svůj pohodlný vodní domov a vyhledat vhodný písčitý břeh, kde naklade vajíčka.

Červená pozoruje, jak želví hlava mizí pod vodou. Jemné vlnky na hladině naznačují, že želva plave směrem ke břehu. Ještě více se přikrčí, lýtkové svaly se jí rozechvějí vzrušením. Nyní neloví – spolu se sestrou si pozdě odpoledne dostatečně naplnily břicha iguanodontím masem. Co červenou vzrušuje, je snaha objevit něco nového.

V želvím mozku se odehrávají opačné emoce – prožívá strach z neznámého. Nebyla na břehu od té doby, co se sama před dvanácti lety vylíhla. To byl nejhorší den jejího života. Byla drobná a bezmocná, vykoukla ze své skořápky a ucítila tisíc neznámých věcí. Byla jednou z padesáti želviček bojujících o život. Všechny se na základě instinktu dostaly z hnízda a prodíraly se pískem, který jejich matka na vejce navršila. Potom pod vlivem dalšího instinktu želví mláďátka neodolatelně přitahovala vůně vody.

Jen dvěma želvičkám se podařilo bez úhony překonat cestu. A naše želva spatřila pár centimetrů od sebe jednoho bratříčka skončit v zubatých čelistech pterodaktyla, jenž ho vytáhl z vody. Další dvě sestry přelezly přes její hřbet a za pár vteřin našly i ony smrt v čelistech. Když vůně jezera zesílila a zesládla, byla i naše želva vytažena nad hladinu. V levé zadní noze cítila ostré zuby. Bolest, první bolest, kterou kdy ucítila, ochromila její levou zadní nohu. Potom se zatřepotala mohutná bílá křídla a ozvalo se chňapnutí. Dva pterodaktylové bojovali o želví sousto.

Upustili ji do vody. Jakmile ucítila, že ji zaplavuje teplý vodní proud, probudil se v ní třetí instinkt – plavat po proudu. Zuřivě mrskala třema nohama, ponořila se pod hladinu pod úhlem pětačtyřiceti stupňů, až narazila na chumáče vodních rostlin na dně jezera. Pokračovala dál, dokud se jí nepodařilo pohřbít svoje pohmožděné půl hodiny staré tělo do bahna.

Mláďátko želvy nemarnilo čas zbytečným truchlením nad svými ztracenými sourozenci. Nic pro ni neznamenali. V jejím želvím mozku je naprosté prázdno tam, kde by u raptora bylo centrum pro emocionální pouta. Mrtví bratři a sestry byli pouhými předměty v životním prostředí želvy. Jejich náhlá smrt sehrála svoji roli jako užitečné varování, že nablízku je nebezpečí, ale jiný význam neměla.

Tato želva, podobně jako téměř všechny želví druhy, chápe jediné individuum – sebe. Nikdy neviděla ani necítila svoji matku, která vyhloubila hnízdo, nakladla vajíčka, přikryla je pískem, odplazila se zpátky do vody a o svoje potomstvo žádným způsobem nepečovala. Sehrála roli rodiče, který naklade vejce a nechá je být.

Neměla nikdy ani žádné svazky se svými bratry a sestrami nebo s jinou želvou svého druhu či jinými druhy. Její námluvy, ke kterým došlo před několika týdny, trvaly šest hodin. Soupeřící samci ji obeplouvali v kruzích a snažili se na ni zapůsobit vábivými pohyby a ladnou koordinací svalů. Prvních pět nápadníků odmítla. Potom se rychle a zběžně spářila se šestým. Samec ji okamžitě opustil, jakmile byl fyziologický akt završen, a nyní želva samce ignoruje – i když se občas v jezeře potkají.

Pro želvu neexistuje pojem „osamělosti“. Vždycky byla sama a jiný stav ani nezná.

Nyní vystrčí z vody celou hlavu i krk, otáčí tlamičkou ze strany na stranu a očima i nosem pátrá po okolí. Jako většina želv má Trinitichelys na vzduchu pouze průměrný čich v porovnání s mocnými čichovými orgány dinosaurů s dlouhým čumákem nebo s krokodýlem. Želví čumáček je krátký a prostor pro čichací aparát je skřípnut mezi předek čumáčku a dopředu umístěné oční bulvy. Tato stísněná čichová komora jí slouží dokonale pod vodou, kde je pach přenášen vodními proudy. Ale jakmile se octne nad hladinou, čichání je pro ni složitější, protože vzdušné proudy přenášejí pachových molekul jen malou část, oproti množství přenášené vodou.

Červená nyní želvu cítí – pach želvy zná od té doby, kdy okusila zatuchlé želví maso ze zdechliny vyplavené na břeh. Je to ale poprvé, co cítí želvu živou. Je to trochu zatuchlý, pižmem vonící, chladný a vlhký zápach. Je to vzrušující, protože pro její mozek znamená něco nového.

Želva pomalými trhavými pohyby vytáhne svůj těžký krunýř na břeh. Dlouhé rovné drápy zarývá do země.

Červená to už déle nevydrží. Vyskočí na želvu, oběma pařáty se po ní vrhne. Řasami porostlý krunýř jí klouže mezi drápy a ujíždí do strany.

Plesk, plesk-plesk. Zápasí s kluzkým želvím krunýřem, zvedne jej do výšky a on jí znovu vyklouzne.

Červená se posadí a snaží se želvu z jejího krunýře vytáhnout. Pokouší se vykousnout do skořápky díru, ale zuby se jí na ostrých okrajích štítu smekají. Nakonec vezme celý krunýř do tlamy, dvakrát zamrká a vší silou skousne.

Pink! Jeden ze zubů raptořice červené to nevydrží – zlomí se jí špička. A želva zůstává neporušená.

Želví mozek schovaný uvnitř krunýře nepropadá panice. Už něco podobného zažila. Divocí dinosauři ji již několikrát vytáhli z vody, snažili se dostat do krunýře, kousali do něj a pokaždé to nakonec vzdali.

Zuby raptořice červené, které dokáží prokousnout hřbet dvoutunového iguanodonta, si s dvou a půl kilovou želvou neumí poradit. Želví krunýř se skládá ze tří vrstev. Svrchu je tenká, ale pevná vrstva mrtvé kůže, jež tvrdostí odpovídá nehtovině. Ve vnější vrstvě nejsou žádné nervy ani cévy, není zde žádná jemná tkáň, která by se mohla narušit. Krunýř se neustále obnovuje, nehtovina dorůstá zevnitř, když se povrch krunýře oškrábe a opotřebuje. Škrábance způsobené zuby raptořice nezanechají trvalou škodu.

Další vrstva skořápky je tvořena vypouklými kostěnými destičkami svrchu a placatými zespodu. Vrchní a spodní krunýřové kosti se stýkají na levé a pravé straně můstku – obzvláště tlusté vrstvy pevné kosti jsou za podpažní jamkou a před otvorem pro zadní končetiny a ocas. Hladké tvary krunýřových kostí neusnadní predátorovi skousnutí, protože okraje nejsou dostatečně tenké a obloukovité části krunýře se téměř nedají rozdrtit.

Navíc uvnitř leží vrstva, která je skvělou ukázkou evolučního vývoje a která zaručuje želvě bezpečí před raptořími zuby a drápy nejspolehlivěji. Na vnitřním povrchu kostních destiček horní skořápky jsou dlouhé, ohnuté nosníky tvořené kostí, které zesilují klenbu krunýře a dodávají mu výjimečnou pevnost a tuhost. Tyto nosníky jsou želví žebra. Na rozdíl od žeber ostatních obratlovců jsou žebra napevno spojena s páteří a kostěnými destičkami.

Páteř je zespodu spojena i s horním krunýřem, takže celé tělo je neobyčejně pevné.

Když raptořice požírala mrtvou želvu, nedělalo jí žádné potíže vytáhnout z krunýře masité zadní nohy a ocas. Nyní však nohy i ocas zmizely a jsou kryty krunýřem, vyztuženým žebry. Červená opatrně očichává otvory v krunýři, kudy byly dovnitř vtaženy nohy. Čenichem ohmatává krunýř a snaží se přední zuby dostat do otvorů. Opatrně vezme želvu do předních končetin a zoufale zavrčí. Želva má nohy bezpečně vtaženy dovnitř.

Utahraptor je zcela zaskočený dalším nevídaným triumfem anatomie želvího těla: otočnými rameny. Lopatka má otočný kloub, takže vrchní krunýř je nahoře a spodní skořápka dole. Chce-li želva umístit přední nohy do bezpečí kostěného krunýře, stačí, když otočí loket dopředu k hlavě a je to! Celá noha zmizí uvnitř prostorného krunýře.

Žádný jiný tvor ve světě křídového období nemá zatahovací rameno.

Raptořice krunýř pomalu převrací. Z předního konce se ozve rychlé zasyčení a objeví se bublinky. Červená vidí, jak na ni zírá vyboulené oko. Trinitichelys a další želvy raného křídového období jsou primitivní v jediné podstatné věci – nedokážou ještě zcela zatáhnout hlavu do krunýře, tak jako dnešní želvy.

Červená nakloní hlavu a podívá se na želvu velmi zblízka. Zvedne tenký vnější prst levé tlapy a opatrně prozkoumává skořápku, která z poloviny kryje želví hlavu. Pokouší se rýpnout do hlavy sezhora, ale drápy jí sklouznou po kostěné přilbě. Želví hlava je chráněna tlustou kostěnou vrstvou a nehtovinou. Tady funguje zákon darwinovské kompenzace. Dokud želvy ještě nedokázaly vtáhnout celou hlavu do bezpečí krunýře, byla jejich lebka potažena tlustou kostěnou vrstvou a ztvrdlou kůží.

Raptořice zažívá obecně rozšířené zklamání, kterého se dostává predátorům, když se bezúspěšně pokouší želvu rozdrtit. Žádné zvíře před tím ani potom nemělo tak nezničitelnou stavbu lebky jako ona.

Nyní představuje pro raptořici červenou nevyřešitelný hlavolam. Povzdychne si. Plesk! Upustí želvu a zívne – začíná být už zase ospalá. Odplíží se do dočasného hnízda, praští sebou vedle sestry a zavře oči.

Za deset minut již želva vykoukne ze svého krunýře, očichává okolí, rozhlíží se, znovu čichá a pokračuje kolébavou chůzí na vhodné místečko na písčitém pobřeží. Přestože byla postrkována a ohryzávána raptorem, její obětavost, s jakou chce dostát svému rozmnožovacímu poslání, není umenšena. Čidla v její drobné čichové komoře jsou připravena na ojedinělý pach – vůni písečného břehu, kde se sama před dvanácti lety vylíhla.

Za třicet minut již čich napovídá mozku, aby se zastavila a začala hloubit jámu. Její krátké pevné zadní nohy začínají střídavě odhrnovat písek. Nejdříve levá, potom pravá. Jakmile je díra hluboká, jako je délka jejího krunýře, přestává a snese do prohlubně jedenáct kulatých vajíček.

Kdyby byla raptořice červená dosud vzhůru a rozuměla by tomu, co se odehrává, pocítila by závistivé bodnutí. Želví mysl řízená jediným instinktem – reprodukčním pudem – to má ve srovnání se společenskou složitostí současného života raptorů jednoduché. Želva nemusí kolísat mezi sesterskými povinnostmi a touhou po partnerovi. Želva nemá jinou odpovědnost, než se postarat o svá vajíčka, a i tuto povinnost bude mít brzy za sebou, jakmile přikryje hnízdo vrstvou písku.

A tak v této křídové noci jedna želví matka dokončí životní cyklus svého druhu a vrací se do pohodlné monotónnosti vodního světa. A jedna raptoří samice musí ulehnout s mlhavou nadějí, že společenské propletence její rodiny jí jednoho dne dají další možnost, jak splnit svoje reprodukční povinnosti.

| počátek června |

Povodeň a pancéřové sbory

Červená se probudila uprostřed noci, jak se jí už často stalo. Spí teď se svými příbuznými v opuštěném krokodýlím hnízdě z navršené zeleně, pospojované bahnem jako cementem. Je to pohodlný pelech, suchý a s výhledem do údolí, takže dospělí z něj mohou pozorovat pasoucí se stáda býložravců i příchod a odchod žlutých čenichů nebo obřích acrocanthosaurů.

Smečka používá krokodýlí hnízdo jako svoji základnu již celý měsíc, po nuceném odchodu z klíšťové louky, kdy se na mrtvé astrodontí tělo vrhli acrocanthosauři.

Červená hledí k západu. Smíšené stádo iguanodontů a astrodontů se s řevem žene pryč a poděšeně bučí a frká. Iguanodontí mají skvělý zrak, ale obhlédnout své vzdálenější okolí a odhalit predátora dokážou díky krátkým krkům a nízkým ramenům jen ztěžka. Naproti tomu astrodonti, když zvednou svoje dlouhé krky do výšky sedmi a půl metru nad zem, vidí na vzdálenost i několika kilometrů.

Jako stráž znesnadňují v posledních dnech raptorům práci, kdykoliv se dravci chtějí připlížit. A mohutné nervózní masy iguanodontů jsou připraveny zaútočit nebo se dát na útěk při sebemenším náznaku nebezpečí. Znemožňují raptorům jakýkoliv pokus opuštěné astrodonty izolovat.

Sestrám se zatím dařilo mít mláďata stále nakrmená. Ale není to snadná práce. Když ještě byli na klíšťové louce, téměř každý z jejich útoků končilkořistí. Nyní se jim podaří tak jeden z pěti. Párkrát vyvázly samice jen o chlup. Sestra červené byla napadena stádem třiceti nebo čtyřiceti rozzlobených iguanodontích krav, které se k ní přibližovaly v bojovém šiku. Iguanodonti, jejichž odvaha byla znásobena jejich počtem, se hromadně rozhodli místo úprku bránit útokem. Pohled na jednu ze svých družek, která ležela na zemi mrtvá s rozpáraným břichem od raptořích drápů, vzbudil v iguanodontích myslích touhu po odplatě.

A potom sestra červené udělala osudný omyl. Zařvala na stádo krav a zůstala stát poblíž zabité kořisti. Červená se raději vzdálila. Je z dvojice tou opatrnější, tou, která dovede vždy včas zhodnotit situaci a zvážit poměr rizika a zisku. Její sestra se ale často chová nesmyslně, je přesvědčena o vlastní neporazitelnosti, zatíná drápy, cení zuby a útočí i ve chvíli, kdy by bylo rozumnější se stáhnout.

Tentokrát její bojechtivost málem připravila mláďata o matku. Iguanodontí stádo se rozdělilo a vytvořilo dvě široká křídla, kterými ji obklopilo. Couvala k vodní strouze, ale břeh byl příliš příkrý a kluzký.

Třicet iguanodontích krav se blížilo přímo ke strouze a výhružně mávalo smrtícími pařáty. Dalších padesát nebo šedesát se blížilo zleva i zprava.

Červená viděla, že neuplyne ani vteřina a její sestra bude rozšlapána stovkou rozzuřených zadních nohou a rozsápána drápy na stovce iguanodontích předních končetinách.

Provedla tedy falešný hlasitý útok zezadu. Podařilo se jí na okamžik upoutat iguanodontí společnou mysl. Iguanodonti, kteří stáli nejblíže u raptoří matky, se zastavili a začali se rozhlížet. Sestra se rychle vyškrábala po stěně strouhy a prchala po spadlých větvích jehličnatých stromů.

To se stalo včera ráno. Odpoledne raptoří sestry našly krávu, která se pádem zmrzačila a zbytek stáda ji opustil. Těžko najít snadnější kořist.

Nyní červená sleduje pohyb stáda býložravců během noci. Je téměř úplněk a celá scenérie je osvětlena jeho chladným slonovinovým světlem. Občas přeběhne studené světlo přes stovky iguanodontích hřbetů.

Daleko na západě probleskuje zuřivě oranžové světlo. Kobaltově modré mraky jsou ozářeny zespodu. Do uší raptořice zaznívá vzdálený rachot.

Náhle nebe na západě osvětlí rozeklaný bílý pruh. Červená napětím ztuhne. Z vlastní zkušenosti ví, že za pár vteřin bude následovat hlasitá rána.

Křach! Podvědomě se zachvěje.

Smíšené stádo iguanodontů a astrodontů se blíží, přechází půl kilometru na sever odtud. To je znepokojivé. Jdou proti větru – mohli by cítit raptoří pelech. Červená má strach, že se krávy vydaly pomstít smrt své družky. To se ale dosud nestalo. Iguanodonti se po tak dlouhé době nemstí. Když raptor někoho z jejich stáda zabije, buď krávy zaútočí okamžitě, nebo odejdou a zdá se, že na nedávnou smrt svého příbuzného zcela zapomněli.

Červená se chystá něco provést – bude muset se svou rodinou pelech rychle vyklidit. Ale jak je po čase vidět, hlasité stádo býložravců se jen přesouvá k východu a raptorům nevěnuje sebemenší pozornost.

Červená se zahledí vzhůru na měsíc.

Potom spatří měsíc dole. Měsíc se odráží na zemi a je téměř tak jasný jako ten nahoře. Ale jeho odraz na zemi se chvěje – zdá se, že z něho ubíhají vlnky.

Červená je ve střehu. Tohle není v pořádku. Měsíc by se neměl odrážet v suchém blátě. Takhle se odráží jen ve vodě.

Potom ucítí u palců na nohou chladný proud.

Vztyčí se. Odraz měsíce stoupá na úroveň krokodýlího hnízda. Kolem rychle plují velké listy.

Vycouvá až nahoru na vrchol hnízda a strčí do své sestry, která vyskočí a přepadne na mláďata. Ta zděšeně zakvičí, zavrtí se a všichni vypadnou z hromady přímo do vody.

Plesk, plesk, plesk!

Červená by se smála, kdyby jí evoluce umožnila takový zvuk ze sebe vydat. Mláďata byla předešlého dne obzvlášť otravná, překážela dospělým ve všech důležitých činnostech. Měla sto chutí se do nich pustit.

Sestra je rozčilená, rychle skočí za mláďaty a nechtěně je začne topit ve vlnách, které svými skoky z nohy na nohu vzdouvá. Červená klidně vstoupí do vody a nezčeří ani vlnku. Její sestra je lepší plavec, ale ona se dovede zase ve vodě lépe brodit a za tmy hledat cestu.

Jedno z mláďat vyšplhá červené po stehně a zavěsí se jí kolem krku jako malý žokej. Další mládě se jí vyškrábe na ocas a píďalkovitým pohybem se vysouká k prvnímu.

Nyní červená už stěží drží rovnováhu. Obě mláďata ji zatěžkají hned na jedné, hned na druhé straně. Třetí visí vzhůru nohama, jak se zachytilo za vějířovitý list kmene cykasovité rostliny stržené proudem.

Červená je uchopí do tlamy.

Její sestra zatím propadá panice, plácá do vody a snaží se svolat svoje potomstvo. Ve vrhu byla vždy mládětem, které se snadno rozčililo, podléhala hysterickým záchvatům. Přesto se jí vloni podařilo vychovat tři mláďata do dospělosti a i letos si počíná velmi dobře. Kolem plave obrovská želva, široká snad metr.

Červená má nyní ale jiné starosti. Voda se rychle valí a stoupá stále výš. Již nemůže zpátky do krokodýlího hnízda – za chvíli bude celé pod hladinou. Ještě nikdy neprošla zkouškou na život a na smrt ve vodě. Neví, co dělat. Nemá za sebou žádnou podobnou zkušenost.

Kdyby byla schopná vzlétnout nad bouřkou způsobenou povodeň a podívat se na vzdálené kopce na západě, tak jako to teď dělá pterodaktyl s bílými křídly, měla by ještě větší strach. Pterodaktyl viděl, jak u paty kopců celý den prší. Viděl těžké šedé dešťové mraky, které již po pět dní visí nad západními horami. Bílý pták již něco podobného zažil, za jeho dlouhý život se to stalo již třikrát. Vznáší se vysoko ve tmách, protože ví, že se blíží povodeň.

Z výšky tří set metrů vidí, jak se potoky vylévají z břehů a z koryt řek se valí miliardy tun vody.

Stromy padají k zemi jako větévky. Bláto a písek zvířený vodou zaplavují okolí.

Červená zažívá geologickou katastrofu – stoletou vodu.

Když klimatický cyklus dosáhne určitého bodu, kdy se vlhký vzduch z Pacifiku smísí s vlhkým vzduchem z jižních moří a nevadské hory přeletí teplý vzduch, přichází tisíciletý déšť. A Utah je zaplavený kalnými vodami vysokými tři, šest nebo i devět metrů. Kolem dokola se tvoří bahnité pokrývky hluboké několik metrů, jež pohřbívají mrtvé i živé dinosaury. Krokodýlové, ryby, želvy a malí savci s těly pokrytými kožešinou jsou strženi bahnitým vírem.

Záplavy jsou větší, než pamatuje i dlouhověký pterodaktyl. K povodni takových rozměrů nedochází tak často, takže v raptořím genetickém kódu chybí na něco takového vzpomínka. Jednou za tisíc let není tak často. Červená dovede instinktivně reagovat na obvyklý typ bouřek, na zataženou oblohu, kterou zažívá každý rok. Ale na takovouhle noc připravena není.

Mnozí raptoři zahynou. Stovky iguanodontů se utopí a jejich nafouklá těla budou unášena proudem a zachycována na písčitých březích v Coloradu. Matka krokodýlice přežije, jen ji to odnese dále na východ. Až voda opadne, vrátí se zpátky tak, že popluje proti proudu. Postaví si nové hnízdo poblíž toho starého, které bude zaplavené bahnem.

Červená by sama zahynula, nedokáže vymyslet taktiku, jak přežít. Ale její sestra to umí.

Má jiné geny chování – všichni dinosauří sourozenci se v tomto ohledu od sebe trochu liší, s výjimkou vzácných identických dvojčat. Sestra červené je příliš citlivá, snadno se rozčilí, hned se pouští do boje, i když její vyhlídky na vítězství jsou mizivé a příliš pozdě pozná, kdy má svoji rodinu odvést do bezpečí. Červená je bystřejší, klidnější a při lovu používá mnohem lepší taktiku.

Neumí ale plavat v silném proudu a ani v naprosté tmě šplhat po stromě. Zato její sestra to umí.

Červená nyní vědomě následuje sestru, jež se prodírá tmavou vodou. Ohromné množství písku a naplavenin unášených vodou zvyšuje kinetickou energii proudu. Je to jako procházet se tekutým cementem, který teče velkou rychlostí.

Červená uklouzne a upadne, levým kolenem narazí na plující kmen. Mláďata zavřeští. Sestra se vrací a opírá se o ni, aby snáz přeskočili na její tělo.

Vede je do hlubší vody. Červená cítí, jak jí půda klouže pod nohama. Mává ocasem a snaží se doplavat na nějaké vyvýšené místo. Její sestra ale plave dál po proudu a snaží se v boji s proudem neztrácet energii.

Červená začíná také plavat. V klidné vodě by plavala pomalu, ale nyní, když pluje po proudu, její rychlost se násobí. Stromy ubíhají kolem. Astrodontí býk, tvářící se tupě a zmateně, stojí jako kamenný most uprostřed proudu. Voda vystřikuje do výšky kolem jeho nohou. Přežije noc jen tím, že jeho dvacetitunové tělo zůstane v nehybnosti.

Červená nebyla závislá na jiném členu svého druhu od té doby, kdy opustila hnízdo, od té doby, co je schopna se sama pohybovat. Této strašné noci se ale rozhodne, že půjde za svou sestrou, i když přesně neví proč. Na červenou nejspíš zapůsobilo, že si sestra dovedla poradit v tak těžké situaci – buď se zbláznila, nebo ví, jak uniknout.

Obě raptoří sestry plavou již tři hodiny. Vlastně to není ani tak složité. Stačí uržet dostatečnou rychlost, aby se v proudu mohly snadněji pohybovat. Ostatní raptoři se vyčerpají marným bojem s proudem. Nakonec boj vzdají a nechají se bezmocně unášet po hladině, dokud se nezamotají do listů spadlých stromů či je nestrhne vír.

Po pravé straně se táhne temný les vysokých jehličnatých stromů, starých tisíce let. Sestra se k nim obrátí a červená se jí drží v patách.

Narazí do vyvrácených kmenů menších stromů a cítí, jak jí kolena narážejí na dřevo a odírají se. Zachytí se nízké větve a zaryje drápy hluboko pod kůru. To jí přineslo úlevu – proud je zde mírný. Takhle by se mohla udržet celé hodiny.

Ale její sestra plave stále dál, proplouvá mezi největšími nejstaršími kmeny. Váhavě se pustí za ní a za pár minut se větev, které se držela, ocitne pod vodou.

Konečně se její sestra zastaví u paty obrovského stromu. Kmen se sklání pod úhlem čtyřiceti stupňů a jeho vršek je vzpříčen mezi korunami šesti dalších velkých stromů. Je napůl vyvrácený, ale nevypadá, že se té noci zřítí.

Sestra červené natáhne horní končetiny a přichytí se kůry stromu. Potom rychlým škubavým pohybem natáhne stehna a zadníma nohama se zachytí kmenu pod vodou. Pravou nohu posune vzhůru a uchopí kmen levou přední. Potom to celé opakuje i levou zadní. Pak se chytne pravou přední, následuje pravá zadní.

Pomalu, velmi opatrně a s velkou silou šplhá klidnými koordinovanými pohyby po nakloněném kmenu. Tři metry, šest metrů. Když vyšplhá až do koruny stromu, kde k němu přirůstají v pravém úhlu větve, zastaví se. Nahoře jsou již zaklíněni nějací uprchlíci před povodní. Skoro dospělý raptor s žlutým čumákem na ni zlostně zavrčí. Sestra červené natáhne hlavu, otevře tlamu a vydá nízký nepřátelský zvuk.

Žlutý čumák leknutím ztratí rovnováhu, ale zachytí se v koruně jiného stromu.

Červená sleduje svoji sestru s obdivem. Netušila, že dokáže šplhat. Vloni honila nějakého deinonycha, menší druh raptora, a když vyšplhal na strom, nechala ho být, ani se nepokusila vylézt za ním.

Červená se dokáže učit příkladem. Jestliže její sestra dokáže vyšplhat tak vysoko i se zavěšenými mláďaty, zvládne to i ona.

Uchopí kmen předními pařáty. Kůra je překvapivě tvrdá a drápy po ní sklouznou. Uchopí kůru znovu, tentokrát ostrými konci prstů. Instinktivně se zachytí drápy, jako když je chce zatnout do tlustého hřbetu astrodonta. Šlachy na prstech se jí napnou maximální silou. Konce drápů se zaryjí hlouběji. A už v kůře drží.

Umístí chodilo pravé zadní nohy na kmen stromu, ohne zadní prst tak, že se dráp zaryje do kůry. Její zabijácký dráp jí nyní slouží jako silný šplhací aparát. Zarývat dráp do stromu se docela podobá drásání kůže velkého iguanodonta – jen s tím rozdílem, že při šplhání je pohyb mnohem pomalejší a je pečlivě vedený.

Instinkt a inteligence činí z červené šplhavce. Šplhání vlastně není pro ni nic tak úplně nového. Již několikrát lezla na do výšky čnějící zdechliny astrodontů. Již nejméně desetkrát se jí podařilo vyšplhat na hřbety a krky živých iguanodontích krav. Dostat se na tenhle strom není o nic těžší. Nakonec se ji nesnaží setřást, jak to dělá bránící se kořist.

Červená promýšlí každý krok. Uzpůsobuje svoje instinktivní bojové pohyby tak, aby se jimi bezpečně udržela na stromě a mohla šplhat vzhůru. Utahraptoři jsou příliš velcí, aby dokázali běžně šplhat. Příroda zde stanoví přísná pravidla. Čím větší zvíře, tím hůře se pohybuje po svislé ploše.

Utahraptor, který váží v dospělosti dvě stě padesát kilo nebo více, se nerodí zrovna s důvěrou ve svoje šplhací schopnosti. Ale může se to naučit. A červená se to učí této noci.

Dohoní svoji sestru. Raptoří skupinka se choulí k sobě a tiskne se ke stromu. Když zaryjí drápy do mladých větví, nozdrami ucítí vůni jedovaté šťávy. Červená cítí, jak se strom houpe ve větru a otřásá se, když do jeho kmene narážejí plovoucí klády. Voda stále stoupá. Měsíc zakrývají těžké mraky a déšť se ze západních hor přesunul přímo nad jejich hlavy.

Červené je zima.

Konečně po šestatřiceti hodinách deště vykoukne skrz mraky slunce. V chladném větru se raptor s žlutým čenichem pustil. Spadl dolů a utopil se. Červená slyšela i ostatní tvory – nedovedla však určit jejich druh – jak padají dolů. Většinou to byli drobní živočichové. Některé z jejich větví vystrčili nově příchozí, kteří byli silnější a drzejší. Dvě nebo tři zvířata byla větší, protože když spadla do vody, hlasitě to šplíchlo. Bylo slyšet výkřiky a hrozivý sykot doprovázející boj o bezpečnější bidýlka.

Sestry protáhnou těla, aby do sebe nasály sluneční teplo. Mláďata jsou v pořádku, celý den, tedy polovinu deště, strávila zalezlá pod těly dospělých. Hladká hubená břicha je zahřívala.

Koruna stromů ožívá zvířaty, která si po dlouhém dešti protahují ve slunci údy. Prsty, které několik hodin pevně svíraly kmen, jsou bolavé. Tvorové je pomalu natahují, ohýbají a znovu natahují. Druhy, které jsou na zemi nepřáteli na život a na smrt, jsou teď bok po boku v míru. Predátoři jsou ztuhlí zimou a ochromeni nezvyklou situací, že je ani nenapadne zabíjet.

Červená spatří dole něco, co se pohybuje. Vypadá to napůl jako želva, napůl jako krokodýl a napůl jako iguanodon. Něco takového ještě neviděla. Váží to tak dvacet kilo a záda to má pokryta destičkami jako brněním. Po stranách vyčnívají kostnaté bodáky. Dlouhý ocas končí malou kostěnou bambulkou. Dokonce i horní oční víčka jsou obrněna.

Nakloní se dolů a zavětří. Díky zvědavosti zapomíná na svůj deštivý úděl.

Může se zvláštního pancířnatého zvířete dotknout jen levou nohou. Natáhne prsty a kopne.

Bum bác bum bác!

Podaří se jí stáhnout nohu zpátky, dříve než ji ta potvora zasáhne bodákem svého ocasu. Zlomí se větev a ozbrojená příšera padá z výšky tří metrů do měkkého zmáčeného polštáře z jehličí.

Bum bác! Potvůrka znovu padá, tentokrát do změti plujících trosek.

Je to mládě pancířnatého dinosaura. Gastonia. Červená něco takového ještě neviděla.

Slunce nyní až nepříjemně pálí. Raptořice vidí v blízkosti suchou zemi –jakmile se trochu vyhřeje, neměl by být velký problém tam doplavat.

I ostatní dinosauři se vyhřívají ve slunci a připravují se na sestup zpátky do vody. Za pár hodin bude po povodni. Predátoři a býložravci, kteří se nyní v klidu a míru dělí o větve, budou brzy zpátky na zemi a budou znovu zabíjet nebo prchat před svými nepřáteli.

Červená se rozhlíží a vidí, jak z koruny jehličnatého stromu hledí mnoho párů očí. Jeden se zahledí přímo na ni. Míhají sebou nahoru dolů. Zahlédne dlouhý čenich a na něm jasně červenou skvrnu.

Je to samec, který se jí dvořil na klíšťové louce. Nyní znovu opakuje poněkud upravený namlouvací tanec – visí přitom zadníma nohama na stromě a elegantně pohybuje rameny a krkem.

| červen |

Plác-břink-křach

Plác břink křach.

Au! pomyslí si velký acrocanthosaur, když se mu zlomí zub a odhalí nerv. Upustí malého pancířnatého dinosaura, kterého se pokoušel spolknout.

Plác-plác-plesk.

Au. Znovu reaguje na ostrou bolest v holeni, kde ho zasáhly bodáky ozbrojeného dinosaura.

Plesk-plesk-plesk. Malý dinosaurus je jako velká neobyčejně pichlavá borovicová šiška tvořená svaly a kostmi a poháněná neohrabaným motorem. Acrocanthosaur se znovu stáhne, kotník ho pálí desítkou ran způsobených opancířovanými výstupky.

Prásk-plesk-bác. Mládě druhu gastonia se znovu obrací a vrhá na acrocanthosaura mračna bahna.

Není to k ničemu dobré – nestojí to za námahu, myslí si acrocanthosaur. Nemá rád kousky masa, po kterých krvácí. Už spolkl celé krokodýly. Jejich kostnaté okraje ho tlačily, když sousta klouzala dolů jícnem. Ale tenhle malý pancířnatý démon je ještě horší.

Zlomený zub ho bolí a byl to zdravý zub, ne na vypadnutí. Jestliže zub vypadne jak má, nijak mu to nevadí. Kořen se vstřebá, nervy a cévy vyschnou a co nevidět se objeví zub nový, který starý jednoduše vytlačí ven.

Ale gaston vyrazil acrocanthosaurovi zub z tlamy, když se velký predátor snažil malého ozbrojence spolknout. Poškodil mu několik zdravých zubů, které jsou dosud spojeny s nervy.

Acrocanthosaur znovu ucukne. Potom se rozeběhne a pokusí se gastona kopnout. Malý dinosaurus se přikrčí těsně k zemi, a acrocanthosaur ho mine. Acrocanthosaur ztěžka došlápne na gastonovo tělo a zamáčkne ho do bláta.

Pfí. Gaston vyfukuje z nozder bahnitou vodu.

Acrocanthosaur dochází k závěru: Dinosauři připomínající borové šišky nejsou k jídlu.

Acrocanthosaur rozhodně nepotřebuje tenhle odporný kousek masa. Celé stovky tun mršin lemují po povodni břehy řeky, tisíce dinosauřích těl, zchromlých a zmrzačených, zachycených v lesících a houštinách cykasovitých rostlin. Staly se chutným předkrmem pro saprofágy.

Jakmile se znechucený masožravec vzdálí, mládě gastona se vztyčí a zavětří. V porovnání s raptorem není gaston příliš bystrý. Jako většina dinosauřích býložravců má gaston jen středně velký mozek – stejně velký jako stejně hmotný krokodýl. Představuje to mnohem menší duševní potenciál, než jaký má deinonych nebo utahraptor.

A to, že je býložravec, mu nezaručuje ani přísun duševních podnětů, se kterými se každodenně setkává aktivní predátor. Takový gaston se za potravou nemusí nikterak honit. Pokojně svým širokým, nízko posazeným čumákem ukusuje semenáčky jehličnatých nebo cykasovitých rostlin. Tahle potrava se mu nebrání ani před ním neutíká.

Mládě gastona zná jen pár věcí, ale zná je dobře. Ví, že se mají jíst ty správné rostliny a že se má vyhýbat jedovatým. (Má vrozený poplašný systém odhalující jedovaté rostliny, zaprogramovaný do svého čichového ústrojí.) Vyhýbat se útesům. (Většina pozemních obratlovců se rodí se strachem z příkrých svahů.) A chrastit tělem, jestliže se mu něco nelíbí.

Jelikož každý zranitelný kousek jeho těla je chráněn silnými kostnatými destičkami s ostrými okraji nebo vyčnívajícími bodáky, chrastění je velmi užitečné jako reakce na nebezpečné situace. Gaston má krátký, ale silný krk, široké svaly ovládající opancéřovanou hlavu, kterou může kývat ze strany na stranu. Podlouhlé tělo je široké a nízko posazené, takže predátoři dokáží gastona na záda převalit jen obtížně. Jeho dlouhý ocas má silné svaly, které ho ohýbají do strany a jsou v poměru k hmotnosti těla silnější než u jiného dinosaura.

Břink, břink je nejjednodušší a nejosvědčenější obranou druhu Gastonia a jejich předků. Platí to již třicet milionů let, od doby, kdy se vyvinul první člen řádu Ankylosauria, ještě daleko v jurském období.

Mládě gastona nemá ponětí, jak se vlastně tady nahoře ocitlo. Vzpomíná si, že se tísnilo se svojí rodinou, hledělo po větru, aby mu nepršelo do očí, že bylo na jakémsi vysokém valu – zvýšené hromadě bahna, která sloužila řece jako hráz. Zničehonic se val protrhl. Vodní stěna obrovskou silou prorazila hráz, narážela na zem a rozlila se po pláni, porazila dospělé gastony a smetla mladé.

Mládě gastona zavřelo oči a hrabalo se tělem proti proudu vody. Ještě dva dny potom mělo zavřená obrněná víčka. Vzpomíná si, jak to s ním smýkalo ze tří stran, jak padal dolů a potom znovu nahoru, až pohyb ustal. Vyšlo slunce a zrovna začínalo osychat, když do něj někdo kopl a znovu ho srazil do vody.

Potom se probralo na nízkém písčitém ostrohu. Kdyby mělo otevřené oči, vidělo by, že vlastně předvedlo atraktivní trik hodný cirkusového vystoupení.

Zachytilo se ve větvích strženého cykasu. Kmeny cykasů mají ve srovnání s ostatními stromy nízkou hustotu a cykas se s gastonem na palubě pohupoval jako vor z balzového dřeva. Vznášel se na hladině celé tři kilometry po proudu a potom narazil na lesík starých jehličnatých stromů. Rychlý proud vody otáčel cykasem kolem dokola, až narazil na šikmé kmeny tří napůl vyvrácených jehličnanů. Gaston z cykasu spadl a přistál na dolních větvích starého kmenu.

Díky zvědavosti červené byl gaston vystrčen ze stromu. Ale proud se pomalu zmírňoval, a tak ho to odneslo jen o kousek dál, než přistál na suché zemi.

Nyní, když má jistotu, že acrocanthosaur je pryč, mrská mládě gastona baculatými končetinami co může – blíží se podle pachu k místu, kde má být jeho rodina.

Gastoni si za povodně vedli dobře. Jejich široká těla se vznášela v divoké vodě ve správné poloze, na rozdíl od chudáků iguanodontů, kteří byli často převráceni na bok. Před srážkou s kameny a spadlými kládami chránily jemné vnitřnosti gastonů obrněné destičky.

Mládě gastona zahlédne vysoko našlapujícího predátora vážícího tak dvě stě kilogramů, jak se blíží přímo k němu. Na chvíli se zarazí, dřepne si na zem a vyčkává.

Zvědavě se blíží mladý samec utahraptora s červenou skvrnou na čumáku. Tenhle masožravec je mnohem opatrnější nežli byl acrocanthosaur. Raptor se přibližuje jen pozvolna, natáhne zkusmo přední pracku a dotkne se podivného zvířete prstem.

Stačí jediný dotek a – plesk bác!

Není to nic dobrého k jídlu, pomyslí si raptor, ale nemusí to být špatné na hraní.

Raptoří samec se přiblíží po špičkách z druhé strany a natáhne přední nohu. Plesk – bum bác!

Samec raptora má zatím dobrý den – všude kolem se volně nabízí maso. Ještě tak týden si nemusí s jídlem dělat starosti. Tenhle samec je ze všech sourozenců, kteří se vylíhli před pěti lety, nejzvědavější. Zatím se mu to nevymstilo, protože je i nejrychlejší. Umí skákat do strany nebo dozadu či rovnou vzhůru a přistát čelem obrácený opačným směrem.

Rád strká do neznámých zvířat – a pozoruje, co se bude dít. Nyní se plíží kolem gastoního mláděte. Raptor mává ocasem v očekávání. Sám si všimne pohybu svého ocasu. Dostane nápad!

Raptor se otočí a snaží se zasáhnout gastona vlastním ocasem. Ale netrefil se.

Plíží se zezadu, našlapuje malými krůčky a znovu mává ocasem. Koncem ocasu zběžně přejede přes koneček ocasu gastona.

Plesky-plesk. Písek odlétá do stran – gaston předvádí obzvláště divoké pleskání a chrastění celým tělem.

Raptor přistoupí k zvířeti zepředu, skryje se za chomáč kapradinových listů. Přikrčí se. A potom se přichystá k útoku, ale nečekaně se zastaví asi metr před gastonovou hlavou.

Tentokrát se žádné pleskání nekoná.

Raptor si povzdechne. Přikrčí se a potom skočí po gastonovi.

Ani teď se nedočká žádného pleskání ani chrastění. Raptora přestává tahle hra bavit.

Vycouvá a pustí se do běhu. Gastona přeskočí, ale jeden prst natáhne dolů tak, aby se dotkl jeho hřbetu.

Plesky plesk.

Hluboké kašlavé zvuky ohlašují příchod sedmi dospělých gastonů. Mládě kašlavě odpoví. Raptoří samec pozoruje přistupující gastony. Krátké nohy – velmi pomalí, tak je ohodnotí. Naučil se, že čím vyšší je tělo a čím delší jsou holenní kosti a kotníky, tím rychlejší je to dinosaurus. Sám dokáže předběhnout téměř všechny dinosauří druhy s výjimkou pštrosích dinosaurů, všežravců s malou hlavou a nadprůměrně dlouhými zadními končetinami.

Uvědomuje si, že gastony by dokázal za jejich chůze obíhat kolem dokola. Kluše jim v ústrety. Gastoni se zastaví, hrozivě skloní hlavy a zamávají ocasy.

Příliš mnoho pleskajících tvorů – nebezpečné. Raptoří mozek hodnotí jednotunové dospělé gastony. Kdyby ho zasáhla ta velká těla, už by to nebyla žádná hra. Jestliže je nemůže sežrat, nemůže si s nimi ani hrát. Radši se vzdálí.

Raptor ukončí hru a přestane si z gastonů dělat legraci. Vzdaluje se po písečné duně a obrací se na západ do širokého údolí. Zde leží tisíce dinosauřích vzkazů. Výzvy mladých samců utahraptora. Sexuální nabídky vdovců deinonycha, kteří v povodni ztratili svoje družky. Signály značící paniku astrodontích mláďat, která byla oddělena od svých rodičů, strýců a tet. Pompézní prohlášení acrocanthosaurů, kteří se chvástají svým nesporným postavením králů doby křídové.

Jsou zde i tiché zprávy od multis, byliny požírajících chlupatých míčů, které tu žijí v koloniích: Právě jsem zde vykopal novou díru a všechny keře v poloměru deseti metrů jsou moje.

Mysl mladého samce utahraptora je zaplavena změtí vzkazů, které se křižují a navzájem se potírají. Je to kakofonie různých vůní, jako desítky omílaných písní zpívaných jazykem pachů. Pokouší se každý ten vzkaz rozluštit. Je to křídová informační tabule se zprávami psanými ve formě výkalů.

Králem sdělovacích prostředků v křídové době je trus. Mocným čichovým orgánem dokáže utahraptor z vůně výkalů rozlišit desítky tisíců různých jedinců vlastního druhu. Dovede vyčíst, jestli je mladá samice samotná, a tedy volná, nebo jestli žije v pevném monogamním svazku. Dovede říct, jak dlouho byla zpráva vystavena slunci a dešti.

Zdání může klamat a tak jako všichni raptoři trvá samec na trasovém dokumentu, aby odhalil totožnost a stav neznámých zvířat. U predátorů s dlouhým čumákem to nemůže být jinak. Jeho vzdálený bratranec velký tyranosaurus z pozdního období křídy bude mít pro čich v čenichu velké komory. Stejně tak na tom budou medvědi, vlci a hyeny v mnohem pozdější geologické budoucnosti. Ze všech suchozemských zvířat, která loví velkou zvěř, bude jediný, který nedokáže číst písmo výkalů – Homo sapiens.

Když si na vzdálenost necelého kilometru přečetl všechny zprávy v podobě trusu, přichází raptoří samec k malé, zcela čerstvé hromádce trusu. Ta se zde na valu z písku musela objevit až po povodni. Očichává ji. Zahledí se do dálky. A prackou zemi rozhrne, aby zvýraznil její pach.

Je to raptoří trus. Znovu hromádku očichává – je to trus utahraptora, ne žlutých čumáků, ale vlastního druhu s červenou skvrnou, je to výkal jedince, který nedávno pozřel čerstvé astrodontí maso a trochu iguanodontích jater.

To je velmi zajímavé. Znovu hromádku hlasitě očichá. Existují nerozeznatelné signály raptorů, jejichž fekální podpis neříká, zda se jedná o samce nebo o samici. Ale nejsilnější signály pocházejí od dospělých samic. A raptoří samec nyní dokonce poznává pach jediného individua.

Je to velmi, skutečně velmi zajímavé.

Mladého samce to mate, ale zároveň ho to velmi vzrušuje. Otočí se, opíše tělem tři kruhy, zavětří a opatrně překryje hromádku vlastním vzkazem.

Byl jsem tady po tobě – já mladý, zdravý, nezadaný samec.

Pouští se do sledování stopy té jisté samice. Nosem očichává cestu a snaží se rozpoznat v desítce přehlušujících se raptořích pachů stopu té své. Hledá jednu jistou rodinu. Najde ji o den později.

Červená a její sestra se cítí báječně. Slunce a hojná nabídka vodou vyplavených mršin jsou splněním predátorova snu. Noc hrůzy strávená ve vodě zůstává již jen vzdálenou vzpomínkou. Červené se budou její zkušenosti ještě několikrát v životě hodit, ale nyní ve vědomí všech zvířat převládá pocit radosti.

Jediná věc jí dneska kazí náladu, a to jsou obrovská hejna pterodaktylů a ptáků milujících zdechliny. Není to jen velký agresivní druh Ornithocheirus, ale jsou to o něco plašší ptáci druhu Ornithodesmus. To je velmi čilý pták s krátkými ostrými zuby seřazenými kolem přední části zobáku do širokého polokruhu.

Raptoří skupinka leží vedle kostry ožraného astrodontího mláděte. Červená se zvedne, aby odehnala párek drzých ptáků druhu Ornithodesmus. Zapiští a se skřehotáním poskakují kolem. Zasyčí a předvede náznaky útoku. Ale těžko mohou její pohyby působit přesvědčivě, když má břicho tak plné a cítí příjemné teplo.

Ornithodesmus páchne žluklou rybí stravou. Roztrhal na zem vyplavenou „pancířnatou rybu“ velikosti pstruha s tlustými lesklými šupinami. Pohled na tolik mrtvých dinosauřích těl pterodaktyly přilákal, aby si ukradli kus masa. Tito ptáci jsou chytří a reagují pružně – chtějí ochutnat něco nového, jen aby věděli, jaké to je.

Proč si dělat starosti – jsem plná – co je mi do nich, myslí si červená.

Kdykoliv odežene pterodaktyly z krku astrodonta, přemístí se ptáci k ocasu mršiny. Kdyby byla vyhladovělá, kdyby měla prázdný žaludek, byla by zlá a neúprosná a pokusila by se jim ukousnout jejich pěkné bílé hlavičky.

Ale Ornithodesmus není útočná, pro raptoří mláďata nepředstavuje žádné nebezpečí. Raptořice v duchu pokrčí rameny a s myšlenkou přeložitelnou jako Co je mi po nich to vzdá a odchází pryč. Nadšení pterodaktylové skáčou po těle astrodonta a vrhají se na proužky masa visící ze zlomených kostí. Moc se jim ale nedaří – nemají dost síly, aby odtrhli šlachy a vazivo držící maso na kostech – ale zdá se, že se jim nové dobrodružství začalo zamlouvat.

| červen |

Váhavá švagrová

Objevil se s vyschlou želvou v tlamě. Kráčí tiše dlouhými kroky a kolena vystrkuje vysoko jako dinosauří mim.

Červená ho pozoruje již několik minut. Mladý samec dokončil první dějství baletu. Nyní se pouští do náročnějšího druhého dějství. Nechala svoji sestru spát. Leží na boku, protože má břicho naplněné tak, že na něm ležet nemůže, a chrápe.

Mladý raptor přiblíží hlavu skoro k zemi a mává jí zleva doprava. Tato část namlouvacího tance je nejtěžší. Provádí pomalé pohyby hlavou a krkem s předními končetinami přitaženými k hrudi. Není snadné udržet rovnováhu. Správné provedení tance vyžaduje, aby nebyly vidět smrtící drápy – nesmí to vzbuzovat ani náznak hrozby.

Červená obdivuje plynulé pohyby samce. Intuitivně tuší, že jenom jedinec na vrcholu tělesného zdraví dokáže takhle tančit. Začíná natahovat a smršťovat vlastní svaly na nohách, neznatelně ohýbá nohy v kolenou a kotnících, ale dosud zůstává sedět a očima pozoruje, co jí nápadník předvádí.

O sušenou želvu nemá pražádný zájem jako o potravu. Jedná se o symbolický dar. I kdyby byla sebehladovější, nepovažovala by ji za oběd. Kdysidávno, před tisícem generací nebo ještě dříve, dávali raptoří samci svým váhavým družkám čerstvé maso z nedávno zabité oběti. Byl to jakýsi zásnubní dárek, kterým slibovali, že splní všechny otcovské povinnosti.

Dárkem samec říkal: Vezmi si to maso – dokážu se o tebe a tvoje nenarozená mláďata postarat.

Nyní červená pozoruje formálně stylizovaný tanec s dárkem, vnímá jej jako program se stále vylepšovanými choreografickými prvky a sleduje jej tím nejobjektivnějším pohledem – přirozeným výběrem a volbou.

Uvědomuje si, co se jí na samcově tanci líbí – štíhlé svalnaté končetiny a jemné pohyby esovitě zahnutého krku – ale neví proč. Narodila se s mlhavou představou o samčí kráse, představou, kterou v ní posiloval obraz matky a otce. Neuvědomuje si, že tyto přísné nároky jí zaručí druha, který bude rychlejší než ona a obratnější – což jsou klíčové předpoklady nezbytné pro lov v týmu.

Nezná historii svého druhu. Bude existovat pouze jediný živočišný druh se schopností objevovat vlastní minulost – a to bude Homo sapiens, ale až za sto dvacet milionů let.

Raptořice však ví, že chce samce přinejmenším tak dobrého, jako byl ten, kterého ztratila. Anebo ještě lepšího. Nároky má vyšší než ostatní jedinci jejího druhu.

A zatím na ni tento samec zapůsobil velmi, velmi dobře.

Samec nyní předstupuje daleko dopředu a bez sebemenšího zachvění svalů natahuje krk, jen pár centimetrů nad zem, natahuje čumák, rozevírá čelisti a ve vzdálenosti necelého metru od nohou červené pouští želvu na zem.

Začne pomalu couvat s očima upřenýma k zemi a čelem obráceným k samici – jako středověký sluha před mocnou vládkyní.

V poslední chvíli zakopne o vyčnívající žebro astrodonta. Ale vyrovná to – a malé škobrtnutí se stává v jeho vystoupení téměř neviditelnou chybou.

Červená skloní hlavu na stranu, jako kdyby ji něco vyrušilo. Nyní je na ní, aby dala najevo svoji odpověď a samce ještě více znervóznila. Ale ve skutečnosti shledává jeho vystoupení bezchybným.

Její nevyslovený soud zní – Strhující. Kdyby měla pojetí o číslech, ocenila by jej 9,6 za provedení a 10,0 za obtížnost zvolené techniky.

Oba na okamžik strnuli. Samec na ni pokukuje koutkem oka, ale ani se nepohne. Červená předstírá nezájem. Zahledí se na velké pterodaktyly, druh Criorhynchus, se svislými hřebínky na koncích zobáků. Zívne a zasyčí na ptáky.

Nyní pohlédne na želvu. Je mrtvá nejméně měsíc. Již na ní nebude nic poživatelného.

Samec přesune váhu na nohy. Jeho lýtkové svaly se smrští.

Raptořice zvedne želvu a vyhodí ji nad svůj čumák vysoko do vzduchu. Samci připadá, že želva zůstala zavěšena ve vzduchu, tak pomalu se snáší dolů. Již si začíná myslet, že samice nechá želvu spadnout na zem.

Mlask! Želva zmizí v jejím chřtánu. Chuť měla odpornou a za pět minut ji vyzvrátí.

Ale na tom nezáleží. Samec se postaví a spustí přední končetiny k zemi. Přistoupí k červené a posadí se vedle ní. Začne jí přejíždět čumákem něžně po krku.

Hssss….ssss. Sestra se probouzí se syčením a rozzlobeně hledí na samce. Vycení zuby a chystá se vstát. Mláďata se polekají a ustupují na vrcholek duny. Ale její břicho je plné. Nemá energii zapůsobit hrozivěji. Červená se ani neotočí, aby zaznamenala její nelibost.

Těžkopádně odtáhne svoje nacpané tělo ke svým potomkům a lehne si před ně.

Povzdechla si – jako kdyby chtěla říct: No dobrá, když na tom trváš, nekousnu ho – ale držte se ode mě a mých mláďat radši stranou.

| červen |

Hnůj, láska a květy

Samec utahraptora strnule stojí ve stínu cykasu s palmovitými listy. Obvykle je jako každý mladý dospělý raptor nebojácný. Je nabitý hormony a věří ve svoje svaly, své atletické tělo i svoje smysly. Nebojí se zaútočit na býložravce třikrát tak velkého, jako je sám. Ani neváhá vyzvat urostlého utahraptořího samce vážícího o padesát kilo víc než on.

Ale bojí se červené barvy. Mladého samce znervózňuje množství červenofialových předmětů, které visí z keřů a nízkých stromů pár set metrů od něho. Tady je na jednom místě více červené, než kdy viděl. Skoro dva metry vysoká stěna vínové barvy se táhne do dálky půl kilometru, a když zafouká vítr, červené předměty se výhružně zavlní.

Mozek mladého samce to nedokáže pochopit. Nemůže se vyrovnat s tímhle neobvyklým jevem – nemá v sobě zaprogramovaný instinkt, jak se správně zachovat, když se setká s tak velkým množstvím červené barvy.

Červená je nejpronikavější barvou ve vývoji suchozemských zvířat. Rudá barva vyvolává nejsilnější emoce v ptácích, ještěrech, žábách a i v utahraptorovi. Červená je barvou namlouvací a dává dohromady druha s družkou. Poprvé, když spatřil raptořici červenou, silně na ni zareagoval, protože měla na čumáku neobyčejně jasnou oválnou červenou skvrnu.

Červená je věčná výzva pojď za mnou. Dlouho před dobou křídovou upoutávala červená barva pozornost zvířat s barevným viděním. Jasně se odrážíod zelených listů a hnědé půdy. Je to univerzální jazyk, kterému budou rozumět i papoušci, opice a lidé ještě dlouho po době křídové.

Červená a fialová proniká prostředím a značí toho, kdo ji nosí, jako milence nebo bojovníka. Je to hlasitá zpráva pro samice, aby se přiblížily, a pro ostatní samce, aby se drželi opodál.

Evoluce je chytrým kosmetikem. Raptoří samec má dvoustupňový poznávací systém: Za prvé je přitahován k jakémukoli raptorovi, který má ten správný odstín. Za druhé si pečlivě prohlíží čenich, aby odhalil ten správný vzor.

Viděl tuhle barevnou masu asi na vzdálenost sedmi kilometrů a jeho podvědomí jej nutí tu věc prozkoumat. Až dosud samcovo napětí vzrostlo, kdykoliv se na pohybující se červenou skvrnu zahleděl. Ale stovky metrů vínové a temně rudé, to je příliš velké dráždidlo. To už přesahuje všechny meze.

A to, co nyní vidí v křovinách, které rostou nahusto pod jehličnatým lesem, jsou tisíce takovýchto křiklavě fialovo rudých cákanců povlávajích ve větru. Jsou to květy. Jednoduché květy s širokými, jednoduchými korunními plátky seskupenými jako u současné magnolie. Samec raptora květy ještě nikdy neviděl a děsí ho.

A navíc kolem sebe slyší neustálé bzučení. Čím více se k rudé stěně přibližuje, tím je ten zvuk silnější – slyší bzukot milionu hmyzích křídel.

Utahraptor a všichni ostatní dinosauři z tohoto ekosystému se vyvinuli ve světě, ve kterém převládala zelená a hnědá. Všechny stromy byly jehličnaté nebo to byly cykasovité rostliny s palmovitými listy či stromové kapradiny – všechno to byly rostliny bez pestrých květů. A pod nimi rostly kapradiny, přízemní borovice, přesličky a semenáčky jehličnatých stromů – a ty všechny měly zelenou nebo hnědavou barvu. Raptoři jsou zvyklí vnímat hnědé šišky, které visí z jehličnatých stromů, a tmavé skvrny na kapradinách, jež obsahují rozmnožovací spory. Hnědá a zelená, zelená a hnědá – to bylo až dosud neporušené pravidlo každodenního světa, ve kterém se raptor pohyboval. V takovém světě vyrostl a na takový byl zvyklý.

Velké křiklavé květy jsou něčím novým a predátoři považují samozřejmě všechno nové za podezřelé.

Raptoří samec vyrostl v poněkud monotónním zeleném prostředí bez květů, protože kvetoucí rostliny se vyvinuly až za jeho života. V jurském období, v době, kdy se na základě darwinovského výběru raptoři teprve vyvíjeli, se žádné květy nevyskytovaly. A když se v raném období křídy vyvinul utahraptor, rostliny té doby ještě nepoužívaly při rozmnožování barvy.

V době, ve které mladý raptor rostl, se v suchozemské rostlinné říši odehrávaly důležité revoluční změny. Tu a tam, skryty v omezených částech narušeného lesa, kde sucha a záplavy a pasoucí se stáda dinosaurů působily jako stresy velkým selekčním tlakem na lesní rostliny, objevila se zcela nová životní forma. Byl to malý stromek, který přestal spoléhat na pomoc větru při roznášení pylu. Místo toho na něm vyrostly barevné „vítací rohožky“ vyzývající brouky k návštěvě – rohožky tvořené modifikovanými listy, z nichž se staly korunní plátky. Fialová a temně rudá jsou zrakem dobře postřehnutelné signály a magnety pro hmyz. Jakmile je upoutána jeho pozornost, je hmyz dále lákán, aby se na květech zdržel a nakrmil se záplavou pylu nebo chutným nápojem z nektarových nádržek vestavěných do středu květu. Potom hmyz odletí navštívit další květ, který ho přiláká, a donese tak do tohoto květu pyl z květu prvního.

Květ se velmi pružně přizpůsobil novým podmínkám. Nejenže vnitřek samičího květu dává větší zámku oplodnění, květ ale i zaručuje, že se pyl dostane z jedné rostliny na druhou a ztráty budou mnohem menší než u dosavadních rostlin bez pestrých květů, opylovaných nespolehlivým větrem.

Nyní v raném období křídy příroda připravila další novinku – rostliny s velkým podílem rychle rostoucí dřevní tkáně. Kvetoucí rostliny znamenají okamžitý ekologický skok vpřed. Tyto rostliny se ve středním a pozdním období křídy stanou nejrychleji rostoucí složkou lesů. V době, kdy se objeví Tyrannosaurus rex, čtyřicet milionů let po utahraptorovi, bude každá lokalita ozdobena množstvím květů – červených, oranžových, žlutých a kovově modrých.

Dinosauří oči i dinosauří mozky si již na jasné barvy podrostu zvyknou. Ale teď, v tomto okamžiku dějin utahraptora, je nečekaný výskyt fialových lístků v rámci dinosauří společnosti příčinou zděšení, připomínající dnes snad jen přílet kosmické lodi z jiné galaxie a plné zelených mužíčků do Los Angeles.

Mladý samec si uvědomil, že už není sám. Červené květy působily jako magnety i na ostatní dinosaury. Najednou se zde objevily skupinky utahraptorů z širokého a dalekého okolí. Velké raptoří druhy jsou obvykle vzácné. Jejich malé klany jsou rozšířeny po celé oblasti a s výjimkou rozmnožovacího období se rodiny vzájemně vyhýbají. Ale keře s červenými květy vyrostlé ve svahu dokáží upoutat bystré oči predátorů na dálku několika kilometrů.

Mladý samec zaznamenal, že dva svobodní utahraptoři opatrně našlapují na druhé straně keřů. Přistupují ke květům s ohnutými koleny i kotníky, těla drží nízko u země a krky natahují dolů.

Květy se náhle zachvějí poryvem větru a do vzduchu vzlétnou desítky korunních plátků. Oba samci se otočí a co nejrychleji utíkají pryč.

Kousek dál mladý samec spatří velkou skupinu utahraptorů – šest samic, jednoho dospělého samce a mladé. Kolébají se zepředu dozadu, natahují se na špičkách do výšky, zmateně hledí před sebe a nahlas čichají.

Mladý samec podvědomě nastaví čumák. Nozdrami nasaje vzduch. Je to vůně květů. Vydávají silnou vůni – tyto květy voní… a to velmi příjemně!

Voní jako čerstvé maso, jako játra smíchaná s čerstvým iguanodontím trusem.

Samec kráčí rozvážně, občas se zastaví, nakloní hlavu na stranu a zkoumavě se na keře zahledí. Jde blíž a blíž. Červená barva zaplaví jeho zrakové centrum. Ale vůně rozkládajících se vnitřností a čerstvých výkalů býložravců je neodolatelná.

Zkoumá skupinu keřů obalených květy. Rostou tu tři druhy rostlin pohromadě – jeden je temně karmínově rudý, druhý je světle levandulový a třetí bílý. Všechny rostliny mají okvětní plátky seskupené do volné spirály, vinoucí se kolem páchnoucího středu. Jsou to ty bílé květy, které voní jako hnijící maso. Karmínově červené připomínají vůní spíše játra a starou kůži, levandulové pak voní výkaly.

Bfffft. Do nozdry mu vlétl brouk, je to velmi nepříjemné, a po chvíli zase vylétl.

Bffft-bffft. Další brouci bzučí kolem keřů přitahováni masitou vůní. Raptoří samec tyhle brouky zná. Jsou to mrchožrouti, kteří se slétávají na zdechliny a kladou do nich vajíčka. Páchnoucí hnijící zdechliny jsou brzy prolezlé larvami brouků – žravými „červy“, kteří okoušou poslední zbyteček masa a kostra zůstane doběla ohlodaná.

Jiní brouci se procházejí po narůžovělých květech – jsou to velké druhy brouků s kovově zelenými krovkami a širokými tykadly. Raptoří samec zná i tyhle druhy – mnohokrát je našel na hromadách trusu býložravých dinosaurů. Jsou tam také malé černé vosičky a modří brouci.

Nyní je raptoří samec ještě zmatenější. Bzučící mršinoví brouci by měli znamenat maso – někde poblíž musí ležet nějaká zdechlina. Trusoví brouci zase signalizují přítomnost býložravých dinosaurů – kořisti čekající na zabití. Ale tady mezi květy nemůže žádné skutečné iguanodontí maso, ani na zdechlině, ani na živém zvířeti, najít. A trus tady taky žádný nevidí.

Uždibl kousek bílých květů. „Pfííí!“ Květy jsou hořké. Znechuceně kousek vyplivne.

Dozvěděl se něco nového a uloží to do paměti: rostliny vonící jako maso jsou podvod. Už se nenechá napálit. Ale brouci se napálit nechají. Mršinoví brouci, vosičky a trusoví brouci byli přilákáni v první vlně vývoje květního hmyzu, to je hmyzu, který je lákán květy a který doprovází vývoj kvetoucích rostlin. Tyto druhy se nechaly vůní květů oklamat a přilákat. Za pár milionů let budou klamány i na mršinách pasoucí se mouchy, aby svými těly pomohly roznášet pyl. A ještě později se objeví opylovači par excellence – včely, můry a motýli.

Ale tito pozdější opylovači budou už mít těla dokonale uzpůsobená a budou vyžadovat i něco za to, že uspokojí nároky dalších a dalších rostlinných druhů. Kvetoucí rostliny budou mít okvětní plátky jasnější, prašníky složitější a budou nabízet ve velkém množství sladší nektar.

Raptořice červená taky pozoruje květy a zároveň jí neuniká jediný pohyb mladého samce. Je plná obav. Nelíbí se jí takové množství neznámé červené látky. Pach mršiny ji nemate. Její mysl ovládlo něco jiného – je to cit silnější než zmatek a zvědavost, je to žárlivost.

Červená zvedá hlavu vysoko do vzduchu, přivírá oči a hlasitě čichá. Nozdrami nasaje vzduch kolem sebe. Je to tatáž instinktivní reakce, jakou dodnes využívá většina obratlovců – vidíme ji například u koní v ohradě. Je to způsob, jak ohodnotit druha, který přichází v úvahu, a taky jak odhadnout možné sexuální rivaly.

Vdechne tlamou vzduch, nenechá jej však projít obvyklou cestou, dále do centra čichu, to je do komory hned před očima. Vzduch místo toho proniká do malého speciálního kanálku, nacházejícího se vepředu nad patrem její tlamy. Kanálek vede do speciální smyslové oblasti, Jacobsonova orgánu, který je specializován na feromony – silné evoluční parfémy.

Stačí pár molekul feromonů a červená pozná, že jí hrozí ztráta mladého samce. Vůně přicházející ze směru od květů obsahuje rozlišující feromony tří různých samic utahraptora a všechny tři jsou ve stavu sexuálního vzrušení.

Červená kráčí dlouhými kroky vpřed, přímo k mladému samci.

Vůní hnoje a mršiny vycházející z květů se málem zalyká, ale její mozek dobře rozlišuje jednotlivé pachy. Její celé smyslové ústrojí se zaměřilo na dvě skupiny raptořích samic, které se přibližují hustým podrostem k jejímu samci.

Ohlédne se na svoji sestru, která přechází sem a tam, mává dlouhými předními končetinami, vrčí a syčí na květy a na neznámé raptoří samice i na mladého samce.

Červené se ulevilo, že její sestra nejde za ní.

Mladý samec si přičapne k zemi a čumák ponoří do houštiny růžových květů. Jeho mozek se odmítá smířit se skutečností, že tam dole se neskrývá žádný iguanodontí trus.

Pozvedne hlavu a spatří, že ho obklopuje výkvět utahraptořího ženství. Cizí samice, mnohem větší a starší, než je sám, pokyvuje hlavou na pozdrav. Jiná cizí samice, mladší, vyšší a hubenější, předstírá falešný útok s hlavou skloněnou a rozpřaženými předními končetinami. To je ještě intimnější namlouvací pozdrav a samce to děsí.

Ustoupí o krok zpátky.

„Sssss-rrryk!“ Starší samice zasáhne tu mladší ocasem a kousne ji. V tu chvíli se před samcovýma očima odehraje boj jevící se jako spleť předních i zadních končetin, ocasů a krků.

Mladší samice řve bolestí a dává se na útěk. Kusy kůže stržené ze zad se snášejí dolů na květy. Starší samice se otočí k mladému samci a opakuje namlouvací tanec hned třikrát a každým kruhem se k samci přibližuje.

Ten úplně zapomene na květy vonící po trusu. Má z velké samice strach. Ještě nikdy o něho samice nebojovaly. Sám již namlouvací tance předváděl – loni se šestkrát pokoušel se svojí vypracovanou choreografií získat samice, ale byl šestkrát odmítnut. Pokaždé však šlo jen o jednu samici. On předváděl tanec a jedna samice na něj měla reagovat.

Tento rok se o dvoření pokusil zatím jednou, a to s červenou. Ta mu dala jednoznačně najevo sympatie, ale její nadšení brzdila přítomnost její sestry. U utahraptorů, kteří se namlouvají poprvé, může dvoření trvat i několik měsíců, protože než se dá samec se samicí dohromady do stálého svazku, trvá to obvykle dlouho. A dvojice, které se nakonec dá dohromady, nemusí mít první rozmnožovací období vůbec mláďata.

Kdyby měl situaci červené hodnotit nestranný pozorovatel nebyla by ideální partií. Její sestra je zjevnou nevýhodou. Přesto je jí mladý samec okouzlen. Něco na ní jej přimělo k tomu, aby se ochomýtal v její přítomnosti a snažil se s ní navázat těsný svazek. Červená reagovala na jeho návrhy jemně a zdrženlivě, a to se mu líbí.

„Vrrr!“

Rozčilení velké cizí samice stoupá. Přítomnost tolika utahraptorů na jednom místě vzbuzuje emoce. Pohled na květy a jejich vůně mají za následek nepřirozenou koncentraci nezadaných samic. Mladý raptor se dostává do nevýhodného postavení nejpřitažlivějšího samce. Je to přirozená reakce. Jakmile se o něj začne zajímat jedna samice, ostatní samice se mu začnou dvořit také.

Je to všeobecně rozšířený jev – jestliže vzbudíte pozornost, začne se o vás zajímat více příslušníků opačného pohlaví. To, že jste populární, vaši přitažlivost automaticky zvyšuje. Není to špatný evoluční systém – jestliže vidíte potenciálního druha, jak ho pronásledují příslušnice opačného pohlaví, vyplatí se prověřit si ho na vlastní kůži. Je zde totiž velká šance, že potenciální druh má nějaké výjimečné kvality, které zaručí, že jeho potomci budou mít větší šanci na přežití.

„Vrrrrr!“ Na scéně se nyní objeví ještě větší samice utahraptora a pokouší se vyšachovat starší sokyni, která se mladému samci předváděla. Nově příchozí samice je nádherná – o dobrých tři sta kilo těžší než samec – a na ramenou, stehnech a lýtkách má obrovské svaly.

Samec se odvrací, aby nemusel reagovat na její namlouvací tanec. Samice se otočí a přibližuje se ze strany.

„Chrrr… chrrrr… vrrr.“

Nenechá se odradit. Zopakuje předvedené pohyby namlouvacího rituálu a dožaduje se odpovědi.

Samec ustoupí do strany. Nyní před ním stojí další cizí samice, štíhlejší než dinosauří valkýra, která stojí vedle. Má neobyčejně jasnou rudou skvrnu na čumáku. Pokývne jí.

Samice pokývne taky a začne pomalý tanec.

„Sssss.“ Velká samice se rozlítí a napůl tanečně, napůl hrozivě vykročí vpřed s damou doširoka rozevřenou. Otočí se k mladé samici a potom zpátky k samci a znovu k samici.

Mladá samice odvrátí zrak. Otočí se do strany a ustoupí, aby mezi ní a obryní byla dostatečná vzdálenost.

Mladý samec cítí, jak se mu Jacobsonův orgán naplňuje feromony. Desítka utahraptořích samic otevřela žlázy na krku, úzké štěrbiny naspodu dolní čelisti. Každá žláza produkuje silný koktej sexuálně dráždivých molekul.

Obří samice se rychle přibližuje, začíná pobíhat sem tam a předvádí své mohutné svaly.

Samec neodolá pohledu. Tahle samice je velmi neodbytná – a rozčililo ji, že samec odmítá sehrát v rituálu svoji roli. Raptoří tanec je totiž duet. Jeden partner udělá pohyb a druhý na něj musí reagovat, a tím povzbudit prvního partnera, aby pokračoval. Každý z partnerů může ceremonii kdykoliv přerušit, ale tanec obvykle končí, až když mají oba partneři za sebou pár minut pohybu. Pak se navzájem prohlížejí, hodnotí svoji velikost, zdraví, sílu a atletické schopnosti.

Brnk! Obří samice do samce znovu šťouchne. Svoje chování přestává kontrolovat – je vybičovaná nepřirozenou konkurencí.

Samec však stále odmítá se do duetu zapojit.

Ňaf.

Trhne sebou. Na rameni spatří krůpěj vlastní krve. Samice ho kousla. Láska a zloba se v období hledání partnera často doplňují.

Frnk!

Letící předmět velkou samici sráží k zemi. Spadne zády napřed do květů, překvapeně zařve a zlostně kolem sebe mlátí. Ze stromu se snese sprška růžových květů a celou ji zasype.

Mladý samec se narovná a hledí na předmět, který se s obří samicí srazil.

Je to červená.

Samec by se nejradši odsud ztratil. Přikrčí se k zemi a hlavu skloní do fialových květů. Už ví, že o něj budou bojovat dvě utahraptoří samice. Už to viděl u jiných samců – a na něco takového se nikdy netěšil.

Obří samice leží na zemi, supí a zuřivě syčí. Natáhne končetiny se zahnutými drápy, aby červená měla možnost si prohlédnout šlachy tlusté jako mladé borovičky a mohutné svaly na zápěstí. Samičí Goliáš vypadá neohrabaně. Zmateně leží na zádech, zatímco červená se k ní zvolna přibližuje a hrozivě syčí.

Jediným rychlým trhnutím stehenních svalů se však obří samice odrazí, všechny čtyři končetiny výhružně vystrčí do vzduchu, skočí a přistane všemi čtyřmi na zemi. Předvede skvělý elegantní kousek. Červená o krok ustoupí. Její sokyně nakloní pomalým, elegantním pohybem hlavu, jako kdyby přijímala nevyslovený obdiv nad svým výkonem. Pak se otočí k samci a vydá nízký, chraplavý zvuk.

Červená přivře oči, vrhá se vpřed a výhružně zavrčí, až se samec podvědomě přikrčí. Ale obří samice se ani nepohne. Místo toho přitiskne čelisti k sobě a odhalí řady jasně bílých dozadu ohnutých zubů. Mladému samci neujde, že ty zuby jsou na utahraptora neobyčejně velké a silné.

Ohromeně pozoruje, jak se obří samice s červenou poměřují očima, a využije toho, aby o pár metrů ustoupil doprava. Obryně mu věnuje krátký hrozivý pohled, který znamená „Opovaž se pohnout!“ a znovu se zahledí na svou sokyni.

Červená už má pár bojů o samce za sebou, ale to bylo před lety, když usilovala o svého prvního druha. Tehdy však šlo jen o náznaky a symbolické útočné pohyby hlavou a předními končetinami. Je si vědoma, že tenhle druh darwinovského herectví dobře zvládá.

Tentokrát ale půjde o něco jiného. Obří samici nejde jen o hru. Její pohyby nejsou hrou. Kolébá se na zadních nohách zepředu dozadu, jak to raptoři dělávají těsně před tím, než se vrhnou na svoji oběť.

Červená zhodnotí obří kotníky. Jedno zhoupnutí, druhé, třetí. A pak kratičká pauza a šlacha na noze se napne. Červená se vrhne vlevo.

Bum!! Obří drápy zadní končetiny dopadnou na místo, kde před chvílí stála.

Sssssss. Vymrští se. Dlouhé přední končetiny a špička drápu jí natrhne kůži na lýtku.

Červená o tři metry ustoupí. Hledí na hrudník obryně – pomalu pravidelně se zvedá a znovu klesá. Obryně dýchá klidně a červenou to znepokojuje. Má z ní strach.

Hodnotí svoji těžkou situaci. Tahle samice není normální… To není jen sokyně v boji o partnera… to je vrah…

Vyrazí zoufalý výkřik o pomoc. Naslouchá, zda jí sestra odpoví. Odpovědi se ale nedočká. Zavolá ještě jednou. Sestry si mají v takových těžkých situacích pomáhat. Normální geny utahraptora dovolují námluvy ve dvou, aby se dvě sestry spojily a boj o žádoucího druha vyhrály i tímto způsobem.

Pokusila se dožádat její pomoci ještě jednou, ale nakonec je nucena smířit se s tím, že pomoc nedorazí. Uvědomuje si, že vztah s její sestrou není normální.

Obryně přistupuje dlouhými, ladnými kroky k samci. Červená si všimne, že tahle velká konkurentka není jen mohutná, ale je také velmi pružná a nezvykle dobře udržuje rovnováhu.

Ještě to ale nechce vzdát. Pomalu ustupuje, snaží se mezi sebou a obryní udržet dostatečnou vzdálenost, aby mohla včas uhnout do strany, kdyby samice znovu zaútočila. Obryně napíná svaly. Červená vyskočí. Ale nechala se ošálit – obryně se nevrhá vpřed.

Propadá panice. Začíná si dělat starosti o svůj život, v sázce už není jenom partner.

Obryně na ni upírá jasné žlutooranžové oči, ve kterých se zračí klidná sebedůvěra. Červená oči své sokyně fascinovaně pozoruje.

Obě samice opíší pomalý půlkruh, obryně přistupuje zleva a červená ustupuje vpravo. A potom náhle spatří v očích obryně slabý plamínek, zornice se stáhnou. Velká samice zadrží dech, hlasitě vydechne a přenese váhu dozadu na pravou nohu a ocas.

Červená ucítí za levým ramenem horký dech. Nemusí se otáčet – ví, že ten pižmový dech patří jejímu druhovi. Slyší hlasité syčení.

Obryně zaváhá a potom velmi pomalu začíná couvat. Červená nyní stojí bok po boku se svým druhem a společně zvedají a sklánějí hlavy a otevírají a zavírají čelisti. Samec natáhne čumák dopředu, chňapne do vzduchu jen kousek od nozder obryně.

Ta si uvědomuje, že byla poražena. Tito dva raptoři se spojili proti ní a naznačují, že na ni brzy společně zaútočí.

Velká samice si odfrkne, skloní hlavu a celé její tělo vypovídá o tom, že se vzdává. Je velmi smutná. Po celý den ji samci odmítali. Po celý den vzbuzovala její neobyčejná velikost u potenciálních druhů strach. Je obětí diskriminace vycházející z namlouvacího instinktu, vrozené nedůvěře k někomu, kdo se příliš vymyká normě.

S tělem skloněným k zemi obryně odchází pryč, ani se neohlédne.

Červená opře čelo o hlavu svého druha a zavrní. Samec jí několikrát přejede čumákem po krku, něžně ji kouše malými předními zuby. Potom ucítí její ránu na noze a začne ji něžně lízat.

| počátek července |

Ničivý tank

Co má za lubem? Mladý samec utahraptora otáčí hlavu ze strany na stranu a snaží se pochopit, co má sestra červené v úmyslu. Ona ji také nechápe, sestra něco brumlá a hlavu strká do díry v zemi. Nyní hlavu vytáhne, strčí do otvoru palec a zatáhne. Nic se neděje, tak palec vytáhne a strčí do otvoru dráp levé zadní nohy.

„Uf!“ Pařát zarývá do půdy a celá přepadne na záda. Zašilhá do otvoru, nespokojeně zabručí a celou proceduru opakuje.

Snaží se vyhrabat chlupaté koule, napadne mladého samce. Ale to je bláhové.

Raptoři nedovedou hrabat. Jejich ostré, zahnuté drápy špatně slouží k nabírání půdy. Sestra červené se toho rána rozhodla, že její mláďata musí mít nějaké jídlo a že chlupaté koule jsou k jídlu a jsou dole ve svých norách. Musí je proto vyhrabat.

„Grrrrrr-up!“ Pokusí se vyhloubit další díru, ale upadne do strany.

Cak-cak-cak-cak. Chlupatý dvoukilový živočich cvaká v hloubce jednoho metru vzdorně svými hlodáky. Sestra červené ztratí veškerou důstojnost. Vrhne se do otvoru oběma předními končetinami, zakousne se do kamenů v hlíně a zlomí si tři zuby.

Cak-cak-cak-cak.

Mladý samec cítí, že celé raptoři skupince se navrátí rozum teprve až najdou maso. Rozhlíží se kolem sebe, větří a naslouchá.

Z dálky sem zaznívá hluboký, strašidelný zvuk.

Húúúúú-klak!

Húúúúú-klak!

I červená ten zvuk slyší, ale nepoznává ho. Její sestra mu nevěnuje žádnou pozornost – je příliš zabraná do vyprošťování prstů zachycených v porostu kolem děr.

Húúúú-klak!

Mladý samec už ale začíná tušit, co zvuk může znamenat. Slyšel jej před třemi lety, když ještě žil se svou rodinou. Ten zvuk dává naději, že se skupině utahraptorů podaří něco zcela nemyslitelného – zabít býložravce obrněného bodáky.

Mladý samec se vztyčí a sestupuje z kopce. Červená jej sleduje, vstává, podívá se na sestru a zase si sedne. Její setra se ani nepohne. Je vlastně zapletená oběma předníma a levou zadní nohou do malého stromku, který roste u vyhloubené díry.

Červená na sestru zavolá. Ta něco zavrčí, nechá stromek být, otočí se, ale vyhýbá se pohledu, jako by tím vším chtěla říct: Já s tím tvým přítelem lovit nepůjdu.

Červená se znovu vztyčí a jemně šťouchne čumákem do sestřina krku. Ta však nereaguje.

Bum!

Červená udeří sestru do žeber. Ta otevře oči a s trhnutím zvedne hlavu.

Povzdechne si a protáhne stehna a kotníky. Pomalu zvedá svoje tělo a postaví se. Rodina potřebuje jíst.

Obě sestry klušou po svahu dolů a mláďata za nimi.

Húúúú-klak!

Červená se náhle zastaví. Zvuk teď zesílil a je slyšet bojové výzvy – těžké kroky v blátě – blíží se jakési obrovské příšery, funící, bafající a supící.

Rozrostlé přesličky jí brání ve výhledu.

Húúúúú-tak-klak-úúúúúf!

Křach!

Z porostu vykoukne obrovský ošklivý předmět. Obloukovitě se prohýbá zepředu dozadu a svým mohutným tělem láme křehké stonky přesliček.

Červená se zarazí.

Plesk-plesk-křach!

Předmět stále roste – je to hrozná, jakoby bezhlavá příšera s dlouhým ztenčujícím se krkem. Obrovské kusy kostěných bodáků vyčnívají do všech stran.

Křach!

Tlapy se čtyřmi prsty porážejí chomáče přesliček. Červená ještě ucouvne. Kývá hlavou zepředu dozadu a snaží se zjistit, co je tohle obrněné zjevení zač.

Na konci krku, kde by měla být hlava, má ta příšera malý pevný kostěný míček bez očí, uší a nosu.

Třesk – plesk! Něco silného a těžkého prostrčí bezhlavou příšeru dopředu skrz houštinu přesliček.

Červená vidí podivnou štěrbinovitou tlamu na konci krku příšery. Z té tlamy vychází oblak plynu.

Ňuf-ňuf-ňuf!

Červená plyn vdechne. Je to metan smíšený s dalšími páchnoucími plyny. Její mozek poznává: Je to pach pocházející ze střev, je to plyn ze střev býložravce!

Dívala se na tu příšeru ze špatného konce. Míček na konci je špička ocasu.

Húúúúúúú! Nyní se objevila skutečná hlava chráněná pancéřnatými deskami. Hluboký rezonující zvuk vychází z ozvěnových komor v čumáku, přímo před neuvěřitelně širokým čelem. Nad velkýma, jasně červenýma očima je tlustý trojúhelníkový štít.

Je to druh Gastonia, ale mnohem širší a těžší než exemplář, se kterým se raptořice již kdysi setkala.

Húúú-húúúú-hank!

Příšera s širokým břichem je zasažena těžkou ranou do čela. Další gaston se řítí z druhé strany.

Húúú břink! První gaston ránu oplatí a obě zvířata se mlátí čelo o čelo.

Potom se oba bojovníci zarazí, hruď se jim zdvihá vzrušeným dýcháním. Jeden z gastonů se pokusí zahoukat, ale už se mu nedostává sil.

Červená tiše našlapuje kolem obou vrčících příšer. Mladý samec je již v houští a stojí naprosto nehybně. Zde se osvědčuje skrytá spolupráce dvou raptorů. Jsou téměř neviditelní.

Třesk!

Břink!

V houštině se teď odehrává lítý boj. Vyletují kusy rostlin. Z přesliček se vyřítí třetí gastoní býk a zastaví se před druhými dvěma. Z plna hrdla zařve. Chvíli je klid, býci si prohlížejí jeden druhého. Ten nově příchozí syčí jako parní lokomotiva a potom zaútočí. Vrazí do jednoho z býků čelem, zasáhne ho do rohu nad obočím a otočí mu hlavu.

Červená a mladý samec si přidřepnou za hromadu silných kmenů přesličky a pozorují, co se bude dít dál.

Mladý samec je přivedl do místa, kde se každoročně odehrávají souboje ozbrojených samců, kteří do sebe vrážejí štíty na čele. Samice je se zájmem pozorují a souboje hodnotí. Není bezpečné pohybovat se poblíž tohoto místa, kde ve vzduchu je plno gastoních feromonů a býci druhu Gastonia jsou rozzuřeni do nepříčetnosti.

Červená ví to, co všichni masožravci rané křídy. Gastoni chránění pancíři z kostí jsou téměř imunní vůči všem formám boje. Jednou pozorovala rodiče, jak se s nezdarem pokoušeli ulovit malé gastony. Sama se o to taky už pokusila, ale bez úspěchu. Problémem není jen gastonova hmotnost – i ti největší váží jen dvě tuny, a to je méně než velcí iguanodonti a mnohem méně než astrodonti. Problém spočívá ve vysoce účinném bojovém umění, s jakým se gastoni brání. Jejich hlavy, krky, těla i ocasy jsou pokryty pohyblivým brněním – kostěnými destičkami velikosti několika centimetrů. Největší dosahují třiceti centimetrů a všechny jsou navzájem spojeny pevnou vrstvou vaziva.

I kdyby zůstal dospělý gaston nehnutě stát, bylo by pro utahraptora těžké ho zabít. Jediným nechráněným místem je jejich břicho. Ale gastoni v klidu nepostojí. Když na ně někdo zaútočí, skloní svoje ozbrojené hlavy a vyrazí vpřed, mávajíce krky zepředu dozadu. Jejich kostěný límec začíná nad očima a pokračuje po celém krku až k lopatkám. Oblíbenou taktikou gastonů je zkroutit přední část těla do strany a uvěznit neopatrnou predátorovu nohu v oblouku vyčnívajících rohovitých výběžků.

Ještě nebezpečnější je gastonova obrana zezadu. Základna ocasu je neobyčejně široká a je tvořena pevnými svaly. Stačí jeden rychlý křečovitý stah a celý ocas se otočí kolem dokola a bodáky zasáhne stehna nebo hrudník masožravce.

Gastoni a jejich blízcí příbuzní se stahují do vodních prohlubní a na vlhké louky, a tak téměř každý dospělý utahraptor se přinejmenším jednou s těmito obrněnými tanky rané křídy setká. Výsledkem takovýchto setkání bývá zpravidla utahraptor s rozdrcenými prsty, odřenými svaly na lýtkách, pohmožděnými žebry a vymknutými ramenními klouby.

Náš mladý samec má však svůj plán. Pochází z rodiny utahraptorů, kteří si dovedou s gastony poradit. Před několika generacemi přišli jeho předci čirou náhodou na to, jaká taktika platí na dospělého býka. Potom se ji jeho prarodiče naučili od svých rodičů, a když přišel čas, odpozorovali ji od prarodičů i jeho rodiče.

Masožravci – chytří masožravci – jsou již takoví. Jsou velmi přizpůsobiví a dovedou mnohé velmi dobře odpozorovat. A tak různé rodiny predátorů učí těmhle kouskům potomky a zkušenosti jsou předávány z generace na generaci prostým napodobováním dospělých.

Mladý samec vede červenou ke kraji porostu rákosu. Samice je nervózní. Všude kolem sebe slyší funění, hrčení a houkání gastoních býků, vidí, jak do sebe obrovskou silou narážejí.

Oba raptoři se tiše přiblíží k okraji rákosí, kde se potok líně rozlévá do řady mělkých jezírek. Sem narážení býků nedoléhá. Tady není slyšet ohlušující houkání. Tohle je místo, kam se uchylují ztroskotanci, kteří byli vyřazení ze hry. Gastoní býci, pohmoždění a potlučení, zde nacházejí útočiště před vítězi. Napijí se vody z jezírek a svalí se do bahna, aby léčili svoje rány.

Gastoni nejsou chytří dinosauři. Mozky dospělých jedinců jsou jen o něco větší než mozky krokodýlů stejné hmotnosti. V porovnání se studenokrevnými živočichy je jejich mozek dostatečně velký, ale v porovnání s mozkem raptořím je gastoní zcela nepatrný. Když jsou gastoni ve stádě čítajícím padesát kusů, představuje jejich ohromná masa tolika ozbrojených těl nesrovnatelně větší sílu než jakákoliv vysoká inteligence. Ale když zůstane býk gastona sám a je raněný a vyčerpaný, pak je vše úplně jinak, potom je velmi zranitelný.

Červená vidí, jak se skrz dvoumetrové přesličky opatrně prodírá čumák dalšího utahraptora. Sestra, i ona vypadá nervózně.

Červená netuší, co se bude dít. Podívá se na mladého samce. Bude spoléhat na jeho úsudek. Takto jej sleduje poprvé od doby, co pod mrtvým tělem astrodonta ztratila prvního druha.

Její sestra nevěří nikomu. Ale rozhodla se jít s nimi, čistě jen proto, že její mláďata mají zase hlad a sama dneska nepřišla na žádný snadný úlovek. Utahraptoří matka s mláďaty v závěsu nemůže předpokládat, že se jí samotné podaří něco ulovit.

Mladý samec přistupuje k nejvzdálenějšímu jezírku a vklouzne do houští. Obě sestry ho následují.

Pozorují odtud smutnou přehlídku poražených býků. Někteří jsou ještě mladíci, gastoní samci, kteří se poprvé pokusili o svoje štěstí – tito chlapíci jsou zbiti, ale nezlomeni. Stáhli se z boje, protože cítili, že ještě nejsou dostatečně silní, aby se starším býkům mohli vyrovnat.

Býci středního věku se tváří zatrpkle. Mnozí byli v minulých sezónách vítězi, ale byli nahrazeni většími, silnějšími nebo drzejšími býky. Tito samci jsou ještě nebezpeční – mají v sobě dostatek zadržené agrese, kterou si vybíjí na kterémkoli jiném zvířeti, jež se jim připlete do cesty.

Křach! Velký býk se najednou vrhne na mladšího gastona a vrazí do jeho těla. Byl to hloupý krok. Mladý býk je vybavený kostěnými bodáky a jedním z nich zasáhne starší zvíře do oka.

Raněný býk se neohrabaně otočí a kluše pryč za hlasitého houkání. Mladší býk se tváří vystrašeně.

Raptoři zatím vyčkávají. Červená je v pohotovosti. Blíží se velmi široký samec. Kráčí pomalým unaveným krokem. Raptořice cítí, že tenhle býk je něco zvláštního. Není moc raněný. Nekulhá. Ale něco mu chybí.

Pohaslo světlo v jeho očích.

Jeho oči hledí tupě a jsou upřeny do jediného bodu. Dívá se, ale zřejmě nic nevidí. Nereaguje na ostatní poražené býky.

Uvnitř svého gastoního mozečku se tento samec vzdal. Má za sebou příliš mnoho jarních soubojů. Příliš mnoho sezón, kdy bylo jeho tělo nabito hormony. Tohle je třetí rok, kdy opustil válečné pole bez družky, jeho biologické hodiny se zastavují – je geneticky postradatelný. Geny, kterými se řídí jeho chování, ho nepovzbuzují. Je už postarším smolařem. Proč by si měl dělat starosti, bude to marné, i kdyby se snažil sebevíc, šance, že se příští rok stane otcem, jsou mizivé.

Mladý raptor se opatrně plíží houštinou a sleduje unaveného býka. Červená se sestrou kráčí za ním.

Býk vstoupí do jezírka s kalnou vodou a lehne si. Teplá voda je příjemná. Přetočí se na levý bok, potom na pravý, nechává bahno proniknout do nesčetných ran.

Raptoři samec se chvěje napětím.

Býk se ponořuje hlouběji do tůňky. Přetočí se na levý bok a zavře oči. Dvě třetiny jeho těla jsou ponořené. Mozek je utlumen teplou, hojivou lázní.

Mladý raptor se pohybuje mrštně a tiše. Zaútočí zadníma nohama na břicho starého gastona vyčnívající z vody. Červená zaútočí hned po něm.

Býk kvílí bolestí. Nohy mu bezvládně visí. Ale raptor jej převalí na záda. Sestra raptořice červené mu skočí na břicho a rozpáře je. Starší mládě se připojí k matce a útočí se zuřivostí dospělého.

Mysl gastoního býka se vzdává ještě dříve než jeho tělo. Uvědomuje si, že umírá, ale svoje poslední chvíle při vědomí prožívá bez strachu a bez bolesti.

Skupinka raptorů se krmí býkem celé tři hodiny. Ostatní gastoni si jich nevšímají, smrt svého druha necítí jako ztrátu. Sestra červené dává s hlasitým mlaskáním najevo svoji spokojenost – je to poprvé, co ochutnala býka gastona, a jeho maso jí připadá velmi chutné. Čumákem se tiskne k sestře na vyjádření projevu vítězství a uspokojení. Přitiskne čumák i k nejstaršímu mláděti, aby ho pochválila za to, že se zachovalo jako dospělý lovec.

Má dnes výjimečně dobrou náladu. Ale dosud se nepodívala na mladého samce a nereaguje ani na jeho pokyvování hlavou. Pokusí se jí dotknout čumákem, ale ona jen vycení zuby a zavrčí. Samec se stáhne a posadí se stranou. Červená se dívá z jednoho na druhého. Potom samce dlouze a vášnivě pohladí čumákem.

Když přijde noc, najdou si nakrmená mláďata svá obvyklá místa na spaní vedle své matky. Červená nechá volný prostor mezi mláďaty a jejich matkou a lehne si. Zavře oči.

Něco není v pořádku. Otevře znovu oči. Samec dosud stojí a rozpačitě se rozhlíží, čenichem větří ve směru, kde leží obě sestry. A potom se přesune k hromadě uschlých větví a zadníma nohama si začne stavět provizorní hnízdo. Raptořici neujde, jak je nešikovný.

Nakonec se posadí. Je sice příjemné ležet v teple a pohodlí mezi pokrevními příbuznými. Přesto jí něco nedá spát. Když vidí samce, jak se politováníhodně pokouší postavit hnízdo, nevydrží to.

Protáhne kolena a kotníky, zvedne se nad svoji chrápající sestru a opustí spící skupinu. Prostor, který svým tělem uvolnila, okamžitě zaplní jedno z mláďat. Posune se doleva a její sestra zase více doprava.

Samice přistoupí k samci a čumákem ho drcne do boku. Potom rychlými pohyby předních i zadních končetin sesbírá spadané větve. Není jich dost, proto natáhne krk a čelistmi utrhne další čerstvé větve ze stromů.

Když je hnízdo dost velké pro oba, posadí se. Samec na ni chvíli hledí, potom pomalu přistoupí k hnízdu a opatrně si přilehne, mezi svým a jejím tělem ponechá dostatečný prostor.

Červená si povzdechne a přisune se blíž k němu. Jak usíná, cítí, že se samec pomalu začíná tisknout k ní.

| srpen |

Hlad a stín křídel

Je doba letního sucha. Potoky vyschly a z jezer zbyly mrtvé vrstvy sluncem vysušeného bahna. Stáda býložravců prchají z nížin a predátoři, kteří zde zůstali, se musí spokojit se stále se ztenčující zásobou masa. Je doba, kdy hladomor narušuje i společenské vazby v rámci skupin utahraptorů. Rodiče masožravců přestávají dávat pozor, kde se potulují jejich mláďata. Sameček deinonycha nemůže uvěřit svému štěstí. Támhle, jen kousek od něho, se prochází samotné utahraptoří mládě. V dohledu není žádný dospělý. Deinonych drží svoje šedesátikilové tělo nízko u země a nenápadně zašveholí zprávu svým dvěma bratrům Pospěšte si!

Můžeme tu zabít mládě, pospěšte, než se o nás dozvědí jeho rodiče, myslí si. Má hlad. Ale to mládě by se pokusil zabít, i kdyby byl nasycený. Predátoři mají útočnost v krvi. Zabít konkurenci, dříve než vyroste, i to je dobrá ekologická strategie masožravců.

Malé utahraptoří mládě se vzdálilo od své rodiny poprvé v životě. V jejich dočasném hnízdě, které dospělí postavili, není žádné jídlo a mláďatům nezbývá než čichat u děr, kde se skrývají chlupaté míče, vypadající jako dřevěná polena.

„Cip cip… cip.“ Jedno z mláďat přiběhne k díře, kde jedna z chlupatých koulí svolává ostatní na poplach.

Plomp! Koule zmizí v díře, jako kdyby ji tam vtáhl vysavač.

„Cip-cip-cip-cip!“ Další koule asi šest metrů dál hlasitě protestuje proti přítomnosti masožravého mrňouse. Bláhový malý utahraptor se otočí a utíká za koulí.

Už už ji má, když koule zmizí pod zemí a zároveň třetí chlupaté klubko vykoukne na jiném místě deset metrů odtud.

Je to jen hloupé mládě – to bude snadná kořist, myslí si deinonych a pozoruje, jak malý raptor zmateně pobíhá v kolonii chlupáčů.

Deinonych se plíží vyschlým korytem, až dosáhne okraje kolonie. Raptoří mládě pobíhá sem a tam v marném pronásledování chlupatých koulí, a nevědomky se tak přibližuje ke skrytým predátorům. Chlupaté koule jsou tak zabrány do hry s mládětem, že si deinonychů ani nevšimnou.

Ze vzdálenosti tří set metrů nad zemí pozorují děj jedny bdělé oči. Ve spirálách se z výšky tiše snáší obrovský pterodaktyl. Nakloní se ostře doleva a přeletí nízko nad kolonií.

Nad spasenou půdou mezi cestičkami chlupáčů se zvedají mračna prachu. Velká bílá křídla pterodaktyla zvíří tornádo uschlého bláta a kousků rostlin a smršť bahna a prachu deinonycha oslepí. Utahraptoří mládě padá, zase se zvedá a běží zpátky ke svému hnízdu, cestou zakopává o díry chlupáčů, znovu vstává a mizí, dříve než se prach usadí a než deinonych zjistí, co se stalo.

Pro deinonycha a utahraptora je to otázka života a smrti. Pro pterodaktyla je to jen hra.

Pterodaktyl stoupá do výšky pěti set metrů, aby přehlédl akci, na které se podílel. Rád zasahuje do života predátorů – baví ho to. Po všechny ty hodiny, co je vzhůru, se baví. Baví se tak již od jara, kdy se rozhodl, že si letos už nebude hledat družku.

Velký bílý pterodaktyl je zvláštní případ. Je mu již šedesát let, je zdravý, v dobré kondici a dobře mu to myslí. Pozoroval již mnoho generací raptorů v jejich boji za vychování potomstva. Pomáhal vyvést desítky hnízd vlastního druhu s pomocí pěti družek, z nichž všechny jsou již po smrti.

Pterodaktylové žijí déle než dinosauři – to je všeobecná výhoda života na křídlech. Jestliže přežije nebezpečí mládí, může se dospělý pterodaktyl těšit třiceti nebo dokonce čtyřiceti letům života. Tenhle jedinec se dožívá vysokého věku i z pterodaktylího hlediska. A letos se rozhodl, že už toho má dost. Už nebude vychovávat potomstvo. Představuje biologickou zvláštnost –je to vdovec, který je spokojený.

Skrytá ruka přírodního výběru zasahuje téměř všude. Pokaždé, když se dinosaurus rozhodne k něčemu, co se týká jeho reprodukce, je jeho úspěch záležitostí evoluce. Pokaždé, když pták pomůže své sestře nebo své dceři či vnučce vysedět vejce, je ten skutek zaznamenán v knize genetických úspěchů. Pokaždé, když želva hledá svého druha, má její čin dopad na její postavení v darwinovské soutěži genů.

Ale starý pterodaktyl se z Velké hry vyvázal. Účast v této hře dobrovolně zastavil. Sám již nemá mláďata a ani nikomu z příbuzenstva nepomáhá mláďata vychovávat. Ve skutečnosti se vyhýbá všem jedincům svého druhu. Přežil instinktivní nutnost být užitečný a nyní se již jenom baví.

Radost zaujímá v evoluci důležitou roli – pomáhá zvířatům uskutečňovat to, co je dobré z hlediska jejich genů. Ale velký bílý pterodaktyl létá jenom proto, že mu to dělá radost. Od té doby, co se vzdal vší reprodukční odpovědnosti, může si dělat co chce, pravidla svého života si stanoví tak říkajíc až za chodu. Rád zasahuje z výšky, rád špehuje, co dělají k zemi připoutaní dinosauři. Těší ho jeho vzdušné avantýry, při nichž může kdykoliv zasahovat do života predátorů, kteří kralují tam dole v křovinách.

V porovnání s raptory je jeho mozek ještě větší, a velký mozek je třeba cvičit. Asi proto si také bílý pterodaktyl vymyslel různé hry. Vrhá se z výšky na býložravé dinosaury, jen aby se pokochal jejich panikou, nervózním pobíháním a starostmi o svá telátka. Přiblíží-li se blízko k hladině vody, na jejímž břehu se vyhřívají krokodýli, líbí se mu, jak se s hlasitým šplouchnutím jeden krokodýl po druhém vrhají do zelené vody plné řas.

A taky starý pterodaktyl rád jí. Chutnají mu žraloci, dvojdyšné ryby, mláďata krokodýlů a vajíčka jiných druhů pterodaktylů. Sucho ho připravilo o drobné mořské živočichy a suchozemskou havěť, ale rozhodně mu nehrozí strádání hladem. Naučil se, jak přimět utahraptory, aby mu poskytli uleželé maso.

Sestra raptořice červené si nevšimla, že jedno z mladých se někam zatoulalo. Když se s ustrašeným pípáním vrátilo, jen ho zběžně pozdravila. Neposkytla vystrašenému mláděti dostatečný pocit bezpečí.

Mladý samec si proto všiml, jak se matka k mláděti chová, a dělá si čím dál tím větší starosti. Zdá se, že se vztahy v rodině červené začínají uvolňovat. Společenská pouta slábnou a samec má strach, že se skupina nakonec rozpadne, jestliže sucha budou pokračovat dál.

Raptoří rodina se utábořila u jedné z mála řek, které i uprostřed suché letní sezóny mají ještě vodu. Dospělí raptoři se obejdou bez stravy třeba i celý týden, ale pít musí každý den – voda je důležitá pro práci jejich nervů, svalů i pro ochlazení těla. Nejvíce trpí malá mláďata. Jejich rychle rostoucí těla kladou vysoké požadavky na jídlo, a když dlouho nedostávají najíst, skuhrají a obtěžují obě sestry. Potravu ale potřebují i dospělí.

Červená se podívá na mladé a potom na svoji sestru. Bez jakéhokoli zvuku nebo gesta došly obě dospělé samice ke stejnému závěru. Brzy budou muset obě mladší mláďata opustit. Sestra je chránila na život a na smrt po pět měsíců, ale nyní je připravená nechat je i zemřít.

Musí to tak být. Dospělí predátoři musejí umět obětovat svoje mláďata, aby se matky dožily příští sezóny, kdy budou moci mít znovu mladé. Kruté evoluční kalkulování nedovoluje sentimentalitu. „Na prvním místě uchovej mláďata!“ to by byla motivace, která by vyhubila celou genetickou linii, jak matku, tak i její děti. Bylo by z genetického hlediska hloupé, kdyby sestra červené nyní nasadila vlastní život. Má před sebou ještě takových dalších dvacet reprodukčních období, takže jednu skupinu mláďat může obětovat.

Po všechna léta umírá největší množství mladých predátorů právě v období hladomoru – raptoří mláďata při něm umírají v raném období křídy, stejně jako alosauří mláďata umírala v předešlém jurském období a jako budou muset zemřít hlady i lvíčata opuštěná v létě v Serengeti.

Utahraptoří mláďata si neuvědomují, že tohle je možná jejich poslední den života. Ale instinktivně jako by to cítila. Jejich geny zaktivovaly poslední obranný systém. Žalostné a naléhavě se snaží zalíbit se svým dospělým ochráncům.

Raptořici červené se stáhne žaludek. Cítí prázdnotu a na mláďata se radši nedívá. Mladý samec obchází pomalu kolem a drcne do ní čumákem. Samice na to nereaguje. I je hlad brzy rozdělí.

Když stáda býložravců nabízejí četné oběti, je pro hrstku raptorů nejlepší, aby se drželi pohromadě, aby ve dvojici nebo ve trojici mohli velkou a nebezpečnou kořist zabít. Ale když velcí býložravci zmizeli, musí se raptoři obrátit k jednoduššímu způsobu života a hledat biologický odpad, malé oběti a přežvýkané zbytky celého svého ekosystému. Takový způsob života je nejlepší pro opuštěné predátory, kteří loví sami.

Červená to již zažila. A její samec taky. Vědí, že jejich pouto bylo jen na zkoušku. Nyní jsou druh a družka, ale ještě nejsou spojeni celoživotním partnerstvím. Raptořice červená v duchu uvažuje takto: Nejdříve se vzdej mladých, potom, bude-li to nutné, vzdej se svého druha. A jestliže bude hladomor nesnesitelný, bude muset uvažovat i o tom, že opustí svoji sestru.

V době hladomoru je nejlepší poledne prospat. A tak si červená najde pohodlné místečko, částečně ve stínu uschlého cykasu. Když bude spát, nebude jí vadit, že nemá co žrát.

Červená se s trhnutím probudí. Zdálo se jí o jídle. Viděla lahodné kousky iguanodonta, růžové a čerstvé masíčko. A potom viděla před očima tančit tučná sousta, čistě svlečená z pancířnaté kůže.

Dvakrát naprázdno žvýkne čelistmi. Nyní cítí na dásních maso. Ňam… maso, nádherné maso, měkké a teplé.

Zavře oči a vidí před sebou skupinku stromů, jak vytáhnou svoje kořeny ze země a procházejí se kolem, jejich kmeny se přeměňují v iguanodontí stehýnka.

Naf-ňaf-ňaf. Čelisti se jí podvědomě svírají.

Otevře jedno oko. Před očima se jí pomalu táhnou těžké mraky. Zavře oči. Oblaka zrůžovějí, zbarví se do červena a do hnědoruda. Nyní představují vzdušné hromady jater, šťavnatých a ještě teplých. Znovu oči zavře. Její tělo je lehčí. Něco ji zvedne do vzduchu. Vznáší se mezi játrovými mraky. Ponoří čumák do toho největšího.

Ňam-ňaf-ňam. Na dásních cítí hebké dinosauři vnitřnosti.

Kručí jí v prázdném žaludku, má ho stažený, jako by na něm měla uzel. Mraky zbarvené jako játra blednou. Jejich tvar i chuť zvolna mizí. Červená pootevře oči. Vidí jasné nebe. Teď je zcela vzhůru a uvědomuje si, že průvod dinosauřích řízků byl v jiné realitě – ve snu. Nechce však hostinu opustit a pokouší se znovu sen vrátit. Zavře oči a mraky barvy jater se znovu objeví, ale nyní jsou daleko.

Sen raptořice přeruší něco velkého, co jí přelétne nad hlavou. Vznáší se to jen kousek nad ní a je to obrovské.

Posedne ji instinktivní strach z pterodaktylů. I když má zavřené oči, stačí lehký chladivý větřík zvednutý křídly ptáka a přepadnou ji obavy. Když byla ještě mládětem, tahle okamžitá reakce jí nejednou zachránila život.

Skrčí se a lehne si na levý bok. Vidí obrovskou bílou masu – spodní část křídel o rozpětí několika metrů. Tvor s křídly nevydává žádné zvuky. A za pár vteřin se již spirálovitě vznáší ve stometrové výšce v teplém proudu vzduchu vyhřátém ranním sluncem.

Raptořice se zpříma posadí a pterodaktyla z dálky pozoruje. Všimne si, že na křídlech má tři zelené pásky. Okamžitě se jí uleví. Zvedne čumák a zhluboka se nadechne. Ve vzduchu je slabě cítit ptákův pach. Je to známý pach. Tenhle druh ptáka dobře zná. Je to její dávný přítel, alespoň co jí paměť sahá. Nikdy nepředstavoval pro její rodinu žádnou hrozbu.

Velký pterodaktyl se rychle zvedne do výšky tří set metrů a zarazí se. Potom se hlasitě rozcvrliká. Nyní jsou vzhůru i druh červené a její sestra a upřeně pozorují akrobacii, kterou jim pterodaktyl předvádí.

Najednou se vrhne dolů, přelétne nad skupinou raptorů jen ve výšce patnácti metrů, znovu se vyšplhá na sto metrů a zamíří nad stromy někam k jihu.

Raptoří sestry pozvednou hlavy, protáhnou kolena a kotníky a v očekávání se nahnou dopředu. Vědí, co přijde. Mladý samec je následuje.

Pterodaktyl zmizí za vršky stromů. Raptořice červená zamrká, zadívá se do výšky a znovu zamrká.

Bez jakéhokoli zvuku se bílá křídla se zelenými proužky objeví znovu, asi tak pět set metrů od nich. Šest párů raptořích očí se upírá tím směrem.

Červená již ví, co tahle vzdušná podívaná může znamenat – že brzy budou mít čerstvé maso. Skutečné maso – ne jen vysněná stehýnka.

Dobře si vzpomíná, jak se před lety s bílým pterodaktylem seznámila. To bylo tehdy, když byla na svém prvním lovu. Utahraptoří rodina se tehdy shromáždila kolem pancířnatého dinosaura, jednoho ze tří, jejichž utopená těla dospělí raptoři našli na břehu řeky. Raptořice červená a její sestry byly tenkrát matkou dovedeny k jednotunové mršině vonící vyschlou krví a čerstvými vnitřnostmi rozhozenými na světle žlutém písku.

Její matka připravila jídlo pro mláďata. Obrovské kusy masa byly odtrženy z mrtvého těla a byly tak velké, že když se do nich červená zakousla, zmizela jí hlava až k ramenům. Byla to vzrušující zkušenost – připadala si jako dospělá. Až do té doby totiž požírala jen vyvržená sousta masa, která jim do hnízda donášela ve váčcích pod krkem jejich matka nebo otec.

Červené se tehdy blaženě rozšířily oči, když viděla, odkud ty kusy masa pocházejí. Chvěla se vzrušením, když se mohla sama zakousnout do své porce ještě teplé mršiny. A potom se objevili pterodaktylové. Snesli se dolů a její rodiče na ně zavrčeli. Po zbytek dne pak pozorovala matku a otce, jak odhánějí pterodaktyly přiživující se na mršinách. Nikdy se jim však nepodařilo je odehnat – supovití pterodaktylové se drželi pořád kolem a podrážděně klapali dlouhými zobáky.

Až třetí den se raptoři rodina najedla do sytosti. Potom už jim vzdušní mrchožrouti nevadili. Hejno pterodaktylů s černými křídly, druhu Ornithodesmus, se sneslo na mršiny a začalo odtrhávat pruhy masa – když vtom se velkou rychlostí přiblížil k spleti masa a křídel obrovský bílý předmět. Pterodaktylové s černými křídly se rozlétli jako peříčka oškubaného mořského ptáka.

Červenou bílý pterodaktyl fascinoval. Vzbuzoval strach jako všichni létající tvorové, ale nikdy se nepokusil raptoří mláďata napadnout nebo se přiblížit k dospělým. Znovu a znovu vídala téhož létajícího obra, jak se objevuje u mršiny, kdykoliv raptoři již ukojili svůj hlad. Znovu a znovu červená a její sestry pozorovaly samotářského bílého obra, jak rozhání všechny ostatní mrchožrouty.

Postupně přijala bílého pterodaktyla jako neškodnou součást svého světa, jako elegantního vzdušného průvodce, který se nikdy nevnucoval k hostině, dokud oni nebyli nasyceni.

Když byl nablízku, nedělali si rodiče raptořice červené žádné starosti o svá mláďata. Brali ho dokonce jako jakéhosi blazeovaného opatrovníka dětí nebo hlídacího psa. Díky němu se ostatní létající predátoři drželi vpovzdálí a často také odehnal i menší suchozemské dravce. Červená se naučila, že raptoři mohou někdy z pozorování bílého pterodaktyla těžit. Když velký bílý tvor oblétával nějaké místo vzdálené čtvrt kilometru v okázalých kruzích, odebrala se tam raptoří smečka na obhlídku. Často pak našli velkého mrtvého dinosaura napůl skrytého v podrostu. A raptoři se nakrmili. Pterodaktyl, který měl zobák příliš slabý, aby protrhl kůži nepoškozené mršiny, trpělivě čekal, až mu bylo dovoleno odstranit zbytky z rozpitvaného těla.

Tohoto dne uprostřed srpnových veder bylo to, že se najednou bílý pterodaktyl objevil, vítanou změnou. Utahraptoří sestry vstaly a vedly mláďata klusem k písčitému návrší za lesem. Druh červené zůstal zmateně sedět. Je ze všech těch ptáků nervózní, ale rozhodl se, že dá na jejich úsudek a nakonec se rozběhl za nimi.

Bílý pterodaktyl má velké raptory v rodině červené velmi rád. Zdá se, že na svoje okolí působí intenzivněji než jiné druhy. A považují si ho v ekosystému jako Pterodaktyla Vysloužilého a jeho postavení mu zaručuje nárok na kusy masa z každé oběti, které se velcí raptoři zmocní. Tentokrát zahlédl mumifikované tělo astrodonta a chce, aby mu jeho raptoři přátelé pomohli tu několikatunovou hromadu masa a vnitřností zvládnout. Sám se do mumifikovaného hřbetu nedostane, ale ví, že červená se sestrou to dokáží.

Bílý pterodaktyl rozhodně nemá rád malé příbuzné utahraptorů – deinonychy. Tito raptoři cestují ve velkých neuspořádaných skupinách a jsou na pterodaktyly hrubí. Jeho se pokusili napadnout, když se krmil z obětí, které si oni vyhlédli. Od té doby jim občas zašustí nad hlavou, kdykoliv to nejméně čekají.

Nikdy nevodí deinonychy k mršinám, tak jako skupinu raptořice červené.

Raptoří sestry prolézají hustým podrostem mladých jehličnanů a s rychlostí se blíží k horkému písku. Na chvíli se zastaví a nasají těžký vzduch.

Tady je to! volají čichové systémy v jejich mozcích. Běží k místu, kde pod pískem a naplaveným dřevem leží obrovská mršina.

Utahraptoří zatnou drápy do sluncem opáleného hřbetu.

Zadníma nohama zlomí mrtvému zvířeti žebra, silou zatínají zahnuté pařáty do astrodontovy hrudi.

Raptořice červená a její sestra vstrčí svoje šupinami pokryté čumáky do trhliny v těle mršiny a nalézají gastronomické pochoutky. Kusy jater a plic, chutně okořeněné začínajícím rozkladem mršiny, jim klouzají do chřtánů. Je to nádherný pocit.

Nálada červené se změní, jakmile jim v žaludku a ve střevech začnou působit trávicí enzymy. Hrozící samota je zažehnána. Uhryzne velký kus astrodontích vnitřností a nese ho mladému samci, hlavu má při tom na stranu.

To je pro mě? ptá se samec a poddajně skloní hlavu.

Ano! odpoví tím, že mu sousto vhodí přímo do chřtánu.

Bílý pterodaktyl čeká, dokud se dospělí utahraptoří nenakrmí, a potom noří dlouhý čumák hluboko do těla mršiny a vytahuje vybraná sousta.

Mláďata obcházejí mršinu po špičkách, stále mají z pterodaktyla strach. Odtrhují kousky masa visící z kloubů na nohou. Slastný pocit naplněných bříšek jim dodává kuráže. Jedno z mláďat naoko zaútočí na starého pterodaktyla, který je usazený na dlouhé větvi nad mršinou jako na bidýlku. Mládě drží hlavu při zemi, fistulovým hláskem vrčí a řítí se vpřed. Potom se zarazí patami do písku a zastaví se s hlavou zdviženou a tlamou otevřenou.

Stařec na stromě se ani nepohne. Dovolí mláděti, aby se přiblížilo. S každým dalším hraným útokem roste odvaha mladého raptora – stává se sebevědomějším. Při šestém pokusu utahraptoří mládě zabrzdí přímo pod větví, na které sedí pterodaktyl jako socha.

Nevydá žádný zvuk, ani se nepohne. Křídla má těsně přimknutá k tělu a vypadá tak menší.

Mládě je zmatené. Vyskočí, jak nejvíce dokáže, a hlasitě zavětří. Špičkou čenichu se dotkne větve, na které sedí pterodaktyl. Čumákem míří zespoda do blízkosti pterodaktylích prstů u nohou. Mládě do jeho nohou nepatrně žďuchne.

Bílá křídla se nečekaně rychle roztáhnou. Velký prst, na místě lidského prsteníčku, se v zápěstí zvedne a roztáhne se do obrovské bílé plochy. V okamžiku se velikost pterodaktyla stokrát zvětší.

Malého raptora přikryje velký stín pterodaktyla.

Klop!

Mládě zmateně couvá a zakopne. Zuřivě mává nohama a snaží se vstát, otočit se a co nejrychleji odtud zmizet.

Pterodaktyl zůstává sedět s roztaženými křídly. Nehýbe se.

Mládě klopýtá o vlastní nohy a skoulí se k červené. Tam teprve vstane, tlamu má v hrůze otevřenou a přitiskne se ke své tetě. Ta ale ucukne a hrubě do mláděte strčí.

To se se zoufalým kňučením vrhne ke své matce.

Ta pohlédne na mládě, na pterodaktyla a znovu na mládě. Potom pokračuje v okusování šedohnědého masa ze stehna dinosauři mršiny.

| srpen |

Bublinky

Bílý pterodaktyl se rozhodne, že si udělá pár bublinek.

Půl dne strávil pozorováním raptoři rodinky. Najedl se dosytosti tak, aby se ještě dokázal odlepit od země. A nyní se zase začíná nudit.

Přes písčitou planinu vane ostrý vítr. Bílý pterodaktyl seskočí ze stromu a pod nohama ucítí horký písek. Kráčí jako netopýr, s koleny vytočenými ven a ohnutými lokty. Vypadá neohrabaně a zdá se, že se mu musí jít nepohodlně, ale neobyčejně silné hrudní svaly, které mu dovolují létat, dávají pažím dostatečnou sílu, aby mohl rychle po zemi skákat.

Bílý pterodaktyl našlapuje opatrně. Prochází se jen tehdy, pokud vane stálý silný vítr jenž jej nadnáší, když se rozhodne roztáhnout křídla. Pokud je bezvětří, nikdy se nevypraví daleko. To by bylo sebevražedné – příliš mnoho suchozemských predátorů by se ho pokusilo dostat.

Svoje tři drápy, o které se při chůzi opírá, zarývá při každém kroku do země a zanechává zde hluboké stopy. Hned vedle otisků drápů na předních končetinách se objevuje stopa po zadních nohách se čtyřmi malými rovnými drápy.

Stopa, kterou po sobě na písku zanechává, je široká a ve srovnám se stopami červené nevypadá elegantně. Bílý pterodaktyl je vzdáleným bratrancem raptora– oba mají za společné předky rychle se pohybující pozemní predátory. Ale pterodaktylí končetiny již nejsou uzpůsobeny k pohybu po zemi. Tři ostré, úzké zahnuté drápy na předních končetinách jsou dokonalým nástrojem pro zachycení se na stromech a útesech, ale pro chůzi se nehodí. Pterodaktylí hrudní svaly jsou obrovské létací stroje, které dodávají sílu křídlům, ale neumožňují rychlou chůzi po zemi.

Nejsilnější částí pterodaktylí končetiny je obrovský prst, zvětšený tisícinásobně ve srovnání s běžnými dinosauřími rozměry. Je to prst vyvinutý k létání. Je tlustší a silnější než pterodaktylí stehno a slouží jako pružná podpěra, jež drží celé křídlo.

Bílý pterodaktyl si uvědomuje, že se od svých vzdálených dinosauřích příbuzných značně liší. Dělí tvory na ty, kteří dovedou létat, a na ty, kteří létat neumějí. Ví, že pokud je létající tvor chytrý, může se vyhnout zranění a smrti způsobené nelétajícími živočichy.

Frnk! Přeskočí úzké koryto potoka a přistane na vysokém písečném břehu. Otočí tenký, pružný krk, aby překontroloval raptoři rodinku. Tři mláďata spí na teplém odpoledním slunci. Tři dospělí leží poblíž a nehýbají se. Zdá se, že jsou všichni v pohodě a v klidu.

Šikmé sluneční paprsky osvětlují dlouhou řadu stop pterodaktylích nohou od mršiny až k řece. Bílý pterodaktyl potřese hlavou a zahledí se na svoje stopy. Vídá dinosauří stopy ze vzduchu, umí v nich číst jako v mapě. Z výšky šedesáti metrů dovede rozpoznat desítky dinosauřích druhů podle charakteristických vzorců kroků a jejich geometrie. Dosud ale neviděl tak zblízka a tak ostře vlastní stopy. Dovede rozpoznat pterodaktylí stopy ze vzduchu – podle stop rozprostírajících se do šířky a neobvyklých otisků tří prstů na předních končetinách – a při pohledu na svoje stopy si se zalíbením uvědomuje vlastní já.

Je to zajímavý pohled a pterodaktyl na okamžik zapomene na svoji nudu.

Najde si místečko, kde vysoká písečná duna chrání břeh před větrem. Zahledí se do jezírka s tmavou vodou. Na dně spatří pomalu se pohybující hnědavý předmět.

Ponoří čelisti do vody a spolkne mladou dvojdyšnou rybu, dlouhou necelého půl metru.

Ale nepřišel sem rybařit.

Blm-blm-blm.

Jak vydechuje s hlavou pod vodou, stoupají k hladině velké líné hnědé bubliny.

Pimp-pimp-pimp.

Bublinky jedna po druhé praskají, jak se jich dotýká špičkou zobáku.

Na tuhle hru přišel asi před měsícem, když se náhodně pod vodou zakuckal ve snaze chytit želvu. Tehdy ho překvapily velké bubliny, které se na hladině objevily. A jelikož zásadně přistupuje k přírodě podle pravidla „Když jsi na pochybách, píchni do toho,“ zažil vzrušující chvíle, když jedna bublinka po druhé praskaly, jak do nich píchal zobákem.

Blm-bip-blm. Obzvláště vyvedená bublina, největší, jaká se mu povedla, stoupá vzhůru a zůstane sedět na hladině jako křišťálová koule.

S obdivem si svoji práci prohlíží. Brouk vznášející se na hladině bláznivě tančí kolem bubliny a opakovaně do ní naráží. Kousíček suchého listu kapradiny přinesený větrem přistane na bublině a zůstává přilepený na její kupoli. Nyní se k ní jako k vlajkové lodi připojuje celá flotila menších bublinek, některé s velkou bublinou splynou, jiné se k ní přilepí.

Bílý pterodaktyl se lekne, když vidí, jak se v kouli zkřiveně odráží nebe, velká bublina se chová jako čočka s širokým zorným úhlem. Nakloní hlavu na stranu a zblízka se na bublinu zahledí.

Vidí v ní plout mraky a daleko odtud pterodaktylí hejno – a velice zblízka raptoří tlamu.

Celé tělo se ostražitě napne a připraví se k nouzovému letu. Špičkou levého křídla se dotýká vody. Jeho nohy všude roznášejí písek. Se vzrůstající panikou sestoupí z písečného břehu a nabírá do křídel větřík. Za pár vteřin je ve vzduchu a krouží po větru.

Červená se za pterodaktylem mizícím podél břehu řeky ani neohlédne. Zaujaly ji tisíce bublinek různé velikosti, které po ptákově náhlém odletu zůstaly na hladině.

Bádání je duševní hra a masožravci s velkým mozkem jsou v každém ekosystému těmi nejhravějšími tvory. Raptořice ležela na písečné pláni a vychutnávala pocit nasycenosti a pohody, když zahlédla pterodaktyla, jak u vody provádí něco nezvyklého. Tohohle pterodaktyla se nebojí – ani nemá chuť ho sežrat. Přemohla ji zvědavost.

Již několik minut pozorovala hru s bublinkami. Stejně jako pterodaktyl i ona miluje predátorskou hru plácni a uchop. Cokoliv, co je malé a co se nečekaně pohybuje, se stává terčem pro uchopení. Když ještě byla mládětem, učila se koordinovat oko s čumákem tím, že chňapala po listech, které na zemi tančily ve větru. Jako mladá samice si cvičila reflexy, když se snažila oběma předníma končetinama chytit baculaté chlupaté míče, které v koloniích obývaly chodby jako jacísi křídoví psouni stepní.

Nikdy se však zatím nepokusila ohnat prackou po bublině.

Strká čumák pod hladinu a zase jej vytahuje. Ale je moc pomalá. Bublinky jsou křehké a neuspokojují ji.

Šplouch! Ponoří čenich do vody. Moc rychle. Kolem se vytvářejí vlnky a pěna, ale krásné velké bubliny se jí nedaří.

Prská a kašle. Nedokáže to pochopit. Dělá jí to starosti – většinu života byla schopná naučit se nové triky napodobováním. Pozorovala rodiče, svoje sestry a dokonce raptory jiných druhů.

Protentokrát to vzdá. Schopnost učit se je kombinací vrozené inteligence a dlouhé zkušenosti. Bílý pterodaktyl je moc chytrý, moc dlouho žil a je zároveň velmi moudrý. Raptořice červená nebude nikdy znát tolik, co on. Pohlédne vzhůru k obloze. Bílý pterodaktyl je již daleko.

A je roztrpčený. Nemá rád, když ho něco náhle přinutí odlétnout. Nemá rád, když se za jeho zády tiše plíží dinosaurus – dokonce i dinosaurus, který je jeho přítelem. Nemá rád, když není zcela pánem situace.

Vystoupá do výšky tří set metrů a pro sebe si nespokojeně brumlá. Zkontroluje utahraptoří sestry a jejich mláďata. Vidí skupinu deinonychů – jeden z nich je hodně velký. A dvacet raptorů střední velikosti se utábořilo po větru patnáct kilometrů od raptořice červené.

Bílý pterodaktyl už ví, čím zažene špatnou náladu. Zvedne se pomalu proti větru a otočí se tak, aby slunce bylo přímo za jeho zády. Potom složí křídla a vrhne se dolů.

Rychle získává na rychlosti. Lehkými pohyby blány mezi stehny a ocasem upraví úhel, pod jakým padá. Ve výšce šedesáti metrů křídla znovu roztáhne a vyrovná let.

Téměř ve vodorovném směru se řítí rychlostí dvě stě čtyřicet kilometrů za hodinu nad vršky stromů. Deinonychové netuší, co je čeká. Jeden ze samců se zrovna postaví, škrábe se za uchem a užívá si teplého sluníčka, které mu hřeje hřbet.

Frnk!

Deinonych se v posledním okamžiku sehne, ztratí rovnováhu a upadne na skupinu nezralých mladíků, kteří se rozprchnou na všechny strany. Bílý pterodaktyl zvedne špičku zobáku a zasadí samci do boku malou, ale bolestivou ranku a opět zvolna stoupá v odpoledním vzduchu. Nyní vidí celou skupinu deinonychů jako na dlani, s uspokojením pozoruje, jak vzrušeně pobíhají sem a tam.

Teď se starý pterodaktyl cítí o hodně lépe.

| září |

Vždycky si vyber toho, co kulhá

Moc rychlí, moc rychlí, moc rychlí… červená se ukrývá v hnědé spleti kapradin a ani se nehne. Její přítomnost prozrazují jen její jasné oči. Pozorují stádo pštrosích dinosaurů běžící kolem.

Příliš rychlí. Mrkne, jako mrkává orel čekající na ideální chvíli, než se vrhnout dolů na antilopu, pomalu a dlouze, aby si očistila oči. Mžurka, jasná vlhká blanka, která jí překrývá oko, přes ně přelétne jako vysoce výkonný stěrač.

Uvědomuje, že ze sebe bude muset vydat to nejlepší. Bude muset zaktivovat všechny pohybové orgány i rozum. Dneska má se sestrou a mladým samcem velkou šanci: musí nakrmit sebe i věčně hladová mláďata masem pštrosích dinosaurů – nejchytřejší, nejrychlejší a nejpracnější kořistí, o jakou se raptoři kdy pokusí.

Ale červená má velkou důvěru v nově posílenou rodinu. To, že se k nim připojil mladý samec, zdvojnásobilo šanci zabíjet kořist. A taky nejstarší mládě pomáhá, co může. Když se do toho pustí všichni čtyři, jsou úspěšní nejméně při polovině svých útoků.

Příliš rychlí – příliš rychlí. Pozoruje, jak se kolem nich řítí pštrosí dinosauři. Vidí mladého samce raptora, jak se chystá k útoku. Ze svého úkrytu sleduje stádo, natahuje hlavu i ramena, aby pštrosí dinosaury zastrašil a nahnal je k místu, kde se skrývá červená se sestrou.

Příliš rychlí. Velká pštrosí samice, vážící přinejmenším sto padesát kilo, prolétává kolem nich. Její tělo téměř pluje vzduchem. Neuvěřitelně dlouhé holeně a kotníky se míhají dopředu a dozadu krátkými rychlými pohyby a víří oblaka žlutého prachu, kdykoliv se pevné drápy zaseknou do suché země.

Bez větší námahy běží rychlostí pětasedmdesáti kilometrů za hodinu. Není rychlejšího dinosaura v období rané křídy. Inteligentníma očima přejíždí zleva doprava, dívá se i za sebe a její půvabný labutí krk se neustále otáčí. Tato samice si moc věří – spoléhá na svou schopnost utéct, na svou ohromnou rychlost, která jí zaručuje, že ji žádný dinosaurus nedokáže dostihnout, i kdyby se o to snažil sebevíc.

Pocit vlastní nezranitelnosti nevychází jen z vědomí síly svalů na nohách. Je také chytrá a rychle se učí. Za sedm let již byla dvakrát matkou, pětadvacetkrát se úspěšně ubránila útokům raptorů a šestkrát obrovským acrocanthosaurům.

Je svými výjimečnými schopnostmi téměř zaslepená. Uvědomuje si, že vlevo i vpravo číhají raptoři, a ví, že má nad nimi náskok. Jediná komplikace by nastala, kdyby šlápla do brázdy vyorané chlupatými koulemi, jež zde v hojném počtu žijí pod zemí. Pokud by v téhle rychlosti sklouzla do díry, znamenala by zlomená noha v několika vteřinách konec.

Ale samice si s děrami nedělá starosti. Jsou tam. Ale v takové rychlosti je nemůže vidět. Nedělá si problémy s věcmi, které nemůže ovlivnit.

Levou nohou se jen zlehka dotkne vnějšího okraje jedné z brázd. Uvnitř se rodinka chlupatých savců schoulí do jednoho klubka a chvěje se v obavách před hromobitím nohou nahoře. Samice pštrosího dinosaura skutečně jednou zakopne.

Raptorům její chybný krok neujde. Otočí hlavu, ale slepice pštrosího dinosaura rychle získává znovu rovnováhu a neztratila ani příliš na rychlosti. Stačí tři kroky a již se zase řítí maximální rychlostí.

Červená trhaně pohybuje hlavou, jak se snaží vše, co se před ní odehrává, pozorně vnímat. Hejno pštrosích dinosaurů se začíná rozpadat na šest nebo sedm menších skupin. Kolem se mihne světle hnědá skvrna – tři mláďata pštrosích dinosaurů, ještě ne zcela dospělá, ale rychlá téměř jako jejich matka.

I mláďata jsou moc rychlá. Mozek raptořice automaticky kořist zhodnotil a vydává neuspokojivé výsledky.

Támhle! Její oči spočinou na samci pštrosího dinosaura, který se zpožďuje za skupinou matky s mláďaty. Zrak zkoumající dosud celou scénu, jež se před ním odehrává, se okamžitě zaostří do jediného bodu. Soustředí se na samce – vždyť on kulhá!

I její sestra si samce všimla. Predátorský zrakový systém dovede vynikajícím způsobem odhalit sebemenší nepravidelnost v rytmu běžících nohou. Nepatrnou asymetrii v střídání pravé a levé nohy. Téměř nepostřehnutelnou neohrabanost jedné nohy s poškozeným kloubem nebo zraněním.

Červená se dává do běhu. Vidí, že i její sestra již běží. Celé hejno pštrosích dinosaurů se odkloní a nabírá na rychlosti. Všichni pštrosí dinosauři se snaží co nejdříve dostat z dosahu raptořích sester.

Všichni až na jednoho.

Raptoři samec vyskočí z houští, přikrčí se a vyrazí. Několik vteřin udrží krok se samicemi uprostřed hejna. Jeho krátké, vyduté lýtkové svaly mu umožňují větší zrychlení, než jakého jsou schopni pštrosí dinosauři. Dostane se na tři metry k jedné mladé „pštrosici“, ale ta nyní dosahuje maximální rychlosti a uniká mu.

Celé hejno se stáčí. Červené zní v uších pravidelný dupot stovek nohou, v rychlém staccatu bubnují zadní nohy pštrosích dinosaurů o zem. Oblak prachu nyní stoupá do výšky patnácti metrů. Červené se pštrosí dinosauři ztrácejí před očima, přestože jsou tak blízko. Jednotliví dinosauři vypadají jako tmavé nebo světlé přízraky – některé zahlédne skrz prach, když k nim pronikne světlo, jiní se skrývají v hlubokém stínu.

Bzum. Velká „pštrosice“ přelétne červené přímo před očima. Ani si jí nevšimne.

Bzum-bzum. Dvě mláďata pštrosích dinosaurů přelétnou kolem, raptořici přímo za zády. Cítí je za sebou ve vzduchu, ale běží dál dopředu.

Kolem ní se mihne mohutný stín a přelétne jí třicet centimetrů nad rameny. Je to samec pštrosího dinosaura, řítící se v hrůze vpřed.

Na okamžik červená zahlédne skrz prach svoji sestru a starší raptoři mládě, jak běží opačným směrem. Narovná se a běží dál. Z prachu se před ní vynoří téměř bezzubá hlava s dlouhým krkem a po chvíli opět zmizí. Raptořice vidí pár štíhlých předních končetin se třemi rovnými drápy, jak se jí divoce míhají před očima.

Skloní hlavu a vyhne se ostrým drápům. Velké oči pštrosího dinosaura se otáčejí všemi směry a hledají únikovou cestu. Hlava opět zmizí v prachu.

Něco těžkého padá pár metrů od raptořice na zem.

Zpomalí a zastaví se.

Její sestra sedí na kulhavém samci pštrosího dinosaura. Již je mrtvý; hrudník rozpáraný drápy její levou zadní nohou.

Přibíhá udýchaný raptoři samec. Běžel déle a usilovněji nežli ostatní. Je nesnesitelné horko a prach jej dráždí v nozdrách. Posadí se, aby si vytřel špínu zadní nohou.

Sestra červené na něho vrhne zlý pohled. Snaží se předstírat, že ji nevidí. Ale ona začne ňafat a rafat a odtáhne mršinu pryč, ke stromům, kde čekají dvě menší mláďata. Před hodinou se účastnila lovu se svou matkou, ale pak je zmohlo horko. Protentokrát je jim lenost odpuštěna.

Když si dvě menší mláďata pohrávají s dlouhými holenními kostmi pštrosích dinosaurů – to je všecko, co po hodině hostiny ze zvířete zbylo – přibližuje se kousíček po kousíčku i mladý samec. Červená jej pozoruje. Nyní je jen třicet centimetrů od konce ocasu mláděte.

Nespouští oči ze samcovy tlamy. Nepropadne panice, dokud neuvidí, že ohrnul horní ret, dokud neobnaží řadu blyštivých zubů barvy slonové kosti.

„Frrrr!“ Do skupiny vrazí sestra. Mláďata se rozlétnou do všech stran a mladý samec se uchýlí k obrannému podřízenému postoji. Oba páry nohou s drápy vytaženými vyletí do vzduchu a chrání zranitelné břicho, hřbet se obloukovitě opírá o zem.

„Sssssss!“ Sestra červené oddělí mláďata od samce. Ve vzduchu máchá levou zadní nohou s nataženými zabijáckými drápy. Svou hrozbu myslí vážně a samec si to uvědomuje. Pro ní je spor otázkou života a smrti.

Červená předstírá, že je klidná a vůbec si neuvědomuje, že se před ní odehrává zaslepená nenávistná předehra boje. Přisune se zády k samci a kousek od sestřiny hlavy vydává tiché konejšivé zvuky.

Celých pět vteřin na sebe samec a sestra zírají bez mrknutí oka a vysílají k sobě nenávistné pohledy. Červená se čumákem tiskne k sestřinu krku, ta ale ucukne a vycení zuby. Znovu se přitiskne čumákem k jejímu krku.

Sestra otočí hlavu a podívá se na ni očima plnýma nenávisti. Zornice se jí však stáhnou a svůj pohled odvrátí.

Samec se překulí na nohy a pomalu mizí opačným směrem.

Červená klid pouze předstírá. Uvnitř je rozčilená a zmatená. Chce tvořit s vybraným samcem plnohodnotný pár. Cítí v sobě obrovský náboj hormonů. Ale vazba, která ji poutá k její sestře, se táhne daleko do minulosti. Když samec vycenil na mláďata zuby, měla dokonce chuť na něj zaútočit. Prožívá souboj citů a nedokáže se v nich vyznat.

Pohlédne na samce, potom na sestru a na mláďata. Uvědomuje si, že je nechce opustit – cítí silnou vazbu. Působí síla příbuzenecké soudržnosti, je to investice, kterou chce pro zdraví a dobro sestry a jejích mláďat vynaložit. Je to určitý druh genetické sobeckosti. Tím, že pomůže své sestře a jejím dětem, pomáhá přežít vlastním genům.

Samozřejmě geny nemohou sehrát roli v plánování strategie. Nedovedou myslet, nedovedou cítit, nejsou schopny truchlit nad ztrátou milované bytosti. Geny nedovedou ani kousat, krvácet nebo cítit bolest. Jsou jako prvky televizního obrazu, nemají žádné city. Jsou to jen částečky chemických látek, z nichž každá v sobě obsahuje nepatrnou dávku naprogramovaného chování.

Červená dovede myslet, cítit i zvažovat protichůdné požadavky svého mladého druha i sestry. Nese v sobě geny, které zachránily miliony raptořích generací tím, že ponoukají samice utahraptorů, aby upřednostňovaly svoje příbuzné. Není však žádným robotem řízeným geny. Sesterská genetická vazba působí prostřednictvím složitých emocí a uvědomělého rozumu nabádajícího udělat tu správnou věc.

Červená si plně uvědomuje, že záleží především na tom, aby její mladí příbuzní vyspěli do další generace, která bude schopná mít mladé. To je důležitější nežli její osobní štěstí nebo štěstí jejího druha. Geny ji vybavily touto nesmrtelností, geny, které umožnily jejím předkům přežívat generace po generaci. A v této chvíli tytéž geny vytvářejí těžko zvládnutelný citový rozpor.

Má blízko k tomu, aby svého druha milovala. Ale uvědomuje si, že mladý samec by mohl zabít mláďata její sestry. A jestli se o to pokusí, zabije ho ona.

Vraždění mláďat je zločinem, který od nepaměti doprovází život v systému rodin utahraptorů. Žádají si to mužské geny. Co má dělat samec, jestliže jeho družka již má mladé z předchozího svazku? Ta mláďata nenesou jeho geny. Platí zde krutá aritmetika. Samec bude napomáhat přežití vlastních genů tím, že zabije mláďata, jež nejsou jeho, aby on a jeho družka mohli mít potomky vlastní.

Dávno před časem utahraptorů bylo zabíjení mláďat u dinosaurů, drobných savců a žab běžné. A dlouhou dobu po vyhynutí utahraptorů bude dále přežívat mezi lvy, aligátory a opicemi.

Červená patří k druhu, který je na přechodu mezi rodinným životem tlupy, kde vládne samec, a počínajícím matriarchátem. Dospělé samice jsou již větší a silnější než samci. Mohou přijímat nebo odmítat nápadníky. Mají sklon žít celý život v páru. Jejich předkové měli odlišný sociální systém.

Samci byli větší a bojovali spolu, aby všechny reprodukce schopné samice v tlupě mohli ovládnout. Odháněli nebo zabíjeli mláďata jiných otců, pokud matka i s potomky tlupu neopustila a neprotloukala se životem sama.

Takový byl počátek druhu raptořice červené. Skupina sester opustila velkou skupinu a sestoupila do suchého údolí, kde se jejich evoluční cesty rozešly. Matky získaly větší moc a již déle nebyly vydány na milost a nemilost samcům.

Červená a její sestra v sobě dosud chovají geny nedůvěry, geny, které byly zakotveny již dávno, v době, kdy byli cizí samci pro mláďata nebezpeční neustále. A tyto geny vzbuzující nedůvěru, mají dosud svoji váhu, protože samci mohou i dnes sklouznout k nekalým způsobům svých předků. Raptořice to již poznala. Viděla utahraptoří mláďata rozsápaná na kusy, když se cizí samec spojil ve svazku s matkou, jejíž druh předtím zemřel.

A červená vidí, jak se horní ret samcovy tlamy lehce ohrnuje, když na něj mláďata hravě dorážejí. Vidí ho, jak se k nim nenápadně plíží, pokud si myslí, že se sestry nedívají.

Ano, tento mladý samec, jehož si zvolila za druha, a který dovede být tak dvorný, přitažlivý a půvabný, v sobě dosud nese geny, jež z něho mohou udělat vraha mláďat.

Mladý samec si neuvědomuje, proč chová k mláďatům tak násilné emoce. Ale ví, že červené se to nelíbí, a nechce to dělat. Díky své inteligenci a oddanosti dokáže svoje z minulosti dochované impulsy překonat.

Dospělí raptoři zůstávají po zbytek dne ve stavu nejvyššího napětí. Kdykoliv se samec zvedne a prochází kolem, sestra a její nejstarší mládě se vztyčí s tlamami hrozivě otevřenými. Mladší se skrývají za matkou a mladý samec couvá a odvrací oči. Nakonec, když se setmí a raptoři skupina si musí udělat dočasné hnízdo, pokusí se červená dotknout čenichem sestry, ale ta jen zle zavrčí.

Červená se k ní i mláďatům otočí zády a jde ke svému druhovi. Hravě ho kousne do krku, jako už tolikrát.

Ale on to cítí jako drsné kousnutí.

Všude kolem jsou ještěři s kostěnými výrůstky na zádech. Jsou nebezpeční. Červená se má na pozoru. Od rána je na stráži, sedí na okraji třicetimetrového útesu a hledí dolů na pláně, kde se pasou tři velké skupiny acrocanthosaurů. Chroustají zbytky ožraných mršin, které zde zanechala raptoři smečka.

Populace acrocanthosarů se rozrostla, protože se sem přesunula stáda ze suchem postižených oblastí na východě. Raptoři se neradi zaplétají s velkými skupinami acrocanthosaurů. A proto se jejich smečky přesunují každý den ze svých lovných oblastí dále na severozápad, jak invaze acrocanthosaurů den za dnem postupuje.

Jeden z acrocanthosaurů se potuluje ve vyschlém korytu říčky, které jarní deště vyhloubily do rudé půdy. Je to mladý samec, jenž letos dosáhl reprodukčního věku. Byl vyhoštěn z vlastní rodiny. Takový osud postihne v tomto věku všechny samce acrocanthosaurů. Nyní si musí najít kus země, svůj biologický pozemek, který bude moct prohlásit za vlastní.

Pro každého dinosaura je tohle období plné obav. A tenhle mladíček zrovna kuráží neoplývá. Ještě netuší, že jeho druh je největším a nejsilnějším predátorem z celé Severní Ameriky. Ví jen to, že ještě před týdnem si žil v bezpečí a pohodlí své rodiny a měl podíl ze zabité kořisti. Dnes je sám a cítí se na takové dobrodružství nepřipravený.

Je zvyklý podnikat krátké osamocené výpravy a objevovat neznámě páchnoucí stopy. Až dosud, pokud ho něco vystrašilo, se ale mohl utéct zpátky ke své matce.

Přestane si lízat dásně úzkým trojúhelníkovým jazykem. Nemůže přitlačit, protože jazyk je velmi svalnatý a nelze jím příliš pohybovat do strany. Místo, kam ho nedávno pleskl pancířnatý dinosaur, dosud bolí.

Nelíbí se mu, že si musí všechnu potravu dobývat sám. Ale když se pokusil vrátit se ke skupině své matky, odehnala ho.

Čmuch čmuch! Snadná potrava – možná – raptoří pach! Hned se mu zlepší nálada. Jeho rodina se živila tím, že kradla oběti raptorů. Acrocanthosauři se necítí jako zločinci – považují to naopak za vznešenější ukrást mršinu nežli zabíjet. Vznešenější, protože na to obvykle vynaloží méně energie.

Mladý acrocanthosaur se již naučil spojovat raptoří pach se snadnou kořistí. Raptoři se obvykle nebrání – jen pokud by acrocanthosauři ohrožovali jejich mláďata. Potom by nastalo peklo.

Čmuch čmuch. Acrocanthosaur přitiskne čumák k starému větrem zkroucenému stromu s rozčísnutou korunou. Tohle je ale zvláštní. Raptoří pach vychází seshora ze stromu. S něčím takovým se acrocanthosaur ještě nesetkal.

Acrocanthosaur se zahledí na strom. Nemá ve svém chování zaprogramováno dívat se vzhůru, protože kořist obvykle nahoře nad jeho hlavou nebývá. Vrozený vzorec chování mu umožňuje dívat se dolů a rozhlížet se kolem sebe.

Na hlavu se mu snese jakási větévka s uschlými listy. Zavře oči. Temeno hlavy mu kryje tlustá, rohovitá kůže, zespodu zesílená kostí. Když mu něco spadne na hlavu, obvykle to ani necítí.

Švunk! Velká suchá větev ho uhodí přímo mezi oči. Trhne hlavou.

Tohle je něco nového – být zasažen těžkým předmětem seshora. To se mu nelíbí.

Raptoří pach je stále silnější a přichází přímo z místa nad jeho hlavou. Acrocanthosaur udělá něco, o co se ještě nikdy nepokusil. Nakloní hlavu doprava a podívá se vzhůru levým okem.

Raptor! vypískne v duchu. Raptor je na stromě.

Acrocanthosaur začne couvat a poměřuje vzdálenost. Natáhne krk a hlavu, co nejvýše může.

Ani nápad – je to moc vysoko, myslí si.

Čmuchá kolem stromu a náhodou do něho vrazí nízkými rohy, které má nad očima. Uschlý strom se zachvěje.

Jú! – To jsem nevěděl, že dokážu zatřást stromem. Acrocanthosaur objevuje vlastní fyzickou sílu.

Vrazí do stromu větší silou a znovu jím zatřese. Raptoří mládě ve výšce sedmi metrů zasyčí a vyděšeně zavrčí.

Jen klid – dokážu toho raptora setřást, tak by se dalo jeho uvažování vyjádřit slovy.

Acrocanthosaur vrazí do stromu vší silou. Raptor v hrůze zapiští.

Znovu obchází kolem stromu, hlavu natáčí na stranu, zastaví se, přiblíží čumák k zemi, pokrčí kolena a rozeběhne se.

Vyvrátí kmen i s kořeny. Třísky létají do všech stran. Větve dopadají acrocanthosaurovi na hlavu a na ramena. Zavře oči. Slyší nějaké škrábám a dupání.

Otevře oči. Půl druhého metru před ním leží na zádech nedospělý pohmožděný raptor. Vyděšenýma očima si ho prohlíží.

| září |

Dvojí drama

V tuto chvílí jediného dne rané křídy se odehrává dvojí drama. Na jevišti tvořeném povrchem země hrají hlavní úlohu raptoři a acrocanthosauři. Vytvářejí role velkých a obzvlášť velkých predátorů. Dole pod jevištěm, pod zemí, se odehrává další příběh statujících drobných tvorů bojících se denního světla.

Jestliže jste velikosti myši, je pro vás i žába pitvornou figurkou z pohádky. Aegialodon je jen půl kila vážící masožravý tvor, připomínající chlupaté klubko. Je to chomáč hýbajících se svalů s dlouhým čumákem, černýma korálkovýma očima, neobyčejně citlivými vousky a končetinami s pěti drápy. V chodbě aegialodontů se objevila tvář žáby. Žabí tlama je tak široká, že by mohla aegialodonta klidně spolknout.

Žába nebo velký brouk jsou pro aegialodonta nebezpeční, ale raptor je tak velký, že si ho ani nevšimnou. Pro aegialodonty jsou acrocanthosauři a raptoři, kteří dupou nahoře, až se země otřásá, přírodními živly – takovým zemětřesením. Již půl hodiny se stěny v chodbě chvějí. Potom do vstupního otvoru vlétne chomáč listů, v jehož nitru je schovaná žába. Skopla ji noha acrocanthosaura a obojživelník se skutálel do království aegialodonta.

Žába se svým malým žabím rozoumkem nemůže pochopit, co se to děje. Jediné, co ví, je, že se musí před těmi obrovitými horami zvířat, kteří všechno podupou snažit zachránit.

Žába vklouzne do aegialodontí díry hlavou napřed. Aegialodon vnímá nepříjemnou vlhkost, cítí, jak se na něj puchýřnatá žabí kůže tiskne. Couvá dále dírou až do obývací části, do prostoru širokého na dvě délky jeho těla a vystlanému měkkou, suchou vyhnanou srstí. Žába už se tam usadila. Vmáčkla svoje dřepící tělo do rohu a chomáče chlupů se začínají lepit na její vlhkou kůži.

Uvnitř je naprostá tma. Aegialodon má dobrý čich a svým vynikajícím sluchem vnímajícím zvuky o vysoké frekvenci se řadí na první místo ze všech tvorů rané doby křídové. Má naprostý přehled o tom, co se děje nahoře. Je tam podezřelé ticho.

Občas dojde k situacím, na něž nejsou vaše geny jednoduše připraveny. Acrocanthosaur nahoře se právě teď v takovém nepříjemném postavení ocitl. Stojí uprostřed kusů zlámaného kmene stromu a neví, zda kousnout, zaútočit, utéct nebo jen zůstat stát.

Povalené mládě raptora vydává zvuky jako píchlá pneumatika. Acrocanthosaur má sto chutí sehnout se, kousnout a zatřást obětí. Takhle se obvykle chová k malým kořistem, které dělají nepříjemný rámus nebo se před ním svíjí. Tohle mládě může vážit tak osmdesát kilo – to znamená jednu dvacetinu jeho vlastní váhy.

Ale raptoři jsou nebezpeční. Když vyrůstal, všiml si, že jeho matka z nich byla vždycky nervózní. A hned vedle mláděte leží pořádný kus mršiny pštrosího dinosaura, který to mrně vytáhlo nahoru na strom. Je to dobrých patnáct kilo čerstvého masa. Možná, že by bylo nejlepší, kdyby se sehnul, maso ukradl a utekl s ním. To by bylo nejbezpečnější.

A jako by to ještě nestačilo, ze vzdálenosti několika set metrů proti větru na něho řve dospělý raptor. Jeden osamělý raptor nepředstavuje pro dospělého acrocanthosaura vážné nebezpečí. Obvykle se drží v uctivé vzdálenosti a ani acrocanthosaur se k raptorovi zbytečně nepřibližuje. Ale tenhle utahraptor na něj útočí, mává předními kočetinami, vrtí ocasem a chová se, jako kdyby to byl skutečný dinosauří kamikadze, který se ho chystá zničit, ať to stojí, co to stojí.

Mládě se vzpamatovává. Jeho drápy se stahují a natahují a zadní končetiny se chvějou.

Dva raptoři, to je příliš – kousni tohohle a uteč. Acrocanthosaur se pomalu rozhoduje, co bude dělat. Může popadnout malého utahraptora, vytřepat z něho život a ještě bude mít dost času utéct od dospělého raptora a zachránit se.

Acrocanthosaur natáhne krk, který má normálně pevně esovitě prohnutý. Otevře tlamu na šířku necelého metru. Mládě se snaží překulit na nohy, ale pravou stranu má dosud strnulou a nemůže vstát.

Pod zemí aegialodon slyší vysoké zvuky, jsou tak hlasité, že ho z nich skoro rozbolí uši. Potom zaslechne hrozný zvuk, jak se něco srazilo, země se zachvěje a jeho chodba se hroutí. Půda a kořeny dočasně uvězní žábu a aegialodonta dole v obývací části.

Acrocanthosaur si nevšiml, že se k němu blíží druhý dospělý raptor. Než se mu podaří popadnout do čelistí mládě, vyruší jej výhrůžný zvuk zezadu. Instinktivně se přikrčí.

Raptoři samec zatne drápy předních končetin acrocanthosaurovi do krku. Vyryje v něm dlouhé čáry směřující dolů a k hřbetu, jen o chloupek mine acrocanthosauři oči.

Tady má zvíře tuhou kůži. Acrocanthosaur zuřivé zatřese širokým krkem a horní částí těla a odhodí raptořího samce na hromadu zlámaných větví. Acrocanthosaur skočí oběma nohama po raptorovi, ale nezasáhne ho, jenom zničí příbytek aegialodonta.

Zmiz odtud! křičí mozek acrocanthosaura. Reflexivně začne útočit hlava nehlava. Mrská ocasem a náhodou zasáhne raptořího samce.

Nevrhl se ale správným směrem. Dospělá raptořice mu skočí na záda. Neohrabaně se točí na jedné noze, celý se zkroutí a pancířnaté čelo přitiskne k zemi.

Acrocanthosaur raptořího samce znovu poškrábe a srazí ho dolů. Zakopne o spadlý strom a ještě jednou otřese podzemním příbytkem aegialodonta.

Utíkej, utíkej, utíkej, utíkej, uvažuje acrocanthosaur. Jeho srdce a plíce hladce přepnou na plný plyn. Jeho dech, který proudí nozdrami, proniká přímo do obrovských vzdušných vaků v krku, horní části těla a lebce. Každým stahem hrudního koše vhání vzduch do plic, které jsou umístěny v horní části jeho tělesné dutiny.

Vzduch proniká vysokou rychlostí do tenkých kanálků, jimiž procházejí drobné vlásečnice plné krve přitékající ze srdeční plicní tepny. Kyslík dodávající energii se přenáší ze vzdušných kanálků do krevního oběhu dvakrát rychleji než u plic savců.

Acrocanthosaur uběhne necelý kilometr, teprve potom zpomalí. Je rád, že to přežil.

Tito raptoři jsou velmi nebezpeční a jsou chytří. Je přesvědčen, že se mu podařilo uniknout smrtelnému nebezpečí jen o vlásek. Už se k raptorovi nikdy nepřiblíží.

Mládě se konečně vydrápe na nohy. Je si jisté, že příliš nechybělo a ten obrovský tvor by ho sežral. Matka se žene kolem něj a hrozivě vrčí na vzdalujícího se acrocanthosaura. Po chvíli se k němu vrátí a silou do něj vrazí, až se znovu skulí na záda. Nic vážného se mu ale nestane.

Zato raptoří samec je raněný – rána, kterou mu čelem uštědřil acrocanthosaur, mu zlomila tři žebra. Bolí ho při dýchání.

Sestra červené se posadí vedle svého nejstaršího potomka. Poprvé od seznámení nemá chuť samce kousnout. A zrovna teď by mohla.

Červená se objeví o pár minut později. Zaslechla podezřelé zvuky za pískovou dunou, kde pomáhala druhým dvěma mláďatům obírat kořist z rána. Její geneticky naprogramované chování není připravené na scénu, která se před ní odehrává.

Její druh je raněný a leží na zemi. Sestra sedí vedle něj a neví, co si myslet nebo co dělat. A mládě, které se rychle zotavilo, čichá k díře a snaží se chytit to, co dělá pod zemí takový povyk. Všude kolem leží hromady trusu acrocanthosaura jako pozůstatky jeho panické hrůzy.

Raptoři samec je stísněný. Říká si: Jaká hloupost! Proč jsem to udělal? Ach – jaká hloupost – proč jsem to udělal – ach! – to mládě není příbuzné – a červená to ani neviděla – ach!

Vidí družku, jak se k němu blíží. Zornice se mu stáhnou a rozšíří, vypadají jako čočky automatického fotoaparátu. Je to reakce vyjadřující nesmírné vzrušení a radost.

Když nevíš, jak se v určité situaci zachovat, nejlepší je zavděčit se oběma. Červená se posadí mezi svého druha a sestru a čenichem hladí chvíli jeho, chvíli její krk.

| září |

Ostré zuby popravčího brouků

Když je nahoře nad zemí světlo a aegialodon dole spí, straší ho noční můry. Někdy jsou to úplné horory a před jeho očima se objevují obrovské beztvaré bytosti, které ho chtějí rozdrtit. Tělo se mu chvěje v křeči. Jeho nohy se pohybují jako při běhu. Otevírá čelisti a zase je rychle zavírá v obranných pohybech. Vydává přitom tiché kvikavé zvuky.

Nikdy se mu nedaří obřím hrůzám ve snech utéct. Obepínají jeho svět jako hustý dusivý mrak. A v momentě, kdy cítí, jak mu noční příšery tělo drtí, jeho sen končí. Napůl ještě ve spánku si povzdechne.

Někdy jsou hrůzy menší a mají zřetelnější podobu. Vidí sám sebe, jak se žene hlubokým lesem. Nad hlavou se mu tyčí jehličnaté stromy. Vzduch je vlhký a prosycený kořenitou vůní hub. Slyší svoji kořist, zranitelnou a lákavou, jak se krčí mezi kořeny borovic. Přestane ji pronásledovat. Vidí, jak se blíží, a chystá se zakousnout do pancířnatého zadku.

A potom seshora udeří hrůzy s dlouhými končetinami. Cítí, jak vzduch proudí kolem jeho těla a zahnuté drápy ho chytají za kůži. Pokusí se vyskočit, ale nemůže. A v tu chvíli sen končí.

Nejhorší hrůzu představuje sen, kdy vás něco pronásleduje. V tomto snu spí v klidu domova, tělem se dotýká čtyř stěn, podlahy a stropu. Zdá se mu, že je šťastný a v bezpečí. Potom ale ucítí strašný pach. Chodidla mu olizuje studený jazyk. Příliš pozdě si uvědomí, že není úniku, že se mu nepodaří utéct. Tiskne se na něho studené tělo.

A pak se obvykle probudí a sen je pryč.

Všechny sny jsou černobílé. A ve všech jeho snech je to, co cítí, horší než to, co vidí. Sužuje ho nesnesitelný zápach.

Ale jsou i dobré sny. Jeho oblíbeným snem je nekonečný červ s nohama. Sen obvykle probíhá tahle: Má hlad. Celou noc hledá něco k snědku. Slyší tichý šustot stovky nohou pohybujících se v rytmických vlnách po suchých listech. Chňapne po kořisti. Jeho stoličky narazí na tvrdý vyboulený krunýř, který brání, aby se zuby k dobrotě, která se skrývá uvnitř, dostaly.

Ve spánku stiskne čelisti. Cítí, že se krunýř prohýbá. Plamp – a stoličky se přece jen dostanou dovnitř. Do tlamy mu kape šťáva. Jí a jí a jí a kořisti vůbec neubývá.

To je nádherný sen. Je to sen, jaký může mít jen malý hmyzožravý savec. Je to sen, ve kterém chytil stonožku.

Savčí chlupaté míče dovedou snít. Stejně tak sní i ptáci a dinosauři s velkým mozkem, jako jsou raptoři. Ale bohaté sny vyžadují mozkovou kapacitu navíc, kde se vzpomínky mohou mísit s fantazií. Želvy, ještěrky a hadi spí spánkem beze snů. Mají malý mozek. Snění je pokročilou formou cvičení, je to způsob, jak nám mozek může připravit výlet do jiné reality.

Savcům se zdají sny výpravné. Když se aegialodon vydá do svého světa snů, oči za zavřenými víčky se mu pohybují. Jeho obličejové svaly se svraští a pysky se stáhnou do úšklebku. Utíká, aby unikl hrůze – přitom leží na boku a jeho drobné přední končetiny s pěti prsty provádějí rychlé, ale neúčinné pohyby.

Aegialodon, když se mu ve snu podaří chytit stonožku, dokonce piští hrůzou nebo kvičí radostí.

Nejlépe se mu sní těsně před probuzením za pozdního odpoledne, kdy se chystá na své noční dobrodružné expedice. Krátce po západu slunce se zvířata způsobující zemětřesení – takhle aegialodonti označují dinosaury s obříma nohama – ukládají k spánku. Jejich těžký krok otřásající zemí již v tuto dobu nemůže ohrožovat aegialodonti chodby. Začínají se ozývat noční zvuky. Je slyšet šustot křídel hmyzu. Tvorové, kteří jsou za slunečního světla příliš plaší, aby se odvážili na louky a do lesa, našlapují za noci na koberec z uschlého kapradí tiše.

Za denního světla jsou obří masožravci – raptoři a acrocanthosauři – pány svého světa. Za tmy ale dinosauří oči dobře neslouží. Raptoří oko s orlím zrakem dovede v ostrém světle rozpoznat duhovou škálu barev – dokonce rozliší i větší spektrum, nežli vidí oči dnešního člověka.

V chabém světle se jejich zraková ostrost ale rychle zhoršuje. V přítmí přestávají předměty vidět. Obrysy potenciální kořisti a potenciálních nepřátel jsou rozmazané.

Je to daň, kterou většina dinosaurů platí za zrakové bohatství, kterým disponují za slunečního světla. Evoluce nedokáže maximalizovat účinnost oční bulvy jak pro ostré světlo, tak pro šero. Aegialodon platí opačnou daň než dinosauři. Jeho oči nesnesou ostré světlo a nedokáží rozlišit většinu barev. Ale za šerého osvětlení funguje jeho zrakový systém dokonale a obrazy, které dinosaurům zůstávají skryté, dovede rozlišit.

Když aegialodon ucítí ve své chodbě první noční chladný vánek, vystrčí čumáček nahoru. Musí odstranit kusy hlíny, které spadaly ze stěn jeho příbytku, musí odstranit hlínu, která mu ucpala otvor, když raptoři bojovali s acrocanthosaurem. Jeho dlouhý, ostrý čumáček začmuchá vlevo a vpravo, nahoru a dolů, tak jak to nedovede žádný dinosaur. Aegialodon má ve svém čenichu svaly, které jsou seskupeny do šesti souborů pohybujících pysky a nosem. Na rozdíl od těchto chlupatých živočichů mají dinosauři svoje – tenkou kůží potažené čumáky – téměř bez svalů.

Kdyby se aegialodon někdy zastavil, aby si prohlédl dinosauří hlavu, připadala by mu jako z kamene a bez výrazu. Raptoři nedovedou pokrčit nos, stáhnout obočí nebo se zatvářit kysele nad potravou, která jim nechutná. Acrocanthosauři nedovedou ohrnout horní pysk a ušklíbnout se. Žádný dinosaur nedokáže přitisknout pysky vpředu k sobě a nasát do tlamy tekutinu.

A když chtějí dinosauři komunikovat, používají přehnané pohyby velkých částí těla – musejí naklonit hlavu, přikrčit celé tělo nebo zamávat ocasem, protože možnost, jak vyjadřovat pocity obličejem, jsou velmi omezené. Savci, kteří se vyvinou v pozdní době křídové a později, budou schopni dát najevo tělem mnohem více pocitů. Psi, opice a v poslední řadě lidé budou mít schopnosti, jak obličejem svoje city a pocity vyjádřit, ještě větší.

Aegialodon přitiskne pokrčenou špičku čumáku k zemi, která je zdupána zvířaty způsobujícími zemětřesení. Jedna skupina svalů na čenichu je spojena s chrupavčitou čéškou vrostlou do nosu, která aegialodontu umožňuje používat čumáček jako ohebnou lopatku.

Aegialodontův pachový detektor ucítil larvu. Během milisekundy proběhne reflexní oblouk, spojující nos s mozkem a čelistmi. Aegialodontovy ostré špičaté zuby larvu probodnou. A ta se bude svíjet jako červ na háčku.

S klapnutím aegialodon zručně posune kroutící se larvu dozadu na stoličky, které pracují jako drobné gilotiny. Jsou to zubaté lopatky se samoostřicí schopností. Horní a dolní řady stoliček k sobě s každým kousnutím těsně přiléhají a dokážou každou část kořisti, která se v zářezu uchytí, nemilosrdně přetnout.

Neustále se opakující krájení a drcení je pro oběti velikosti brouka osudné. Každá stolička obsahuje pět gilotinových zářezů a lebka aegialodonta takových stoliček pojímá osmnáct.

Kdyby aegialodon rozuměl zubní anatomii, byl by na svůj soubor pilovitých sekáčků nesmírně hrdý. Každé skousnutí čelistí larvu čistě rozmělní na desítky kousíčků, které se pak snadno polykají.

Ani ne za půl vteřiny je larva zabita, rozsekána a spolknuta.

Tohle nedokáže žádný dinosaur. Ani žádný pták nebude v budoucnosti něčeho takového schopen.

Aegialodon je vybaven zubním nářadím vysoké technické kvality jako ta nejdražší francouzská kuchyně.

Znovu začichá a objeví další larvu. Opět následuje rychlá práce stoliček a aegialodontovi klouže do krku další jemná kasička z brouka.

Cítí se dobře.

Ouha! Aegialodon vyskočí. Jeho tělo reaguje na zprávu, kterou vysílají jeho vousky. Tam ve tmě něco je. Něco živého a podivného.

Aegialodon mává vousky dopředu pomocí další skupiny obličejových svalů. Každý vousek je velmi citlivým radarovým paprskem a rovná se délce celého těla. V místě, kde vous vyrůstá ze svalu na čenichu, je umístěn silný dotykový nerv, který vede do mozku. Sebemenší podnět na konečku vousku vede k velkému nervovému výboji.

Aegialodon může mapovat celou oblast dotykového obrazu pohybem vousových svalů. Opatrně přistupuje k podezřelému předmětu. Jeho vousky se rychle mrskají dopředu a ven a znovu dopředu.

Támhle! Vousky na levé straně navážou znovu kontakt s podezřelou živou hmotou tam vepředu. Aegialodontu se nelíbí zápach, který předmět vydává. Ucouvne.

Očima zahlédne obrys, siluetu odrážející se ve slabém světle v podrostu. Zachvěje se.

Škorpion!

Tvar napovídá vše. Nízké protáhlé tělo a vepředu pár klepet. Nejhorší ze všeho ocasové žihadlo, které škorpion drží nad hlavou. Aegialodon nenávidí škorpiony ze všech tvorů nejvíce. Jeho nejhorší nocí byla ta, kterou před čtyřmi měsíci prožil po štípnutí škorpionem. Trvalo mu šest hodin, než se vzpamatoval – a mezitím k smrti vyhladověl.

Škorpion zaútočí jedním klepetem. Aegialodon je rychlý a dovede vyskočit i do výšky sedmi centimetrů.

Škorpion cítí teplo, které vychází z aegialodontova těla. Také on má dotykové chloupky a chemické receptory, které reagují na pach.

Ale aegialodon má tři výhody. Jeho vousky dosáhnou dále. Jeho oči dovedou lépe vytvářet obraz a jeho mozek je třicetkrát rychlejší.

Škorpion přistupuje blíž, štípe vlevo vpravo. Aegialodon uskočí dozadu a do strany. Škorpion jde za ním. Aegialodon vyskočí na kamínek, potom na větev a na další kámen. Vousky zůstává ve spojení se škorpionem.

Ale škorpion neví přesně, kde aegialodon je. Ten přejíždí vousky po jeho těle příliš rychle, aby ho pavoukovec nemohl sledovat. Škorpionův ocas se zachvěje a vystřelí.

Aegialodon skočí škorpionu po ocase a zakousne se v místě hned za jedovatým ostnem.

Klik-klap.

Škorpion cítí, jak mu odpadává konec ocasu. Klepety se snaží nahmatat útočníka.

Aegialodontovi naskočí husí kůže. Chlupy na těle mu trčí v pravém úhlu. Škorpion natáhne klepeta a podaří se mu zachytit jen dva chomáče aegialodnotovy kožešiny.

Klik-klap. Mistr stoliček odsekne škorpionovi jedno klepeto a ten se dá na útěk.

Klik-klik-kliky-kliky-klik. Mozek škorpiona zaznamená ztrátu druhého klepete a nohou na jedné straně těla.

Klik-chňap. Aegialodon skousne dlouhými předními zuby. Překousne schránku škorpiona, a tím i hlavní nerv vedoucí do těla.

Je klid. Nohy přežívajícího škorpiona ochable visí.

Kliky-klik! Je po nich.

Aegialodon nepřestává kousat, pokračuje pravidelným tempem dělníka na stavbě, rozebírá škorpionovo tělo a rozžvýkává je na jemné kousky schránky a masa. Všechny nejedovaté části spolkne.

Aegialodon cítí uspokojení. Svoji potravinovou nádrž má do poloviny plnou. Za čtyřiadvacet hodin musí sežrat zhruba stejné množství potravy, kolik sám váží, nebo upadne do stavu nehybnosti, jakéhosi zimního spánku, který může nastat kdykoliv během roku, vždy, když dodávky potravy nejsou takové, aby vyhověly velkým nárokům jeho malého těla.

A jéjej! Spící zvíře způsobující zemětřesení! Aegialodontovy vousky cítí obrovskou stěnu masa, která představuje spícího raptora. Čich mu říká, že poblíž leží ještě další. Ale zjistil, že za noci, když si dává pozor, může v okolí zvířat způsobujících zemětřesení lovit brouky, protože ti velcí tvorové se vůbec nehýbou a nepokoušejí se ho chytit.

Pozor brouci! Vousky se dotkne neznámého hmyzu, který se plazí v blízkosti raptora. A je tam další a další. Celý roj.

Jsou jedovatí? Mají žihadla? Klepeta? Aegialodon automaticky hodnotí neznámý hmyz. Je cítit stejně jako ti tlustí, pomalu létající brouci s dlouhými úzkými sosáčky, jaké již jedl. Ale tihle tvorové jsou něco jiného, je to druh, s jakým se ještě nesetkal.

Jíst nebo nejíst? Aegialodon se zarazí. Jíst!

Chramst-chňap-ňam! Jeden brouk za druhým končí v aegialodontově trávicím ústrojí.

Jsem sytý – dost. Aegialodontovo vystouplé bříško upozorní jeho mozek na to, že je čas s jídlem skončit.

Stejně těch brouků již v okolí víc není.

Aegialodon se vrací do své chodby brzy. Čumáčkem odhází hlínu kolem vchodu, až je vše, jak má být. Předníma nohama rychle hrabe a odhazuje hlínu mezi nohama.

Žába se dává na spěšný útěk. Aegialodonta přitom převrátí na záda. Rychle se ale narovná a pokračuje v práci, dokud jeho obývací prostory nejsou v prvotřídním stavu. Potom se schoulí dovnitř. Má skvělý pocit ze všech brouků, které pozřel, z bříška se mu šíří příjemné teplo. Očima pod zavřenými víčky rychle těká. Tělo se mu křečovitě chvěje. Stoličky klapou. Tenhle sen se mu moc líbí – znovu si přehrává, jak porazil Hrozného bodavého brouka s klepety.

Začíná svítat a miliony chlupatých koulí se vracejí do svých příbytků. Chlupatá noční armáda proudí do děr ve stromech, v zemi, pod kameny a v prohnilých kládách. Stovky nejrůznějších druhů savců hledají v této části Utahu své útočiště. Brouci a jiný hmyz, škorpioni a stonožky – tisíce jejich druhů – také mizí ze scény.

Probouzejí se dinosauři. Stáda astrodontů začínají přežvykovat listy. Acrocanthosauři se protahují a zadníma nohama si čistí čumáky. Pod shlukem cykasů se probouzí dinosauří rodinka. Nikdy se nedozví, že během předcházející noci jediný aegialodon zachránil jednoho z nich před strašnou smrtí.

| září |

Osvoboditel chlupatých míčů

Červená raptořice nerada uléhá na vlhkou zem. Žádné ze zvířat jejího druhu nemá mokro rádo. Tito živočichové se vyvinuli v suchém podnebí a jejich kůže je vybavena tak, aby odolávala slunci a větru tak silnému, že ostatní dinosauři by z něho měli na kůži samý puchýř. Když jsou však na druhé straně dlouho vystavena vlhku, můžou dostat plísňovou infekci nebo ještě horší nemoci.

Červená se postaví a hledí na paprsky ranního slunce. Je teplokrevná, připomíná ptáka, ale i teplokrevná zvířata se ráda na slunci vyhřívají, zvláště po vlhké chladné noci. Mladý samec se zvolna staví na nohy a připojuje se k ní. Polámaná žebra jej strašně bolí a připomínají mu šarvátku s acrocanthosaurem, nohy má ale v pořádku.

Jedno z mláďat začne větřit kolem sebe, jako to mladí masožravci často dělají. Hledá něco, s čím by si hrálo. Vdechne rozžvýkané kousky brouka s peprnou příchutí. Hlasitě kýchne, a tím vzbudí všechny ostatní dinosaury v okruhu půl kilometru. Jedna rodina acrocanthosaurů dole v údolí odpoví dunivým řevem.

Celá skupina raptorů se nyní bude hodinku vyhřívat na slunci na spadlém stromu, který leží směrem k západu. Za nimi zůstaly zbytky vražedných brouků, které tu noc zlikvidoval aegialodon.

Červená si mlhavě uvědomuje divný pach pobitých brouků prosycují vzduch. Nemyslí však na to. Její ostrý zrak se nyní zaměří na jejich dlouhé, trubkovité sosáky, které tu všude trčí jako injekční stříkačky. Neuvědomuje si, že tyto drobné injekce členovců mohou raptory i zabít – tím, že do nich vpraví dávku biotoxinů.

Červená již byla od hmyzu se špičatými sosáky pobodána. Obvykle se přiblíží za noci či když raptoři někde ve stínu odpočívají. Přicházejí si pro svou dávku krve. Zakousnou se do dinosaura, půl hodiny sají a potom odpadnou.

Červená se tomuto hmyzu vyhýbá jak může, způsobuje totiž svědivé rány, které se mohou zanítit. Ale její vrozený strach z hmyzu má ještě další hlubší důvod: Dinosauři, kteří si z brouků nic nedělali, zemřeli na infekci. Špičaté sosáky přinášejí mor.

Hmyz byl v době křídové zdrojem smrtelného viru, kterému podlehla spousta raptorů. Tato nemoc i hmyz se vyvinuli v Evropě a brouci se přepravili na tělech astrodontů, když tito býložraví obři přešli přes most pevniny spojující Evropu s Grónskem a Grónsko s východními částmi Kanady. Jakmile se brouci ocitli v Novém světě, propadli vražednému šílenství a rozšířili se všude, protože neexistoval žádný místní predátor, který by jim dovedl odolat.

Naštěstí pro raptořici červenou má část amerického ekosystému přirozeného člena – druh Aegialodon, který se specializuje právě na požírání nebezpečného typu hmyzu.

Bohužel se skupina raptorů usadila právě v místě, které bylo těmito vražednými brouky zaplaveno, a každý tvor byl morem nakažen. Měli však štěstí v neštěstí. Aegialodon a jeho sourozenci se nedávno na tomhle kousku země usadili taky. Za jednu noc se chlupatým vrahům hmyzu podařilo smrtonosných brouků zničit tisíce. Za pár let bude mor přenášející hmyz redukován jen na pár izolovaných uprchlických skupin, přežívajících na několika místech v Utahu.

Někdy to takhle funguje. Ale častěji tomu tak není. Škůdce se nekontrolovatelně rozšíří. A výsledkem jsou strašlivé epidemie, kdy je celá fauna zničena. Proto samice utahraptora odmítají samce napadené hmyzem.

Červená a její skupina měli štěstí – veliké štěstí.

Velká samice pštrosího dinosaura naklání hlavu ze strany na stranu. Natahuje krk, až se jí uši přibližují k zemi.

Má nejlepší sluch ze všech dinosaurů rané doby křídové. Lepší než raptoři. A nejlepší je mít musí. Uši pštrosích dinosaurů musí být schopné odhalit i nepatrné škrábání podzemní kořisti.

Samice pštrosího dinosaura přiblíží vnější ušní bubínek jen na pár centimetrů k zemi. Ten se rozechvěje a zesílí zvuky šířící se pod zemí. Přenáší vibrace tenkou ušní kostí, která zvuky ještě více zesílí. Vnitřní ušní bubínek okamžitě přijme zesílené signály a vyšle vlny šířící se prostředím vnitřního ucha.

Tohle je bitva sluchu se sluchem. Pod zemí napínají uši chlupaté koule, aby zaznamenaly pohyb svých velkých nepřátel na povrchu země.

Je to rovnocenný boj. Jak chlupaté koule, tak pštrosí dinosauři mají dlouhé, stočené kanálky vnitřního ucha, kde vlny tekutiny pohybují jemnými chloupky dodávajícími elektrické impulzy do mozku. Čím jsou kanálky delší, tím větší šíři frekvencí může mozek zaznamenat. Jak chlupáči, tak pštrosí dinosauři slyší dobře zvuky o vysoké frekvenci.

Aegialodon je vzhůru. Tiché našlapování pštrosí samice stačilo, aby se chlupáč z ranního podřimování probudil. Ostatní aegialodonti jsou také vzhůru. Nemají rádi pštrosí dinosaury – pro aegialodonta představuje velká „pštrosice“ hrůzu ze shora.

Samice pštrosího dinosaura vysune hlavu dopředu, aby provedla protipredátoří průzkum. Daleko na jihu cítí několik acrocanthosaurů. Nejsou však tak blízko, aby představovali nějaké nebezpečí. Daleko na západě se zvedají mračna prachu – znamená to, že tam pochoduje skupina predátorů, ale vzdalují se.

Začmuchá – cítí jen slabý raptoři pach. Nechtěně se zachvěje.

Ale nemusí si s nimi dělat starosti, jsou daleko. Znovu přiblíží hlavu k zemi, nastaví ucho a naslouchá.

Z hloubky patnácti centimetrů k ní doléhá slabé šustění. Přičapne si na dlouhé polštářky na kotnících a podepře tělo ocasem.

Vstrčí přední nohu se třemi prsty do půdy.

Její dlouhé rovné drápy se zasunou svisle do země. Nejsou zlomyslně zahnuté jako hákovité drápy raptorů. Místo toho přední končetiny pštrosích dinosaurů připomínají zahradní náčiní – je to kombinace vidlicového rýče a hrábí.

Její tři drápy jsou téměř stejně dlouhé a umožňují lépe prozkoumávat půdu, protože všechny dosáhnout do přibližně stejné hloubky.

Písk. Jemný hlásek prozradí svého nositele. Udělal chybu. Kdyby aegialodon nevypískl, když mu dráp projel těsně kolem lopatky, mohl žít dál.

Samice se dívá z jedné strany. Potom z druhé.

Víčka setřou prach z očí.

Chňaps! Obě přední končetiny se ponoří do země. Šest rovných drápů proniká po obou stranách místa, z něhož zaznělo vypísknutí.

Dole ve své brázdě aegialodon cítí, jak se podlaha jeho obývacího pokoje hroutí a zvedá. Stěny se propadají a dovnitř proniká sluneční světlo. Slunce vniká do chodby bolestivou explozí bílých paprsků. Oči chlupáče se nedokážou s takovým frontálním útokem slunečního záření vyrovnat.

Zavírá oči, otáčí se a snaží se zavrtat hlouběji do země. Je však pozdě – šest drápů již celé jeho tělo zvedá vzhůru. Pokouší se protáhnout mezi jednotlivými prsty. „Pštrosice“ je ale přitiskne k sobě a chlupaté tělo definitivně uvězní do děsivé klece svých drápů.

Samice pštrosího dinosaura si se zájmem prohlíží svoji oběť. Aegialodon zašilhá zpod přivřených víček a spatří obrys tyčícího se čela.

Mlask! Samice se do něj zakousne.

Přikročí k další chodbě. Objeví další chlupatý míč, a tak ho vytáhne, prohlídne a spolkne.

A další.

Hluboko ve své renovované chodbě sedí aegialodon – zabíječ škorpionů. Cítí, jak se nebezpečí přibližuje. Vedlejší bratrovou chodbou projede dunivý otřes. Slyší bratrovo pištění. Zabíječ škorpionů nyní ví, že hrůza seshora má na svědomí další oběť.

Sluneční paprsky ho bodají do očí. Něco ho zvedá. Hrůza seshora natahuje tlamu k němu. Vidí rozevřené obří čelisti.

Naslepo skousne, potom ale zatne zuby do rtu pštrosího dinosaura a zůstane v něm viset.

Samice pštrosího dinosaura znechuceně zakvoká. Přesnídávka jí nevoní, a tak kousnutí neoplatí. Místo toho potřese hlavou.

Zabiják škorpionů cítí, jak letí do výšky stovky tělesných délek. A padá. Přistane u své chodby. Doškrábe se ke své díře, nyní poškozené od drápů.

„Pštrosice“ o kus dál prudce zajede do země všemi šesti drápy a vytáhne kus svíjející se kořisti. Tentokrát si dá větší pozor. Nebude strkat nos přímo k oběti.

Hodí tělíčko do vzduchu.

Mlask!

„Jééé!“

Je to žába. Na tom není nic špatného mít žábu na svačinku, ale čekala chuť chlupáče. No, sousto jako sousto.

Přesto se na chvíli zarazí a říká si: Popadla jsem chlupáče – hodila ho do vzduchu – a stala se z něj žába. Něco takového jsem ještě neviděla.

Kdyby ji zajímala metafyzika, mohla by tehdy na místě vymyslet první dinosauří náboženství. Místo toho jde dál, pokračuje v lovu, hrabe do země a polyká další sousta.

Aegialodontí zabiják škorpionů zůstává bez hnutí. Přežil útok a dožije se dospělého věku – jedenácti měsíců. V té době budou již jeho geny předány hordám potomků.

A za stovky milionů let bude proud genů aegialodonta pokračovat v nádherných výtvorech přírody – žirafách, slonech, nosorožcích, velrybách, netopýrech, opicích, šimpanzech, demokratických senátorech, vůdcích republikánské většiny. A dokonce v samotném Charlesi Darwinovi. A to všechno je možné vysledovat zpět až kamsi k nejvyššímu popravčímu brouků, aegialodontovi.

| listopad |

Vodní lucerničky z doby křídové

Červená nechápe, jak se stalo, že je mládě mrtvé. Jeho tělo leží na písku nedaleko od nového raptořího hnízda u moře bezvládně a klidně, jako kdyby jen podřimovalo. Raptořice si ho prohlíží a říká si, že je to hezké mládě. Měla je ze všech sestřiných potomků nejraději.

Lehce se dotkne horním rtem jeho hrudníku. Nevidí žádnou krev ani viditelnou ránu. Přesto – tělo je studené a ztuhlé. Nevydrželo neviditelný vnitřní boj, při kterém ho porazilo nějaké přechozené onemocnění dýchacího ústrojí.

Červená již nesčetněkrát viděla smrt. Kolikrát sama pozorovala dinosauří vnitřnosti rvané z dosud žijícího těla. A přesto ještě nikdy neviděla nic tak smutného jako tohle mrtvé mládě.

Její druh je nervózní – nechce nést za tu smrt odpovědnost. Snaží se chovat nenápadně. Vidí sestru červené, jak pomalu kráčí k němu. Raději se schová mezi dvěma malými dunami.

Matka k nim přistoupí, podívá se na ně, na každého zvlášť, a potom spatří na písku mládě. Podle řeči těla červené vyrozuměla, že jejich skupina utrpěla ztrátu.

Přibližuje se k mrtvému mláděti a začíná naříkat. Červená se snaží sestru uklidnit konejšivým vrněním, hladí ji čumákem po krku a tiskne se k jejímu hrudníku. Ale matka oloupená o dítě začíná výt, s očima divoce rozšířenýma se celá třese. Chvěje se křečovitě po celém těle. Druhé mládě ve strachu prchá pryč – ještě nikdy takhle matku nevidělo. Nejstarší se připojí k tetě a snaží se matku utěšit.

Ale nic nepomáhá. Raptořice se zhroutí na kotníky, předníma nohama mrtvolku ohmatává, znovu a znovu malé tělíčko obrací, až je jeho hřbet celý vlhký a obalený pískem. Červená se bojí nechat sestru samotnou, ale ani se jí nechce zůstávat s ní. Její sestra podivně sténavě naříká, stále hlasitěji, a křečovitěji lomí předními končetinami.

Červená sestru odstrčí a vtiskne jí hlavu pod krk, aby se přestala třást. Nic lepšího ji nenapadne. To je utahraptoří způsob, jak milovanou bytost utěšit.

Cítí, jak tělo její sestry vláční a začíná se od ní odpoutávat – zastaví se a zůstává nehybně stát. Něco její sestru zaujalo. Podívá se jí přes rameno a vidí svého druha.

Jemně sestru přidržuje a snaží se ji konejšivými zvuky uchlácholit.

Červená a její druh takhle drží sestru celé dvě hodiny. Ta sténá stále tišeji, přestává se chvět, zavírá oči a nakonec usne. Druh červené přitáhne nějaké větve, aby jí udělal dočasné hnízdo. Když nastane západ slunce, celá jejich skupina se schoulí dohromady. Je to těžká noc. Červená musí svoji sestru utěšovat, kdykoliv se probudí.

Přichází jitro a červená se cítí vyčerpaná. Její sestra konečně tvrdě spí, hlasitě chrápe. Mladý samec se na svou družku podívá, sedí s tupým výrazem jako bez života. Strčí do ní čumákem. Potom se rozhodne, že jí musí přinést dárek.

Jde na břeh moře, očichává podivné předměty napůl pohřbené v písku a v bahně. Chce ji něčím rozveselit. Za poslední měsíce pochopil, že ráda objevuje neznámé předměty nezvyklého tvaru a pronikavé chuti. Ráda do nich strká tlapou. Patří k nim hlavy ryb, vyschlé ještěrky, nafouklá těla chlupáčů, škeble, do kterých se žádný raptor nemůže dostat. Všiml si, že červená má ráda potravu, která ji nějak nově vzrušuje.

Chce najít zvíře, jež by bylo tak zvláštní, že jeho samotného by nenapadlo je sníst.

Z písku cítí zápach tlejících mořských tvorů, ale nic víc ho zatím neupoutalo. Některá zvířata jsou lepkavá a kluzká. Některá mají ostré okraje, o které si rozřízne pysk, když se je pokouší vytáhnout.

Dvaceticentimetrový předmět, na obou koncích zašpičatělý, vypadá slibně. Páchne jako ryba, ale doposud nic takového nejedl. A má to velmi zvláštní vnější skořápku, ze které visí chlupy a trčí něco špičatého. Zadní nohou ten předmět zkoumá. K jeho nesmírnému překvapení mu tělo vyklouzne mezi nohama do strany a schová se pod kamenem.

Utíká do strany, to je zvláštní, myslí si. Opatrně nadzdvihne kámen a špičatá věc uteče na druhou stranu.

Hop! Vyskočí na tvora utíkajícího do strany a zatlačí ho do bahna. Sehne se, aby ho popadl, ale místo toho chytne on jeho.

V ukazováčku cítí silnou bolest a když ruku zvedne, krab se ho drží jedním velkým silným klepetem. Tohle bude ono, myslí si.

Běží zpátky ke svým. Sestra dosud chrápe. Mláďata se právě probouzejí. Pokývne družce, ale ta se na něj nedívá. Hodí jí kraba mezi nohy a ten jí vyleze na hrudník.

„Íííp!“ červená vypískne a postaví se. Hned ji přejde špatná nálada a začne novou věc zkoumat.

Honí kraba po pláži a její druh se k ní přidává. Zamáčknou ho do bahna a znovu ho vyhrabou. Drží ho proti kameni a raptořice se snaží dostat se do krabí skořápky palcem a zuby.

Konečně se jí podaří odtrhnout spodní část skořápky. Samec odmítá tu věc ochutnat, ale červená neváhá ani okamžik, a už si pochutnává na křehkém masíčku.

Je moc dobré.

Zbytek dne stráví chytáním krabů a požíráním této lahůdky. Chytají je spolu s druhem, ale jí je jenom ona.

Den stráví společně s mláďaty. Vůbec to není špatný život sbírat, co moře vyneslo na pláž. Nabízí mnohé dary. Nejstarší mládě najde čerstvou zdechlinu nějakého půltunového mořského plaza s pruhovaným tělem a dvěma páry dozadu směřujících ploutví. Byl již bez hlavy – tu mu někdo ukousl v mořském souboji pod vlnami.

Červená maso ochutná. Má chuť krokodýla a zbývá po něm pachuť jako po želvím mase. Není vůbec slané a je trochu moc uleželé. Celá skupinka se jím bude pár dní živit.

Když zapadne slunce, sedí párek raptorů na břehu moře a pozoruje příbojové vlny narážející do oblázků v písku. Sestra znovu spí a mláďata mají bříška plná vysátých masitých vnitřků mořských živočichů.

Druh červené se odchází projít po pobřeží – ještě nechce spát. Ona jde s ním. Najdou další potravu – mrtvého mořského krokodýla, mrtvou rybu, druhu Tarpon atlanticus a mrtvého žraloka. Ten má zvláštní maso – slané a s pronikavou chutí. Raptořice musí ochutnat i to, přestože již nemá hlad.

Samec má nyní pocit, že byl přijat. Považuje se za plnohodnotného člena rodiny. Za poslední dva měsíce, kdy se skupina pomalu blížila k moři, pouto mezi ním a červenou zesílilo.

Jakmile podmínky v otevřených utažských pláních začaly být nesnesitelné, celá skupina se posunula na západ. K odchodu je přinutila roztahující se populace acrocanthosaurů. Tlačili raptory dále a dále směrem k velkému západnímu moři. Zpočátku na samce sestra červené vrčela a dávala mu najevo svou nelásku, ale postupně začala být snášenlivější.

Včera, když ji podpíral, mu poprvé jeho dotek neoplatila kousnutím. Uvědomuje si, že sestru červené nebude mít nikdy doopravdy rád, ale naučil se k ní být tolerantní a snášet její nálady. Když bylo nejhůř, snažil se jí vyhnout. A cítí, že červená snahu oceňuje.

Zásoby mrtvých těl mořských tvorů se zdají nevyčerpatelné, a mladému samci připadá role plážového lovce lákavá. Může zde založit rodinu.

Červená se cítí také dobře, přestože přetrvává smutek nad ztrátou mláděte, přestala sestra ohrožovat jejího druha. Vidí v tom příslib trvalého rodinného života.

Jejich současná situace však není bez komplikací. Nejsou jedinou skupinou raptorů, kteří si našli pobřeží Pacifického oceánu jako bezpečné útočiště před acrocanthosaury. Večerní vzduch je plný čerstvých pachů.

Červená zahlédne dva dinosaury, jejichž obrysy se rýsují proti zapadajícímu slunci. Jsou to cizí utahraptoři. Samec nasaje vzduch a přistoupí k nim. Zachytí jejich pachový signál. Jsou to nezadané samice.

Mladý samec zůstane dlouho stát, potom se vrátí a s vrčením se posadí vedle družky. Cizí raptořice skloní hlavy a vzdalují se. Ještě se zastaví a zanechají na pískové duně svoji trusovou značku. Červená je pozoruje, dokud jí nezmizí z dohledu. Potom se se svým druhem pohodlně usadí, pozorují vlny a naslouchají hučení příboje.

Červená se vztyčí. Vidí něco naprosto nového, co ji mate. Pod hladinou vody vidí tančit žlutozelené světlo. A vlevo se míhá další a teď zase vpravo.

Pomalu se svým druhem kráčí k příbojovým vlnám. Když jim teplá voda šplíchne přes nohy, uskočí. A vidí další světélkující skvrny.

Raptoři pár se nevrhá do vln, aby připlaval k záhadným předmětům a ukojil svoji zvědavost. Mají z valících se vln strach. A červená vidí obrovské, tmavé obrysy křižující přímo pod hladinou – jsou to hrozivé tvary s hlavami dlouhými dva a půl metru.

Jedno ze světel začne zářit z jezírka, které se vytvořilo přílivem. Raptoři jdou k němu, zjistit, oč jde. Samec hledí na světélkující předmět přes kamenitý okraj jezírka.

Červená natáhne po světle tlapu. Čeká, že neznámá oběť se jí bude bránit a bude se snažit z jejích zubů vymanit. Místo toho cítí, jak se jí rty pokrývají nasládlým slizem připomínajícím ztuhlý tuk.

Ucukne, začne kašlat a potřásat hlavou. Kousek zářící zelené protoplazmy jí odlétne od hlavy a přistane druhovi na nohou. Setře ji blátem. Červené se kapičky rosolu přilepí k dásním.

Najednou ztratí náladu a světélka ji omrzí. Zasyčí a zuřivě zavrtí hlavou, kašlajíc. Tváří se hrozivě. Nic z toho ale medúza nemůže vidět.

Uprostřed jezírka pluje průsvitný tvor s dlouhými chapadly a žlutozeleně září. Tucet chapadel bylo ukousnuto. Dva tucty zbývají. Tenhle tvor nepřemýšlí – nemá skutečný mozek, nemá žádné centrum rozumového uvažování. Síť jeho nervů reaguje pouze na šok, že ho někdo napadl, a vysílá poplašné zprávy plovacím svalům. Jeho rosolovité tělo naráží na skály lemující jezírko.

Převalí se přes ně trojitá vlna. Červená vyskočí. Stěna slané vody vysoká dva a půl metru ji málem porazí. Zářící rosolovité tělo se zvedne do výšky a je unášeno s ustupující vlnou zpět na otevřené moře.

Raptoři pozorují, jak se světlo přeneslo do moře. Medúza – nežahavý druh – se v něm vznáší. Je ušetřena pomalé smrti vysušením, kterou končí život stovek jejích příbuzných, uvíznutých na břehu.

Deset metrů od našich přátel nad hladinu příboje hladce vyklouzne obrovská hlava. Obří oči se na ně bez mrkání zaostří. Pomalu couvají zpátky na pláž. Raptořice má strach, ale ještě více je zvědavá.

Šplouch! Pěna vystříkne na její tělo. Slaná sprška ji v očích pálí. Uvědomuje si přítomnost něčeho velkého, co pár metrů před ní mává hlavou. Cítí smrdutý dech – zápach rozkládajících se ryb a olihní.

Ještě kousek ustoupí dozadu a stranou. Moře se uklidnilo. Mžurkou si omyje oči. Setře si vlhký písek z koutku oka.

Zaostří. Na pláži leží dvacetitunová mořská obluda.

Je to kronosaur.

Tři metry dlouhá hlava se naklání širokým obloukem vlevo a vpravo a ve večerním vzduchu poletuje písek. Ale hrozivá obluda již nemůže dál. Došla z vody tak daleko, jak jí čtyři ploutve na jejím těle dovolily.

Červená si s úlevou uvědomuje, že mořská obluda již pro ně nepředstavuje žádné nebezpečí. Její druh vrčí v sebeobraně a ona si zatím pečlivě prohlíží podivného vetřelce z jiného ekosystému. Je velký jako astrodon, ale jeho tělo vypadá zcela jinak.

Kronosaur zhluboka vydechne a říhne. Přes záda se mu přeleje trojitá vlna. Dvanáctimetrové tělo se zkroutí jako had a pokouší se obrátit jako několikatunový červ. Kronosaur otočí hlavu zpátky k moři. Když je venku z vody, nemůže dýchat. Má sice plíce, ale obrovská hmotnost, kterou jeho objemné tělo tlačí na plicní komoru, jeho dýchací aparát mačká. Kronosauří ploutve nejsou pevně srostlé s páteří, proto nepodpírají jeho tělo na písku.

Maximálním úsilím, pomocí pohybů hlavy a záškuby celého těla se kronosaurovi nakonec podaří dostat zpátky do vody. Červená ho pozoruje a přemýšlí.

Když se cítí nasycená, spokojená a milovaná, její duševní potenciál se zvětšuje. Může si dopřát přepych experimentování.

Jde podél pobřeží a pozoruje vlny. Oči má zaostřené pod hladinu. Drží se nedaleko místa, kde se vlny převracejí.

Támhle! Vidí další obrovské tělo, jak pluje rovnoběžně s pobřežím. Zaměří se na ně a po chvíli nad hladinou zahlédne hlavu.

Postaví se na špičky a snaží se vypadat co nejvyšší.

Vyčkává… vyčkává… vyčkává.

Už se blíží! volá sama pro sebe. Ohne kolena a kotníky. Blíží se k ní obrovské tmavé torpédo, proplouvá skrz vlny.

Když hlava a přední ploutve začnou pomalu klouzat na břeh, červená se otočí a uskočí čtyři kroky vpravo a dále na břeh.

Plesk! Velký kronosaur se zastaví přesně na místě, kde před několika vteřinami stála.

Šplouch. Pěna vystříkne z obou kronosauřích nozder jako ze dvou trysek, přímo před raptořici. Obrovský mořský plaz se zarazí a neohrabaně couvá zpátky do moře.

Samec je oslněn.

A červená pokračuje ve své nové hře. Baví ji lákat mořskou obludu. Prochází se podél moře tak blízko, aby obludu navnadila, ale jakmile spatří hlavu příšery, jak se noří mezi vodou a břehem, dá se na ústup.

Mladému raptorovi se hra jeho družky líbí a připojí se k ní. Společně dráždí krále příboje. Sedmkrát se jim podaří kronosaura přelstít. Tyto obludy se učí velmi pomalu. Taktika kronosaura napadat suchozemská zvířat podél moře obvykle zabírá, zvláště za úsvitu. Ve slané vodě našlo svůj hrob mnoho iguanodontů. Dokonce dvacetitunoví astrodonti byli vlákáni do vln.

Ale kronosaurové se ještě nesetkali s chytrými raptory. Konečně se raptoři hrou nasytí a jdou dál, aby si našli nějakou jinou zábavu.

Když se poslední paprsky slunce sklání k západu, střídají se v říši poblíž oceánu stráže. Velké čtyř a půl metrové ryby se třpytivými stříbrnými šupinami, jako je tarpon, se vracejí do tichých končin hlubokých vod. Mořští plazi s žralokovitými ocasy a ploutvemi místo nohou hledají chomáče mořských chaluh, aby v nich strávili noc. A pterodaktyl s bílými křídly končí svoje vzdušné výpravy za rybami a nese poslední úlovek hladovým potomkům do hnízda v písčitém břehu.

Kronosauři tiše leží a odpočívají.

Nastává čas, kdy z hlubin vystupují pancířnatí měkkýši. Je doba chapadel.

| listopad |

Chapadla

Kdyby se červená se svým druhem mohli potopit pod hladinu moře z raného období křídy, viděli by ozbrojené armády korýšů. Viděli by krunýře stočené jako hadi, jak se pomalu vznášejí nade dnem oceánu, a ozbrojené ulity měkkýšů, kteří pozorují svoje okolí inteligentníma očima s širokými duhovkami s temnými středy.

Když se rychle plavající ryboplaz pokouší chytit jednu ozbrojenou olihni, ta zavře oči, přes hlavu si přetáhne ochrannou kapuci a ucpe všechny otvory v ulitě.

Když nebezpečí pomine, kapuci si opět odhrne a mořský tvor pokračuje v plovacích pohybech. Z otvoru ve skořápce vyčuhuje svalnatý válec. Proud vody o vysokém tlaku směřuje dolů a ozbrojené spirálovité tělo míří vzhůru.

To jsou amoniti a předpotopní hlavonožci, nejinteligentnější a nejpohyblivější druhy ze všech ozbrojených měkkýšů. Ještě rychlejší jsou olihně z doby křídové, které se míhají sem a tam rychlostí dvaceti uzlů. Jejich doutníkovitá těla jsou nadlehčena téměř absolutní ztrátou krunýře.

Raptoři pozorují tyto výjimečné korýše, jak plují pod hladinou ozářenou měsícem. Každou chvíli jeden z amonitů nebo olihní zůstane uvězněn v jezírku způsobeném přílivem, zde mohou tyto exotické tvory oba raptoři pozorovat. Strkají tlapou do prázdných skořápek amonitů, které moře vyvrhlo na břeh – jsou jich desítky druhů.

Některé ulity jsou hladké – červené kloužou z drápů. Ale většina ulit je tvořena záhyby a rýhami, výstupky a hrboly. Raptořice strká do každé skořápky předními končetinami a zkouší se do nich dostat tlamou a zuby. Baví ji to.

Některé jsou velmi chutné. Když oždibuje maso vyčnívající z otvoru velké ulity amonita, odměnou je jí živé nadýchané masíčko kraba s jedním velkým klepetem.

Moc jemné masíčko. A i skořápka je měkká!

Raptořice není dnes v noci jediným bdělým predátorem, který miluje krabí maso. Vidí pohyb v klidném průzračném jezírku. Nádherný amonit s hlubokou a úzce vinutou ulitou se zastaví necelý metr pod hladinou. Jeho smyslová chapadla vykouknou z ochranné pochvy. Korýš s tlustou skořápkou prodírající se bahnem je pro něho záhadou. Amonit se rychle přibližuje k záhadnému tvoru. Vytahuje další tucet chapadel. Vláčné svalnaté končetiny korýše obejmou. Humrovitý korýš cítí, jak spojení s písčitým dnem povoluje a jemné tápající háčky na každém chapadle se uchycují na jeho rohovitém hřbetu.

Měkkýš je vytažen do středu amonitových chapadel. Vykoukne tlustý zobák jako u papouška.

Cvak! Centrální nervový systém měkkýše vybuchne sprškou elektrických signálů. Potom jeho nervová ústředna oněmí. Červená slyší, jak se čelisti amonita zakousávají do velkého korýše. Instinktivně ucukne. To ale musí být nebezpečné čelisti! je její závěr.

Amonit zvíří vody svými svalnatými hadicemi, které se rychle pohybují hned dopředu a hned dozadu, a tak vyrovnávají proudy vody v jezírku. Každý kousek kořisti je pak vtažen drsným jazykem, jehož povrch je vybaven dozadu stočenými ostny, do ústního otvoru.

Noc poblíž oceánu poskytuje nesčetné radosti. Raptoři samec vidí hejno velkých skoro metr širokých stočených amonitů, kteří se vznášejí ve stoupajícím sloupci vody. Pozoruje, jak je sleduje rychle plovoucí stín pohybující se rychlostí třiceti uzlů. Mihne se štíhlý čumák a jeden z amonitů mu padne za oběť.

Silné kuželovité zuby se do něj zakousnou v místě, kde jeho tělo srůstá s povrchem vnitřní ulity. Dlouhý čumák ulitou zatřese a vypadne měkké, dosud živé tělo měkkýše, násilím vytržené ze své skrýše.

Chramst. Masité měkkýší sousto mizí ve chřtánu pruhovaného žralokovitého těla.

Je to rybí plaz s širokou ploutví, Platypterygius.

Pleskne dlouhým tuňákovitým ocasem. Horní a dolní ocasní vidlice jsou tenké, ke konci se zužující a dozadu zahnuté lopatky se pohybují rychlými záběry. Žralokovitá horní ploutev proráží hladinu na rozhraní vzduchu a vody.

Široká ploutev víří hladinu. Koutkem tlamy zvíře polyká vzduch a za okamžik se znovu ponoří.

Velmi – velmi rychlý. Samec raptora dovede dobře odhadnout rychlost – proto je tak úspěšným lovcem na souši. Rychlý – rychlejší než já. Pozoruje širokou ploutev, přímo pod hladinou.

Široká ploutev se otočí a zaútočí na obrovskou, tisíc kusů čítající školku olihní s kulatými hlavami – jsou to belemniti. Stovky jich vylétnou nad hladinou a jejich doutníkovitá těla se mihnou raptorům přímo před očima.

Červená skloní hlavu a je zasypána stovkami olihní s kulatými hlavami, které přistanou na souši. Většina z nich má vystrčeno osm chapadel, kterými se snaží dostat zpátky do vody. Některé z olihní, samečci, mají ještě pár chapadel navíc. V zadní části těl jsou všechny olihně vybaveny tlustou ulitou.

Raptořice zvedne živou oliheň, zakousne se do ní a doufá, že se bude opakovat její zkušenost s krabím masem. Ale místo toho si zlomí zub a tvrdého hlavonožce znechuceně vyplivne. Příliš tvrdý, zní její gastronomický verdikt. Zkouší další, drží ji zadní nohou a kouše ji pod vodou.

Najednou vytryskne olihní inkoust a pokryje jí čumák. Musí ho ponořit do vody, aby si inkoust smyla. Udělá si v duchu poznámku: vyškrtnout olihně z jídelníčku jedlých mořských tvorů.

Široká ploutev dosud loví při pobřeží. Obrovskýma očima zkoumá vodu, jestli neuvidí další skupinu olihní s kulatými hlavami. Měsíční svit pronikající vodou odhalí další školku. To už je příliš! Široká ploutev se blíží rychlostí dvaceti uzlů.

Oči křížence ryby s plazem se zaostří na slabé odrazy zadních ploutví olihní. Díky vysoké rychlosti se oběť za pár vteřin ocitá v rozevřených čelistech.

Olihně zmizí a zbydou po nich bublinky inkoustové černě, vznášející se ve vodním sloupci. Široká ploutev zavrtí hlavou a naslepo chňapne před sebe. Netrefí se. Olihně jsou dnes v noci na jeho útok zezadu příliš ostražité.

Raptoři si uvědomují, že tam dole se odehrává souboj predátora s obětí, a ta podívaná je vzrušuje.

Dole pod školkou olihní se pomalým pohybem vlní temné tělo. Je to Elasmosaurus, mořský plaz s dlouhým krkem, plovoucí příliš hluboko pod školkou, aby ho raptoři viděli. Ale vzhůru směřující oči elasmosaura olihně vidí – jejich obrysy se míhají proti měsíčnímu světlu.

Temné elasmosauří tělo nepatrně zvýší rychlost a dlouhý, hadovitý krk se ohne do ostrého S. Čtyři zužující se ploutve umožňují elasmosaurovi hladce manévrovat.

Tři olihně jsou odtrženy od školky mrskavými pohyby elasmosauří hlavy. Zmizí další dvě, které jsou napadeny zespodu a zezadu. Elasmosaurův krk vyrazí z místa, kde ho olihně nemohou vidět.

Konečně je další oliheň napíchnuta na elasmosaurovy zuby, které se sešikmují dopředu.

V tu chvíli musí elasmosaur uhnout na mělčinu vlevo, aby se vyhnul překážce. Vrazil totiž do něčeho velkého. Buďte bez obav – elasmosaur vidí obrys mořské želvy, který si nemůže s ničím jiným splést. Želva se odráží předními ploutvemi a proplouvá vodou. Probleskne zelené světlo – želva se zakousla do medúzy.

Elasmosaur znovu najede na mělčinu, tentokrát aby se vyhnul páru mořských krokodýlů s tělem připomínajícím dlouhého žraloka.

Raptoři párek vyšplhá na skálu, aby měl lepší rozhled, ale stejně toho z podmořského baletu nevidí mnoho. Slyší jen pleskání z jezírka pod skálou. Červená do něho vstrčí tlapu a kolem prstů se jí omotá něco vlhkého a nepříjemného. Ke kůži na prstech se jí přichytí stovky drobných háčků. Když se druhou tlapou poškrábe, odpadne pěkně stočená ulita s desítkami mrskajících se zkroucených chapadélek. Raptořice do ulity kopne zadní nohou a pozoruje, jak se amonit ve vodě dva metry od břehu narovnává. Mořský krokodýl s ozbrojenými pláty na hřbetě jej popadne a rychle odpluje do hloubky.

Červená přemýšlí o moři. Slizké věci – dají se uchopit – jsou příliš tvrdé – velké, rychlé a strašidelné. Je toho na ni příliš mnoho. Opře se o svého druha a on se přitiskne k ní. Je ráda, že je suchozemským živočichem.

Dnes toho na její smyslové vnímání bylo mnoho. Raptořice ráda strká do neznámých tvorů, objevuje věci, které se hýbají a vydávají podivné zvuky i zvláštní pach. Ale tenhle vodní svět obsahuje příliš mnoho neznámých věcí.

Posadí se. Její druh ještě několik minut ve vzduchu větří, potom se k ní připojí. Nakloní se k ní a ona se o něho opře.

| prosinec |

Smrt z moře

Starý pterodaktyl s bílými křídly se probudil časně, aby využil neobyčejně příznivého větru, který se ráno zvedá od pobřeží. Sedí na kraji svého hnízda, roztahuje a skládá šestimetrová křídla, protahuje silné šlachy na křídlovém prstu ve všech čtyřech kloubech a snaží se ze svalů setřást zimní noční chlad. Tohle je jeho obvyklý zahřívací obřad před letem.

Celé křídlo drží jediný velký prst, čtvrtý, jestliže počítáme od palce. Pterodaktyl přísně dodržuje postup rozhýbání těla a zvláště svého čtvrtého prstu, aby jej měl v dokonalé kondici, až bude nahoře ve vzduchu.

Zkouší vzduch a obrací tělo proti větru. Protáhne se do správného úhlu a třemi hákovitými drápy se přidržuje hnízda. Křídla přitiskne těsně k tělu. Potom natáhne kolena, lokty a zápěstí a nakonec celé tělo přikrčí. Pak vyskočí a vrhne se z okraje útesu.

Řítí se dolů z výšky čtyř a půl metru a snaží se získat hybnou sílu. Když už to vypadá, že se roztříští o příbojovou vlnu, svaly jeho létacího prstu se stáhnou v lokti a v rameni a natáhnou šlachu silného prstu. Svalová síla je přenášena směrem ven, šlacha roztahuje čtyři prstové klouby a uzamyká křídlo v natažené pozici. Vzduch proudí přes povrch horního křídla a zvedá jej.

Pterodaktyl slyší, jak vzduch kolem sviští a vytváří sílu, která drží křídlo zvednuté. Tělo se nakloní. A už je nesen vzduchem.

Automaticky ohne jeden křídlový prst vzhůru a jeden dolů a začíná se spirálovitě točit. Trvá mu celou minutu, než opíše jeden kruh, a následují další a další a další.

Jak stoupá, kruhy se rozšiřují. Líbí se mu, že dokáže bez větší námahy stoupat vzhůru. Ve výšce čtyř set padesáti metrů se jeho křídel dotkne světlo vycházejícího slunce a zaplaví celé jeho tělo příjemným teplem. Tuhle chvíli má nejraději. Jeho oběhový systém na to reaguje otevřením vlásečnic, které jsou umístěny blízko u pokožky, aby mohla vstřebat sluneční energii.

Pterodaktyl se nechá unášet větrem a řítí se plnou rychlostí podél pobřeží. Je to nádherný pocit.

Dole je dosud tma – vycházející slunce je tam stále pod obzorem. Pterodaktylovy bystré oči vidí na pláži, kde je dosud šero, všelijaké tvary a jakýsi pohyb. Rád v tuhle denní dobu přehlíží situaci na zemi.

Vidí dvě skupinky utahraptorů. Jednu tvoří jeho přátelé, červená, její sestra a její druh. K nim patří i jedno velké a jedno malé mládě. Druhou skupinu tvoří tři mladí dospělí, kteří jsou utábořeni necelý kilometr odtud. Bílý pterodaktyl slétne níže, aby si mohl skupinku červené dobře prohlédnout. Jsou již vzhůru a motají se kolem svého hnízda. Jejich pohyby jsou neohrabané, prudké a nekoordinované. Takhle by neměla vypadat dobře organizovaná skupina raptorů.

Pterodaktyl vidí pohyby v hlubokých stínech za pláží – v prohlubních mezi pískovými dunami. Dva velmi velké tmavé stíny pomalu stoupají po duně směrem k raptorům. Uvědomuje si, co ty pohyby znamenají – obří predátoři se tiše kradou k raptorům. A raptoři o tom nevědí.

Za normálního rána by jeden dospělý raptor seděl na stráži nahoře na duně, a nic by je tak nemohlo překvapit. Dnes se však všichni tři dospělí motají kolem sebe a nebezpečí hrozící ze strany dun si nevšímají.

Starý pterodaktyl má červenou a její blízké rád. Myslí na ně jako na své utahraptory. Po několik let mu sloužili za jakousi permanentku na stravu – stejně jako tomu bylo u rodičů raptořice červené před nimi. Ne že by je považoval za vlastní rodinu – má určité podvědomé znalosti o tom, že raptoři nemají s jeho druhem žádné významné genetické svazky. Ale na dálku jej s touto skupinou svazují pouta. Považuje je za živé centrum svého území.

Zprudka se spouští dolů. Ve výšce devíti metrů let vyrovnává a díky přitažlivosti si udržuje rychlost devadesáti kilometrů za hodinu. Do vzduchu zviřuje zrníčka písku, jak klouže nízko nad dunami. Třítunové acrocanthosaurovo tělo přilehne do písku, když pterodaktyl prosviští těsně nad poslední dunou za pláží.

Pterodaktyl výstražně zapíská. Čeká, jak budou raptoři na jeho varování reagovat. Již dávno vědí, že nevaruje zbytečně.

Tentokrát si ho však nevšímají.

Dnes ráno by měla sedět na stráži sestra červené. Většinou se probouzí dříve nežli ostatní z její skupiny a od přírody pojímá podezření k čemukoliv neznámému, co vidí, slyší nebo cítí. Ale dnešního rána se probudila rozmrzelá. A nemá proto žádný důvod – nic jiného jí nevadí nežli to, že se stále nemůže smířit s přítomností samce. Přistoupila k němu a kousla ho.

Zařval a stáhl se dolů k patě velké duny. Nyní se prochází sem a tam, napůl ještě spí a tiše vrčí. Nespal tu noc dobře. Všechny divné zvuky, které se ozývaly z míst za dunami, ho obtěžovaly. Přicházeli cizí utahraptoři a zase odcházeli, zanechávajíce po sobě pachové signály. Ještě horší byl slabý pach obřích predátorů. Doufal, že se acrocanthosaurů jednou provždy zbavili.

Červená stojí mezi sestrou a svým druhem. Tohle postavení se jí příčí. Vydává tiché bublavé zvuky a dívá se dopředu a dozadu na dvě bytosti, které má na světě nejraději.

Silnější mládě je vedle své matky a hlasitě syčí. Napodobuje tak se vší vehemencí dospělé, jak to dospívající tvorové dělávají.

Červená kráčí pomalu ke své sestře a šťouchne do ní. Ta přestane dělat výhrůžné pohyby a otočí se.

Jednu krizi zažehnala. Teď musí jít za mladým samcem. Zrovna větří čumákem do vzduchu – zkoumá ranní vzduch. Raptořice zavětří také. Nálada jí poklesne. Je to tu zas – zase pach těch cizích samic utahraptorů.

Mladý samec se vytáhne co nejvýše a nasaje vzduch. Potom se rozhostí trapné ticho. Hledí na červenou. Přistoupí k ní a čumákem se jí dotkne. Netrvá to dlouho a odchází pryč.

Naše skupina utahraptorů prožívá složité sociální drama. Nejsou tak bdělí, jak by byli, kdyby tvořili pevnou rodinu.

Obrovský acrocanthosaur sedí za vrcholem světle žluté pískové duny. Jeho třítunové tělo není z pobřeží vidět. Již hodinu před východem slunce pozorovala tahle samice raptoři rodinu, jak se pomalu probouzí v dočasném hnízdě nedaleko vody. Má štěstí – vítr fouká od moře.

Je dospělou samicí. Mláďata má v hnízdě tři kilometry odtud. A nejvíc ze všeho takové acrocanthosauří matce vadí skupina raptorů poblíž její rodiny. Raptoři představují pro potomky ostatních predátorů smrtelné nebezpečí, protože rádi útočí na hnízda.

Druh samice acrocanthosaura k ní přistoupí. Společně se zahledí na pláž. Oba acrocanthosauří číhají na příhodnou chvíli, aby se přehoupli přes dunu a zaútočili na raptoři rodinu. Zatím ale ještě nejsou připraveni. Mezi raptory se děje něco podivného.

Červená je strnulá hrůzou, hlava se jí chvěje. Z krku jí vycházejí zvuky vyjadřující naprosté zděšení. Má rozšířené zornice, přestože ranní slunce jasně svítí. Nešťastně hledí na svoji sestru upírající oči na mladého samce.

Ten má v hubě raptoři mládě, které zoufale kvičí.

Neměl to v plánu. Mládě mu zkrátka lezlo na nervy. Pořád si pohrávalo s jeho ocasem. Obvykle samcova silná náklonnost, jíž cítí k červené, utlumí touhu mládě zakousnout. Jeho nejsilnější instinkt je snaha zalíbit se jí – chce aby měla potomky s ním.

Ale dnes ráno je tomu jinak. Mládě bylo nesnesitelné. I jeho matka na něho hledí nepřátelsky. A samec je z toho zkrátka nervózní. Mládě se ho pokusilo kousnout, tak jako to dělává jeho matka. Napodobilo ji tak věrně, že samec na vteřinu zapochyboval, zda červená nemá jednu, ale hned dvě zatracené sestry.

Při téhle myšlence začíná nad sebou ztrácet kontrolu.

Neměl přímo v úmyslu vzít je do tlamy. Chňapl po něm, aby nechalo na pokoji jeho ocas. Ale mládě se vrhlo špatným směrem a skončilo v samcových čelistech skoro náhodou. Samec bolestivě sevřel jeho lýtko.

A mládě teď vříská. Samcovy čelisti se pevně sevřou a potom povolí.

V duchu svádí boj pudu s rozumem. Jeho reflexní pocity říkají: Pořádně skousni a bude pokoj. Jeho vnitřní rozumový hlas však říká: Nech to mládě na pokoji a podrob se.

Červená má o mládě strach. Je to její neteř a pokrevní pouto, které ji k ní váže, je silné. Ale ještě větší strach má z toho, že její sestra rozsápe samce na kusy.

Raptořice stojí na špičkách a snaží se vypadat co nejvyšší. Celé tělo se jí chvěje, všechny svaly má napjaté.

Vydá hluboký hrdelní zvuk.

Červená pomalu k sestře přistupuje, hlavu drží blízko u země. Je to usmiřovací chůze, předvádí ochotu k ústupnosti, snaží se odvrátit smrtelné nebezpečí.

Samec se podívá na červenou a potom na její sestru. Zůstává bez hnutí stát na místě jako ochromený.

Najednou se sestra vymrští a vytasí levou přední končetinu. Zasáhne červenou. Ta zavrávorá a podívá se na svůj loket, kde začíná krvácet čerstvá rána. Zhroutí se na kolena. Ještě nikdy, NIKDY ji sestra ve vzteku neudeřila. Neví, co dělat.

Potom jí do obličeje vzlétne mračno písku. Zamrká a vidí zadní nohy, jak zviřují písek. Její sestra se vrhá na samce.

Červená se rozebíhá, aby jí v tom zabránila, ale písek jí klouže pod nohama, nedokáže nabrat rychlost a nakonec zakopne.

Sestra se k samci blíží s napřaženými končetinami. Ten upustí mládě, které se rozeběhne k moři a běží vodou dokud mu hladina nesahá až ke kolenům. Pak se ohlédne na svoji matku, nevšimne si ale tmavé masy, jež se blíží k hladině a pomalu klouže ke břehu až do míst, kde se vlny lámou.

Hladina je zčeřená v místě, kde obrovské tělo změnilo směr a zamířilo k mláděti.

Raptoři samec se otočí a běží do kopce. Sestra se rozebíhá za ním, ale uklouzne a skulí se po pískové duně. Červená se vrhá mezi ně. Zastaví se však na půl cesty a neví, co dál. Její sestra vstává a ona unikne jen o vlásek jejím drápům.

Koutkem oka zahlédne stín těla mořské obludy, jež se blíží k mláděti. Vydá poplašný zvuk, ale sestra si jí nevšímá a vrhá se na vrchol duny za samcem. V dalším okamžiku zaplaví samce i sestru lavina písku. Oba leží u paty duny a plivou písek. Vyhlédne metrová hlava a výhružně zavrčí. Potom se objeví krk a ramena. Nakonec mohutná stehna acrocanthosaura.

Červená znovu poplašně zavrčí. Mládě stojící ve vlnách příboje vidí acrocanthosaura a vycouvá dále do vody, a tím se nevědomky přibližuje k mořské obludě. Nyní je ve vodě až po boky a má co dělat, aby se v příboji udrželo na nohách.

Sestra červené leží na zádech, napůl pohřbená v duně. Pohlédne na acrocanthosaura, potom na raptořího samce a znovu na acrocanthosaura.

Překulí se a zaútočí na raptořího samce.

Červená zoufale zařve. Její řev znamená Ty hlupáku!

Popadne sestru za ocas a táhne ji ze svahu dolů. Útočící acrocanthoasaur se zarazí. Je vším tím řevem a zmateným pobíháním celý popletený. Myslí si, že jde o novou obrannou taktiku, s jakou se dosud nesetkal.

Samice acrocanthosaura rychle míří napříč dunou. Je starší a moudřejší než její druh. Zná písek a zná raptory. Uvědomuje si, že skupina raptorů bojuje mezi sebou.

Červená okamžitě rozpozná, že samice acrocanthosaura představuje pro její sestru a raptořího samce skutečné nebezpečí. Ale obrovský mořský plaz se blíží k mláděti.

Prožívá okamžik hrůzy. Má pocit, že přijde o svého druha, svoji sestru i neteř zároveň.

Ale potom ji něco napadne. Dá si dohromady dvě a dvě.

Zaútočí na samici acrocanthosaura. Zařve co nejhlasitěji dovede. A mihne se těsně kolem hrozivého čumáku acrocanthosaura. Tlama plná čtyř tuctů obrovských žlutavých pilovitých zubů se zaklapne jen pár centimetrů od jejího těla.

Otočí se a zaútočí. Pařátem na ukazováčku způsobí acrocanthosauří samici mělkou ale bolestivou ránu na horním pysku.

Samice acrocanthosaura zamrká, pohlédne na samce a na sestru červené a zasyčí na ně. Ti pomalu ustupují vlevo. Potom se acrocanthosauří samice zahledí na svou protivnici a vzdorovitě zařve vpravo směrem k vodě.

Rozeběhne se za ní. Mám to pojištěné – je zády k moři, pomyslí si acrocanthosaur.

A vzdálenost mezi raptořicí a acrocanthosaurem se rychle zmenšuje. Červená se s hlasitým šplouchnutí vrhne do slané vody.

A je to v suchu – dokážu se brodit dál než ona! Acrocanthosauří mozek vysílá povzbudivé zprávy nohám.

Raptořice se otočí a běží vodou, rovnoběžně s pobřežím. Proběhne kolem raptořího mláděte, které je strnulé hrůzou, a srazí ho k zemi.

Acrocanthosaur si jej nevšímá a běží příbojem za raptořicí. Dlouhá pevná lýtka a kotníky acrocanthosaura se bez obtíží brodí vodou. Vzdálenost se stále zmenšuje. Zbývá už jen pár metrů. Ještě chviličku a zaútočím, myslí si acrocanthosaur. Smyslový systém připravuje krk a čelisti.

Stáhne krk dozadu do pevné esovité křivky. Skupiny svalů se doplňují – napíná hlavu, krk i tělo. Celý svalový aparát je připravený jako nabitá zbraň – jen vystřelit a vrhnout čelisti dolů a dopředu.

Řach! Raptořice je sražena na záda. Hlava jí klesne k zemi. Čumák táhne po zemi. Vlhký písek jí ucpává nozdry.

Řach! Druhá rána a tuny vody se jí převalí přes celé tělo.

Slaná voda ji pálí v krku.

Červená zasekne šest drápů předních kočetin do chomáče hnědých řas. Potom sekne drápy zadních nohou mezi dvě skály. Natáhne hlavu i krk co nejdále může.

Nozdrami vykoukne nad hladinu. Plive zelenou vodu a tlamu má plnou slaného bahna. Otevře pravé oko, které vykouklo nad hladinu.

Kolem ní stříká horká krev. Rozhlédne se. Je to strašný pohled.

Na hladinu stříkají proudy jasně červené krve z tepen. Acrocanthosaur má obrovskou otevřenou ránu na hrudníku, ze které čouhají tři zlomená žebra a rozsápané vnitřnosti. Zadní noha vykloubená v koleni se křečovitě mrská.

Třímetrový kronosauří čumák se zlovolně naklání na stranu, zakousne se do acrocanthosauří nohy a stáhne celé jeho tělo pod hladinu.

Raptořice se vydrápe na břeh a ohlédne se. Acrocanthosaur se znovu objeví na hladině, levé stehno a holeň sebou křečovitě škubou. Kronosaur se zakousne výše do těla své oběti, řada ostrých zubů obejme acrocanthosauří krk. Ploutve kronosaura na pravé straně se zvednou a pravou částí těla se potopí, aby stáhl acrocanthosaura znovu pod hladinu.

Na břehu zatím raptoří mládě vyběhlo z vody a spěchá po pískové duně. Oba potomci se tisknou ke své matce.

Samec acrocanthosaura se posadil na pláži. Hledí na hladinu, kde zmizela jeho družka. Sto metrů odtud ještě naposled vyplouvají nad hladinu zbytky jejího těla. Samcovo tělo je jako zbavené života. Pouze koutek jeho tlamy se škubavě stahuje.

Červená vystoupí z příboje. Je šťastná. A je na sebe také jak se patří hrdá. Takové vítězství nepamatuje. Cítí se lépe, než kdyby zabila iguanodonta. Je to lepší než skupinový útok na dvacetitunového astrodonta.

Tentokrát acrocanthosaura porazila svou chytrostí, ne svými drápy.

Kluše napříč po pískové duně.

Samec acrocanthosaura se již vzdálil na vrchol duny. Ještě jednou zahlédne zbytky své družky, tři sta metrů odtud, jak se zmítají před třicetitunovým kronosaurem. Samec acrocanthosaura není raněný, ale přešla ho nálada. Pomalu se vleče přes duny pryč.

Červená jde zvolna za ním. Pozoruje acrocanthosaura, jak se stále zmenšuje, až nakonec pomalu zmizí za poslední řadou dun. Podívá se dolů. Její sestra ji volá. Připojí se tedy ke dvěma mláďatům, která se bezmezné oddávají orgii tření čumáků a vzájemnému hřebelcování. Všichni mají skvělou náladu.

Červená trhne hlavou a začmuchá. Dobrá nálada ji náhle opouští. Kluše zpátky na vrchol duny a rozhlíží se po krajině.

Támhle! říká si. Támhle je.

Vidí svého druha dvě stě metrů na sever. Je zmatená. Má strach? Ví vůbec, že vyhrála? Zavolá na něj, ale samec neodpovídá. Zavolá znovu. Pohne se.

Ale kluše pryč.

Červená natáhne čumák do výšky a pronikavě zavolá.

Samec se zastaví. Otočí hlavu. Možná, že něco odpovídá, ale raptořice ho neslyší.

Třeba to není on, napadne ji. Zavětří, strnule hledí na samce a ještě jednou zavětří. Není pochyb o tom, že je to zřetelný pach jejího druha.

Samec zůstává stát a hledí na ni. Už se to stalo – vrátí se, myslí si raptořice.

A pak si všimne, že ve vzduchu je ještě jiný pach – utahraptořích samic, skupinky cizích samic, které se usadily poblíž.

Vidí je daleko na severu, jsou to drobné postavičky, které se pomalu pohybují.

Červená neví, co dělat.

Tiše stojí a pozoruje samce, jak se otáčí a míří k severu. Zůstává tam, kde je, na vrcholu pískové duny. Stojí tam pět hodin. Samcův pach pomalu slábne. Nevrátí se.

| leden |

V jeskyni segnosaurů

Červená se zastaví, aby nabrala dech. Na horský vzduch je třeba si zvyknout. Uvědomuje si, že cestují na sever. Sever je směr, odkud se svým původním druhem před dlouhými třemi a půl rokem přišla. Nyní se se sestrou a dvěma mláďaty posunují tím směrem nedobrovolně. Jedině tam nejsou stáda acrocanthosaurů.

Týden po tom, co červená vlákala samici acrocanthosaura na smrt v příboji, se objevily na pláži tři další rodiny acrocanthosaurů. To bylo pro sestry už příliš. Větry vanoucí ze severu neobsahovaly acrocanthosauří pach, a tak se skupinka raptorů vydala na sever.

A vzhůru do hor. Útěk odvádí utahraptoří rodinu stále dál, do výšek, v jakých raptořice dosud nebyly.

Po dlouhém dni, kdy stoupali vzhůru horským údolím, se k ní sestra přitiskne čumákem. Něco takového ji překvapí. Její sestra není zrovna na mazlení.

Její mysl se obvykle zmítá nepřátelskými postoji, které nedokáže ovládnout. Bojí se pachu jiných raptorů a nenávidí je. Když někde poblíž ucítí acrocanthosaura, dostává záchvaty nepříčetnosti. Pokud jdou přírodní živly proti ní – když je moc větrno nebo moc deštivo nebo moc horko – propadá zoufalství.

Jediná ústřední myšlenka dovede udržet její mysl v pohodě: chránit mláďata, chránit rodinu, chránit svoji sestru.

Nyní její paranoidní myslí, která je často zahalena zvláštní mlhou nepříčetnosti, proniká představa, že červená je smutná. A posléze si uvědomuje, že sestřin smutek nějak souvisí s dobou, kdy je opustil druh.

Mladý samec pro ni představoval nebezpečí. Od prvního dne ho neměla ráda. Chtěla se ho zbavit. Nikdy nemohla pochopit, proč ho červená brání.

A stále to nechápe. Chce ale, aby se sestra cítila lépe, a tak se k ní tiskne čumákem a neohrabaně vrní. Dělá, co může, ale její instinktivní schopnosti utěšit sourozence nejsou dosud dostatečně vyvinuty.

Červená se otočí. Stále dává sestře za vinu, že ji připravila o mladého druha.

Sestra jde za ní, hlavu drží u země a předvádí přehnané pohyby naznačující podřízenost. Moc jí to ale nejde. Má v rituálech poddajnosti jen málo zkušeností.

Její neohrabanost nakonec vede k tomu, že čumákem vrazí do spadlé klády. Zakopne, snaží se znovu získat rovnováhu tím, že zasekne levou přední pracku do země, ale převalí se přes hlavu a přistane na zádech. Tváří se kysele.

Kdyby evoluce vybavila červenou dokonalým souborem obličejových svalů, usmála by se.

Přistoupí k sestře a něžně jí přitiskne čumák ke krku a na ramena.

Červená nechává sestru, aby teď ve všem rozhodovala. Ona je vedoucí. A skupina postupuje dále, šplhá po horských svazích obrácených k moři a porostlých hustými lesy se stromovitými kapradinami a vysokými jehličnany. Vzduch je čistší, čerstvější a mnohem studenější, obzvláště v noci.

Červená se zastaví a čenichem nasaje vzduch. Jistě, tady žádní acrocanthosauři nejsou. Znovu zavětří a povzdechne si. Ale ani utahraptoří samci tady nejsou.

Radují se, když pod spadaným listím objeví mrtvého iguanodonta. Červená ucukne, když se zuby zakousne do masa. Iguanodont je tvrdý a chladí ji na dásních. Kouše do krystalků ledu.

Podívá se na nebe. Všimne si, že dolů padá v nepravidelných spirálách něco malého a lehkého. Asi to budou nějací brouci.

Chňam! vyskočí a zakousne se do bělavé skvrnky. Je bez chuti a nekřupe mezi zuby.

Dolů padá další bělavý flíček. Pozoruje ho bez hnutí, čeká, co ten brouk udělá.

Nozdrami vtáhne vzduch. A brouk jí vleze dovnitř. Okamžitě se rozpustí a zanechá studený vlhký pocit.

Studený brouk. To je divné, pomyslí si.

V noci přituhne, ale sestry najdou dostatek chvojí, aby si vystavěly dočasné hnízdo. Starší mládě taky pomáhá. Zvuky i pachy přicházející z horských lesů naznačují, že se tam skrývá hojně zvěře.

Jedním z jejich blízkých sousedů je druh drobného iguanodonta se skvrnami na zádech, který se pohybuje ve velkých stádech a stává se snadnou kořistí.

Rodinka se probudí do husté mlhy visící u země. Sestra má žízeň. Kousek dál je mezi lišejníky porostlými balvany skryté jezírko. Rozeběhne se k němu.

Ale když se skloní, aby se napila, narazí na kámen a odře si nozdru. Aspoň si myslí, že se to stalo.

Opatrně si jezírko prohlíží. V dohledu nejsou žádné ostré kameny.

Znovu se skloní a znovu si narazí čumák.

Zavrčí do vody. Zlostně zasyčí, ale voda se nezčeří.

Podivná voda, myslí si. Špatná voda.

Chce do jezírka sáhnout tlapou. Ale prostředním prstem narazí na povrch a tlapu rychle odtáhne.

Nyní se postaví a hrozivě zavrčí.

Červená se starším mládětem jí přispěchají na pomoc.

Sestra se chová, jak je jejím zvykem. Praští pravou zadní nohou do jezírka. Já tě spravím – já tě otevřu svým zabijáckým drápem, myslí si.

Pařátem udeří do jezírka a končetina jí sklouzne. Postaví se na hladinu a upadne na zadek. Čeká, že to šplíchne. Ale místo toho ucítí bolest v místě, kde se dotkla hladiny.

Červenou tahle divná tvrdá voda velmi zajímá. Přistupuje k problému s větší zvídavostí a méně konfrontačně než její sestra. Jednu nohu přitiskne silou k hladině v místě, kde roste nějaké rákosí. Podél rákosů prosákne studená voda.

Křach! Odlomí se zubatý kus vody. Raptořice ucukne. Ještě nikdy neviděla, že by voda mohla vypadat takhle.

Zavětří. Strčí do ní čumák a začne kus ledu opatrně okusovat. Chce ho upustit, ale přilepí se jí k pysku. Zatřepe hlavou a led upadne a roztříští se jako kámen.

Pozdě odpoledne začne sněžit.

Červená fascinovaně pozoruje vlhké, studené vločky, jak se snášejí k zemi, kde zůstávají ležet a jejich vrstva se postupně zvyšuje. Menší z mláďat se k ní zimomřivě tiskne. Jedině díky chvění celého těla může raptořice a její rodina v tomhle podnebí přežít – zapne se jejich vnitřní termostat, a tak se zvýší jejich tělesná výroba tepla.

Červená si všimla, že v jezírcích a řekách nežijí krokodýli a želvy, druhy které byly tak běžné v nižších nadmořských výškách. Krokodýli a želvy se nedokážou třást zimou.

Sestra nemá ráda sníh, a čím více na padající vločky vrčí a syčí, tím rychleji, zdá se, padají. Podívá se na svoje mláďata. Obě se klepou zimou vedle své tety.

Musíme si najít díru, pomyslí si matka. V hledání děr, kde by se mohli schovat, byla vždycky z rodiny nejlepší.

S rozhodným výrazem se vydá na cestu. Zima může být pro mláďata stejně nebezpečná jako acrocanthosaur. Potřebuje díru, aby v ní svoji rodinu ukryla.

Tři hodiny hledá skupina přístřešek. Sníh padá stále hustěji a mladší mládě ztěžka našlapuje do mrznoucí směsi bláta a tajícího sněhu.

Nehrozí nebezpečí, že by stehna a holeně raptorů mohly namrznout, protože krevní cévy uchovávají teplo. Tepny s horkou krví proudící do nohou leží vedle žil, které z končetin odvádějí krev ochlazenou studenou zemí. Teplo je přenášeno dolů směřujícím horkým proudem a vtéká do stoupajícího chladného.

A tak jsou zásobeny teplem i horní končetiny.

Samotné chodidlo může být velmi studené. Je to takový trik, který znají i příbuzní raptorů, ptáci. Ale bříško mláděte takovou ochranu nemá a hrozí mu omrznutí.

Kňourá a strká čenich červené do podpaží. Raptořice si začíná dělat starosti. Uvědomuje si, že by mládě mohlo promrznout a přijít o život.

Kráčí za svou sestrou. Prodírají se sněhovou metelicí, není skoro vidět na krok. Studené těžké vločky je bodají do očí. Červená semkne víčka a hledí štěrbinkou přimhouřených očí. Její sestra se prodírá okrajem lesa a zastaví se, když nasaje pronikavý pach. Ten pach je cizí a teplý.

Sestra zavrčí a prodírá se hustými jehličnany. Z trhliny skal před nimi vycházejí podivné zvuky. Z jeskyně se na ně zahledí pár světle modrých očí.

Raptořice přistupují bok po boku k ústí díry. Modré oči zmizí.

Červená cítí, jak vzduch pročísly drápy. Skloní se a tři dlouhé rovné jehlice jen tak tak minou její hlavu.

Za chvíli již slyší sestru, jak ve tmě bojuje. Ozývají se rány. Potom něco zapiští.

Raptořice cítí krev. Je to krev její sestry. Ale nic v jeskyni nevidí.

Zavětří a pomalu postupuje dále do tmy. Je zde velmi ticho. Narazí na něco ležící na zemi. Je to velké tělo bez života páchnoucí hlínou a kořeny jehličnanů. Sestra si již na podivné zdechlině pochutnává.

Ráno je chladné, ale jasné. Do jeskyně proniká teplé červenavé světlo. Raptořice se probudí a zkontroluje mláďata. Obě dosud pochrupkují, napůl pohřbena v hnízdě z kůry jehličnanů. Její sestra je již vzhůru a živí se masem mrtvého segnosaura.

Červená k ní přistoupí, aby si zdechlinu prohlédla. Segnosaur páchne zcela cize. V čichové paměti raptora tento pach chybí. A i tvar těla zvířete je zvláštní. Dlouhý krk a malá hlava se slabými zuby připomínají pštrosího dinosaura. Ale podivné tělo s širokýma od sebe vzdálenýma zadníma nohama je zcela jiné. A přední končetiny – přední končetiny mají velké rovné drápy vhodné na rytí.

Jeskyně je segnosaurovým domovem. Zvíře si vyhloubilo pracně propracovaný systém tunelů chránící je před sněhovým počasím. Segnosauři jsou jediní dinosauři, kteří jsou odborníky na hloubení. Nyní – v raném období křídy – jsou horskou zvláštností – je to druh, který nalezneme jen ve velkých nadmořských výškách. Tato záliba v horském životě jim znemožnila setkání s normálními obyvateli nížin, k jakým patří i utahraptor.

Rodina nemá žádné zkušenosti, jak se k segnosaurům chovat, ani její chování neřídí žádné pudy. Přední drápy segnosaurů jsou nebezpečné zbraně. Sestra měla skutečně štěstí.

Červená segnosauří tělo důkladně očichá a dobře si ho prohlédne. Její smyslová výbava neobjeví žádnou známku jedu. Kousne si jater, která její sestra již ze zdechliny vytáhla.

Červená si všimne sestřiny rány: je to hluboká rýha hned nad pasem, přímo nad levým bokem. Když se sestra pohybuje, rána jí krvácí.

Jeskyně je pro naši raptoří rodinku skvělým útočištěm. Obě dospělé raptořice se mohou vydat na lov, kdykoliv bude slunné počasí – a to je tak obden. A kdykoliv začne znovu sněžit, mohou se schoulit do hnízda z kůry, kterou sem segnosaur nanosil.

Červená si všimne, že její sestra zřetelně kulhá. Rána se zacelila strupem, ale raptořice vidí, že sestru rána dosud bolí. Odmítá ale zůstat v jeskyni, aby se jí rána zahojila, a trvá na tom, že se musí účastnit každého lovu.

Červená si dělá o sestru starosti. Ještě ji neviděla raněnou a uvědomí si, že nyní musí nést za jejich život větší odpovědnost. Vezme na sebe větší část mateřských povinností – hřebelcuje mláďata a dohlíží na to, aby se neprala o jídlo, které jim přinesly. Nedá se říct, že by byla nyní pomilováníhodná – spíše naopak. V tomto stádiu vývoje je už starší mládě dost velké na to, aby bylo otravné. Mladá samička dovede běhat tak rychle jako červená, ale chová se ještě jako mládě. Neuvědomuje si, jak je život vážný a jak může být nebezpečný.

Starší mládě neustále dráždí to mladší. A obě zlobí dospělé, tahají je za ocas a pořád vřeští.

Z raptořího pohledu prožívá starší období puberty, kdy fyzická energie předčí rozum.

Horská fauna je plná překvapení. Pterodaktylové žijící zde jsou jiní, menší a mají rychlejší křídla. Je zde více ptáků. Jsou to exotické dinosauří druhy – a některé mohou být nebezpečné. Pro červenou je těžké rozlišit jejich pachové signály. Na mnoha místech cítí raptory – jsou zde pachové stopy, které tu zanechali deinonychové a utahraptoři, ale bývá obtížné zjistit identitu původců výkalů, protože za studených nocí trus zmrzne, a velká část informací tak zmizí.

Raptořice nechávají svoje značky na kmenech stromů. U kořenů nechají svůj trus a potom předními drápy vyryjí do kůry stromů dlouhé jizvy.

Každý raptor si pak může přečíst zprávu: Jsme utahraptoří sestry a jsme takhle vysoké, tak se držte stranou!

Na začátku druhého měsíce jejich pobytu v horách si červená všimne nového podivného chování sestry. Začalo to tím, že usilovně očichávala půdu, pak ji zadupala nohama, zavrčela a navršila na zem hlínu. Nakonec utekla.

Červená měla za to, že sestra tím chce ohlásit hrozící nebezpečí, a tak pokaždé utekla se svojí sestrou. Ale když to sestra udělala po šesté, pojala podezření. Místo toho, aby utekla, vrátila se na místo, kde její sestra hlínu navršila.

Přes sestřino zlobné vrčení místo důkladně očichala. Byl to známý pach. Rozryla hlínu a nechala pach proniknout na povrch. Našla značku utahraptořího samce – svého druha! Červená půdu zuřivě odhrabala a nechala tam svůj trusový podpis. Potom vrhla zlý pohled na svoji sestru, která se snažila tvářit nenápadně a odvracela oči. Tvářila se zaneprázdněně – usilovně sledovala louku před sebou, jako by pozorovala imaginární stáda iguanodontů.

Kdyby byli raptoři vybaveni složitými obličejovými svaly, nasadila by nyní její sestra polekaný výraz.

Červená na ni zaútočí. Vrazí do ní vší silou, až se obě dvě skulí do trávy. Po zbytek dne si raptořice sestry nevšímá a odmítá opětovat její pokusy o mazlení.

Není to naposledy, co červená objeví na zemi a v kůře stromů čerstvou značku svého samce.

„Iííp… šššš… bum-bác-bum.“

Jsou to zvuky, jaké červená ještě nikdy neslyšela.

„Íííp… šššš.“

Jsou to radostné výkřiky, jako když si raptoři mládě hraje s matčiným ocasem, ale jsou ještě vyšší.

„Íííp –“ BUM!

Něco živého, něco drobného – něco si hraje támhle za těmi borovicemi, kde se země svažuje dolů.

Podívá se na svoji sestru. Tváří se velmi zvědavě. Nešklebí se, ani nemá strach ani není zmatená. Je to něco jiného.

Její sestra vstává z místa, kde jejich skupinka odpočívala před jeskyní, a rychle kráčí za zvukem. Červená jde za ní.

Mezi stromy se vine stezka, kudy chodí stáda iguanodontů. Tvoří jakýsi tunel přes dva metry vysoký a metr široký. Podrost je zde udusán kopyty nesčetných generací býložravců. Obvykle si raptoři dávají pozor, když se ubírají touhle chodbou – vždycky je tu nebezpečí, že potkají zatoulaného iguanodontího býka. Nyní však raptořice vidí sestru, jak leze otvorem dovnitř a zmizí.

Opatrně krok za krokem našlapuje červená tunelem. Tohle místo nenávidí. Má zde vždycky divný pocit.

Z druhého konce přicházejí zvuky – nadšené volání, nepřirozený halas, jako když se její sestra raduje z vítězství, ale je to trochu jiné.

Červená má strach, že nějaký hrozný býložravec způsobuje její sestře nesnesitelnou bolest. Na okamžik se zarazí, sbírá odvahu a potom vyskočí z chodbičky do volného prostoru.

Zde se jí naskýtá nečekaná podívaná.

„Íííp… hip-hip-hip!“

Její sestra klouže po zádech po zasněženém svahu, spokojeně vrní a vykřikuje jako blázen. Přistane dole pod kopcem a řítí se dál po louce, až skončí v hromadě poničených stromků. „Íííííp!“ Je stále vzhůru nohama a chybí jí špetka raptoři důstojnosti. Zavolá na sestru.

„Ííp,“ odpoví červená slabě. Co to vůbec dělá? Pojala podezření, že její sestra chytla „nemoc bláznivých raptorů“, chorobu, jež se projevuje tím, že masožraví dinosauři běhají v kruzích, vrčí a točí se, dokud neupadnou.

Nahoře na kopci je rušno. Sestra není jediný predátor, který se s radostí klouže po sněhu. Skupinka troodontů, malých raptory připomínajících masožravců vážících tak dvacet kilo, běhá vzhůru, skáče do vzduchu a přistává na zádech.

Troodonti jsou hmyzožravci s tenkými protaženými čumáky. Pronásledují i malé chlupaté míče. Červená si jich nikdy nevšímala. Pro raptoří mláďata nepředstavují žádné nebezpečí a raptorům v lovu zvěře nekonkurují.

„Ííííp… íííp… ííííp.“

Ty vysoké zvuky, které raptořice slyšela, než prošla tunelem ze stromů, vydávají právě troodonti.

Její sestra se převrátí na nohy a začíná lézt do kopce. Přitom jí přední končetiny kloužou po svahu. Nepřestává vydávat bláznivé bublavé zvuky. Když vyleze nahoru, pokývá hlavou směrem k troodontům.

Tváří se nervózně, rozpačitě ucouvnou, ale nakonec pokývají hlavou taky. Některé projevy řeči těla masožravců jsou univerzální. Kývnutí hlavy rozumí většina druhů. Znamená to: Pojďme si hrát!

Sestra červené se podívá ze svahu dolů, pokrčí nohy v kolenou a v kotnících, natočí se na stranu, dvakrát zamrká na sestru a udělá poloviční přemet.

„ÍÍIIIIIP!“ A už se řítí dolů po svahu a točí se jako utahraptoří káča. Najede na blátivý val, jednou nadskočí a vklouzne do zamrzlého koryta říčky, kde její tělo zmizí v metrové závěji.

Moje sestra si hraje – hraje si. Červené chvíli trvá, než celou scénu pochopí.

Její sestra – a je hravá. Něco takové ještě neviděla.

Myslela si, že všechny sestřiny nálady už zná. Ale dnes se jí odhalila skrytá stránka její povahy, její dosud utajená potřeštěnost. Je to něco, co se sestra musela naučit, když byla ještě sama, dříve, než se jí narodila mláďata.

Sestřin nos vykoukne ze závěje a za ním se objevují přední i zadní končetiny. Neohrabaně se hrne k sedící červené.

Ta cítí, jak jí do hrudi naráží sestřino čelo. Neví, jak by měla správně zareagovat. Cítí, že dvě mláďata se jí tisknou k nohám. Zdá se, že ani ona své matce právě teď nerozumí.

Její sestra vezme mladší mládě a vrhne je dolů ze svahu. Sama klouže za ním. Dobrý tucet troodontů se klouzá kousek dál. Vzduch je prosycen nadšenými výkřiky ve čtyřech různých oktávách.

Moc mi to jako legrace nepřipadá, myslí si červená. Strach mláděte vystřídá dětská radost. Škrábe se znovu do vršku, radostí vyskakuje. Sestra se obrátí a plácne červenou přes zadek.

No dobrá, zkusím to. Červená se zahledí na svah. Nyní je pokryt směsí červeného bahna a blátivého sněhu. Přitiskne se k zemi a –

Švunk! Sestra do ní strčila a lehla si vedle ní. Směs bláta a sněhu je hladká a dobře klouže. Ujíždí dolů. Převrátí se na záda a je překvapená, jaký pohled se jí z převrácené polohy naskýtá.

Je to nádherný pocit, nezvyklý, trochu jí nahání strach, ale radostně se otočí vzhůru nohama a líbí se jí to.

| březen |

Bičující ocas

Ten den, co se raptoři rodinka setká s brontosaurem s bičujícím ocasem, je velmi větrno. Kdykoliv tmavé mraky zastíní slunce, vzduch se ochladí a stane se nehostinným. Většinou je však vzduch čistý a nebe bez mráčků. Dokud jsou raptoří sestry na slunci, cítí se bezstarostně.

Brontosaura vidí na dálku tří kilometrů – je to tmavá masa pohybující se osamoceně na horské louce. Snaží se čichem zjistit nějaké důležité údaje. Kdo je tato potenciální kořist? Je moc silný, abychom na něj zaútočily? Není náhodou raněný?

Pach, který se k červené donese, ji zarazí. Je to pach připomínající astrodonta, ale na druhé straně je jiný. Zná jen jediný druh brachiosaurů – samotného astrodonta – a ví, jak tyto obrovské vegetariány napadnout. Kdyby to tam dole byl astrodon, asi by ho se sestrou zvládly.

Ale pach ji nutí k ostražitosti, musí čekat něco nového. Tohle je neznámý druh astrodonta.

Jak si stoupá na špičky, aby měla lepší rozhled, uvědomuje si, že je sama. Její sestra se již vypravila po svahu dolů, aby na neznámé zvíře zaútočila.

Nemá z tohohle útoku dobrý pocit. Krátce poplašně zakřičí, jako by říkala: Počkej – počkej na mě. Ale sestra na ni nečeká.

Řítí se dolů z kopce, aby svoji sestru dohnala.

Když uvidí bičující ocas, kde se skrývají, zůstane na ně koukat. Tohle se červené vůbec nelíbí. Platí univerzální pravidlo: Predátoři všech časů pojímají přirozené podezření ke kořisti, která zjevně nemá strach. Sebevědomá kořist často znamená jedince, který je obzvlášť silný a dovede se bránit.

Je zjevné, že brontosaur nemá z vyhlídky na souboj se dvěma utahraptory žádný strach. Vidí sestru červené, pokývá hlavou a oba raptory nepřestává sledovat. Schválně se vzdaluje od lesa a míří doprostřed otevřené louky, kde vršky osamělých jehličnanů a jejich semenáčků pokrývá čerstvý sníh.

Červená se cítí ještě nejistěji. Brontosaur se zřejmě chystá na obranu, jakou raptoři neznají.

Raptořice vydá nízký bublavý zvuk. Její sestra se otočí a potom začne kroužit kolem bičujícího ocasu. Starší mládě stojí poblíž a třese se strachy. K matce se připojit nechce, ale bojí se i zůstat.

Bičující ocas se otočí o čtvrt kruhu tak, že jeho ramena směřují k červené a zády se natáčí k její sestře. Něco náhle zasviští vzduchem a raptořice se instinktivně sehne. Větev jehličnanu půl druhého metru nad jejím čumákem se odštípne od kmene a dopadne jí na hřbet. Starší mládě se vystrašeně přikrčí.

Červená se narovná a uskočí. Co to bylo? Mozek si žádá odpověď jejích smyslů. Pojďme odtud – je tu spousta iguanodontů, které můžeme lovit – necháme tohle podivné stvoření na pokoji.

Ale než se jí podaří utéct, spatří rozmazanou skvrnu tuhé ohebné tkáně jen pár centimetrů nad očima. Z kmene stromu se odloupne kus kůry a spadne k zemi.

Bičující ocas couvl, a vzdálenost mezi ním a červenou se tak zmenšila. Mává šestimetrovým ocasem nízko nad zemí zepředu dozadu. Raptořice si uvědomí, že to je ona smrtící zbraň, která odsekává větve od stromu.

Brontosaur má u kořene ocasu na zadní straně stehen neobyčejně silné svaly. Když tyto svaly smrští, napne se celý ocas až do tenkého bičujícího konečku. Stačí pohnout ocasem jen o pár stupňů v oblasti zadku, a pohyb se přenáší devítimetrovým obloukem až do konce ocasu.

Je to mocná zbraň umožňující zasáhnout ocasem cíl vzdálený od těla brontosaura i několik metrů. Koneček ocasu se může pohybovat rychlostí několika stovek kilometrů za hodinu, a když jím zasáhne tělo predátora, kinetická energie ocasu rozsekne maso a vykloubí končetiny.

Taková obrana ocasem přinášela klanu brontosaurů v minulosti v jejich evolučním vývoji velké úspěchy. Nyní se tato obrana redukovala jen na zbytky populace rozptýlené po okolí. Dynastie jejich předků byla postižena imigrační nemocí. Pokud však jde o jednotlivce, představují brontosauři dosud nejnebezpečnější býložravce, se kterými se kdy dinosauří predátor setkal.

Raptořice vyrostla v prostředí, kde se tito tvorové nevyskytovali, a její druh proto není vybaven modelem chování, jak se k obraně ocasem stavět.

Moudří predátoři nejsou lehkomyslní. Žijí dlouho a vychovají mnoho mláďat, nejsou nabubřelí blázni, kteří se vrhají do každé nebezpečné situace. Evoluce nedávala přednost těm genům raptorů, které by jejich nositele vybavovaly nepřiměřeným hazardérstvím.

Aby zvítězila evoluce, je důležité vědět, kdy utéct.

A raptořice červená tuší, že tento čas utéct právě teď nastal. Nedokáže se postavit obraně bičujícího ocasu a nechce se tu ochomýtat tak dlouho, dokud na to nepřijde.

Její sestra dospěla ke stejnému závěru. Pokradmu couvá zpátky po zalesněném svahu, hlavu drží nízko u země a zůstává napůl skrytá v podrostu.

Raptoří sestry jsou v polovině svahu, když zaslechnou pronikavý křik. Ustrnou a otočí se.

„Píísk!“ Je to utahraptoří mládě.

Raptoři sestry se vytáhnou na špičky a hledí dolů. Obří brontosaur je sledoval až k patě svahu. Starší mládě dosud zůstalo na druhé straně louky a je od sester odděleno bičujícím ocasem.

Červená vidí, jak mládě zmateně kličkuje, a snaží se dostat přes ocas k nim. Stačí jediné rychlé mávnutí, a padá a znovu vstává.

Hloupé, hloupé mládě, říká si červená. Jdi jinudy, jdi kolem.

Ale mládě se pokouší jít přímo vzhůru do svahu. Hlavu sklání, aby se vyhnulo švihnutí ocasu. Obří vegetarián ustoupí do strany s překvapivou pohyblivostí a mrští konečkem ocasu směrem, kde se nalézá.

Před mládětem se zvíří sníh a je vidět, že chybělo jen pár centimetrů, aby ho konec ocasu zasáhl.

„Vrrrr!“ Raptořice ucukne, když vzduch prorazí pronikavý výkřik nevole její sestry. S děsem v očích ji pozoruje, jak se řítí ze svahu dolů přímo k brontosaurovi.

Proboha, nedělej to, myslí si.

Brontosaur couvne. Možná, že to sestra udělala dobře, napadne teď červenou. Začne sestupovat ze svahu dolů, aby se připojila k boji. Mládě přemožené strachem běhá v kruzích za bičujícím ocasem.

Červená prorazí řadou stromů na kraji louky. Mává předními končetinami a houká. Potom se zastaví. Bičující ocas je kousek vepředu. Je od ní jen sedm metrů a stále se blíží.

Švih! Je sražena na stranu ranou ocasu. Snaží se vstát, ale vystřelující bolest v koleni ji donutí pokleknout. Pokusí se znovu. A opět bez úspěchu. Koleno má vykloubené.

Podívá se vzhůru. Bičující ocas se blíží jako obří krab. Přistupuje po straně a mohutně mrská ocasem.

Červená se vplíží zpátky pod strom.

Plesk! Bičující ocas zamíří ránu přesně. Zachrání ji jen těžká větev, která náraz zachytí. Tam, kde ocas zasáhl kůru stromu, stříká do všech stran míza.

Bičující ocas se otočí a o několik kroků ustoupí. Skrz sníh a větve vidí červená rychle se míhající raptoří nohy. Její sestra útočí z druhého konce. Starší mládě chvíli váhá, potom se připojí k matce.

Dobré mládě, myslí si červená.

Rychlost, s jakou se mrská ocas, je neuvěřitelná. Červená vidí mládě, jak ladně skáče do vzduchu, aby se vyhnulo dobře mířené ráně. Bičující ocas je momentálně zmatený.

Velmi dobré mládě. Červená natahuje zraněnou nohu a cítí, jak jí kloub vklouzne zpátky na svoje místo.

Plesk! Posadí se, když zaslechne plesknutí. Ocas zasáhl něčí tělo vší silou.

Nyní vidí mládě utíkat do svahu. Je v bezpečí. Kdo byl tedy zasažen? ptá se sama sebe.

Támhle – Vidí hlavu své sestry a jednu levou končetinu, jak čouhá ze sněhu. Bičující ocas se obezřetně přibližuje.

Vstaň – VSTAŇ! říká si raptořice. Hlasitě vykřikne.

Její sestra se znovu postaví na nohy, ale je velmi slabá.

Plesk! Je sražena k zemi a narazí na tvrdou skálu.

Chvíli je ticho. Bičující ocas o pár kroků ustoupí. Ocasní svaly má napjaté.

PLESK-PLESK-PLESK. Tři těžké rány dopadají do místa, kde leží sestra. A všechny tři zasáhnou její kosti a svaly.

Zornice červené se rozšíří hněvem. Podívá se na mládě a její výraz předává zprávu: Musíme pracovat společně.

Mládě nakloní hlavu na stranu a dlouhými kroky se přibližuje k bičujícímu ocasu. Velký býložravec odvrátí pozornost od těla raptořice a zaměří se na ně. Mrskne ocasem. Ale mládě správně odhadlo vzdálenost – zůstává pár metrů z dosahu ocasu.

Velmi, velmi dobré mládě, oceňuje je červená. Kulhá se dopředu za bičující ocas. Koleno ji omezuje v pohybu, ale stále se ještě může otáčet a kopat pravou nohou. Bičující ocas ji spatří a odvrátí pozornost od staršího mláděte.

Hrajeme hru „nepřibližuj se“, napadne raptořici. Tuhle hru hrávala před mnoha lety se svou sestrou a s matkou. Dráždila matku zepředu a její sestra zezadu – a vždycky se snažily zůstat mimo dosah nohou a drápů dospělého.

Tentokrát to ale není hra. Když se starší mládě pustí do dráždění bičujícího ocasu, odvádí raptořice velkého býložravce výše do svahu, směrem od raněné matky. Kdykoliv ho podráždí zezadu, přiměje bičující ocas, aby udělal půlobrat, a vzdálenost od ležící sestry se tak stále zvětšuje.

Velmi, velmi chytré mládě, říká si raptořice a pozoruje svoji neteř, jak obratně předstírá útok hned za dosahem ocasu.

Vedou popleteného brontosaura na vrchol svahu. Nyní sníh padá tak hustě, že není vidět dál než na pár metrů. Je pryč? – Je pryč? ptá se raptořice sama sebe v duchu.

Přimhouří oči, aby rozlišila tmavé obrysy – je to shluk vzrostlých mladých jehličnanů. Vlevo je další tmavá skvrna rostlin. Vidí, jak starší mládě probíhá kolem ní a vrčí na stromy.

Jeden se pohne. Mládě ucouvne a raptořice hlasitě nasaje vzduch. Cítí to jasně – je to bičující ocas.

Nyní již není nic vidět. Raptořice slyší tiché praskání, jak se obrovská polštářovitá tlapa blíží k ní. Bičující ocas se zastaví ve vzdálenosti šesti metrů. Vítr fouká v poryvech tak silných, že ji brontosaur nemůže ani vidět, ani cítit.

Bez sebemenšího zvuku bičující ocas zaútočí, vztyčí se a celou vahou dopadne na přední končetiny.

Raptořice se převrátí na pravý bok, aby se vyhnula drtícímu pádu obrovského těla. Vyčnívající pařát přední nohy zasáhne keř kousek od ní a rozčísne ho na zubaté třísky.

Není raněna, ale ztrácí rovnováhu a klouže po zemi zasypané sněhem. Snaží se chytit chomáčů jehličnanů, ale ostrými drápy klouže skrz větve a nepodaří se jí pevně se zachytit. Padá dolů ze svahu až na otevřenou louku.

V noze jí bolestivě cuká, ale jinak se cítí dobře. Bičující ocas to konečně vzdal a prchá pryč. Slyší, jak zlostně láme větve stromů a rychle se vzdaluje.

Starší mládě se kutálí ze svahu a narazí do své tety. Raptořice mu jako dospělému ducne do hlavy a přitiskne čumák k samiččině krku. Mládě se k ní přitiskne, jako kdyby říkalo: Vidíš? Dovedu bojovat jako dospělá! Jsem již připravená ujmout se své role v rodině!

Oba raptoři spolu chvíli laškovně zápasí. Pak toho raptořice červená nechá a zvedne hlavu, aby se podívala, co je s její sestrou.

V místě, kde upadla, se vztyčí hlava. Na okamžik zaplaví červenou pocit štěstí – její sestra je živá.

Hlava se ale kývá nahoru a dolů a kňučí. Je to mladší mládě. Červená vydá nízký bublavý zvuk – sourozenecký utahraptoří pozdrav. Ozve se slabá odpověď. Raptořice se kulhá po směru odpovědi.

Její sestra leží vedle mláděte, a když se k ní raptořice posadí, pokusí se zvednout hlavu. Červená jí přejíždí čumákem po celém těle. Nikde necítí krev, jen pár kapek v koutku čumáku. Zahledí se na hrudník své sestry. Jak se jí hrudník při dýchání zvedá a zase klesá, rozpozná v poloze žeber nepravidelnost.

Zvedne se vítr. Malé mládě se pod ní pokouší zalézt, aby se skrylo před chladem. Šplhá přes její bolavou nohu.

Raptořice zařve bolestí. Mládě vyskočí a přitiskne se ke své starší sestře. Ta se vztyčí, prožívá silné citové vzrušení. Vždycky si myslela, že jejich matka zde bude navždycky, aby je chránila. Život bez ní je nemyslitelný.

Matka nadzvedne svoje tělo předními tlapami a vydá nízký ubezpečující zvuk.

Červená cítí úlevu. Bude to v pořádku, říká její mozek. Snaží se nevšímat si, jak sestřiny zadní nohy leží bezvládně na sněhu.

| březen |

Konec utahraptorů

Ve vzduchu je již cítit jaro. Červená prožívá bezesnou noc. Leží skrčená po boku své sestry, starší mládě leží na druhé straně. Je slyšet jejich slabý dech.

Ráno červená zavětří – ve vzduchu jsou cítit nebezpečné pachy. Na pláni nahoře se pohybují dva nebo tři druhy neznámých býložravců. Shlukují se do velkých skupin. A dole v údolí za těmi stromy cítí deinonychy.

Rozhodne se, že musí svoji rodinu dostat zpátky do bezpečí jeskyně. Něžně uchopí sestru za přední končetiny a za čumák. Její tělo do kopce napůl nese. Levá noha jí ale vypovídá službu, a červená se hroutí k zemi. Povzdechne si. Začne naříkat, ale protože mláďata ten zvuk znepokojuje, radši zase umlká.

Sestra otevře oči – má divoký rozostřený pohled. Tělo se jí chvěje a ocas a krk sebou křečovitě škubou. Červená si všimne, že jedno ze zlomených žeber prolezlo špičatým koncem kůží ven. Starší mládě se snaží zvednout matčinu hlavu, ale po několika marných pokusech toho nechá a zahledí se na tetu.

Červená neztrácí naději. Ví, že raptoří tělo může být sebevíc zubožené a dokáže se ještě vzchopit – nemohoucího musí ale rodina krmit a chránit před extrémním chladem nebo horkem. S něčím podobným se již setkala v Asii, tenkrát ještě byla malým mládětem. Do hnízda se vrátil její strýc silně pohmožděný soupeřící rodinou raptorů. Netrvalo týden a byl zase na nohou.

Možná, že bychom jí mohly udělat hnízdo tady – možná, že jako rodina dokážeme svoji sestru ochránit, napadá ji. Odtáhne sestru pod strom, kde nalezne hotové lůžko ze spadlých větví.

Poraněná raptořice znovu otevře oči a zadívá se na ni. Červená je zmatená – pohled je nyní klidný a stálý, bez šílenství, jež už také viděla. Starší mládě přitiskne čumák k matčinu čenichu.

Červená cítí, že ji začínají ovládat mateřské pudy. Uvědomuje si, že přebírá za mláďata odpovědnost. Dotkne se obou čumákem. Mladší se k ní přitiskne, starší odtáhne. Alespoň v nejbližší budoucnosti bude mít obě na starost, bude je muset nakrmit a ochránit je, ať už se jim to líbí, nebo ne.

Cítí, že přebírá odpovědnost za svůj druh. Povinnost vychovávat mláďata automaticky přechází na sestru mrtvé nebo raněné matky.

Nový pocit sdíleného mateřství naplňuje raptořici silnou touhou žít. Zkouší svoji levou nohu – bolí ji, ale věří, že za den nebo dva bude zase moct chodit a lovit. Její pravá noha, tělo, ocas i přední končetiny jsou zdravé a silné.

Podívá se dolů do údolí, zda jim nehrozí nějaké nebezpečí. Nic nevidí. Pohlédne vzhůru do kopce a zavětří. Pach bičujícího ocasu je pryč. Starší mládě se k ní přidá, obhlíží okolí a větří.

Červená podvědomě hodnotí situaci rodiny. Mysl jí zaplavují starosti, naděje a z toho vyplývající závěry. Zvažuje, zda je užitečnější nechat raněnou nohu odpočinout nebo je lépe snažit se získat pro rodinu maso: Zítra ráno – až bude noha zahojenější – půjdu na lov – přinesu nějaké maso.

Druhý den je noha dosud ztuhlá. Starší mládě je již vzhůru a čistí matce kůži.

Já to sama nezvládnu, pomyslí si červená, když si protahuje nohy a pokouší se udělat pár kroků. Dokáže se jen skákavě pohybovat na druhé noze. To by z lovu nebylo nic. Už devět měsíců nelovila sama. A před tím měla zdravé nohy a potravu sháněla jen pro sebe. Nyní nese odpovědnost za tři další příbuzné.

Cítí, že na to nestačí. Je z toho sklíčená. Jsem jediný dospělý a nezvládnu to. Sestra se za celou noc ani nepohnula a nyní na červenou upírá divný pohled. Ta je jejím výrazem znepokojena – sestřiny zornice jsou rozšířené a zdá se, že je v nich bolest.

Nervózně se zavrtí, vykoukne z jejich dočasného hnízda a zavětří. Duc! Vrazí do ní starší mládě, postaví se před ní, natáhne se do celé výšky a dvakrát pokývne hlavou. Je to dospělé gesto a znamená: Vezmi mě s sebou na lov!

Červená zůstává bez hnutí stát a v duchu dlouho uvažuje. Mládě do ní vrazí znovu, tentokrát jí narazí do hrudníku.

Zlepší se jí nálada. Mohlo by to vyjít. Ano – nastal čas, aby ses ujala role dospělého – Jdeme na to!

Potom do starší neteře jemně strčí a spolu se vypravují lovit.

Červená vede mladou samici podél potoka a napříč strouhami. Doufá, že najdou nějakou zdechlinu ryby nebo suchozemského tvora, který uvízl pod sněhem.

Celé dopoledne hledají, ale bez úspěchu. Když už se červená začíná cítit vyčerpaná, nasaje vzduch, který dovede rozveselit srdce všech predátorů.

Zdechlina!

Mrtvý segnosaur leží napůl pohřbený pod větvemi jehličnanu. Starší mládě se nakloní k tělu a radostně vypískne. Červená k němu pomalu přikulhá. Je to šťastný nález – segnosaur tu neleží dlouho a je chutně okořeněn počínajícím rozkladem.

Mládě odtrhává kusy masa a raptořice zatím obhlíží okolí, zda neuvidí nějakého majitele mršiny. Větve, kterými bylo tělo přikryto, naznačují, že si na tohohle segnosaura dělal nárok jiný masožravec.

Najde čerstvou stopu deinonycha – trus ležící poblíž zdechliny. A vidí pokradmé pohyby za stromy. Skrývá se tam trojice samic deinonycha, původní majitelé. Šedesátikiloví deinonychové nemají však odvahu postavit se páru utahraptorů.

Červenou sice bolí při každém kroku noha, ale vracejí se do hnízda se starším mládětem ve skvělé náladě. Ve chřtánu skrývají teplé kusy masa, kterými nakrmí svoje příbuzné. Mladší mládě již pobíhá před hnízdem, vrní a prosí přicházející lovce o jídlo. Starší vyvrhne maso pro svou mladší sestru a raptořice opatrně položí několik soust před svoji sestru.

Ta maso očichá, ukousne malý ždibíček, s námahou ho spolkne a zavře oči.

Červená má pocit, že časem bude třeba všechno v pořádku.

Raptořice a starší mládě se takhle vracejí každodenně z lovu celý týden, den co den přinášejí jako kořist ve svých chřtánech zbytek masa segnosaura a v čelistech jeho kosti. Červené připadá, že se stav její sestry zlepšuje.

Jedenáctého dne sedí raptořice pozdě odpoledne u zraněné a pozoruje, jak ztěžka dýchá. Kdykoliv její sestra otevře oči a pozře pár soust segnosauřího masa, má z toho radost. Znovu začal padat sníh.

Červená je tak zaměstnaná starostmi o sestřino zdraví, že si ani nevšimne blížící se skupiny cizinců. Starší mládě vydá varovný signál.

Červená slyší hluboké zavrčení, podívá se směrem, jímž mládě hledí. Údolím se přes čerstvě napadlý sníh přibližuje v polokruhu tucet tmavých postav.

Zvedne se vítr a raptořice ucukne, když jí chladné sněhové vločky začnou padat do očí. Kdo jsou ta zvířata? Její mysl se ji snaží uklidnit, chce potlačit její obvyklou obezřetnost. Možná je to jen stádo malých býložravců. Nyní jich vidí již dva tucty.

Vítr se obrátí a přivane k ní pach vetřelců. Čichový systém je určí.

Ti cizinci jsou raptoři. Je to skupina deinonychů, velmi velká skupina.

Deinonychové se pomalu přibližují, přivábeni pachem segnosauřího masa. Přistupují váhavými kroky s hlavami nízko u země. Upřeně pozorují raptořici a její skupinu. Normálně by jejich mysl utahraptoří pach znepokojil – i ten největší samec deinonycha neváží více než pětasedmdesát kilo, což je jen zlomek váhy velkého raptora.

Ale deinonychové jsou chytří. Vycítili, že s utahraptory tam ve svahu není něco v pořádku. Zdraví utahraptoři by si nikdy nepustili deinonychy tak blízko k tělu, aniž by na ně zaútočili. A neušlo jim, že jedna raptořice kulhá.

Červená se zvedne. Snaží se vypadat co nejvyšší a tváří se výhružně. Deinonychové se zastaví. Dva ze skupiny se začnou vzdalovat, ale vedoucí skupiny zůstávají bez hnutí na místě.

Bolestivá křeč stáhne raptořici nohu, až začne padat a musí se zachytit přední končetinou. Všichni deinonychové zvednou najednou jako na povel hlavy a dál upřeně zírají. Potom se všichni začnou pomalu přibližovat.

Starší mládě na ně výhružně zavrčí a podívá se zpátky na tetu. Deinonychové zpomalí a potom naopak zrychlí svůj krok a roztáhnou se do širšího oblouku.

Ve vzdálenosti šesti metrů se deinonychové znovu zastaví. Raptořice ví, že musí něco udělat dřív, než jí deinonychové odříznou možnost útěku k jeskyni. Povolí nohy a udělá poloviční výpad. Skupina deinonychů se stáhne a uprchne až k lesu. Potom se pomalu vracejí. Raptořice udělá nový výpad. Skupina ucouvne, ale ne tak daleko jako poprvé.

Skupina deinonychů ji zkouší. Rychle se učí. Usoudili, že tahle dospělá utahraptoři samice je slabá a těžko se pohybuje – to jim dodalo odvahu.

Nyní se blíží s hlavami vysoko zdviženými a vytahují a zatahují drápy. Nespouštějí z raptořice oči. Ta se ale ani nehne, jenom soustředěně dýchá.

Jeden z vedoucích skupiny deinonychů vyskočí a dopadne jen pár metrů před sestru raptořice červené. Otevře doširoka čelisti.

S otevřenou tlamou přistoupí i největší samec ze skupiny. Mává hlavou zepředu dozadu a v duchu hodnotí raptořici červenou, velké mládě a sestru. Z druhé strany se blíží dva další deinonychové. Raptořice si dělá starosti – s raněnou nohou nemůže hnízdo bránit ze všech stran. Jeden raněný dospělý utahraptor nestačí.

Ale jak se samec deinonycha přikrčuje, aby zaútočil, rozzuří se velké mládě, výhružně zavrčí hlubokým hlasem a dělá krátké výpady. Dva ze samců deinonychů uskočí a největší samec se vrhne vpřed. Na okamžik přitom spustí oči z červené.

Ale ten okamžik je dost dlouhý na to, aby se raptořice pohnula. Vymrští dlouhé přední končetiny a popadne největšího samce. Pravou nohou mu zespoda roztrhne kůži nad žebry. Vší silou ho kopne.

Vůdce deinonychů cítí, jak se jeho tělo vzneslo do vzduchu. Přistál o pět metrů dál, zapadl do sněhu a sklouzl po zádech. Srazil se při tom se třemi svými druhy a přistál vzhůru nohama u stromu. Ostatní deinonychové se rozprchli do všech stran. Jejich vůdce vstává a potácivě se vzdaluje.

Červená hledí na zmatek, který se starším mládětem vyvolala. Ještě další hodinu se skupina deinonychů zmateně ochomýtá v půlkilometrové vzdálenosti. Dva velcí samci přistupují k samci vůdci a naznačují nespokojenost. Pádem ze svahu si vysloužil nedůvěru zbytku skupiny. Zmateně couvá a ustupuje na chvost celé skupiny.

Červená se snaží nepřipustit si, že její tělo bylo posledním obranným kopem zmrzačeno. Celou levou stranu má v jednom ohni a bolest jí vystřeluje od stehna přes koleno až ke kotníku. Uvědomuje si, že již nebude schopna sebe nebo svoji rodinu dále ochraňovat – ale možná ani nebude muset. Deinonychové na ně snad již znovu nezaútočí.

Skupina ustupuje zmateně až k lesu.

Starší mládě přihopsá k červené a vydává vítězný válečný pokřik. Raptořice má chuť se radovat, přestože ji bolí celá levá půlka těla. Vedly jsme si dobře – ochránily jsme naši rodinu – vedly jsme si dobře, myslí si.

Odplazí se do svého dočasného hnízda – chce se o radost z vítězství podělit se sestrou.

„Úúúp-úúp-úúúp.“ Radostně svou sestru zdraví. Ta jí ale neodpovídá. Oči má doširoka otevřené a prázdné. Raptořice červená deset minut tiše prosedí. Hrudník její sestry se nehýbá, oči nemrkají, ani když na ně dopadají těžké sněhové vločky.

Trvá několik hodin, než červená uvěří, že její sestra zemřela. V levém kolenu jí bolestivě škubá, ale nevšímá si toho. Cítí naprostou ztrátu energie, jako by neměla v plicích žádný vzduch a neměla sílu dýchat. Její sestra byla tvorem, pro kterého by obětovala vlastní štěstí.

Rozhlédne se kolem sebe. Je sama. Obě mláďata jsou pryč a podle pachu pozná, že se vydala nahoru do svahu směrem k jeskyni. Nemá sílu se pohnout. Poprvé ve svém životě se cítí tak slabá, že se nemůže ani pohnout, ani nic vymyslet. Nemůže v sobě vykřesat jiskřičku energie.

Sníh dopadá v hustých chomáčích na tělo červené, které se začíná chvět. Takový třas ji během hodiny vyčerpá k smrti. Až budou její metabolické zásoby vyčerpány, umrzne.

Přitiskne se k mrtvému tělu své sestry. Zbytek tepla, které její tělo vydává, ji bude ještě pár minut zahřívat. V chladu zeslábla bolest, kterou cítí v levém koleni. Raptořice postupně ztrácí cit i v ostatních končetinách.

A je jí to jedno.

Pohltí ji těžký, nepříjemný pocit selhání. Nedovede si svůj život vybavit ve vzpomínkách. Ale hluboko ve svém vědomí cítí, že selhala ve velkém úkolu, který příroda dává každé utahraptoři samici. Ztratila svého prvního druha, dřív než měli mláďata. Potom ztratila dalšího druha, ještě dříve, než s ním měla potomky. A nyní ztratila sestřiny sirotky.

Cítí, že mláďata mají sama pramalou naději v této nebezpečné oblasti přežít. Ani starší není ještě připravené přežít bez pomoci dospělého.

Raptořice cítí bolest v hlavě. Uši ji studí a ztěžka se jí dýchá. Ale stále jí ještě slouží čich. Cítí borovice a segnosauří kosti. A nyní cítí skupinu deinonychů. Vracejí se.

| březen |

Raptoři v oblacích

Červená již nedovede odhadnout uplynutý čas. Snad to byla jen hodina, možná uběhl celý den. Nemá představu, kolik času vedle sestry proležela. Nyní je noc a srpek měsíce svítí jen slabě. Přitáhla nohy těsně k tělu, aby co nejvíce omezila ztrátu tepla. Rameny se přitiskla k mrtvému tělu své sestry, aby využila jeho poslední zbytky tepla. Po chvíli je však sestřino tělo chladné.

Mysl raptořice červené je zamlžená. Oči má zavřené, víčka těsně semknutá, vidí ale jasné obrazy, které se objevují a zase mizí. Jsou to sny, které se dostavují před smrtí.

V ostrém odpoledním slunci vidí smrtelně raněného astrodonta. Pozoruje, jak se jeho těžké tělo naklání a ztěžka dopadá na jejího druha. Chce vykřiknout, ale nevydá ani hlásek.

Ze slunce se snáší nádherný pterodaktyl. Jeho křídla se natolik lesknou, že raptořice musí přimhouřit oči. Chce vyskočit a zakousnout se do těch oslnivě bílých křídel. Ale nemůže se ani pohnout.

Nyní slyší pterodaktyla, jak přilétává níž a níž a zase vzlétá do výšky.

Nad hladinu jezírka vykoukne krokodýlí hlava. Do všech stran se snáší sprška drobných kapiček. Každá kapka září a vysílá duhu barev.

Do středu obrazu vstupuje její sestra, je tak blízko, že by se jí mohla dotknout, potom zmizí.

Cítí různé vůně. Přicházejí a odcházejí. A mísí se tak, jak tomu v životě nikdy není. Vůně teplého iguanodontího masa dodává raptořici pocit bezpečí a spokojenosti. Pach klíšťových ptáků, kteří přilétli, aby očistili hřbety raptorů, je také příjemný. Ale ještě lepší je vůně teplé jeskyně, vystlané kůrou se štiplavým zápachem trusu dvou mláďat a její sestry.

Snaží se přiblížit se k nim, ale necítí vlastní nohy.

Objeví se raptoří samec, utahraptor s křídly. Volá na něho, ale samec neodpovídá. Je to její samec.

Příjemné snění přeruší pach deinonychů. Musejí být velmi blízko. Zavrčí, natáhne přední končetiny a přitom netuší, zda je to skutečný pach nebo zda se jí to jenom zdá. Pokusí se otevřít oči, ale vidí jen černou tmu. Zvedne čumák a vší silou odlepí víčka. Její mozek zaplaví nenávist.

Nyní vidí skutečné deinonychy. Jejich dvacet, jejich končetiny a trupy se rýsují proti měsíci. Je vidět, že nemají žádný strach. Pět si jich pochutnává na zdechlině segnosaura, jejíž kusy navršila raptořice před svou sestru. Další deinonychové se potulují v blízkosti hnízda, nasávají vzduch a značkují území svými výkaly.

Červená se pokusí pohnout předními končetinami, ale deinonychové si její chabé hrozby nevšímají. Pro ně je už mrtvá.

Deinonychové se tlačí u zbytků segnosaura, svádějí boj o dlouhou kost.

Několik deinonychů se opatrně přiblíží k sestře červené, očichávají ji a prackami se dotýkají jejího těla.

Raptořice neudrží oči otevřené, jako kdyby jí víčka stahovala těžká ruka. Nemá chuť se jí bránit. Zvuky nohou deinonychů šlapajících po sněhu ji ohlušují. Splývají v pohřební kakofonii. Deinonychové si značkují utahraptoří hnízdo, prohlašují je za svoje území. Nenávidí jejich pach – přehlušuje všechno ostatní.

Tělem raptořice prostupuje chlad. Začíná vnímat znecitlivění svalů jako příjemný pocit. V místě, kde leží, není nic, co by ji ochránilo před studeným větrem. Vítr svými poryvy dále znecitlivuje její kolena, tělo i lopatky. Její duše se zmocní všeovládající pocit porážky a rezignace.

V mysli jí převládají nevyslovená přání a myšlenky. Pomalu se tělo zklidňuje. Už na tom nezáleží… nemůžu už nic dělat… jen chci, aby odešla ta bolest. Fyzický šok zmrtvuje tělesné reakce a připravuje ji na smíření se s vlastním selháním. Selhala, když se měla postarat o to, aby přežili ti, kteří nesou její geny.

Deinonych jí vrazí do ocasu a zlehka jí zatne zabijácký dráp do kůže. Mozek raptořice přijímá zprávu o bolesti z ocasu. Na okamžik se probere. Pravé oko se nedobrovolně otevře. Deinonych na ni chvíli hledí, přemýšlí, zda mu hrozí nebezpečí, a pak se přesune k tělu její sestry. Červená sleduje jeho pohyb, ale obraz vysílaný k jejímu mozku zůstává bez odezvy.

Deinonych přestane očichávat zdechlinu. Přiblíží se opatrně k její zadní noze, otočí hlavu na jednu, potom na druhou stranu a prohlíží si smrtící drápy, které za života připravily o život větší dinosaury, než je sám. Natáhne zadní nohu a strčí do masivního lýtkového svalu.

Raptořice se na okamžik probere.

Deinonych se přikrčí a natahuje čelisti k sestřině lopatce. Získává odvahu a rychle se zakousne do mrtvého krku. Raptořice červená otevře druhé oko.

Zvědavost a touha po odplatě převládnou nad deninonychovým vrozeným strachem před všemi utahraptory. Vzpomene si, jak ho mnohokrát za šest let jeho života velcí raptoři pronásledovali. Vzpomene si, jak musel hladovět, protože skupina utahraptorů jeho rodině ukradla mršinu.

Zavrčí, chytne zdechlinu za krk, hlava se mu křečovitě chvěje. Je tak pohlcen zlostí, že si nevšímá, jak raptořice červená vstává ze sněhu.

Mozek vysílá zprávu jejím končetinám a jejímu tělu. Svaly na zadních nohách se stahují a zahřívají je. Bolest v raněné noze se začíná znovu ozývat, ale mozek signály bolesti nevnímá. V raptořici se vzdouvá vlna něčeho iracionálního, je to něco silnějšího než pulzující bolest v koleni a stehnu.

Natáhne tělo dozadu, až se rameny opře o drsnou kůru borovice. Natáhne se, napůl sedí a napůl stojí a drápy zarývá do kmene stromu.

Deinonych si všimne jejích pohybů. Je zasažen strachem, narovnává se, otvírá tlamu a prsty se mu začínají chvět. Oči upírá na raptořici, vidí, jak se jí rozšiřují zornice, stahují a znovu rozšiřují.

Nyní ji zpozorovalo i pět dalších dienonychů. Přešlapují z nohy na nohu, jsou nejisti, nevědí, co si počít s tímhle utahraptorem, který jako by vstával z mrtvých.

Raptořice zavrávorá a opře se o tělo sestry. Potom zvedne krk a ramena co nejvýše může, pozvedne hlavu dva a půl metru nad zem. Zatíná a povoluje drápy na předních končetinách.

Celá skupina deinonychů pozoruje z bezpečné vzdálenosti, od ještě nebezpečných drápů, každý její pohyb. Nejraději by oba utahraptory rozsápali, ale jsou dost chytří na to, aby věděli, že je třeba počkat. Deinonychové jsou zvyklí čekat celé hodiny, než velké oběti podlehnou svým ranám. Jednou dokonce sledovali dvoutunového iguanodonta celé dva dny, než konečně poklesl na kolena a nebyl schopen vstát. Deinonychové jsou přeborníci v čekání a pozorování.

Posledních pár minut se raptořice řídila jen svým instinktem. Nyní si však plně uvědomuje, co dělá. Ví, že na své mučitele nedosáhne. A přesto chce prodloužit dobu, po kterou bude tělo její sestry ochráněno před nenávistnými deinonychy.

Rozhodne se, že použije poslední zbraň, co jí zbývá – zvuk. Zhluboka se nadechne, naplní plíce, až se jí vyklene hrudník. Potom vydechne a nechá vzduch procházet zvukovou komorou vrostlou do jejích nozder. Mocný výhrůžný tón, silnější, než jaký se jí kdy podařil, prorazí chladným vzduchem, až z větví borovic začne opadávat sníh.

Deinonychové se přikrčí a o dalších pár metrů ustoupí. Nenechají se však tímhle výhrůžným zvukem zastrašit. Dobře si uvědomují, že raptořice na ně již nemůže zaútočit.

A ona si je jistá, že skupina deinonychů bude trpělivě čekat a přiblíží se zase, až bude umírat. Přesně to si přeje. Cítí uspokojení, že tělo její sestry bude v bezpečí, dokud ona bude dýchat. Vydá další výhrůžný zvuk, tentokrát tišší. Deinonychové se stáhnou.

Ozvěna jejího výhrůžného zvolání se odráží od sněhem pokrytého útesu, který leží půl druhého kilometru daleko. Deinonychové se podívají na zdroj zvuku, ale dále už neustoupí.

Potom přichází ozvěna z opačné strany. Je to výhrůžný zvuk jiného utahraptora. Deinonychové nakloní hlavu na stranu, rozhlédnou se a poplašeně na sebe volají. Jsou zmateni – ta druhá ozvěna byla něco jiného než ta první a byla hlasitější.

Víčka raptořice se otevřou doširoka a uši natočí směrem, odkud ten zvuk přichází. Znovu zavolá, vydá zvuk mísící hrozbu s pozdravem. A na její volání se ozve okamžitá odpověď. Seshora z kraje pláně se ozývá utahraptoři hlas.

Hlas samce.

Deinonychové se přikrčí a zahledí se nahoru mezi stromy.

Raptořice vydá nízký, chrčivý zvuk. Zavrtí vší silou ocasem, až do vzduchu vzlétne sprška bílých krystalků. Dva mladí deinonychové se otočí a běží zpátky ke svému hnízdu u koryta potoka.

Vůdce stáda deinonychů zůstane bez hnutí stát a cení zuby. Přistoupí k němu šest dalších dospělých a stanou na sněhu jeden vedle druhého. Ze stromů nahoře na svahu se ozve velmi hluboký, sotva slyšitelný zvuk. A přibližuje se.

Deinonychové se podívají nahoru na kopec, kde se ze tmy postupně vynořuje postava utahraptořího samce. Zastaví se a oči upírá na vůdce deinonychů.

Raptořice jej pozdraví nízkým hrdelním hlasem. Samec odpovídá a oba dva pokračují duetem válečnických výkřiků. Odpovědi jsou stále rychlejší a hlasitější. Deinonychové pokyvují hlavami zepředu dozadu, hledí z raptořice červené na samce. Tři ze skupiny ztratí nervy a odběhnou.

Najednou duet končí. Raptořice se dlouze zahledí na svého samce. Ten pomalu pokrčí kolena a kotníky, zastaví se a potom zaútočí. Mladé borovičky odletují v kusech, jak se jeho dvě stě padesátikilové tělo vrhá do podrostu, který ho od deinonychů dělí. Nozdry raptořice zaplaví výrazný pach samcových hrdelních žláz.

Vůdce deinonychů vyskočí dva metry do vzduchu a hlavou vrazí do větví jehličnanu. Rozeběhne se, nohama klouže po sněhu. Jen tak tak uhýbá drápům utahraptořího samce. Vrhne se k raptořici.

Ta natáhne přední končetiny a palcem ho škrábne po ocase. Brání se tak, že před ní začne mávat předními kočetinami. Červená zavře oči a kousne deinonycha pod levou lopatku. Dobrou zadní nohou na něho nedosáhne.

Uchopí deinonycha do čelistí a praští s jeho hlavou o zem. Dá do pohybu všechnu sílu krku a horní části těla. Předními končetinami se jí napadený sápe po tlamě.

Zvedne ho znovu a s ještě větší silou praští jeho hlavou o zem. Deinonychovo tělo jí bezvládně visí z čelistí.

Raptořice otevře oči a vidí svého druha, jak se předními končetinami chápe dalšího deinonycha. Tělo jí přelétne přes hlavu a dopadne na záda. Potom si všimne, že její druh stojí přímo za ní a vypíná se do výšky.

Za pár vteřin je po boji. Raptořice slyší kňourání poražených deinonychů, vidí, jak se ti, kteří boj přežili, tisknou k sobě a truchlí nad mrtvými druhy.

Raptořici se zatočí hlava – cítí, jak ji má lehkou a zamlží se jí pohled. Klesne na kolena a přichytne se těla své sestry. Vypětí boje vyčerpalo všechny zásoby sil, které jí ještě zbývaly. Chce se jí spát. A potom zaslechne tichý konejšivý zvuk. Je to nádherná hudba. Odpoví.

Cítí teplé tělo, jež se k ní tiskne a vnímá bojový pach svého druha. Není si jista, jestli je ještě naživu, ale je šťastná. Usne velmi hlubokým spánkem.

Mozek jí znovu zaplaví světlo, tentokrát je to žlutooranžové světlo zvenku – ranní světlo. Je teplé jasné jarní jitro. Víčka má tak teplá, že musí mrknout. Kapky horké vody se jí derou do koutků. Všude kolem cítí vlhkou těžkou vůni. Z jedné strany vidí spleť větví jehličnanu, ze kterých stoupá pára. Otevře oči trochu víc a zahlédne jasně modré nebe s červenou skvrnou vycházejícího slunce.

Cítí maso – leží hned vedle ní – a najednou dostane strašný hlad. Proužky čerstvého segnosauřího masa a kusy jater jsou v dosahu. Dychtivě shltne pár soust.

„Prsk!“ musí vykašlat kousek kosti, která se jí vzpříčila v krku. Musí se posadit. A zjistí, že může hýbat prsty na levé zadní. To je vítané překvapení. Dokáže pohnout všemi šesti prsty, natahuje a smršťuje velké drápy připomínající háky na maso.

Vrátil se jí cit do obou nohou – zvlášť do levé, která ji ještě strašně bolí v koleni. Raptořice se protáhne. Neví, kde je.

Zavře oči a vrátí se jí pach mladého samce. Bojí se oči znovu otevřít, aby ten vysněný obraz nezmizel. Hned vedle svého krku a svého ucha cítí horký dech a slyší lehké funění.

Něco vlhkého a horkého jí narazí na oční víčka. Prudce ucukne hlavou.

Potom pomalu otevře jedno oko. Tak blízko, že nedokáže zaostřit, spatří rozmazaný čenich svého druha. Natáhne přední končetinu a dotkne se jeho nosu. Skutečně je tam.

Starý bílý pterodaktyl unášen teplým ranním vzdušným proudem obhlíží, co se dole děje. Vidí dva dospělé utahraptory, jak si vzájemně čistí kůži. Dvě mláďata se živí masem v novém provizorním hnízdě na kraji louky. Všude kolem hnízda jsou pozůstatky zoufalé bitvy. Dva mrtví deinonychové byli odtaženi pod spodní větve stromu. Stopy ukazují, že ostatní uprchli s utrženými ranami.

Horké polední slunce všechny stopy zahladí.

| březen |

Hodnoty raptoří rodiny

Raptořice se nají podle chuti, a spí dál. Potřebuje se prospat.

Probudí se později toho rána ještě jednou. Zahledí se na čisté modré nebe. Jasné březnové slunce přeměňuje sníh v páru a bílé vrstvy se vypařují do vzduchu. Zbytky sněhu zůstávají jen v hlubokém stínu.

Červená se probouzí pomalu. Sny, které se jí ráno zdály, byly příjemné, teplé a uklidňující. Viděla sama sebe, jak leží bok po boku s mladým samcem a z druhé strany leží její dvě neteře. Nyní, když překračuje hranici mezi spánkem a vědomím, má pocit bezpečí. V posledním snu toho rána se jí zdálo, že ji hlídá velký bílý pterodaktyl, který nenechá žádné predátory přistoupit blíž.

Otevře jedno oko. Světlo je tak ostré, že je musí hned zase zavřít. Přední končetinou si oko zastíní a znovu je otevře. Vidí obrovského bílého pterodaktyla, jak nehybně stojí dva metry od ní.

Raptořice oko znovu zavře a ponoří se zpět do snu. Bílý pterodaktyl je tam, je vysoký a ještě masivnější. Mozek červené se musí s touto dvojí realitou vypořádat.

Sen a skutečnost nemusí být totéž.

Zcela se probudí. Otevře obě oči – bílý pterodaktyl je tam. Raptořice dvakrát zamrká, pokývá hlavou zepředu dozadu, aby se ujistila, že ji neklame zrak.

Ano, je to bílý pterodaktyl. Je to vlastně ten její bílý pterodaktyl, blazeovaný společník z jejího dětství.

Velký pták škubne hlavou a vytáhne z mršiny segnosaura proužek masa. Raptořice stáhne hlavu i lopatky dozadu.

„Ííííp!“ Rozšíří zornice a vydá poplašný zvuk. Bílý pterodaktyl vyskočí do výšky jednoho metru a o pár metrů ucouvne. Oba predátoři se na sebe zahledí.

Bílý pterodaktyl uhne a rychle zacvaká čelistmi. Je to vnější projev jeho vnitřního vzrušení. Asi po dvou minutách se uklidní a začne si hrát s deinonychovým tělem.

Raptořice začmuchá – a vůně kolem jí připomenou, co se dělo předchozí den. Jsou zde cítit výkaly deinonychů – pach plný nenávisti a strachu. Postupně ale slábne a zvolna mizí. Mnohem silnější je pach mláďat její sestry. Seděla vedle červené, když spala.

Raptořice zkusmo natáhne končetiny, jednu po druhé protahuje, skrčuje a zase protahuje. Když se pokusí napnout raněnou nohu, ozve se jí v koleni škubavá bolest. Ale druhá noha jde natáhnout hladce a bez bolesti. A pak musí protáhnout přední nohy a krk. Má je ztuhlé, ale pohybují se dobře.

Je skoro devět hodin a půda kolem je teplá. Očichá segnosauří mršinu a vytáhne si kus masa. Polkne tři pořádná sousta a cítí se ještě lépe.

Začíná vát lehký větřík a přináší seshora ze svahu silnou vůni. Raptořice přestane jíst. Opře se o nohy pomocí předních končetin a přenese váhu na zdravou nohu. Skulí se na tělo sestry.

Vypadá velmi útlé. Připadá jí velmi drobné. Mnohem menší, než se zdálo za života. Raptořice tiše pět minut prosedí.

Znovu jí do nozder zalétne silný pach ze vzdálených keřů. Raptořice zvedne hlavu, zahledí se směrem, odkud pach přichází, a zavětří.

Keře byly označkovány utahraptořím trusem. Červená zavře oči a nasaje štiplavý pach. Je to skvělé. Ten pach pochází od jejího druha. Tahle zpráva je pro všechny raptory jasně čitelná: Tohle místo a tahle rodina jsou moje.

Období smutku má raptořice už za sebou. Na svoji sestru však nezapomene. Ve snech se jí bude vracet. Její bdělé chvíle budou ale odteďka jiné. Těžké společenské povinnosti, které jí po měsíce ztěžovaly život, se najednou vyjasnily.

Jako by v mozku přehodila výhybku a začala uvažovat jinak.

Po hodině spatří raptořice tři utahraptoří postavy blížící se dolů z kopce. Dvě vysoké postavy nesou části další segnosauří mršiny.

Daleko před tím, než je raptořice ucítí, dovede je rozpoznat podle chůze. Ta kratší postava je mladší mládě. Jeho pohyby jsou dosud nemotorné, neohrabané a hravé. Ten nejvyšší nakračuje furiantsky, kráčí sebevědomě a pravidelným krokem, přestože nese těžký kus masa. Je to její druh.

Druhá vysoká postava dělá chvíli raptořici starosti. Dlouhý krok, bojovné držení horních končetin a jakýsi vzdorný pohyb hlavy a krku –

Na okamžik červená myslí, že se jí vrátila sestra.

Skloní hlavu a kýve s ní zepředu dozadu. Ne, to je nejstarší mládě její sestry. Raptořice si nikdy neuvědomila, jak moc připomíná svoji matku.

Červená se postaví a pokývne hlavou na pozdrav. Samec jí odpoví a ukáže na maso. Raptořice místo odpovědi předvádí tanec a jak jí bolavá noha dovolí, naznačující pevný svazek.

Samec se k ní připojí, roztáhne přední končetiny i s masem a začne předvádět složité pohyby. Kráčí dlouhými kroky dopředu a zase pár kroků ustoupí, skloní hlavu, předvede maso a znovu je stáhne. Je to poprvé, co předvedl namlouvací tanec bez přerušení.

Mláďatům se to nelíbí, ale drží se stranou. Menší z nich vysokým hlasem zavrčí. Starší ustoupí a vycení zuby.

Samec dokončí tanec a položí masitý dárek raptořici k nohám. Ta se na maso ani nepodívá. Místo toho dlouze hledí na samce, pokýve hlavou a předvádí další kolo namlouvacího tance. Chce ho vyprovokovat, aby jí tanec předvedl ještě jednou.

Samec zvedá hlavu, zarazí se, potom přiblíží čumák k zemi, popadne maso znovu do čelistí a pustí se do přídavku.

Bílý pterodaktyl je navštěvuje každý den po čtrnáct dní. Úlovky jsou dobré – skupinka raptorů loví segnosaury v jejich jeskyních i venku a je to tak snadný úlovek, že pterodaktylovi mohou být nabídnuty i vnitřnosti a jemné růžové maso.

Samec i starší mládě chodí na lov, ne však společně. Starší raptořice se čím dál tím víc chová jako sebevědomá dospělá a nepustí si samce k tělu.

Červená je den za dnem silnější. Lovů se ale ještě neúčastní – ví, že nemusí. Namlouvací tanec je opakován každé ráno a dává jí pocit jistoty, že samec ji již neopustí.

Patnáctého dne začne být raptořice neklidná. Prochází se kolem provizorního hnízda, které si vystavěli z větví jehličnanů. Zkouší svoji bolavou nohu – je už téměř zahojená. Kouše do mladých stromků a zarývá do kůry drápy.

Chce se vrátit do své role aktivního predátora. Líbí se jí hledat stopy kořisti. Líbí se jí tiše se plížit za vyhlídnutou obětí. A má radost, když může kořist zabít.

Vytáhne se do výšky a zavětří. Vidí bílého pterodaktyla, jak strká zobák do bahnitého jezírka. Přikrčí se a plíží se k starci s křídly až na vzdálenost šesti metrů.

Starý pterodaktyl přestane dělat bublinky. Raptořice vyskočí vpřed a vydá ten nejhlasitější zvuk.

Pterodaktyl vyskočí a vznese se do vzduchu. Rozzlobilo ho to. Dospělí raptoři a chovají se jako mláďata – to není správné! pomyslí si a rychle míří pryč.

Raptořice se otočí, rozhlédne se kolem sebe a zachytí pach svého druha. Nejasně si uvědomuje, že její radostná nálada nevyplývá jenom z toho, že její noha je už skoro zahojená. Je to i proto, že je jaro.

Slunce se ve skvrnách odráží od jejich těl i hlav a raptořice má chuť dovádět a hrát si. Dny se prodlužují a ona podvědomě cítí, jak rok postoupil. Vnitřní kalendář jí napovídá, že nastává další rozmnožovací období.

Letos nemá strach.

Zde na horách nejsou žádní acrocanthosauři. A kořisti je zde dostatek. Se svým mladým druhem dokázali, že jsou velmi dobrými lovci, když pracují spolu.

Červená žďuchne svému druhovi silně do čumáku. Začíná rozumět poselství slunce – brzy, velmi brzy bude čas mít mladé. Její partner se na ni podívá zmateně. Jeho biologické hodiny se oproti jejím o pár dní zpožďují.

Čtyři dny na to vybuchne na stráni exploze žlutých a růžových květů. Raptořice se svým druhem stráví příjemné odpoledne. Strkají tlapy do květů, tahají za ně a žvýkají je. Každých deset minut červená pleskne svého druha přední tlapou po zadku.

Uvědomuje si, že tenhle den došlo i k dalším změnám. Bílý pterodaktyl se již neobjevuje, ale místo něho mají nové sousedy. Usadila se tu tlupa drobných troodontů, chlapíků se zvědavými obličeji, kteří se rádi kloužou. Přikradli se blíž, pojedli pár mrchožravých brouků a ukradli proužky masa z mršiny.

Raptořice pokračuje v tradici své sestry a hravé mrchožrouty vítá. Troodonti je na oplátku hlasitým vřeštěním varují, kdykoliv se přiblíží velký dinosaur. A hrají si s mladším mládětem. Raptořice se s druhem nastěhuje zpátky do segnosauří jeskyně a troodonti táboří venku.

Dva dny na to se již červená cítí velmi silná, nechce se jí zůstávat v jeskyni, a tak se, když jdou lovit, připojí ke skupině.

Vracejí se kolem poledne a poblíž jeskyně, kde mají hnízdo, zaslechnou nezdravý povyk. Dva tucty troodontů zmateně pobíhají kolem, jsou vzteky bez sebe, syčí a vrčí na skupinu dravých vetřelců. Raptořice přistupuje k jeskyni velmi opatrně. Spatří skupinku utahraptorů – jsou to mladí jedinci.

Raptořice si lehne stranou, aby ji nebylo vidět. Netuší, o co těm cizincům jde. Její druh se k ní připojí. Vetřelci jsou celí nesví. Pomalu se procházejí před vchodem do jeskyně, hlasitě čmuchají a značkují si území.

Starší neteř přistoupí k rodině, ale odmítne si lehnout. Místo toho nakonec udělá přesně to, co by udělala její matka – vydá se přímo k neznámým utahraptorům. Hlavu má nakloněnou na stranu a zuby vyceněné. Červená prostrčí čenich mezi dvěma keři, aby dobře viděla, co se bude dít.

Sotva její neteř vstoupí na mýtinku před jeskyní, pět z cizinců ustoupí. Jen jeden zůstane na místě. Neteř se přiblíží až k jeho čumáku, nakloní hlavu na stranu, jednou, dvakrát, třikrát. A cizinec odpovídá.

Namlouvací tanec. Červená ty pohyby poznává. Potom jí detektory feromonů v čenichu předají zprávu: Pohlavně dospělý samec.

Duet je zpočátku jednostranný. Mládě předvádí přehnané úklony hlavy, poskoky a pohyby předními kočetinami. Raptořici červené neujde, že neznámý samec má zpočátku strach, ale po chvíli začne odpovídat. Tančící mladý pár se pohybuje v širokých kruzích, které ho zavádějí dále a dále od hnízda.

Raptořice červená se posadí, spočívá celou vahou na pánvi. Povzdechne si. Zdá se jí, že z ní někdo sňal obrovské břemeno. Nebude muset vychovávat tohle mládě až do dospělosti.

Starší neteř a její nápadník odcházejí korytem říčky a zmizí jí z očí. Mládě se ani neohlédne. Raptořice červená vstane a jde prozkoumat opuštěný taneční parket. Všimne si malé hromádky trusu, kterou tu mladý samec zanechal. Pečlivě ji očichává. V budoucnosti bude brát tohohle samce jako součást rodiny.

Červená obhlíží scénu – daleko odtud vidí dalšího cizího utahraptora. Sedí na balvanu a nedělá žádné agresivní pohyby – jen hledí zpátky k jeskyni.

Její vlastní druh se k ní připojí a najde něco, co její nos nezaznamenal.

Na stromě, šedesát metrů od jeskyně, je nepatrná pachová značka. Raptořice pozoruje svého druha, jak se kolem ní se zájmem ochomýtá.

V její mysli vybuchne poplašná zpráva feromonů: Pohlavně dospělá samice. Pozoruje chvějící se nozdry svého druha. Cizí raptor sedící na kmeni se postaví a udělá půvabnou úklonu hlavou.

„Vrrrr!“

Raptořice červená výhružně zavrčí a zvedne svalnaté přední končetiny. Mává obrovskými ostrými drápy a dlouhými kroky se blíží k cizí samici.

Její druh se na cizinku podívá a potom pohlédne zpátky na červenou. Tady nemůže být o nějaké soutěži ani řeči, byl by překlad jeho uvažování. Moje družka je tou nejkrásnější raptořicí na světě.

Připojí se vrčením ke své družce. Cizí samice skloní hlavu na výraz porážky a stáhne se pryč.

Červená se podívá na svého druha. Její samec pokyvuje hlavou a dělá krátké předstírané výpady. Čelem vrazí raptořici do zadku.

Blaženě vnímá, jak ji zaplavují city – agrese, radosti, vzteku i úlevy. Je to přesně jeden rok, co na bahnité pláni v Utahu ztratila svého prvního druha.

Samec do ní silou vrazí. Oba utahraptoří milenci pomalu krouží jeden kolem druhého. Raptořice dělá poddajné pohyby hlavou a krkem. Její samec jí odpovídá stejnými pohyby a kýváním hlavou. Vztyčí se na ni, ale samice ho setřese. Znovu se pustí do tance a obřadných úklonů a znovu se pokusí k samici přiblížit, ta jej opět setřese, ale tentokrát jemněji.

Při třetím pokusu se mu raptořice červená nebrání.

| červen |

Je začátek léta a velký bílý pterodaktyl se vrací na nebe nad raptořici červenou a její rodinu. Krouží v nízkých spirálách, aby zjistil, co se za posledních pár měsíců událo. Pohlédne dolů a nemůže uvěřit svým očím. Klesne ještě o něco níže. Je velmi překvapený – a velmi šťastný.

Po kluzkém bahnitém svahu se klouže neuspořádaný zástup utahraptorů. Dospělí se neohrabaně pachtí do kopce. Malá mláďátka se kloužou v serpentýnách vedle svých starších sourozenců. Těla mají pokrytá načervenalým bahnem.

Pterodaktyl si postavy raptorů pečlivě prohlíží. Poznává tři ze čtyř dospělých, ale mláďata jsou pro něj nová. Podle toho, jak si hrají s dospělými, poznává, že jsou dvě raptoří skupiny spojené. Jednu vede neteř raptořice a její druh, krátký, ale svalnatý samec. Druhá patří červené a jejímu druhovi.

Nad skupinkami utahraptorů přelétne stín bílého pterodaktyla. Pět drobných vyděšených obličejíčků pohlédne vzhůru. Vedle neteře leží dvě mláďata. Tři se tísní mezi červenou a jejím druhem.

Obě rodiny se později toho odpoledne vracejí do svých hnízd v jeskyni. Pterodaktyl si s uspokojením všimne, že smíšený trus obou rodin značící jejich společné území je dostatečně respektován všemi ostatními predátory. Zvláště skupina deinonychů se chvěje obavami, když dole pod svahem ucítí utahraptoří pach. Nikdy nepřekročí vzdálenost jednoho kilometru.

Červená pozoruje starého pterodaktyla, jak jí v povědomých spirálách krouží nad hlavou. Připojí se k němu další obrovská bílá křídla a oba pterodaktylové předvádějí leteckou akrobacii, vzájemně se zdraví a svoje diváky baví ladnými pohyby krků.

Starý bílý pterodaktyl si našel novou družku. Později toho léta se ke dvěma dospělým připojí tři mladí pterodaktylové.

O deset let později prořídnou zástupy acrocanthosaurů. Několikanásobné epidemie vtrhnou do jejich řad a oslabí hustou populaci těchto predátorů. Někteří acrocanthosauři přežijí, ale již nikdy nebude jejich množství dosahovat původního počtu. Utahraptoři – děti a vnuci a pravnuci raptořice červené a její sestry – sestoupí ze své horské pevnosti a obsadí níže položené záplavové nížiny a les poblíž řeky.

Šestá generace obsadí po překročení severopacifického pevninského mostu, po němž přešli jejich předkové v opačném směru, Sibiř. Dva miliony let bude utahraptor vládnout jako nejmocnější predátor.

Rodina raptořice červené odkáže modernímu světu svoje dědictví. Tam, kde na bitevním poli s astrodontem zahynul její první druh, zapečetí geologické procesy doklad o jejich existenci. Za zimních dešťů náhlá záplava odřízne pruh vyschlého bahna z jezera, odtrhne vrstvy usazenin a odnese bahno a kosti o necelý kilometr dále do mělké prohlubně povodňové pláně. Spočinou tu i další vysušená dinosauří těla – pancířnatý hřbet druhu Gastonia leží v blízkosti astrodontích a raptořích kostí.

Stovky milionů let geologické éry zde zanechají své stopy. Nejdříve se na kosti navrší vrstva bahna a písku – každá větší záplava přinese půl metru až metr nové naplaveniny. Během po sobě následujících epoch se nashromáždí půl druhého kilometru usazenin – některé byly přineseny řekami, některé mělkými moři, která budou pokrývat tuto část Utahu ve druhé polovině období křídy.

Nakonec oceány vyschnou a krajina se zvedne. Stovky kilometrů na západ se na severoamerickém pobřeží Tichého oceánu zvedají vulkanické ostrovy. Potom na pobřeží narazí mikrokontinent. Opakované geologické srážky uvolní teplo s obrovskými tlaky, které budou působit v celém dnešním Utahu a Coloradu. Zvednou se horská pásma a rovné vrstvy usazenin, teď už ztvrdlé na kámen, se zlámou, pokroutí a ohnou.

Území dostane rozeklanou podobu krajiny s mladými horami, vysokými planinami a vnitřními pouštními pánvemi. Krajinu poznamenají ledové doby, které budou přicházet a odcházet a povedou k velkým jarním a zimním dešťům, jež zahltí horské řeky a vyhloubí do mnohavrstevnatých svahů hluboká koryta. V Africe dojde k vývoji chytrého druhu opice ve vyššího primáta se schopností vytvářet z kamene nástroje a ovládnout oheň. Tento primát se rozšíří do všech kontinentů a naučí se zapisovat svoje zkušenosti a bude se podivovat nad tím, jak se vytvářely hory a co znamenají zkameněliny.

Na sklonku léta 1991 se erozí odkryje hrob raptora a astrodonta. Jejich kostí jsou ztvrdlé na kámen a prostoupené vodou bohatou na minerály, jež vyplní každý pór křehkým vápencem. Jak se usazené horniny vlivem deště, mrazu a letních veder uvolní, ulomené kousky zkamenělých kostí se budou valit po svazích říčních koryt. Všude leží zlomky kostí, mnohé o něčem napovídají, jsou to signály pro čilé lidské tvory, že dinosauří zlaté doly čekají, až je šikovné ruce vykopou. Byly objeveny první exempláře utahraptorů.

V roce 1994 vědci oznámí objev dalších obřích raptorů z vykopávek asijských usazenin. Děti, které mají rády dinosaury, a i dospělí, budou jmenovat obří raptory hned na druhém místě po tyranosauru rexovi jako svého nejoblíbenějšího dinosaura. A významná menšina – asi tak dvacet procent – řekne, že nejraději má utahraptora.

Epilog

Často přemýšlím o raptořici červené a dalších druzích raptorů, říkám si, kde je jejich místo v historii života, a uvažuji, zda se nám podařilo dát dohromady z kousků důkazů o jejich existenci jejich životní styl. Celá historie dinosaurů trvala 165 milionů let a utahraptor se touto historií jen mihl, žil totiž jen asi jeden milion let. Abychom porozuměli velkým raptorům, musíme zkoumat jejich předky a zabývat se způsobem života jejich potomků.

V době, kdy píši tento epilog, začaly terénní práce ve Wyomingu a já každé ráno jezdím ve svém otlučeném pickupu datsun z roku 1980 k nalezišti dinosaurů. Cestou k místu, kde se pozůstatky dinosaurů vykopávají, míjím stovku milionů let druhohorní historie, doložené v nad sebou ležících vrstvách. V tomto časovém rozpětí vytvořily evoluční síly z primitivních dinosauřích předků raptoří rodinu. Každá vrstva této horniny je dělícím znaménkem v odkazu raptořice červené.

Pickup kodrcá po bahnité cestě s vyježděnými kolejemi z doby dešťů předešlé zimy a jak postupuji dál, začínají se objevovat červenavá oblaka prachu zvířená pneumatikami v červené usazenině chugwaterské formace.

Chugwater pochází z období triasu, z doby před 220 miliony let – úsvitu věku dinosaurů. Otisky zkamenělin v červených a vínových siltovcích svědčí o významné události – evolučním debutu prvních dravých dinosaurů, masožravců velikosti lišky až vlka. Na scéně se objevuje rodokmen, na jehož vrcholu bude stát raptořice červená a její rod.

Základy utahraptoří přizpůsobivé povahy pocházejí z dob Chugwater. Rychle se pohybující nohy, srdce a plíce, to vše zde už existovalo, stejně jako společenské svazky. Předkové raptořice červené z období triasu se již rychle pohybovali chůzí, která v usazeninách na břehu jezer zanechala stopy připomínající ptáky. Každý otisk chodidla má tři prsty směřující dopředu a jeden dozadu – ptačí vzorec – tito dinosauří se vždy pohybovali na prstech, kotníky drželi nad zemí.

Seznámil jsem se s rudými naplaveninami z období triasu na mnoha místech – v Massachusetts, Coloradu, Wyomingu a jižní Africe. A všude jsem docházel ke stejnému závěru – tito dinosauří z rané doby se pohybovali obrovskou rychlostí. Můžete použít jednoduchou rovnici, pomocí níž vypočítáte, jak rychle se dinosaurus pohyboval. Určíte to z délky kroku zkamenělých stop přičtením k délce nohy. Když do tohoto vzorce zasadíte údaje z Chugwater, dostanete ohromující výsledky. V průměru se dinosauří proháněli rychlostí šesti a půl až osmi kilometrů za hodinu. Tak jako se dneska pohybuje smečka kojotů. A nejvyšší rychlost, které tito tvorové dosahovali, byla zřejmě šedesát pět kilometrů za hodinu nebo ještě víc. Takhle rychle se nedovede pohybovat žádný studenokrevný živočich.

A tito dinosauří z raného období byli společenští predátoři. Mnoho otisků v rudozemi ukazuje na tucet predátorů – stejné velikosti a stejného druhu – jak se pohybují pohromadě.

Zkamenělé kostry z období Chugwater poskytují další důkazy o tom, že tito první dinosauří měli rychlý metabolismus. Kosti krku a trupu ještěrů měly hluboké dutiny, které za života musely být vyplněny vzduchovými komorami podobně jako u ptáků. Tento vzduchový systém umožňuje ptákům nejvyšší možný výkon plic, jaký se u živého tvora vyskytuje, je mnohem dokonalejší nežli u plazů, krokodýlů nebo i u lidí. Když se chugwaterský dinosaurus nadýchl, vzduch procházel dokonalým systémem kanálků, který obrovskou rychlostí dodával kyslík všem tělesným tkáním.

Tělesné proporce umožňovaly raným dinosaurům nebývalou čilost. Klouby a svaly byly přizpůsobeny tak, že páteř v krční oblasti byla esovitě zahnuta a mohla se pohybovat dopředu a dolů. Hrudní žebra byla hluboká a poskytovala prostor srdci s velkou kapacitou. A zadní nohy byly masivně posíleny mnoha spoji mezi spodní částí páteře a stehenními kostmi – dalším výrazně ptačím rysem, který zadním nohám umožňuje pohybovat se velkou rychlostí.

Následující usazená vrstva nad Chugem je jurská – je to věk bičujících ocasů – kdy zemi vládli obrovští býložravci vyzbrojení patnáctimetrovými ocasy. Tmavě šedé a černé vrstvy Badlands jsou plné kostí barosaurů, diplodoků a brontosaurů, zástupců vládnoucího rodu, který byl ke konci tohoto období téměř úplně vyhuben. A v jurském období jsme našli i dinosaury typu brontosaura s krátkým ocasem – barchosaury a haplocanthosaury – blízké příbuzné astrodontů, kteří se objevili o něco později, v raném období křídy.

Nejvzácnějšími z jurských dinosaurů jsou pancířnatí ankylosauři. V létě 1993 jsme našli lebku jednoho z nich. Tento rod se v raných dnech křídy rozšíří a bude vzkvétat v podobě nových druhů, mezi něž patří i Gastonia.

Jurští predátoři jsou mnohem vyspělejší nežli jejich předkové z Chugwater a svojí podobou se přibližují raptorům. Máme nádherné vzorky allosaurů, včetně všech kostí přední končetiny. Každá kostička má dokonale tvořené klouby, takže se obrovské drápy na palci a na předních prstech, když se zahnou dolů, sbíhají. Kosti na zápěstí umožňují allosauří přední končetině rychle se otáčet ze strany na stranu. Raptoři zdědí základní strukturu přední končetiny od svých allosauroidních předků.

Allosauři byli v mnohém předobrazem raptorů – podobali se jim celou tělesnou konstitucí. Měli kratší kompaktnější trup, delší zadní nohy a ostřejší esovité prohnutí v krční části páteře. Allosauři však nebyli darwinovskými pradědečky raptorů, nebyli totiž jejich přímými předky. Ale byli jakýmsi evolučním strýčkem, blízkým příbuzným skutečných předků. Konstituce allosaurů nám umožňuje utvořit si představu o základech, ze kterých příroda vytvořila raptoří rod.

Allosauří lebky z Utahu jsou tak zachovalé, že vidíte, kam který mozkový lalok patří a jak vycházejí nervy z kostí mozkovny a vstupují do jednotlivých smyslových oddělení. Zrak měli vynikající a ptačí vzorec nervů naznačuje, že allosauři viděli barevně; podobně jako dnešní jestřábi nebo orlové. Allosauří čichové komory v čumáku byly obrovské, a tím lze dokázat, že čich měli také skvělý. Raptoří předci měli smyslové vybavení podobného adaptačního stupně.

Když začnou terénní práce, vždycky se vyšplhám nahoru na Breakfast Bench, mírný hřeben přímo nad poslední jurskou vrstvou. Nic ve skále nenapovídá tomu, že v této době se odehrála obrovská biologická revoluce. Ale tmavě šedá vrstva s proužky oranžové označuje největší krizi uprostřed dinosauří éry, která proběhla před sto čtyřiceti miliony lety: Přechod od jurského období do křídového, z věku allosaurů k věku raptorů.

Fosilie Breakfast Bench jsou většinou malé a nejlépe se hledají pozdě odpoledne, kdy nízké slunce osvětluje drobné zuby a zlomky kostí ležící na lehce erodovaných svazích. Zde nacházíme zbytky jurských dynastií, jako jsou zuby bičujících ocasů, stejně jako drobné zuby nové vlny různých druhů savců z doby křídové.

Krokodýlové se zde vyskytovali v době Breakfast Bench ve velkém množství. Tisíce jejich kónických zubních korunek pokrývají povrch horniny jako vystřelené kulky na zapomenutém bitevní poli z občanské války. Každý krokodýlí zub považuji za významné memento dobře stráveného života plazů.

Když jsem byl v padesátých letech na základní škole, učili jsme se, že krokodýli jsou tupí studenokrevní zabijáci. Ale nyní toho víme daleko víc. Bez ohledu na svoje hrůzostrašné čelisti jsou krokodýli vnímaví tvorové, žijící složitějším rodinným životem nežli dnešní plazi. Krokodýlí matky oddaně brání svoje hnízda a reagují na poplašná volání líhnoucích se mláďat, která se snaží dostat ze svých skořápek.

U některých druhů krokodýlů si matka a otec v péči o mladé vzájemně pomáhají, aby jejich potomci přežili prvních pár nejnebezpečnějších dnů života mimo vajíčko. Není pochyb o tom, že krokodýlí matky cítí ke svým mláďatům pevné pouto. A jsou dokonce schopné cítit žal. Když vylíhnuté mládě zemře, dříve než se mu podaří dostat se do vody, vezme někdy matka mrtvé tělo do tlamy a dlouho je drží, než je položí zpátky na zem.

Krokodýli nám umožňují podívat se na pouta, která dinosauří společnosti držela pohromadě. Krokodýli jsou žijící zkameněliny. Mají anatomickou stavbu velmi podobnou dinosauřím předkům z období triasu. A téměř ve všem jurští dinosauří představovali pokročilejší vzorky krokodýlů, včetně jejich páteří, boků, ramen a nohou. Nezbývá mi než konstatovat, že jurští dinosauří měli i vyspělejší společenskou strukturu.

Tři kilometry na sever od výchozů Breakfast Bench najdeme důkazy. Vápencové usazeniny, které tvoří hranice mělkého jezera, jsou plné otisků obřích dinosaurů připomínajících astrodonty. Tyto otisky nejsou náhodně rozptýleny, tak aby každá stopa vedla jiným směrem. Místo toho jsou pevně organizovány do stád dvaceti nebo třiceti jedinců, kteří cestovali společně. Největší stopy přitom byly po okrajích stáda a nejmenší se tísnily uprostřed.

Když si udělám přestávku, abych si do notesu zapsal každodenní pozorování, rád posedím na kraji největší stopy, otisku širokého jeden metr. Vápenné bahno vytlačené zadní nohou vypadá jako čerstvé, přestože ztuhlo v kámen před miliony lety. Tenhle otisk ve vápenci je živým důkazem ohromné síly astrodontích svalů a šlach a také pocitů odpovědnosti, kterou tato velká zvířata vůči rodině a vůči svému klanu cítila.

Přímo nad Breakfast Bench je samotné rané období křídy, vrstva vyhlazeného černého štěrku a písku známá jako Lakota, která pochází ze stejné doby jako utažské a coloradské vrstvy, ve kterých byl nalezen utahraptor. Světle žluté lakotské pískovce vytvářejí tyčící se útesy s korunkami zakrslých borovic. Je to neobyčejně krásné místo, kde sokoli podnikají ze svých hnízd na vrcholech hřebenů zvídavé lety.

Vědci mají být při hodnocení nashromážděných údajů nezaujatí, chladnokrevní a nemají podléhat emocím. Nepodlehnout pocitu posvátné hrůzy, když hledám lakotské zkameněliny, je pro mne však těžké. V oné době na tomhle místě probíhaly velké evoluční změny. Úzké proužky narůžovělého siltovce odhalují zuhelnatělé větve a úlomky kmenů většinou jehličnatých stromů. Ale jsou tu i zkameněliny širokých listů, které jsou důkazem největší události v historii rostlin – výskytu prvních kvetoucích rostlin.

Lakota je také svědectvím revolučních změn v živočišné říši. Štěrky a pískovce obsahují iguanodontí kosti a kusy brnění obřích pancířnatých členů druhu Gastonia, které svědčí o novém řádu mezi obřími býložravci. Vrstvy zkamenělin z této doby ze Španělska a z Číny ukazují, že imptáci dosáhli ve stavbě křídel a peří moderní úrovně. A jedna vzácná dolní čelist z Anglie je svědectvím o existenci tvora velmi blízkého našim předkům – aegialodonta.

Svět nejvyššího predátora byl odlišný od jurské doby. Kdysi vládnoucí allosauři byli všichni téměř vyhynulí a na jejich místo nastoupili jejich bratranci – masožravci s výrůstky na hřbetu – rod acrocanthosaurů.

A vedle nich žili raptoři – predátoři, jejichž tělesná konstituce zavedla do dramatu útoku a obrany zcela nové rozměry. Podoba raptořího drápu se od jejich allosauroidních předků přeměnila z pařátu vhodného na uchopování a zaklesnutí do těla oběti v sekající zbraň. Zatímco všichni predátoři s výrůstky na hřbetu měli na předních končetinách obrovské drápy s tlustými konečky, raptorům se vyvinuly dlouhé štíhlé prsty ovládající úzké drápy připomínající nůž.

Období rané křídy se stalo svědkem zvyšování mozkové kapacity masožravců. Kosti mozkovny u raptora byly ve srovnání s normami jurských predátorů prostorné a stejně tak velké mozky měly i dvě další skupiny masožravých nováčků – pštrosí dinosauři a troodonti bantamové váhy.

Byla to doba ekologického rozmachu, kdy pevninské mosty otevřely brány po sobě následujícím invazím z jedné oblasti do druhé. Iguanodonti a gastoni získaní z vykopávek v Black Hills v lakotských vrstvách se blízce podobají utažským vykopávkám a obě skupiny amerických dinosaurů jsou téměř totožné s kostrami z jižní Anglie. Takové přesné podobnosti mezi Amerikou a Evropou mohou vzniknout pouze, jestli existuje volná a snadná biogeografická výměna mezi oběma kontinenty.

Nikdy nebudeme znát všechny podrobnosti této obrovské mezikontinentální výměny vývojových druhů, ale můžeme si být jisti, že každý dinosauří druh, který přešel přes Atlantik nebo Pacifik, s sebou přinesl i smrtelný náklad virů, bakterií a parazitů. Epidemiologické konflikty jsou nasnadě všude tam, kde se ve světě mísí různé fauny. V dnešním Wyomingu berou mí přátelé v státních rybářských a zvěřinových komisích hrozbu cizích nemocí velmi vážně. Za posledních pár let uzavřeli několik rančů s chovem asijských jelenů, protože taková exotická zvěř by mohla mít patogeny, které by ohrožovaly wyomingské jeleny a antilopy.

Víme, že život dinosauřích lovců byl těžký. Většina koster, které vykopeme, má jasné známky starých zranění – nacházíme zlomená a znovu zahojená žebra, rozdrcené údy a dolní části páteře zničené poraněním. Aby přežili a mohli vychovat mladé, na to predátoři potřebovali víc než jen ostré zuby a pevné drápy. Potřebovali společenské vazby. Jak si utahraptoři volili svoje druhy a družky? Jak se jim podařilo vychovat svoje potomky až do dospělosti? I k tomu se nám nabízejí odpovědi.

Zkameněliny stop acrocanthosaurů nalezené v Texasu naznačují, že tato zvířata lovila v páru, ve dvojicích sledovala stáda několikatunových astrodontů, a je možno se domnívat, že tyto dvojice zvířat spolupracovaly. Jelikož raptoří mozky byly ve srovnání s acrocanthosauřími mnohem větší, jestliže je porovnáme s tělem, můžeme se domnívat, že raptoří společnost byla také mnohem složitější. Dělá mi potěšení uvažovat o tom, že utahraptoří emocionální svazky mezi samcem a samicí a rodičem a dítětem byly neobyčejně silné a bohaté.

Tři hodiny cesty na sever od našich vykopávek v Lakotě máme pozemky z konce křídové doby, to jest z období před šestašedesáti miliony let, kdy roli vedoucího predátora hrál nejznámější Tyrannosaurus rex. Velcí tyranosauři jsou bratranci raptorů a matrice tyranosauřích údajů nám umožňuje pohlédnout do mysli raptorů. Můj kolega z blackhillského institutu Pete Larson zjistil pozoruhodnou věc o postavení pohlaví u druhu Tyrannosaurus rex. Největším a nejsvalnatějším vzorkem byly samice, jak ukazuje stavba kostí kolem dolní části ocasu.

Nadvláda samice tvoří mocný důkaz, který nám dovoluje rekonstrukci soukromých životů predátorských dinosaurů z doby křídové. U dnešních masožravých plazů i savců je rodinná struktura vytvářející se kolem velké samice vzácná, ale je pravidlem pro jednu kategorii predátorských druhů –masožravých ptáků. Sovy, jestřábi a orli mají společnosti organizované kolem jedné vládnoucí samice a tyranosaury i raptory můžeme v tomto smyslu považovat za velké, po zemi běhající orly.

Za pozdně jarních jiter, kdy slunce právě začíná zahřívat Badlands, se rád tiše procházím podél zkroucených sloupků plotu se zrezivělým ostnatým drátem, který již dávno neplní svůj účel. A tady vídávám zlaté orly. Sedí na nejvyšších sloupcích jako na bidýlku a dívají se k jihu s křídly poloroztaženými, aby zachytili sluneční teplo. Obvykle sedí pohromadě dva, samici přitom snadno poznáte podle větší velikosti. Jsou spolu již pět let. Monogamie, která trvá celý jejich život, je pro orly typickým znakem.

Orli mě pozorují ze vzdálenosti sta metrů, ale zdá se, že mě i všechny ostatní lidi pozorují s pohrdáním. Jakmile se jejich těla ve slunci ohřála a první tepelné vlny začínají stoupat vzhůru, odlétnou a zmizí v stále se rozšiřujících spirálách.

Odletí spolu, společně loví a viděl jsem je, jak společně i krmí svoje mláďata v hnízdě na opuštěném vrcholku lakotského pískovce. Náhodou jsem hnízdo jednoho dne objevil, když jsem se zastavil nad proužkem erodované alosauří páteře uložené v prohlubni. Moje paleontologické zasnění bylo přerušeno, když jsem spatřil obrovské stíny pohybující se na zemi přede mnou. Vzhlédl jsem a spatřil oči orlí samice, jak na mě hledí z výšky deseti metrů.

Měla nádherné oči, velmi jasné a inteligentní a taky velmi divoké. Když si představuji raptořici červenou, dívá se na mě těmahle očima.

Poděkování

Když jsem vyrůstal v New Jersey, vozila mě maminka ještě v kočárku přes most George Washingtona, abych si mohl prohlížet kosti dinosaurů. Takže, mami,… Raptořice červená je vlastně tvoje knížka.

Moji obchodní zástupci paní Kim Witherspoonová a pan Louis Mountbatten byli první, které napadlo, že tenhle příběh by mohl mít úspěch. Popoháněli mě svou tvůrčí netrpělivostí a nebýt jich, nikdy bych Raptořici červenou nedokončil.

Bylo pro mě radostí pracovat s paní redaktorkou Jennifer Hersheyovou. Je to redaktorka, jak má být. Má vynikající smysl pro rytmus v próze, díky němuž se každé nové čtení stávalo plynulejším a elegantnějším. Kim tvrdila, že budeš dobrá, a měla pravdu.

Paní Constance Clarková mi ohromně pomohla jak po vědecké, tak po umělecké stránce, aby kniha mohla být dokončena. Přispěla svou moudrostí a svými zkušenostmi, které získala jako historička geologie, pečovatelka v ZOO a milovnice papuchalků.

Nejvíc ze všech vděčím Velkému nádhernému státu Wyomingu a všem, kdo zde žijí. Když jsem chodil do čtvrté třídy, viděl jsem v New Yorku místnost plnouwyomingských dinosaurů, kteří vzbudili můj zájem o wyomingské zkameněliny a podnítili moji fantazii.

Stát kovbojů naplnil výstavní síně po celém světě efektními druhohorními kostrami. Ale stovky lovců kostí, kteří stát během posledních desítek let navštívili, toho za svoji podívanou příliš nenabídli.

Jsem šťasten, že mohu zasvětit zbytek života práci na zdejších vykopávkách a pomáhat rozkvětu našich muzeí, tak aby wyomingští čtvrťáčci – stejně tak jako milovníci dinosaurů všeho věku – si mohli toto prehistorické dědictví prohlížet.

Dr. Robert T. Bakker

Tate Museum, Casper College

Casper, Wyoming

14. května 1995

O autorovi

Dr. Robert T. Bakker působil jako neoficiální poradce pro výtvarníky zabývající se speciálními efekty, kteří vytvořili dinosaury pro film Jurský park. Je kurátorem oddělení dinosaurů ve wyomingském Tate Museum a autorem průkopnického odborného díla The Dinosaur Heresies (Dinosauří kacířství). Největší slávu mu přinesl názor, že dinosauří nebyli studenokrevní, pomalí, samotářští živočichové, za jaké byli kdysi považováni, ale naopak teplokrevní, aktivní a společenští tvorové. Je považován za jednoho z předních světových paleontologů.

Robert T. Bakker

ČERVENÝ RAPTOR

Z anglického originálu Raptor Red,

vydaného nakladatelstvím Bantam Books, 1995,

přeložila Dana Vlčková

Obálka Studio jš

Ve spolupráci vydala nakladatelství

BETA – Dobrovský a Ševčík

(Praha 4, Květnového vítězství 332)

PRAHA-PLZEŇ 2000

Sazba Jan Poláček, SF SOFT Praha

Tisk UEBERREUTER PRINT, s. r. o., Pohořelice

Vydání první

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai