Juraj Červenák

Dobrodružství kapitána Báthoryho 2 - Brána Irkally

PRVNÍ,

v níž se Báthory obává, že ho z mizérie vysvobodí až smrt.

Zachrání ho však nečekané setkání.

HLAVA

Turecká výzvědná služba tentokrát selhala na celé čáře. Když se 4. ševvala 1072 asi hodinu po půlnoci z temnoty severně od krétského pobřeží vynořil nepřítel, Osmany to naprosto zaskočilo. V provizorním přístavišti přibližně míli od Kandie vypukl chaos a shon.

Na palubu galéry Aslan avdžisi nejdříve dorazili nižší důstojníci a dozorci.

„Zvedněte se, špíny! Vstávat, vstávat! Nechrápejte, džauři líní!“ hulákali a zběsile práskali biči. Zbytečně, stovku veslařů už před hodnou chvílí vzbudilo hřmění kanónů, ječení trubek a vřava a dupot na molech. Chrastili řetězy, zvedali se z kluzkých prken a sedali si na lavice.

Vzápětí po sklopných schůdkách vedle zádě vyběhli koncoví veslaři. Každé z padesáti vesel ovládali tři muži, dva otroci, trvale přikovaní k lavicím, a jeden napůl svobodný turecký veslař, který službou na lodi splácel daň rodné provincie sultánovi. Předpokládalo se, že tito

„dobrovolní galejníci“ jsou rozumnější a spolehlivější než obyčejní otroci, jak by také ne, většinu z těch tchořů v okovech tvořili zaostalí křesťané, a proto měli nejdůležitější pozici: na konci vesla, u středového můstku, kde se udržoval rytmus a korigovala síla záběru.

„K veslům. Svižně, chátro zahnojená!“

Báthory si odhrnul z obličeje špínou slepené vlasy, zaujal místo uprostřed lavice a sevřel kovové držáky vesla. Po jeho pravačce se u stříškou chráněného zábradlí hrbil mladý Chorvat. Čerstvé maso, ještě si nezvykl, po nocích sténal, naříkal a ucpaným nosem dokola huhlal modlitby. Báthory se s ním zatím nedal do řeči. V posledních měsících toho vůbec moc nenamluvil, většinou si vystačil s vlastními myšlenkami, a když měl občas chuť promluvit si, prohodil pár slov sám se sebou.

Vlevo od něj se posadil urostlý anatolský Turek. Báthory ho dobře znal. Chlap neustále pohrdavě ohrnoval nos, jako by ho od špinavých otroků odlišovalo i něco víc než jen možnost přespávat v noci mimo loď a dostávat k pilafu sem tam i kus šlachovitého skopového.

Mezitím se nalodila stovka šavlemi a mušketami ozbrojených azabů. Reis Ibrahim Evren přijel od důstojnické ubytovny na neosedlaném koni. Na břehu z něj napůl sklouzl, napůl spadl, a navzdory korpulentní postavě mrštně vyběhl po schůdkách na palubu.

Minutu na to kadirga odrazila od mola. Na sedátku pod vyvýšenou zádí udeřil holohlavý kolohnát do bubnu.

„Záběr!“ vykřikli dozorci. Karabáče zatančily jako kobry v košících egyptských zaklínačů. Sto padesát mužů sborově zasténalo a vesla zčeřila černou hladinu.

Z přístavu vyplulo jedenáct galér. Rychle vytvořily klínovou formaci, Lovec lvů na hrotu, pět a pět lodí po stranách. Za nimi se plahočil přibližně tucet menších galeot. Flotila spěšně

mířila k severu, do tmy nad mořem.

Báthory neměl tušení, co se děje. Určitě však nešlo o cvičný poplach, jakými jim občas zpestřovali noci. Když v hlubokém předklonu vyhlédl pod boční stříškou k západu, uviděl čilý ruch i v Kandii. Na přístavních hradbách se rojily pochodně a lampy, ze střílen a proluk cimbuří se vysouvaly hlavně děl, daleko na moře doléhal ryk trubek.

Také na lodi probíhaly horečnaté přípravy. Azabové šťouchali nabijáky v hlavních mušket, sypali prach na pánvičky, cvakali kohoutky a ocílkami. Topčiové jako noční můry omámené světlem lampy poletovali kolem velké kolubriny a čtyř falkonetů na přídi. Další střelci přeběhli k švihovkám, menším, kartáči nabíjeným dělům na otočných ocelových držácích na zábradlí.

Schylovalo se k boji.

Jenže s kým?!

„Zvednout, ponořit, záběr! Zvednout, ponořit, záběr!“

Buben zrychloval rytmus. Listy vesel sekaly vodu, rozpáranou čeleny. Lampy se houpaly a palubou poletoval mumraj stínů.

„Tam jsou!“ pokynul reis Evren důstojnickým palcátem se stříbrnou hlavicí. „Nezpomalujte!

Ve jménu Alláha a Proroka, do útoku!“

Báthory vrhl bleskurychlý pohled přes rameno. Ve tmě před přídí zahlédl černé tvary.

Nepřítel plul bez světel, pod rouškou tmy se snažil proklouznout ke Kandii.

Buben hřměl. Dozorci mašírovali tam a zase zpátky, vztekle štěkali a práskali karabáči.

Azabové se rozmisťovali po vyvýšeném středovém můstku.

„Benátčané?“ vydechl Chorvat.

Báthory na něj úkosem pohlédl. „Kdo jiný?“

Zvednout…

Mladíkovi zazářily oči. „Přišli vyrvat Kandii z pohanského obklíčení!“

Předklon…

„Rozdrtí flotilu a osvobodí otroky!“

Ponořit…

„Plýtváš dechem a nadějemi, hochu.“

Záběr…

„Nejspíš jen vezou jídlo a střelivo pro obránce.“

Zvednout…

Na severu se několikrát zablesklo a zahřmělo. Pár sáhů od Lovce lvů vychrstl gejzír vody, v černotě třpytivě bílý. Do boku šplouchla vlna, loď se zachvěla, veslaři mírně ztratili rytmus.

„Palte!“ zavelel Evren.

Falkonety na přídi zaštěkaly. Nepřítel bez váhání palbu opětoval. Jedna koule prosvištěla nad přídí, proděravěla plachtu a minula záď tak těsně, že urazila velitelský tug nad stříškou. Zbylé kadirgy tolik štěstí neměly, Báthory zaslechl rachot tříštěného dřeva a příšerné skučení.

Evren zvedl hlavu, vraženou mezi ramena.

„Útok! Směle, vší silou! Bůh je na naší straně!“

Bum-bum-bum-bum… Zvednout, předklon, ponořit, záběr…

„Levobok zatáhnout!“ Dozorci málem vyplivli plíce. „Rychle, tchoři! Vesla dovnitř! Dělejte, dělejte!“

Koncoví veslaři vyskočili, popadli vesla pod paže a táhli je za sebou ke středové lávce a pod ni, dokud list na opačném konci nezarachotil o kovovou vidlici v mezeře zábradlí. Kornel se hluboce předklonil a pevně se chytil lavice mezi nohama. Mladík na něj udiveně pohlédl.

Vzápětí pochopil.

Náraz jím mrštil na záda, pod nohy veslařů na lavici za ním. Okovy na kotnících zařinčely. Turecká a benátská galéra se o sebe otíraly boky jako zamilované velryby. Dřevo

praskalo, kování děsivě skřípalo, boční stříška se trhala. Vesla se lámala jako špejle od jitrnic, hlavně ta benátská, protože je galejníci nestihli včas zatáhnout ani ponořit. Vzduchem svištěly ostré úlomky.

„Ke střelbě připravit!“

Topčiové u švihovek už foukali do knotů. Azabové se na roztřesené palubě rozkročili, pozvedli muškety, natáhli kohoutky.

Benátští střelci zacílili ve stejném okamžiku.

„Pal!“

Salvy z obou lodí splynuly do jednoho zaburácení. Báthory sklouzl z lavice na palubu a přitiskl hlavu ke kolenům.

Olovo hvízdalo, třísky bzučely, krev tryskala, na kůži pálily drobky střelného pachu. Azabové padali z můstku mezi veslaře. Přikrčený Anatolec se svalil na záda a vykopl nohama, kulka z benátské muškety ho zasáhla do obličeje a vyškubla mu takový kus zátylku, že dírou vychrstl ven všechen mozek.

K zahákování nedošlo, galéry pokračovaly každá původním směrem. Mezi důstojníky na míjejících se zádích došlo ke krátké, avšak krvavé přestřelce. Když se dým z pistolí a otočných kanónů rozplynul, reis Evren klečel u zábradlí a držel se za vypasené břicho. Mezi prsty mu crčela krev. Navzdory tomu přerývaným hlasem vydal rozkaz.

„Vesla vysunout!“ hulákali dozorci na ohlušené, otřesené a zraněné galejníky na levoboku. O několik vesel přišli, ostatní však rychle lezla ven a šplouchala do vody. Koncový veslař z nejbližšího zničeného postu pohotově zaujal Anatolcovo místo po Báthoryho levici. Kornel

pomohl Chorvatovi vyškrábat se zpátky na lavici a společně popadli držáky.

„Ponořit! Záběr!“ Buben znovu zaduněl.

Evrenova loď se prodírala do srdce nepřátelské flotily. Jak se ukázalo, benátské galéry plnily jen funkci rychlejšího, obratnějšího doprovodu. Z temnoty před Lovcem lvů vyplula majestátní loď, o dvě paluby vyšší než veslice hemžící se kolem.

„Alláhu, smiluj se!“

Turci třeštili oči na obrovskou třístěžňovou plachetnici, vpředu galion se sochou archanděla hrozícího plamenným mečem, potom bachratý trup a nakonec vysoká, bohatě zdobená záď. Většina z nich takový kolos v životě neviděla. A Báthory tuplem ne.

„Kriste na nebi,“ hlesl Chorvat. „To je galeona!“

Záběr, zvednout…

„Myslel jsem, že takové stavějí jen Španělé a Holanďani.“

Na vysoké palubě vzplanuly pochodně, zablikaly lucerny. V mihotavém světle se na stožáru zavlnil okřídlený lev se svatozáří a s mečem v tlapě.

Reis Evren chraplavě zavelel. Kolubrina na přídi zaduněla. Dvacetiliberní ocelová střela, kterou Báthory viděl drtit galéry, a dokonce i galeázy jako slaměné hračky, práskla do bočního plátování plachetnice. Koule se odrazila jako od ocelového plátu a šplouchla do vody.

Turkům poklesly čelisti.

Zahlaholily trubky a na boku galeony se otevřely dvě řady dvířek. Z otvorů se vysunuly hlavně děl. Nebyly to žádné lehké falkonety, ale masivní kolubriny.

„A jsme v prdeli.“

Chorvat pohlédl na Kornela. Báthory nevypadal vyděšeně, právě naopak, mezi knírem a rozježenými vousy zářily vyceněné zuby.

Salva z dvaceti kanónů pohltila všechny zvuky světa. Ohnivé gejzíry na okamžik rozzářily vodní hladinu a vytrhly ze tmy propletenec křesťanských i muslimských lodí. Pravobok galeony zmizel v mračnu bílého kouře.

Na Lovci lvů to však už nikdo neviděl. Výhled na plachetnici zahalily nejdříve gejzíry vody, vzápětí smršť třísek a cárů plachet a provazů. Železné koule trhaly galéru i s posádkou na kusy. Jedna střela rozryla záď, reis Evren zmizel i s kusem zábradlí, o něž se opíral. Báthory se jak široký, tak dlouhý natáhl na palubu a zalezl pod lavici. Kolem pršela krev, pleskaly údy a vnitřnosti. Chorvat se zhroutil v křeči, dlouhá dřevěná tříska mu rozsekla krk a otevřela krvavou fontánu. Hlavní stěžeň se s bolestným praskáním zhroutil na pravobok, rozdrtil zábradlí i několik veslařů a šplouchl košem do vody. Plachta okamžitě vzplanula.

Báthoryho ušní bubínky se ještě chvěly ozvěnou salvy, když Chorvat naposledy patami rozmazal krev po prknech a znehybněl. Ve vyvalených očích se zrcadlil požár, který zachvátil palubu.

Lovec lvů se ochromeně pohupoval na vodě, kterou zčeřila galeona. Palubou se přeléval jekot zmrzačených mužů. Trup se zvolna nakláněl za stěžněm a nabíral vodu. Veslaři lomcovali řetězy a křičeli, aby je odemkli. Nikdo je neposlouchal, azabové i členové posádky skákali do vody v naději, že je vyloví ostatní lodě.

Mezitím galeona jako plující nedobytná pevnost směřovala k dokořán otevřené přístavní bráně. Turecké lodě se ji pokusily pronásledovat, ale mohutná dělostřelba z kandijských hradeb je přinutila odbočit a klidit se z dostřelu.

Báthoryho překvapilo bušení v hrudi, už si ani nevzpomínal, kdy mu naposledy něco zrychlilo tep. Osud galejníka ho trýznil každý den víc a víc, takže v poslední době býval otupělý a lhostejný i uprostřed námořních bitev. Žádná se však nevyvinula jako tato. Lovec lvů chcípal. Z podpalubí zněl sílící hukot. Voda soupeřila s ohněm, kdo zničí loď dříve. Báthory vylezl zpod lavice a bleskově se rozhlédl. Potřeboval něco pevného, co by zastrčil do článku řetězu a oddělil tak obruč na kotníku od kování pod lavicí. Možná nůž, hlaveň muškety…

Zrak mu padl na mrtvého azaba, který ležel naznak na Anatolci pod můstkem. Zpoza šerpy mu vyčnívala pažba pistole.

Báthory se po kluzké palubě vrhl k nebožtíkovi. Řetěz jím škubl jako vzteklým psem, jeho délka byla přesně odměřená tak, aby otroci nemohli ohrozit dozorce na lávce.

V podpalubí jako by zarachotily výstřely. Požár se probojoval do muničního skladu.

Báthory se natáhl, popadl Anatolce za nohu a přitáhl ho k sobě. Tím si přisunul i azabovu mrtvolu. Muži chyběla levá ruka a kus hrudníku, z rány trčely ostré konce žeber. S modlitbou, aby krev nerozmočila prach na pánvičce, Báthory popadl pistoli a posadil se. Natáhl kohoutek, namířil zbraň na řetěz, odvrátil tvář a stiskl spoušť.

Cvak.

„K ďasu!“

Odklopil ocílku. Prach na pánvičce nezvlhl. Vůbec tam nebyl. Báthory se znovu natáhl po azabově opasku a popadl prachovnici z kravského rohu.

Zadunělo to a z díry v palubě vyšlehl plamen.

„Kriste, pomoz!“ Kornel nasypal prach na pánvičku, zacvakl ocílku, natáhl kohoutek, přitiskl ústí hlavně k řetězu.

Oheň v podpalubí zahučel, jako by se tam prokousala nějaká mořská příšera. Báthory stiskl spoušť. Křemen škrtl o ocílku.

Galéra explodovala.

Palubu to rozervalo na několik kusů, které ohnivý gejzír vymrštil vysoko nad vrak. Křičící Báthory letěl vzduchem a netušil, kde je nahoře a kde dole. Vlasy a vousy mu vzplanuly. Zanechávaje za sebou kouřovou stopu, opsal úctyhodný půloblouk nad přídí veslice a plácl do vody kousek před čelenem.

Mokrá temnota ho spolkla jako peklo hříšníkovu duši.

~~~

Ráno se zdálo, že moře zahalila mlha, v těchto končinách zřídkavý úkaz. Opar však ve skutečnosti páchl spáleninou, škrábal v krku a místo vlhkého povlaku pokrýval všechno vrstvou popela. I celé hodiny po nočním boji se na hladině převalovaly hořící a vydatně čmoudící vraky. Do ticha znělo jen vzdálené volání muezzina, který v táboře obklopujícím Kandii svolával pravověrné k první modlitbě.

Krátce nato nad vodou zaduněly bubny. Mračno kouře rozřízlo několik trojúhelníkových plachet. Galeoty vyplouvaly ze šedi jako přízraky dávno potopených lodí, vítající v záhrobní flotile nové přírůstky.

Přídě rozhrnovaly trosky a mrtvoly. Tu a tam se z veslic ozvalo volání, hlasy však zanikaly v tichu a z dýmu nepřicházely odpovědi. Nebylo divu. První záchrannou flotilu vyslal kaptan paša Abdülkadir bezprostředně po boji. Lodě a čluny potmě lovily z moře vyčerpané ztroskotance, povětšinou námořníky a azaby, veslaře přikované k palubám stáhla potápějící se plavidla do hlubin.

Krátce po svítání vypluly veslice znovu, aby se porozhlédly po přeživších, které noční pátrači přehlédli.

„Bůh ví, že jen plýtváme časem a silami,“ utrousil reis Bakran, stojící na zádi kalite Fatima.

Čelebi Mehmed ibn Derviš Mehmed Zilli na něj úkosem pohlédl. „Bůh ví, že každý život má cenu a stojí za záchranu.“

„Život věřícího bezpochyby. Jenže kaptan paša přikázal vytahovat z vody i ty otrocké hnidy.“

„Pochopitelně. Duše džaurů jsou zatraceny, avšak jejich tělesná síla slouží záměrům Alláha a sultána, nechť je požehnán. Flotila potřebuje veslaře. Křesťanských otroků je v poslední době nedostatek.“

„Hm. S tím musím souhlasit. Kéž nám Bůh co nejdříve dopřeje další válku.“

„Obléhání Kandie ti nestačí?“

„Tohle není žádná válka, evliyo. I během dětské pouliční rvačky vyteče víc krve. Sloužím tu už tři roky, ale nezažil jsem ani jeden pořádný útok. Jen tu nadarmo vyčkáváme a nikdo neví, na co vlastně. K čemu je nám vláda nad celým ostrovem, když se z hradeb hlavního přístavu pořád šklebí prašivý křesťanský lev?“

„Vskutku,“ přisvědčil Čelebi zamyšleně. „Džaurové vzdorují houževnatě. Ani lstivost jim nechybí. Dnes v noci nás pořádně zaskočili. Ta obrovská černá loď musela dovézt spoustu zásob a střeliva. Díky nim bude Kandie čelit blokádě další týdny, možná dokonce měsíce.“

„Pokud ne roky. Obléhání se bude táhnout, a mě tu mezitím sežerou roupy. Jak říkám, chtělo by to pořádnou válku.“

„Dočkáš se, reisi. Nový velkovezír, dej mu Bůh pevnou ruku v boji s pohany, má velké ambice.“

„Tak proč už nevyslal flotilu proti Benátkám? Prokletí bezvěrci se odváží skoro až k Istanbulu, klidně zablokují Dardanely, a my jim nedokážeme oplatit stejnou mincí? Hanba!“

Čelebi zkřivil ústa a zakašlal. Dým ho dráždil v krku, vháněl mu slzy do očí. „Važ slova, reisi,“ mumlal zpod navoněného hedvábného šátku, přitisknutého k nosu a ústům. „Zaslechnou tě nesprávné uši, a než se naděješ, z Istanbulu ti doručí hedvábnou stuhu. Velkovezír ví, co dělá. Nejdříve obrátí pozornost k severu, situace na tamních hranicích je vážná.“

„Skutečně? Nemám čerstvé zprávy…“

„Sedmihradsko je pořád rozvrácené, za Dunajem ničemný císař bezvěrců posiluje posádky pevností a v Chorvatsku nám zloduch Nikola Zrínský vyhlásil otevřenou válku, na hranicích postavil nový hrad, z něhož podniká zločinné nájezdy na území Kanižského ejáletu. Jsem přesvědčen, že velkovezír zanedlouho odpoví. Ve vzduchu visí další svatá válka. Možná s pomocí Alláha , vždy vítězného!, znovu potáhneme na Vídeň. Potom bude dost

křesťanských veslařů, kteří poženou sultánovu flotilu až k Benátkám!“

Z přídě se ozval výkřik. Reisův pobočník, který v pravidelných intervalech volal do šedi a naslouchal, zda se neozvou zapomenutí ztroskotanci, mával na muže na zádi a ukazoval kamsi vedle lodě. Čelebi a Bakran se naklonili přes zábradlí. Na zčeřené hladině se pohupovala několik loktů dlouhá dřevěná troska. Křečovitě se jí držel polonahý muž se spálenými vlasy a vousy.

„Žije!“ zvolal Čelebi, když chlap pohnul hlavou.

„Džaur,“ odfrkl si Bakran. „Ještě má okovy.“

„Rozkazy kaptana paši jsou jasné.“

„Vždyť se na něj podívej, evliyo. Je popálený. Očividně má duši na jazyku. Jen ať si ho vezme moře.“

„Reisi,“ zaskřípal v Čelebiho hlase nevlídný tón, „nevidíš snad, na čem ten ubožák plave?“

„Bok z nějaké kadirgy…“

„Kdyby jen z nějaké. Ten pozlacený ornament ti nic neříká?“

„Hm. Že by Lovec lvů?“

„Pokud vím, z jeho posádky se nikdo nezachránil. Ten muž může být jediným svědkem zkázy Evrenovy lodi. A já mám z velkovezírova pověření podrobně zaznamenat průběh všech bojových akcí. Možná ten člověk viděl, jak benátská obluda rozdrtila Lovce lvů.“

„Otrok může být z kterékoli jiné lodě…“

„Reisi!“

Bakran sebou až škubl. Zaskočilo ho, kolik autority vytrysklo z toho nadutce, který prý uměl šermovat akorát jazykem a rákosovým perem.

„Okamžitě nech toho muže vytáhnout na palubu!“

~~~

Okovy zaduněly na prknech, řetěz zařinčel. Námořníci, kteří bezvládného muže přetáhli přes lodní bok, rychle ustoupili a se svraštělými tvářemi si otírali ruce do kolujícího mokrého hadru. Přestože se otrok důkladně vykoupal v moři, otřesně páchl a ve vlasech a vousech, sežehlých téměř až na kůži, se pořád hemžily vši.

„Milosrdný Bože,“ zakašlal Čelebi a ucouvl. Mrzelo ho, že si šátek přitisknutý k obličeji nepokapal parfémem vydatněji. Jistě, všichni veslaři na galérách smrděli, veškerá hygiena spočívala v tom, že se paluba pod lavicemi ráno a večer opláchla vodou. Jenže na tomto muži jako by se špína sbírala dvakrát déle než na ostatních.

„Rozumíš latinsky, džaure?“

Ztroskotanec neodpověděl. Ležel schoulený jako v bolestivé křeči, dech měl chrčivý, chvěl se chladem a vyčerpáním.

„Toho už jen dorazit,“ řekl Bakran zhnuseně. „Podříznout kejhák a hodit zpátky, ryby se o něj postarají.“

Čelebi se na reise ani nepodíval. „Dejte mu napít.“

Jeden z dozorců nabral ze sudu sladkou vodu a natáhl naběračku na dlouhé rukojeti k otrokovi. Ten trochu nadzvedl hlavu, s námahou popadl nádobu do obou rukou a hlasitě srkal.

„Mluvíš latinsky?“ zopakoval Čelebi dotaz.

Galejník vystoupal pohledem k učencovým kolenům, výš už nemohl.

„Ano,“ zachraptěl.

„Výborně. Vesloval jsi na Lovci lvů?“ Ohořelá hlava chabě přikývla.

„Nelžeš? Skutečně jsi sloužil pod reisem Evrenem?“

„Ibrahim… Evren, ano.“

Čelebi spokojeně přikývl. „Takže víš přesně, co se stalo. Byl jsi při tom, když benátští

Šejtáni zničili loď.“

„Galeona… spustila palbu.“

Čelebi s úsměvem pohlédl na Bakrana. „Mám očitého svědka!“

Pak si dřepl, aby mohl otrokovi pohlédnout do obličeje. „Dobře mě poslouchej, připečená kebule. Až se vrátíme na břeh, všechno mi podrobně vylíčíš. Nejdříve tě ale musí vydrhnout, pořádně odvšivit a převléknout do něčeho, co aspoň zhruba připomíná oděv. I najíst a napít dostaneš, o to se postarám. Rozuměl jsi? Neopovažuj se chcípnout, dokud mi neřekneš všechno o posledních okamžicích Lovce lvů!“

Otrhanec mezitím znovu vzhlédl; tentokrát vystoupal zrakem až k Čelebiho tváři. Když Turek během řeči odhalil obličej, přimhouřil oči.

„Ty?“ hlesl.

„Co já?“ nechápal Čelebi.

„Znám tě.“

„To je možné. Pokud jsi vesloval na lodi, která mě přivezla…“

„Ne. Varadín.“

Čelebi se zamračil. „Varat v Sedmihradsku? Tam jsi mě viděl?“

„Přišel jsi za mnou.“

Vzdělanec se zarazil. Pohlédl na otroka pozorněji, jenže špinavá, zarostlá tvář mu nic neříkala. Pak si všiml ošklivé jizvy mezi chumáči vlasů nad mužovým pravým uchem. Zvedl obočí, zalovil v paměti. Ten detail si dokonce zapsal…

„Báthory?“ vydechl.

„Myslím, že ano.“

„Myslíš?“

„Skoro dva roky jsem neslyšel… zvuk svého jména.“

„Ty to nevěřící prase znáš?“ zeptal se Bakran udiveně. Čelebi se vztyčil.

„To prase je kapitán Kornelius Báthory. Možná jsi o něm slyšel. Podle některých nejlepší křesťanský šermíř.“

Reis sklonil hlavu zpátky k otrokovi. „Tenhle vyzáblý všivák, který se tu plazí jako vyoraný červ na slunci?“

„Galeje zlomí i nejlepší muže.“

„Slyším dobře, evliyo? Hovoříš obdivně o křesťanovi? Nezapomněl jsi při pouti pohanskými končinami, že jsou to úhlavní nepřátelé vznešeného Boha?“

„Spíše ty jsi zapomněl, že jsem imám, háfiz a muezzin. O sílu mé víry nemusíš mít obavy!“

„Jen ti dobře radím. Dej si pozor, až ho budeš vyslýchat. Ty okovy bych mu nesundával, a nechal bych k nim přidělat nový, silnější řetěz.“

Čelebi sklonil pohled k ubožákovi. Právě teď ani trochu nevypadal jako někdo, koho je nutné se obávat. Navzdory tomu se Čelebi proti Bakranovu sýčkování neohradil.

Kormidelník na reisův rozkaz otočil loď.

~~~

„Vstaň a přednes svou žádost, evliyo,“ pronesl kaptan paša Abdülkadir, vrchní velitel osmanských vojsk na Krétě, admirál flotily a serdár obléhání Kandie. „Ušetři mě ale obvyklých slovních ornamentů. Dnes na ně nemám čas ani náladu. Odskočil jsem si jen na krátkou modlitbu a ještě kratší oběd, hned poté se vracím do přístavu.“

„Rozumím, mocný pašo,“ zvedl se Čelebi z pokleku, stále však uctivě klopil zrak. „Budu stručný. Ráno jsem se plavil na palubě Fatimy, jedné z našich kalite…“

„Reis Bakran, že?“

„Obdivuhodná paměť, vznešený…“

„Pokračuj.“

„Vytáhli jsme z vody trosečníka, otroka, který vesloval na Lovci lvů.“

„Co s ním?“

„Chci ho koupit.“

Admirál pozvedl prošedivělé obočí. „Proč?“

„Je to jediný přeživší z Evrenovy kadirgy. Rád bych ve svých zápiscích podrobně zachytil poslední hrdinský boj Lovce.“

„Galejníka můžeš vyslechnout i bez toho, že bys ho kupoval.“

„Ne dost podrobně. Kromě toho, výslech se bude týkat i dalších oblastí. Ten muž pochází z Orta Madžaru, Horních Uher. Chci zjistit víc o tamních končinách, o smýšlení barbarských nepřátel víry. K tomu ho potřebuji mít k dispozici delší dobu.“

„Hm. Hm, hm.“ Abdülkadir si Čelebiho měřil přivřenýma očima. „Mám pocit, že mi něco tajíš, evliyo. Říká se o tobě, že jsi zdatný intrikán, a kdybys nebyl posedlý svými knihami a cestováním, mohl z tebe být schopný politik, možná dokonce vezír…“

„Jsem jen mírumilovný derviš na pouti za poznáním, světským i mystickým. Poslušný sultánův otrok a oddaný velkovezírův služebník.“

„Stejně jako my všichni. Je mi ale jasné, že muž s takovou pověstí musí být liška podšitá. A schopný lhář, to ber v této souvislosti jako lichotku.“

„Alláh, On všechno vidí!, je mi svědkem, že říkám pravdu, ctihodný pašo.“

„Ano, asi říkáš. Ale je tu i něco, co sis nechal pro sebe.“

„Odpusť bídnému, ale nerozumím…“

„Jak jsem se dozvěděl, v současné době se netěšíš velkovezírově přízni. Na Krétu tě vlastně poslal do vyhnanství. Je to tak?“

„Nu… ano, jsem ve složité situaci.“

„Upřímnou soustrast k úmrtí tvého mecenáše.“

„Poníženě ti děkuji.“

„Meleka Ahmeda pašu jsem sice neznal osobně, ale údajně to byl schopný muž. A také velkorysý. Ví se, že právě díky jeho štědrosti jsi mohl podnikat cesty po muslimských i pohanských krajích. Jenže teď musí být tvé finanční prostředky značně omezené a nerýsuje se brzká naděje na jejich rozhojnění.“

Čelebi mlčky hleděl na admirálovy boty.

„Takže,“ pokračoval Abdülkadir, „ty chceš za těchto okolností zaplatit několik set akče za všivého džaura zpoza Dunaje? Jen proto, aby ti povyprávěl něco do kroniky? To se mi nezdá. Vyzývám tě k upřímnosti, evliyo. Kdo je ve skutečnosti ten muž?“

Čelebi poprvé zvedl zrak a pohlédl admirálovi do očí. „Obdivuji tvůj bystrý úsudek, kaptan pašo. Ten pohan… už jsem se s ním dříve setkal. Během obléhání Varatu. Nevěřím na náhody, ctihodný pašo. Musí to být vůle samotného Alláha, že se naše cesty znovu protnuly.“

„Stále jsi mi neodpověděl, evliyo. Kdo je to?“

Čelebi přešlápl z nohy na nohu. „Jeho jméno je Kornelius Báthory.“

Kaptan paša znovu zacvičil huňatým obočím. „Ten válečník? Vítěz nad Abdullahem Toptanem a dalšími slavnými šermíři?“

„Ten.“

Abdülkadir propletl prsteny obtěžkané prsty, lépe se uvelebil v proutěném křesle a pokynul opodál klečící otrokyni, která okamžitě zmizela ve dveřích domu. Potom si znovu mlčky změřil Čelebiho a šedým plnovousem blahosklonně pokynul k druhému křeslu vedle třínohého stolku. Učenec se s květnatým poděkováním posadil.

Terasu lemovanou arkádou halil příjemný chládek. Vila původně patřila bohatému benátskému kupci. Turci ji hned v počátcích obléhání obsadili a zřídili v ní sídlo vrchního

velitele. Rozsáhlou stavbu, dodnes bez přidaných orientálních prvků, chránila masivní zeď se střílnami a věžičkami, v nichž hlídkovali janičáři. Celá natřená na bílo, blýskala se na návrší jihovýchodně od Kandie jako kus křišťálu. Ze svahu pokrytého stupňovitými zahradami s olivovníky a citrusy byl skvostný výhled na pobřežní město i na záplavy tureckých stanů a přístřešků všude kolem něj. Čelebimu připadalo, že zatímco zbytek panoramatu je zalitý sluncem a hýří barvami, město za zmrzačenými hradbami je bezútěšně šedivé. Úplně vzadu, v opevněném přístavišti, kotvila galeona, její stěžně se jako minarety tyčily až nad střechy domů lemujících molo.

Derviš a důstojník chvíli jen tak seděli a vychutnávali si proudy vzduchu z vějíře, kterým apaticky mával urostlý černý otrok. Zde na Krétě byla už květnová poledne mimořádně horká. Čelebi se proto zaradoval z pomerančového šerbetu s drceným ledem, který mu přinesla otrokyně.

„Netušil jsem, že někdo takový vesluje v mé flotile,“ promluvil konečně Abdülkadir.

„To asi nikdo. Dřel na galejích skoro dva roky. Mezitím se z něj stala bezejmenná součást otrockého stáda. Podle jeho kondice odhaduji, že už by to nemělo dlouhého trvání. Právě před takovým potupným koncem ho chci zachránit.“

„Zachránit? To slovo zní v souvislosti se zarytým nepřítelem půlměsíce přinejmenším zvláštně.“

„Zachránit jako zdroj cenných informací,“ upřesnil Čelebi.

Abdülkadir se napil, rozdrtil kus ledu mezi stále zdravými zuby a naklonil se nad stolek.

„Jestli chceš vlastnit draka, evliyo, musíš ho nejdříve zkrotit.“

„Odpusť nehodnému a slabému, ctěný pašo, ale odvážím se oponovat. Už to není ten muž, kterého jsem viděl čerstvě zakovaného v řetězech pod hradbami Varatu. Dva roky na veslici ho zlomily, vysály z něj někdejší sílu, zarputilost a vášnivost. Skoro si nepamatoval vlastní jméno.“

„A ty chceš z takové trosky dolovat údaje pro svou kroniku? Co když to má v hlavě opravdu popletené? Už zase mám pocit, že mi neříkáš všechno. Mluv přímo a prozraď, proč se o džaura ve skutečnosti zajímáš?“

Čelebi se tvářil, že ho zaujalo něco ve sklenici. Strčil do ní prst. „Muška, mrška jedna…“

„Odpověz mi, evliyo!“

Derviš vzhlédl. „Tvá podezření jsou pochopitelná, avšak neoprávněná, vznešený pašo.

Nemám žádné postranní úmysly.“

„Slyšel jsem o tvém až nezdravém zájmu o křesťanské země, o tamní obyvatele. O jejich odporné zvyky a… kulturu, pokud je výdobytky těch bezbožných zvířat možné tak nazvat. Ten Báthory, nenapsal i nějaké básně?“

„Napsal, ctěný pašo. Vlastním knihu jeho veršů. Nejsou vůbec špatné… na džaura.

Kornelius Báthory je celkově zajímavý muž. V jeho domovině ho považují za hrdinu.“

„Určitě ne kvůli básnickému nadání. Pamatuj, že skončil u vesla, protože odmítl Alláha. Raději volil utrpení a smrt, než aby se vzdal pohanských bludů. V srdci tedy zůstal naším zapřísáhlým nepřítelem.“

„Uvědomuji si to, mocný pašo.“

„Držet ho ve své blízkosti bude jako chovat škorpiona a dávat ho na noc spát do vlastní holínky. Jednoho rána zapomeneš, že tam je…“

„Mám osobního strážce. Ten z Báthoryho nespustí zrak.“

„I on musí někdy spát.“

Čelebi se nadechl a na jeden doušek vypil zbytek šerbetu s kousky rychle se rozpouštějícího ledu. „Nesmírně si cením tvých moudrých rad, velkomožný pašo. Ani na okamžik je nespustím ze zřetele. Mohu tedy poníženě doufat, že mi armáda prodá dotyčného otroka?“

„To je otázka ceny. Ten muž má pro tebe velkou hodnotu. Mohl by ti znovu získat přízeň Vysoké Porty, včetně samotného velkovezíra.“

„Ach, opravdu? Jak?“

„Nehraj si na pitomce, evliyo. Pokud je to skutečně t e n Báthory, sloužil v několika významných pevnostech za Dunajem. Dokonce i v Újváru, který bude naší první velkou překážkou, pokud pro lásku k víře potáhneme na Vídeň. Zná pevnost, její výzbroj, systém obrany, schopnosti velitelů. Jestliže z něj vytáhneš údaje tohoto druhu, velkovezír je vyváží zlatem.“

„Zase mě udivuješ svým pronikavým důvtipem, ctěný pašo. Nezapomínej však, že Báthoryho informace jsou několik let staré.“

„I tak pomohou při plánování nové svaté války. V mozku toho pohana, v jeho paměti, je ukryt poklad.“ Abdülkadir se znovu zatvářil prohnaně. „Mohl bych nařídit katům, ať ho vydolují pro mne.“

Čelebi sevřel rty, zjevně došlo k variantě, které se snažil vyhnout. „Na to máš samozřejmě právo, vznešený pašo. Ať už rozhodneš jakkoli, jistě to bude moudrá volba a já se jí pokorně podřídím. Myslím si ale, že mučením byste z Báthoryho nic nevypáčili.“

„Neříkal jsi, že je zlomený a neškodný? Protiřečíš si, což je další důkaz, že se mě snažíš obalamutit.“ Abdülkadir se skřípavě zachechtal. „Ale dobrá. Bude lepší, když si ho vezmeš na starost ty. Žvaněním o poezii si získáš jeho důvěru, a časem ti snad prozradí i něco skutečně hodnotného. Pořád je tu však otázka ceny.“

„Spoléhám na tvou proslulou velkorysost, veliký pašo. Sám jsi říkal, že znáš mou neradostnou situaci…“

„Toho otroka ti daruji.“

„Och.“ Čelebi zamrkal. „Nastokrát ti děkuji! Při každé modlitbě budu prosit Boha, aby ti dopřál ještě dlouhý život!“

„Právě délky života se týká má žádost k tobě. Dobrý muslimský mrav káže, že za štědrý dar je potřeba odměnit se ještě štědřeji.“

„Hovoříš moudře jako sám Prorok. Co ti ale ubožák jako já může nabídnout?“

„Co asi? Podíl na velkovezírově přízni.“

Čelebi zpod obočí opětoval admirálův pohled. Abdülkadir se přestal šklebit.

„Včerejší průnik benátských lodí blokádou bude považován za mé osobní selhání. Pokud při mně bude stát Bůh, velkovezír to vyřeší jen mým odvoláním z funkce a degradací. Ty ho znáš lépe, co si o tom myslíš?“

Čelebi zmateně přebíhal pohledem po desce stolu.

„Ale copak, mistr slova nenachází řeč?“ Kaptan paša viditelně ochabl. „Rozumím. Jen co zpráva o dnešní noci dorazí do Istanbulu, Fazil Ahmed přikáže katovi chystat hedvábnou stuhu na můj krk a sametový pytel na hlavu. To si myslíš?“

Derviš se tvářil zkroušeně. „Nový velkovezír je jako mladý vlk ve staré smečce. Pokud si chce udržet postavení zděděné po otci, nesmí projevit slabost. Velkorysost a milosrdenství by v jeho současném postavení vypadaly jako neschopnost.“

„Právě proto mu za svůj život musím něco nabídnout. Něco cenného. Například poznatky o pohanských pevnostech, vojenské organizaci a systému obrany za Dunajem.“

„Rozumím. Jakmile džaur zazpívá, dozvíš se to jako první. Smím ale navrhnout ještě něco?“

„Jen mluv.“

„Mohu o dnešní noci složit kasídu. Hodím všechnu vinu na židovské kupce, kteří pro nás vyzvídají v Benátkách, a naopak vyzvednu tvou pohotovou odvetu a hrdinský boj s nepřátelskou přesilou i s tou obludnou lodí s tuctem stěžňů, tisícovkou mužů na palubě a

stovkou burácejících kanónů. Vylíčím tě jako svatého bojovníka.“

Abdülkadir na něj zamyšleně pohlédl. „To nezní špatně, evliyo. Komukoli jinému bych se za takový návrh vysmál, ale ty jsi prý procítěným přednesem a uměním pohotového verše obměkčil nejednoho rozzlobeného hodnostáře. Dokonce jsem slyšel příběh o tom, jak jsi kázáním o svornosti mezi Alláhovými služebníky přiměl lupiče, kteří přepadli tvou karavanu, aby ti nesáhli na život.“

„Nejen že ušetřili mě a mé společníky, ale po mém kázání se rozplakali a vrátili nám všechny ukradené koně, velbloudy a cennosti. Jejich velitele jsem dojal tak, že mi daroval vlastní meč.“

„Teď už se chvástáš, evliyo. Nebo si bohapustě vymýšlíš.“

„Děkuji ti za napomenutí. Jsem ubožák s mnoha nedostatky. Navzdory tomu se pokusím napsat tu oslavnou báseň.“

„Začni ještě dnes.“

Nad vrcholky a táborem v údolí se rozeznělo muezzinovo táhlé volání. Slunce stálo v zenitu, nastal čas ögle.

„Pomodlíš se se mnou, evliyo?“ zeptal se Abdülkadir, dopil šerbet a vstal.

„Bude mi nesmírnou ctí.“

„Prý příležitostně sloužíš jako imám a jsi mistrem v předčítání z Koránu.“

„Jako háfiz a pokorný sluha milostivého Boha znám Písmo nazpaměť.“

„Rád se o tom přesvědčím.“ Starý důstojník se zadíval ke Kandii. „Dnes musím být silný ve víře. Zachovat si naději. Snad mé dny ještě nejsou sečteny.“

Když poklekli na modlitební koberečky, Čelebi se za nic na světě nedokázal soustředit na spojení s Bohem. Usilovně přemítal, zda to správně pochopil a kaptan paša mu právě vložil do rukou svůj život. Pokud ano, Abdülkadir se pro něj zároveň stal nejnebezpečnějším mužem na světě.

~~~

Horká voda štípala v ranách a odřeninách jako horehronská slivovice. Čerstvě oholený obličej a hlava doslova hořely, nemluvě o jiných citlivých místech, která dlouhé měsíce nezažila koupel. Báthory celou dobu zatínal zuby, a když ho mladá otrokyně se zahalenou tváří začala usilovně drhnout, syčel a sténal. V jednu chvíli sebou škubl a chraplavě zaklel. Černovláska ucukla a švihla pohledem po strážci, který se u vchodu do stanu opíral o pušku s dlouhou hlavní. Hned se narovnal a významně položil ruku na stočený karabáč u pasu.

„Dobře, dobře,“ zabručel Báthory, klesl zpátky do kalné vody a pokynul otrokyni, aby pokračovala.

Strážce se uvolnil, ale nepřestal křivě hledět. Byl o tři, možná o čtyři roky mladší než Kornel, o stopu vyšší, šlachovitý, svaly na odhalených předloktích měl jako pletence ocelových drátů. Z temene vyholené hlavy mu padal na záda jediný pramen tmavých vlasů. Knír měl u levého koutku úst úhledně zastřižený, vpravo si jej nechal narůst tak, že se dal zaháknout za ucho. Bronzová pokožka a úzké oči naznačovaly, že pochází odněkud z černomořských stepí. Báthory ho nejdříve považoval za Tatara, jenže meč u strážcova levého boku prozradil něco jiného. Dlouhá, mírně zakřivená čepel, jednoruční rukojeť bez záštity, zato s výraznou hlavicí s podobou ptačí hlavy, to byla proslulá kozácká šaška.

Po koupeli Báthory vstal z kalné, téměř bahnité vody a otrokyně ho ještě jednou důkladně opláchla, tentokrát studenou vodou. Nezaklel jen proto, že ho kozák upřeně sledoval a poklepával prsty o rukojeť karabáče. Dívka při utírání odvracela zrak od Kornelových intimních partií a zároveň tu a tam úkosem pohlédla na strážce. Báthory nedal najevo, že si toho všiml.

Oblékli mu don, gömlek a dolamu, spodky, volnou košili a po zem sahající sutanu s úzkými rukávy. Vše bylo prostého střihu, z obyčejné bavlny, avšak velmi pohodlné. Nakonec

dostal fialovou šerpu na přepásání a kožené střevíce. Hlava zůstala holá.

Kozák odhrnul závěs v průchodu do hlavního prostoru stanu. Když Báthory prošel, vstoupil za ním.

Čelebi seděl na podušce za nízkým skládacím stolkem a úhledně něco zapisoval na list papíru. Vypadal soustředěně, dokonce se zdálo, že příchod strážce a otroka nepostřehl.

„Kleknout,“ strčil kozák do Kornela.

Báthory poslušně klesl na kolena a s rukama na stehnech se uklonil.

„Hubou k zemi!“ zavrčel strážce.

Báthory sevřel čelisti, ale položil dlaně před sebe a dotkl se čelem ošoupaného koberce.

Čelebi napsal ještě několik řádků, přičemž pravidelně tiskl pero k inkoustem nasáklému polštářku v kalamáři, potom špičku očistil hadříkem a položil pero na slonovinový podstavec. Posypal papír jemným pískem, sfoukl ho a pečlivě uložil stránku do pouzdra z nepromokavé kůže, v němž už takových listů byla palec silná vrstva.

„Pojď se posadit, kapitáne.“

Kornel vstal, přešel blíž a klesl na určený polštář. Po dvou letech na veslařské lavici měl dojem, že se vznáší na obláčku. Čelebi se k němu otočil a chtěl něco říct, ale zarazil se a nakrčil nos.

„Valláhi,“ vzhlédl ke kozákovi. „Pořád smrdí!“

„Jako starý kozel. Není to vina Širin, efendi, vydrhla ho opravdu důkladně.“

„Strašné.“ Čelebi se přesunul na větší podušku o krok dál. „Vojenské kadirgy jsou asi nejšpinavější místa na světě. Bude potřeba ještě několika koupelí, kapitáne, než z tebe smyjeme pach veslařské lavice.“

Báthory na to nic neřekl. Jeho nos naopak dráždily vůně, proto zavrtěl hlavou, když Čelebi s tázavým výrazem ukázal na vodní dýmku.

„Moudrá volba, kapitáne. Já sám tabáku neholduji, znečišťuje tělo snad hůř než káva a alkohol. Nargile zde mám jen pro hosty. Pilaf a pohár čisté vody však určitě neodmítneš. Než ti je Širin přinese, nabídni si ovoce.“

Báthory sáhl po datlích. „Díky.“

„Díky, efendi,“ napomenul ho kozák. „Anebo evliyo. Oslovuj nového pána s úctou, jinak ti na místě…“

Čelebi mávl rukou. „Myslím, že to zvládnu, Kuzgune. Raději pomoz Širin uklidit po koupeli.“

„Efendi, nenechám tě samotného s tím…“

„Jsem si jistý, že mi nic nehrozí. Jdi.“

Kozák svraštil čelo, ale pak se uklonil, vrhl na Kornela varovný pohled a pozpátku opustil stan.

„Odpusť mi, kapitáne,“ rozpřáhl Čelebi ruce. „Jsem mizerný hostitel.“ Kornel překvapeně zvedl zrak.

„Má finanční situace se v posledních týdnech dramaticky zhoršila. Musel jsem propustit skoro všechny sluhy a otroky, a dokonce i většinu konkubín. Nechal jsem si jen Širin, je mladá a zdravá, takže zvládne cestování po mém boku. Dokonce si nemohu najmout ani početnější osobní gardu. Zůstal mi jen Kuzgun.“

Báthory mlčky žvýkal datle.

„Teď ti určitě bleskla hlavou otázka, proč jsem tě koupil, když mám potíže s penězi.“

„Nedostal jsi mě darem?“

„Jistě, protože mi Bůh dal prohnanou mysl. Ale byl jsem odhodlán za tebe zaplatit. Proč asi?“

Báthory se tvářil, jako by studoval ornamenty na koberci.

„Uspokojivou odpověď sám neznám,“ pokračoval Čelebi zamyšleně. „Abdülkadira pašu jsem přesvědčil, že potřebuji tvé svědectví o zkáze Lovce lvů. Což je vlastně pravda. Když už jsme u toho, vzpomínáš si na podrobnosti? Údajně vybuchl prach v podpalubí a loď se rozletěla na kousky. Pak ses topil, celou noc zápasil o život na úlomku kadirgy. Takové zážitky mohou lidskou mysl…“

„Pamatuju si všechno.“

„Ach. Díky Bohu. Později mi vše povyprávíš. Jak jsi jistě postřehl, pracuji na knize. Jsem putující derviš a na popud Proroka, který se mi před mnoha lety zjevil ve snu, zapisuji všechno, co jsem viděl a zakusil, hlavně války a velká vítězství pro slávu všemohoucího Boha.“ Čelebi si vzal z tácku plátek žlutého melounu. „Jenže jak správně odhalil ten lišák Abdülkadir, kvůli svědectví o zkáze Lovce lvů jsem tě z galejí vykupovat nemusel. Obzvlášť když mám v současnosti tak hluboko do měšce. Sám se teď snažím přijít na to, proč jsem se rozhodl to udělat.“

Do stanu vešla Širin, poklekla a položila na taburet tácek se dvěma stříbrnými poháry.

Čelebi je vzal a jeden podal Báthorymu. Konkubína vstala a odcupitala připravit jídlo.

Báthory přičichl a opatrně se napil. Obočí mu vylétlo vysoko k čelu.

„Boza,“ usmál se Čelebi. „Vyrábí se z ječmene. Chutná trochu jako vaše pivo, ale nestoupá tak rychle do hlavy.“

Báthory si dopřál druhý, podstatně hlubší doušek. Do tváře se mu vrátil život.

„Takže,“ navázal Čelebi. „Co s tebou mám v úmyslu? Zatím přesně nevím. Každý derviš hledá hakikat, hluboké vnitřní poznání, absolutní pravdu. K němu vede tarikat, mystická pouť. Na ní dervišovi ukazují směr různá znamení, často tajemná a nečekaná. Většinou přicházejí ve snech, občas ke mně, nehodnému, promluví sám Prorok, někdy se mi zjeví můj milovaný otec, moudrý a vznešený Mehmed Zilli, dopřej mu Alláh věčná potěšení v rajských zahradách. Často se však znamení objevují i ve skutečném světě, v podobě událostí, které už na první pohled nejsou náhodné. Tak jako naše opětovné shledání dnes ráno.“

„Podle tebe se událo z Alláhovy vůle?“ zkřivil Báthory ústa.

„Jako nevěřící tomu sotva porozumíš, ale Bůh nás někdy vede zvláštními stezkami. Tímto setkáním mi něco naznačuje. Ve své přízemní krátkozrakosti zatím nevím, co přesně, ale jsem odhodlán to zjistit. Proto tě potřebuji po svém boku.“

„Možná se Bůh snaží něco naznačit mně. Možná ty jsi znamení, které mám já rozluštit.“

Čelebi na okamžik ztuhl, ale pak se zasmál. „Odpověděl bych, že je to znamení pro nás oba… kdybys byl věřící. Jenže ty jsi džaur. Tobě Bůh znamení nesesílá.“

„Aby ses nedivil. Jednou jsem ve snu viděl něco, co se stalo stovky mil daleko.“

„Prorocký sen? Nevěřím. Jsi bezbožný barbar.“

„Ze svého pohledu vyznávám pravého Boha já a ty jsi pomýlený pohan.“

„Valláhi!“ zvolal derviš. „Vy křesťané jste tak zaostalí… Nepochopím, jak můžete setrvávat v těch přežitých bludech, které až skrze Proroka vykvetly do pravé víry. Doufal jsem, že v tobě najdu něco hlubšího, skutečně duchovního.“

„Rád jsem tě zklamal,“ ušklíbl se Báthory. „Pošleš mě zpátky na veslici?“

„Nezahrávej si s mou dobrotou,“ pokáral ho Čelebi. „Chtěl jsem tě koupit už tehdy ve Varatu. Mnozí o tobě hovořili s obdivem, a nejen džauři. Navíc se mi dostala do rukou kniha tvých básní a zjistil jsem, že s perem zacházíš stejně obratně jako s mečem. Avšak nepodařilo se mi získat tě, Ali paša tě daroval sultánovi. Pamatuješ? Radil jsem ti, abys přijal pravou víru a uchránil se tak před potupnými podobami otroctví.“

„Zjevně jsem tě neposlechl.“

„Zjevně. A jak vidím, svého rozhodnutí nelituješ ani po dvou letech u vesla.“

„Snad jsi nedoufal, že ze mě uděláš mohamedána?“

„Kdybys konvertoval, mohl by ses stát mým pobočníkem, tak jako Kuzgun.“

„Kozák ve skutečnosti není svobodnější než ta dívka,“ odfrkl si Báthory. „Chceš mít ze mě psa, který ti vždycky přinese hozený klacek?“

„Při Prorokovi, ta boza ti tedy vrátila kuráž!“ Čelebi zafuněl a napil se, až mu ohryzek divoce poskočil. „Nezapomínej, že jsem tě zachránil před utonutím. Také jsem zabránil tvému opětovnému přikování k veslu. Nebýt mne, už dnes v noci bys znovu spal ve vlastních hovnech na nějaké kadirze.“

Kornel vyprázdnil pohár. „Neprosil jsem se tě o to.“

„To není důvod k nevděčnosti.“

„Nejsem ti nic dlužen. Nic.“

Vchod do stanu se rozhrnul. Kuzgun probodl Báthoryho pohledem. „Všechno v pořádku, efendi?“

„Ne úplně,“ mračil se Čelebi. „Ale poradím si. Nech nás.“

„Jsem zde. Stačí zavolat.“

„Tak tedy,“ zabručel učenec, když kozák zmizel za zvlněnou látkou, „očividně jsem se mýlil. Galeje tě nezlomily, kapitáne. Pořád tentýž tvrdohlavec jako při našem prvním setkání.“

„Jsem jen chlap, který už nemá co ztratit,“ odvětil Báthory mírněji. „Ani získat. Jsou jen věci za mnou. Přede mnou neleží nic. Možná mi bylo souzeno chcípnout tam venku na moři, utopit se jako štěně…“

„Kdyby ti to bylo souzeno, Bůh by si tě vzal. Jenže to neudělal. Postrčil tě ke mně, aby ovlivnil mou pouť. Nějaký tvůj skutek mi zásadně změní život.“

„Dejme tomu. Co tedy bude dál?“

„Pokud nepřijmeš pravou víru, zůstaneš otrokem.“

„Co to znamená? Že ti budu držet slunečník a vynášet nočník? Jestli se ti dnes ve snu zjeví otec, určitě ti poradí, aby sis obstaral silný řetěz a dlouhý bič.“

Čelebi se zachmuřil. Do této chvíle napůl ležel, opřený o jeden loket, teď se zvedl do sedu. Rázně dopil bozu a zdálo se, že zavolá strážce a nechá Báthoryho vyvléct ven a zbičovat. Potom však zkřížil nohy, přivřel oči a několikrát se zhluboka nadechl a vydechl.

Plátěnými stěnami se do stanu prodíralo večerní slunce a halilo všechno ostrým jasem. Čelebi otevřel oči.

„Vykročili jsme nesprávnou nohou, kapitáne. A když je cesta neschůdná, někdy je dobré vrátit se na začátek.“

„K otázce, proč mě chceš vlastnit?“

„Taková slova jsem nikdy nepoužil. Nepotřebuji se pyšnit tím, že mi obávaný křesťanský hrdlořez leští boty. I když musím přiznat, že je to docela lákavá představa.“

„Silný řetěz,“ ucedil Báthory. „Dlouhý bič.“

„Vím, že by ses nestal sluhou ani pod hrozbou mučení a smrti. Pravda je taková, že nerad cestuji sám. Čím početnější družina, tím lépe. To je role, v níž si tě představuji. Můj společník na cestách.“

Báthory se pořád mračil. „Na cestách kam?“

„To zatím nevím. Poslali mě na tento prokletý ostrov, aby mě uklidili od dvora…“

„Upadl jsi do nemilosti?“

Čelebi si povzdechl. „Můj strýc, patron a ochránce Melek Ahmed paša před měsícem zemřel. Možná jsi o tom výjimečném muži slyšel.“

„Nebyl nějakou dobu velkovezírem?“

„Byl.“

„Ten se asi s köprülüovskou chátrou neměl v lásce.“

„Konečně alespoň náznak intelektu. Máš pravdu, strýc si s těmi nevzdělanými albánskými

samozvanci nepadl do oka. Hlavně ne se starým šakalem Mehmedem. Dokázal jim však vzdorovat, dokonce unikl několika pokusům o atentát. Jenže nakonec se jeho osud naplnil, dej mu Bůh věčnou slávu a hojnost rajských potěšení. Nemusím ti říkat, že nepřátelé se slétli na jeho majetek jako supi na mršinu.“

„A potřebovali odstavit zákonné dědice. Máš štěstí, že vůbec žiješ.“

„Bůh nad tímto ubohým dervišem drží ochrannou ruku.“

„To všechno ale znamená, že na Krétě ztvrdneš celé měsíce, možná léta.“

„Tím spíše se mi bude hodit musahib.“

„Co je to?“

„Mne samotného považují za vynikajícího musahiba. Je to pobočník, důvěrník, občas vypravěč příběhů, recitátor, předčítač z Koránu…“

„Tím ti neposloužím, i kdybych chtěl.“

„Hovořím přece o svých schopnostech. Ale ani ty nejsi člověk, který umí jen párat břicha. Bůh mi odpusť, že něco takového vyslovím k barbarovi, ale… obdivuji tvé básně. Četl jsem několik křesťanských básníků, ale žádné verše mě nezasáhly jako ty tvé. Po Melekově skonu jsem je pročítal pořád dokola. Tvá ztráta byla jiná než má, ale hluboce procítěný smutek po milované osobě rozechvěl i něco ve mně.“

Čelebi se narovnal, zvedl pohled skrz střechu stanu do neznáma a zarecitoval:

Bývalas pro mne Helenou, však ocelí chladnou, kalenou v srdci dobyty hradby Tróje,

pouze hořkých vzpomínek roje

dlí v ruinách, kde tlukotu není víc.

Černý dým a opar sychravý jak krutý kat mé city popraví, havran zaklová v lebky kout, v žebrech bude vichr dout

tam v mlhách, kde spočineme spolu…

Báthorymu se vyhladily vrásky a rozšířily oči. Čelebi po chvíli nepřítomného zírání sklonil hlavu.

„To mohl napsat jen vzdělaný muž. Žel, nepřicházím s takovými často do styku. Obzvláště ne na válečných výpravách, kam mě posílají coby pozorovatele a kronikáře. Už chápeš, kapitáne? Koupil jsem tě v naději, že si s někým budu moci promluvit i o něčem jiném než o nabodávání hlav na kopí.“

„Anebo chceš získat mou důvěru a pak ze mě tahat poznatky o císařských pevnostech.“

„Samozřejmě,“ ušklíbl se Čelebi. „To je součást dohody s kaptan pašou.“

Báthory pozvedl obočí. „I kdybych ti něco takového prozradil – což nemám v úmyslu, budou to dva roky staré údaje. Nestojí ani za dýmku močky.“

„Vím, ale musel jsem tomu starému žralokovi předhodit kus masa. Mé potřebě získat společníka pro konverzaci o poezii by asi neporozuměl.“

Báthory pozvedl koutky úst. Už už se zdálo, že řekne něco vlídného, ale Kuzgun právě rozhrnul vchod a Širin přinesla misku čerstvě uvařeného pilafu.

„Najez se a potom odpočívej,“ řekl Čelebi. „Písmo říká, že pospíchat je hřích, dopřeji ti tedy čas na rozmyšlenou. Zvaž situaci. Popřemýšlej, kde jsi byl včera, a kde jsi dnes.“

„Říkáš to, jako by mé rozhodnutí mohlo něco ovlivnit.“

„Může. Přinejmenším to, zda si skutečně obstarám silný řetěz a dlouhý bič.“ Během jídla už mezi nimi nepadlo ani slovo.

~~~

Báthory se nerozmýšlel dlouho. Už za soumraku přesně věděl, kterým směrem by se měl jeho osud ubírat. Počkal si však do druhé večerní modlitby, po níž Čelebi přestal mžourat do papírů a konečně si lehl. Jakmile začal chrápat, Báthory se po špičkách vykradl ze stanu.

Mezi špičatými vrcholky stanů viděl hradby Kandie. Na otlučeném cimbuří hořely louče a lucerny. Světla křesťanského světa…

„Říkal jsem efendimu, že tě máme na noc přivazovat.“

Báthory se bleskově otočil. Kuzgun vykročil ze tmy pod převislou plátěnou stříškou. Pušku, do této chvíle opřenou pažbou o zem, sevřel v obou dlaních, byla to moderní křesadlovka s dlouhou hlavní a evropsky tvarovanou pažbou.

„Věř mi, dokážu s ní zacházet. I kdyby se ti podařilo doběhnout až k hradbám, skolím tě, aniž bych se vzdálil od stanu.“

„Otázka je, jestli jsi tak skvělý střelec,“ zabručel Kornel, „nebo nehorázný chvastoun.“

„Na vzdálenost honu ustřelím komárovi koule.“

„Takže druhá možnost.“

„Ty zasraný…“

„Zbytečně se naparuješ. Jdu si jen ulevit. Poprvé po dvou letech jsem do sebe dostal skutečné jídlo. Žaludek ho neudrží, hlavně ne tu napodobeninu piva. Mám budit evliyu jen kvůli burácení ve střevech?“

„Lžeš. Efendi tvrdil, že nejsi takový pitomec, abys chtěl zdrhnout hned první noc. Prý se budeš pár dní krmit a léčit a o útěk se pokusíš, až když zesílíš a důkladně si naplánuješ, jak se dostat z tábora do města. Mýlil se. Jsi pitomec.“

„Možná,“ odfrkl si Báthory. „Ale vždycky lepší pitomec než zrádce, který naplival na svou víru a slouží pohanovi.“

„O tom víš hovno,“ odsekl kozák. „Jdeme, táhni do stanu. Už zítra budeš spát na řetězu.“

„Kdo mi ho nasadí?“

„Hádej.“

Báthory mu pohlédl do obličeje. Kozák jeho pohled bez zachvění opětoval.

„Nechceš to udělat,“ ucedil pod vousy.

„Co?“

„Nepokusíš se mě přemoci.“

Puška v ohbí lokte byla natočená hlavní ke kapitánovi, kozákův palec na kohoutku, ukazovák na spoušti. Báthory po chvíli pokýval hlavou a nechal ramena klesnout. „Ne, nepokusím. Na to se musím ještě pár dní krmit a léčit. Nabrat sílu, všechno si naplánovat. Pak se uvidí.“

„Kuzgune?“ ozval se ze stanu Čelebiho rozespalý hlas. „Co se děje?“

„Tvůj nový otrok, efendi. Přesně jak jsem předpokládal.“

„Pokusil se vzít do zaječích?“

„Přesně tak.“

„Podcenil jsem ho.“

„Spíš přecenil. Spi dál, efendi. Postarám se o to.“

„Netrestej ho. Aspoň zatím.“

„Jak přikazuješ.“

„I ty si musíš někdy zdřímnout,“ utrousil Báthory.

„Jistě,“ přikývl Kuzgun. „Ale nebudu ti hlásit kdy. Padej dovnitř, dokud ti to říkám po dobrém. Máš štěstí, že nechci efendiho rušit tvým bolestným skučením.“

Báthory se naposledy ohlédl ke Kandii.

Zdálo se mu, že křesťanská světla blikají mnohem dál než před chvílí.

DRUHÁ,

v níž Bůh vyslechne Čelebiho modlitby, avšak nenaplní je podle dervišových očekávání. Báthory zvažuje, zda je jeho nová situace skutečně lepší než galeje.

HLAVA

Když Báthory vyšel ze stanu, Čelebi se otočil na taburetu ve stínu převislé stříšky a začichal.

„Milosrdný Bože,“ odtáhl se. „Ještě pořád? I po třetí koupeli? Ta špína se do tebe pořádně zažrala.“

„Možná to není pach galejí, efendi,“ ušklíbl se Kuzgun. „Možná tak Uhři prostě smrdí. Jako cikáni nebo Tataři.“

„Anebo Kurdové,“ připustil Čelebi. „Jejich puch taky nepřebiješ ani vláčením po všech istanbulských hamamech a poléváním nejdražšími alexandrijskými voňavkami. S pohany zpoza Dunaje to bude podobné. Pověstmi o jejich mizerných hygienických návycích mě strašila už matka. Jak jsem se později přesvědčil, příliš nezveličovala. No nic, kapitáne, budeme to zkoušet dál. Širin tě znovu vydrhne dnes večer a pak každý další. Snad se to zlepší.“

Báthory těm dvěma naslouchal jen na půl ucha. Rozhlížel se po táboře plném hemžení a hluku. Gaziové proudili oběma směry, čepele tirpanů a hlavně mušket se blýskaly na slunci, zněly povely i sborové odpovědi, hlaholily trubky, rachotila kola vozů a dělových lafet, dusali koně. Do toho všeho hrál mehter a dočista tak měnil mumraj v táboře v ohlušující kakofonii.

„Co znamená ten shon?“ zeptal se Báthory. „Pochopili jste, že benátského lva neulovíte, a tak se chystáte na návrat do Istanbulu?“

„Právě naopak. Kaptan paša se obává hrdelního trestu za průnik černého korábu do přístavu, takže vymýšlí, jak zmírnit velkovezírův hněv. Dnes ráno se probudil s plánem masivního útoku na město. Domnívá se, že když ho dobude, úplně tím zastíní nedávné selhání. Zní to logicky.“

„Jen když připustíš, že se města skutečně zmocní,“ podotkl Báthory. „Trčíte tu už… jak dlouho? Deset let?“

„Na ostrov jsme zaútočili roku tisíc padesát pět, Kandii jsme oblehli v tisícím padesátém osmém.“

„Nevyznám se v mohamedánském kalendáři.“

„Teď je rok tisíc sedmdesát dva.“

„Takže obléhání trvá už… čtrnáct let. Bez jakéhokoli výsledku.“

„Kdepak bez výsledku. Obsadili jsme celý ostrov, dobyli mnohá města a pevnosti. Tehdy, za úsvitu války, jsem zde byl. Viděl jsem pád Hanye a Resma. Později podlehla Siteia…“

„Ale Kandie vám, s Boží a papežovou pomocí, pořád plive na hlavy. I navzdory tomu, že jste ji odřízli od vnitrozemského zásobování. Nevidím důvod, proč by se právě tenhle šturm měl

podařit.“

„Já ano. Kaptan paša je zoufalý.“

„Zoufalejší než obránci? O tom pochybuji.“

Čelebi si nahlas povzdechl. „Nu ano. Nechť mi Alláh, On je chápavý!, odpustí malověrnost, ale také nevěřím, že se situace náhle obrátí. Obzvláště ne teď, když benátská flotila dopravila do města čerstvé posily, zásoby a střelivo.“

„Ten váš admirál asi není kdovíjaký stratég, hm?“

„Je v úřadu teprve od loňska.“

„Příštího roku se na stejném postu nedočká.“

„Ne. Zřejmě se ho vůbec nedožije.“ Čelebi vzhlédl. „A až k tomu dojde; až mu janičářský aga doručí hedvábnou stuhu, my se musíme držet co nejdále. Aby v pytlích neskončily i naše hlavy.“

„Hlavně ta tvoje,“ neodpustil si Báthory. „My jsme jen otroci, nemyslící zvířata. Nepodílíme se na pánových prohřešcích.“

Zarachotila kopyta a v uličce mezi stany se zatřpytily tugy se zlatými půlměsíci.

„My o vlku…“ zastínil si Báthory dlaní oči.

„Valláhi!“ Čelebi sklouzl z taburetu na kolena. „Míří přímo sem!“

Vřava v uličce odumírala. Houfy gaziů se bleskově trhaly a postupně klesaly, jako by jim obrovská neviditelná čepel podsekávala nohy.

Kuzgun popadl Báthoryho za rameno.

„Jo, vím to i bez tebe,“ vyškubl se mu Kornel a zabořil kolena do prachu. Jízda zvonící honosnou zbrojí zastavila před stanem.

„Evliyo!“

Čelebi nesměle vzhlédl. Abdülkadir paša měl na sobě nádherný kyrys s ornamenty intarzovanými zlatem a stříbrem. Na slunci se třpytil jako nepozemské zjevení.

„Vznešený, nedostižný pašo!“ rozpřáhl učenec ruce. „Jaká to čest pro ubohého derviše!

Smím tě pozvat do svého skromného příbytku?“

„Nemám čas, evliyo. Jak vidíš, připravuji gazie k boji. Zítra ráno začne útok, po souši i po vodě. Děla a bubny zahřmí tak, že pod městem pukne zem. Každý věřící, schopný sevřít zbraň a zemřít pro majestátního Alláha, vyrazí do střetu s bezbožnými zloduchy.“

„Velkolepý plán, kaptan pašo! Jako sipáhi a věrný sultánův otrok se také chopím meče.“

„Ne. Ty si najdi místo s dobrým výhledem a pozorně všechno sleduj, abys dokázal můj triumf zapsat do kroniky.“

„Jak přikazuješ, ctihodný!“ zvolal Čelebi a znovu sklonil čelo k zemi, hlavně proto, aby zakryl výraz nesmírné úlevy. „Pokusím se, pokud mi to mé ubohé schopnosti dovolí, popsat bitvu jako nejskvostnější vítězství, jehož jsem se osobně zúčastnil. Také o ní, pokud laskavě dovolíš, složím hrdinský zpěv.“

„Jednu oslavnou báseň jsi mi už slíbil. Jak pokračuješ?“

„Kasída je hotová, veliký pašo!“

„Vstaň a zarecituj mi z ní.“

Čelebi se zvedl, narovnal ramena, rozhlédl se po tvářích důstojníků na koních, spojil ruce v širokých rukávech kaftanu a hlasem jako zvon přednesl:

Chvála Bohu vznešenému!

Tu noc od severu, jako z pekel vřících, vypluly černé lodě, plné nevěřících, tisíce kanónů burácely hlasem hromu, bídáci na moři rozpoutali pohromu.

Chvála Bohu vznešenému!

Veličenstvo kaptan paša, pozorný a bdělý, volal reisy, než sami nebezpečí zřeli, kadirgy do lítého střetu vypluly,

ohně vyšlehly, hladinu dým zahalil. Chvála Bohu vznešenému…

„Chvála!“ skočil mu Abdülkadir do řeči. „Stačí, evliyo. Jsou to dobré verše. Večer mi předneseš celou báseň. Zvu tě do svého hamamu na oslavu ve společnosti udatných, kteří zítra povedou úder na hadí hnízdo. Pokud celé tvé dílo potěší mé uši, dostaneš padesát zlatých, dobrého koně a meč s jílcem vykládaným jantarem.“

Čelebi znovu padl na kolena a třikrát se dotkl čelem země. „Nehodný derviš ti poníženě děkuje! Jsi pýchou samotného Boha, velkolepý pašo! Sláva ti navěky, a dlouhý život v hojnosti a vážnosti!“

„Doufejme, evliyo, doufejme.“ Abdülkadir už chtěl pobídnout koně, když mu zrak padl na muže se zjizvenou hlavou. Svraštil obočí. „To je on?“

„On,“ přisvědčil Čelebi. „Kornelius Báthory, vrah mnoha dobrých sultánových bojovníků.“

„Nějaké pokroky?“

„Chce to čas, ctěný pašo.“

„Takže stále nepřijal pravou víru?“

„Odpusť, ale ne. Je zabedněný a tvrdohlavý jako kavkazský beran.“

„Ať to netrvá příliš dlouho, evliyo. Škoda na něj plýtvat jídlem a vodou.“

„Já ho zlomím, ctihodný pašo. A když ne, sám mu setnu hlavu a nabodnu ji na kůl.“

Báthory pohlédl úkosem na Čelebiho a pak vzhlédl k admirálovi. Vedle něj klečící Kuzgun zasyčel, popadl ho zezadu za krk a přitiskl mu obličej k zemi.

Abdülkadir odtrhl pohled od drzého otroka a pobídl koně.

„Hodinu před akšamem v mém hamamu, evliyo!“ zavolal přes rameno a spolu s ostatními jezdci zmizel v oblaku prachu.

„Jestli to uděláš ještě jednou, kozácký šmejde,“ vyplivl Báthory špinavou slinu a hřbetem dlaně si otřel obličej, „zlomím ti nejdřív tu ruku a potom i vaz.“

Kuzgun si jen pohrdavě odfrkl, vstal a oprášil si kolena.

„Výborně,“ zabručel Čelebi. „Teď musím rychle dopsat tu mizernou veršovačku.“

~~~

Abdülkadir Čelebiho kasídu za mizernou nepovažoval, derviš se krátce před půlnocí vrátil na novém koni. Uzdu však svíral v dlani Kuzgun, který arabského hřebce vedl za sebou. Když zastavili před stanem, Čelebi cosi zamumlal a bezvládně sklouzl ze sedla. Kozák ho hbitě zachytil, přehodil si ho přes rameno jako pytel rýže a odnesl do stanu. Při ukládání na matraci zacinkal plný měšec.

„Všemohoucí…“ Čelebi procitl a chytil se za hlavu. „Přísahám na Černý kámen v Mekce, že už nikdy… nikdy nepodlehnu pokušení. Nezhřeším proti Písmu… Prokleté víno! Prorok věděl, proč ho pravověrným zapověděl…“

„Potřebuješ se jen vyspat, efendi,“ řekl Kuzgun. „Ve skutečnosti jsi toho moc nevypil. Do rána se vzpamatuješ.“

„Já ubohý… Derviš má žít v skromnosti… odmítat hmotné statky a hříšná potěšení… Takto mě Bůh trestá…“ Čelebiho klížící se oči zabloudily k Báthorymu, sedícímu se zády opřenými o středový kůl. „Mrzí mě ten řetěz, kapitáne,“ sklonil pohled k obruči na Kornelově kotníku.

„Doufal jsem… že budeme přátelé. Nevadí mi ani, že jsi bezvěrec… I já mám občas podezření… že křesťanský a muslimský Bůh… je jeden a tentýž. Co myslíš?“

„Myslím, že sis dal pořádně do nosu,“ řekl Báthory. „Po kolika pohárech jsi ztratil dar plamenné recitace?“

„Hehe… Naštěstí mě paša zahrnul dary… ještě předtím. Nerozumí poezii, starý jezevec. Označil mé verše za výborné. Kdeže. Házím korálky prasatům… a ti hlupáci je považují za perly… Ty to víš… Ty tomu rozumíš. Kapitáne, chtěl bych získat tvou důvěru…“

„Dnes ne,“ přerušil ho Kuzgun důrazně. „Spi, efendi. Zítra tě čekají povinnosti. Musíš zaznamenat útok.“

„Širin!“ vzpomněl si náhle Čelebi. „Kde jsi, má krásná konkubíno? Můj syrský kvítku…“ Plátno na zadní části stanu se rozhrnulo, otrokyně vešla a poklekla.

„Pojď ke mně, Širin,“ blábolil Čelebi. „Polaskej mé ničemné, hříšné tělo. Možná přece jen rozdmýcháš vášeň…“

Konkubína úkosem pohlédla na Kuzguna. Sevřel čelisti, ale neznatelně přikývl. Černovláska se přisunula k opilci a nechala se obejmout kolem ramen. Čelebi se svalil na záda a stáhl ji k sobě.

Kozák se rázně otočil a vyšel ze stanu. Báthory ho vyprovodil pozorným pohledem.

„Širin… má krásná Širin… ty jediná jsi mi zůstala…“

Čelebi zasténal a ztichl. Krátce nato začal chrápat. Báthory zařinčel řetězem a natáhl se na podušku.

Spánek už mu začal zavírat oči, když zaslechl šustění. Širin opatrně vstala a vykradla se z hlavního pavilonu. Kdesi za plátěnou stěnou se ozval šepot. Cinkla spona na opasku.

Báthory naslouchal tichému šelestu a občasnému přidušenému zasténání. Po nějaké chvíli Kuzgun zamručel a Širin vyjekla do dlaně.

Čelebi zachrochtal, obrátil se na druhý bok a vypustil větry. Ráno je probudilo dunění kanónů.

~~~

Olivovník musel být starý stovky let. Kmen vypadal jako spletený z tuctu menších, nemocně pokroucených sukovitých stromů. Navzdory tomu měl bujné, svěže zelené listí a rozložitá koruna poskytovala příjemný chládek.

Čelebi se zakloněnou hlavou hleděl na oblohu, jako by odtamtud očekával inspiraci nebo mystické znamení. Zjevně nepřišlo ani jedno, protože po chvíli zívl, protřel si dlaní tvář a sklonil pohled.

„U Proroka, tohle nikam nevede.“ Odložil pero i tenkou dřevěnou podložku, kterou si vsedě opíral o koleno. List papíru na ní zůstal prázdný. „Jak mám psát chválu na hrdinství našich gaziů, když už třetí den jen plýtváme střelným prachem? Kde je nějaký smělý útok, prohnaná lest nebo nečekaný zvrat? Jen mi tu zbytečně vysychá kalamář. Vůbec se nedivím tvému postoji, kapitáne,“ prohodil přes rameno.

„Postoji?“ odfrkl si opodál sedící Kuzgun.

Ve stínu za stromem ležel na rozprostřeném plášti Báthory, uvelebený na zádech, pata jednoho chodidla na špičce druhého, ruce za hlavou, oči zavřené, v koutku úst suché stéblo.

„Odpusť, efendi,“ bručel kozák, „ale jsi k němu příliš shovívavý. Je to přece otrok. Měl by tě ovívat vějířem a na povel ti podávat vodu a ovoce. Místo toho si ten budižkničemu hoví jako paša. Dokonce se mi zdá, že usnul. Jak může chrápat v takovém rámusu?“

„Válka tě naučí usnout i uprostřed kanonády,“ ozval se Báthory, oči však neotevřel. „Věděl bys to, kdyby ses někdy skutečné války zúčastnil.“

„O mých válečných zkušenostech víš prd,“ zavrčel Kuzgun. „Neválej se tam jako prase na hnoji a přines čutory ze sedel!“

„Nepolehávám tu jen tak. Uzdravuju se a sílím. Abych vydržel mučení, až ze mě Abdülkadir začne páčit údaje o křesťanských hradech. Do té doby se musím šetřit. Vstanu, až se začne dít něco zajímavějšího.“

„Což asi hned tak nebude,“ utrousil Čelebi a zalétl pohledem ke Kandii.

Od vršků, z nichž sledovali hemžení kolem města, se v chvějivých ozvěnách odráželo burácení tureckých i kandijských děl. Celoželezné i výbušné střely létaly tam i zpátky. Na jedné straně práskaly do hradeb a dopředu vysunutých špičatých bastionů, na druhé metaly k obloze smrště hlíny a kamení těsně před osmanskými zákopy a zátarasy. Občas turecká koule prosvištěla nad cimbuřím a zasáhla některou z dávno evakuovaných budov za hradbami. Benátští střelci se soustředili na podminovací zákopy, které se pozvolna plazily k opevnění. Při každém zásahu je proměňovali v masové hroby kopáčů, ale Turci si s tím nelámali hlavy a hnali k motykám a lopatám další křesťanské otroky.

„Už jsem zažil pár mizerných velitelů, ale Abdülkadir je jejich král,“ podotkl Báthory.

„Takhle obranu nezlomí ani za sto let.“

„A hedvábná stuha už je na cestě,“ zabručel Čelebi. „Nezbývá moc času. Kaptan paša rychle potřebuje výsledky.“

„Výhodu náhlého drtivého úderu už propásl. Tahle přestřelka skončí tím, že vám dojde střelivo a Kandijští se vám vysmějí z ozobanějších, ale pořád hrdě stojících hradeb. Říkám ti, pokud nějaký Benátčan nevleze do muničního skladu se zapáleným čibukem a omylem nevyhodí do vzduchu bastion, mohamedánská noha nespočine na kandijské dlažbě.“

„Abys nebyl překvapený,“ řekl Kuzgun, opřel pušku pažbou o zem a vstal z balvanu, na kterém doteď seděl. „Pohlédni k severu, efendi. Je tam nějak rušno.“

Čelebi natáhl krk. Také Báthory se posadil, zívl a obrátil pohled k pobřeží.

Z přístavišť západně i východně od Kandie vypluly turecké galéry a galeoty a rychle mířily k přístavu.

„Zaútočí na přístav!“ rozjasnila se Čelebimu tvář.

„O tohle od rána šlo,“ přisvědčil Kuzgun. „Proto topčiové tak urputně bušili do městských hradeb, chtěli zaujmout pozornost obránců a přinutit je, aby rozložili síly podél celého opevnění. Flotila teď tvrdě udeří na kotviště. Než Benátčané přesunou do přístavní pevnosti dost sil, lodě se prostřílejí dovnitř. Cha! A prý že kaptan paša není dobrý taktik.“

„Nemýlil jsem se,“ odfrkl si Báthory. „O válce nevíš ani tolik, kolik by se za dětský nehet vešlo.“

Kozák se k němu podrážděně otočil, ale Čelebi mávl rukou.

„Zmlkněte, oba! Konečně se děje něco hodného inkoustu. Budu si dělat poznámky, tak mě nerušte zbytečným škorpením!“

Derviš si opřel o koleno podložku s papírem, namočil pero do kalamáře a s dychtivým výrazem začal psát. Po zaznačení data a po krátké chvále na Alláhovu moudrost odtrhl oči od papíru a zadíval se k pobřeží.

Čeleny tureckých veslic krájely tyrkysovou vodu jako žraločí ploutve. Brána přístavu se ničím nezavírala, ale tyčila se nad ní pevnost Rocca al Mare, sice jen dvoupatrová, avšak robustní stavba s vrcholem lemovaným cimbuřím a střílnami. I na tuto vzdálenost bylo vidět, jak po přístavních hradbách, které přímo navazovaly na městské opevnění, proudí k tvrzi rychlé posily.

„Do toho, chlapci!“ Báthory vstal, aby měl lepší výhled. „Děl máte nepočítaně. Opřete se do těch pohanských necek vší silou. Předveďte jim lví zuřivost!“

Osmanská flotila spustila palbu. Pevnost ji opětovala až po chvíli, a navíc byla odpověď slyšitelně slabší a řidší. Lodě se blížily nezměněným tempem; ty z východu brzy začaly obracet přídě do vodní brány.

Čelebi chvíli horečnatě psal, pak ale i on odložil papír a pero, vstal a přešel ke Kuzgunovi. Mračnem dýmu, který zahalil přístav, probleskovaly ohnivé plivance výstřelů. Turecké lodě už byly tak blízko, že Kandijci pálili i z mušket. Také pevnostní dělostřelci se konečně vzpamatovali. Koule svištěly nad hladinou, k obloze stříkaly bělostné gejzíry, létaly úlomky plátování, vesel i stěžňů. Útočníci však nepolevili v tlaku. Dým zhoustl tak, že trojici na vrcholku téměř zaclonil výhled na pevnost.

„Alláhu, ty jsi vznešený, vlij do údů pravověrných sílu,“ modlil se Čelebi. „Nechť jim tváří v tvář pohanské zlovůli planou srdce odvahou. Znič podlé džaury…“

Náhle ztichl.

Oblaka kouře v přístavu rozkrojily tři vysokánské stěžně. Báthory se zašklebil. Kuzgun zúžil oči. Čelebi přešlápl z nohy na nohu.

Galeona tažená několika galeotami se jako černá mořská obluda vysoukala z přístavu a vklínila se do tlačenice před vodní bránou.

„A je po bitvě,“ řekl Báthory.

„Ne,“ namítl Čelebi.

Čtyřicet děl zaburácelo jako příboj rozpoutaný podmořským zemětřesením. Galeona i lodě kolem ní nadobro zmizely ve vířícím bílém mračnu.

„Až teď.“ Čelebi odvrátil pohled, vrátil se do stínu olivovníku, sedl si a začal psát. Obočí měl svraštělé a oči nepřítomné, jen pero létalo po papíru jak divoce roztočený vlček.

Dělostřelba kolem města postupně utichla. Turci obraceli pozornost k přístavu. U Rocca al Mare se ještě chvíli bojovalo, ale nakonec utichly i kanóny v pevnosti a na lodích. Dým před vodní bránou se trhal jako mlha na slunci. Čelebi nevzhlédl, dál horlivě zapisoval.

Galeona měla otlučené boky, proděravělé dvě plachty a archanděl na galionu přišel o kus štítu.

„Lehká poškození,“ konstatoval Báthory. „Ta loď je plující hrad.“

Z tureckých lodí, které se probojovaly nejblíže k pevnosti, zůstaly jen vraky. Mnohé hořely a zvolna se potápěly. Ostatní veslice se rychle vracely do přístavišť. Ve zčeřené vodě se hemžily drobné postavičky, obracející se galeona je rozhrnovala jako napadané listí.

Zakvílely turecké trouby, velely konec útoku a ústup mimo dostřel.

„Snad to kaptan paša konečně pochopil,“ řekl Báthory. „Dobytí Kandie se nikdy nezapíše mezi jeho úspěchy.“

Čelebi dokončil větu, otřel špičku pera, pečlivě odložil všechny psací potřeby a zvedl zrak.

Snažil se zachovat klid, ale oči měl plné obav.

„Teď začnou padat hlavy,“ řekl. „Po tuctech. Ve zlosti nad vlastní neschopností Abdülkadir obviní velitele útoku ze selhání a nakrmí jimi katův meč. Samozřejmě, oni se ještě předtím stejně vyřádí na svých poddůstojnících.“

„Takže princip padajícího hovna není uherská specialita,“ ušklíbl se Báthory.

„Ne. Nastal čas, kdy je potřeba držet se v ústraní a závětří. Neukazovat se na očích nikomu, kdo může rozhodnout o našem bytí a nebytí.“ Čelebi vstal, oprášil si prach z kaftanu, upravil turban a zhluboka se nadechl. „Myslím, že nastala vhodná chvíle pro mou dlouho plánovanou výpravu po ostrově. Musím se konečně seznámit s přírodními krásami Kréty, ruinami dávných civilizací a také s dalšími městy a pevnostmi v osmanské držbě. Hlavně s těmi nejvzdálenějšími.“

„Kdy vyrazíme?“ zeptal se Kuzgun věcně.

„Ráno, hned po sabahu. Sbalíme se v noci. Jen nezbytné věci, které se vejdou na jednu mulu. Hlavně ať si našich příprav nikdo nevšimne a neběží žalovat Abdülkadirovi.“

„Co řekneme, když nás zastaví hlídky?“

„Něco vymyslím. Bez obav, dokážu být přesvědčivý i při báchorkách vycucaných z prstu.“

„A Širin? Jestli ji tu necháme samotnou…“

„Proč bychom to dělali? Na koni jezdí, jako by se v sedle narodila.“ Kuzgun jen pokýval hlavou, nedal najevo, jak se mu ulevilo.

Čelebi se otočil k Báthorymu. „Vím, jak to vypadá. Nepospíchej ale s tím, abys mě označil za zbabělce…“

„Nic takového jsem neřekl,“ pousmál se Báthory a sklopil zrak. „Ostatně, jsem jen otrok.

Nepřísluší mi soudit tvé skutky.“

~~~

Ujížděli svižným klusem; po levé ruce sytě modré moře, vpravo skaliska v odstínech rudé a hnědé, před nimi zlatavé pláže. Nákladní mulu příliš nezatížili, aby udržela tempo se čtyřmi jezdeckými koňmi. Než se zpoza horizontu vyhouplo slunce, ztratili Kandii z dohledu. V době polední modlitby už byli celé míle od města.

„Zatím se držíš, kapitáne,“ zhodnotil Čelebi po skrovném, studeném obědě.

„Veslařská lavice mi změnila zadek v jeden velký mozol. V sedle je to výhoda.“ Derviš se poprvé od rána usmál.

Pokračovali v jízdě až do soumraku. Vesnicím, statkům a hlavně opevněným tureckým rozhlednám, které v pravidelných rozestupech shlížely z pobřežních vršků na moře, se úzkostlivě vyhýbali. Ani večer nehledali nocleh pod střechou. Nad ohništěm se klenul jen majestátní skalní portál.

„Stvořitelovo dílo je skutku velkolepé,“ kochal se Čelebi podivuhodnými, vodou a větrem vybroušenými kamennými útvary, kterými na pobřeží končila z jihu se táhnoucí vrchovina. Ozvěny příboje rozechvívaly skalní praskliny a dutiny jako záhadné hlasy.

„Je to tu strašidelné,“ hlesla Širin.

Báthory na ni pohlédl. Konkubína promluvila jen zřídka. Dnes v jejím vystupování postřehl změnu, v koňském sedle viditelně ožila a pookřála, neustále sklopené tmavé oči vzhlédly a zajiskřily. Delší část yašmaku, který jí obvykle halil vlasy, si sundala a přehodila přes ramena, takže jí vítr pročesával husté černé kadeře. Čelebi se nejdříve nesouhlasně zamračil, ale když viděl, jak se při tom dívka tváří, spolkl námitky. Báthory měl chvílemi dojem, že Širin už už nadšeně vykřikne a pobídne koně do cvalu. Vždycky se však na poslední chvíli ovládla, přitáhla uzdu a vrátila se na konec malého průvodu.

„A to ještě nevíš, že támhlety jeskyně,“ ukázal Čelebi na otvory ve skalách nad zátokou,

„jsou vlastně hrobky. Staří Římané do nich ukládali mrtvé. Když v nich skučí vítr, místní věří, že duše legionářů naříkají po vzdálené domovině.“

Širin se rozšířily oči.

„Nestraš ji, efendi,“ zabručel Kuzgun pod vousy.

Čelebi opětoval jeho pohled. Kozák se rychle zatvářil, že ho náramně zajímá čibuk a pytlík s tabákem.

„Je to jen slabá žena,“ dodal jakoby ledabyle. „Navíc vyrůstala v barbarském prostředí.

Přinesla si odtamtud spoustu pověr.“

„Pravda,“ uznal Čelebi po krátké odmlce. „Když bude mít v noci zlé sny, nevyspí se a bude nám zítra přítěží. Před námi je náročnější cesta.“

„Dost bylo jízdy po plážích?“ zamlaskal Báthory. Sušený fík, který žvýkal, se mu lepil na patro a zrnka zalézala mezi zuby.

„Ráno odbočíme do vnitrozemí. Vrchovinou se klikatí stará římská cesta. Je to zkratka k nejužší části ostrova. Odtamtud už je to na jižní pobřeží, coby vzteklý velbloud doplivl.“

„Tam už budeme od Abdülkadira dost daleko? Nebo v těch oblastech znáš bezpečné místo, kam se můžeme schovat?“

„Nemám v úmyslu se skrývat…“

„Ale jistěže máš. Jsme na útěku. Vlastně jsi dezertér, evliyo.“

Čelebi ztuhl. Kuzgun sklonil ruku s dýmkou a pohlédl na Turka v naději, že dostane příkaz drzouna potrestat. Jako už mnohokrát předtím, doufal marně.

„Zůstaneme na venkově,“ zabručel Čelebi, „dokud Vysoká Porta nerozhodne o kaptan pašově osudu.“

„Tedy dokud velkovezír nepošle katy. Abdülkadir by ti mohl přikázat, abys je obměkčil tou svou ódou. Což by zřejmě skončilo tím, že by ti kolem krku omotali tu samou stuhu, která vytlačí bulvy z kaptan pašovy lebky.“

Čelebi polkl naprázdno, jako by skutečně ucítil tlak na ohryzku.

„Přiložte na oheň, od moře táhne chlad,“ řekl škrobeně, zabalil se do přikrývky a lehl si zády k ohništi.

Širin naházela do uhlíků sluncem spálené chrastí, vyměnila si kradmý pohled s Kuzgunem a šla si lehnout vedle svého pána.

Kozák a Báthory seděli beze slova a hleděli do plamenů. Po skaliskách nad táborem se honily stíny. Kuzgun dokouřil, vyklepal popel z dýmky, vzal pušku a šel se vymočit.

Báthory pohlédl na Čelebiho odložený šinšir. Potom zabloudil zrakem k pistoli v kozákových sedlových pouzdrech. Nakonec zašilhal po jantarovém kiliči, daru od Abdülkadira.

„Ani na to nepomysli,“ varoval ho Kuzgun.

Báthory se křivě usmál, natáhl nohy k ohništi a uvelebil se pohodlněji.

Kozák přešel ke koním. Opřel pušku o balvan, vytáhl kartáč a začal zvířatům rozčesávat hřívy. K tomu si tiše notoval pod vousy.

Čornyj voron, čornyj voron, što ty vjošsja nado mnoj,

ty dobyči ne dožďosa, čornyj voron, ja ne tvoj.

Što ty kogti razpuskaješ nad mojeju golovoj,

iľ dobyču sebe čaješ, čornyj voron, ja ne tvoj…

Báthoryho překvapilo, jak se Kuzgunův hluboký hlas mazlí s melodií. Po dalších dvou slokách měl dojem, že tak procítěný zpěv jakživ neslyšel. I Širin se otočila čelem k ohništi a hleděla na kozáka. Její oči prozrazovaly všechno. Zanedlouho spokojeně usnula, jako by se nikdy necítila bezpečněji, na báchorky o jeskynních duších zjevně zapomněla.

„To jsou všechny kozácké písně tak tklivé?“ zeptal se Báthory, když se Kuzgun vrátil k ohni.

Dlouhán opřel pušku o sedlo a sejmul z hrušky smotaný provaz.

„Ruce.“

Báthory zkřížil zápěstí za zády. „Ještě tě nenapadlo, že jsme na ostrově a že vlastně nemám kam utéct?“

„Hned první noc ses pokusil dostat do Kandie.“

„Bylo to bláznovství už tehdy. Za těchto okolností tuplem.“

„Jestli chceš dosáhnout toho, abych tě na noc nesvázal, plýtváš dechem. Efendi ti možná věří, já ani za mák. Nohy.“

„Efendi důvěřuje kdekomu. Nejvíc svému osobnímu strážci.“ Báthory pohlédl kozákovi do očí. „Jak by se zatvářil, kdyby slyšel pravdu o tvé oddanosti?“

Kuzgun švihl pohledem k Čelebimu. Ten však klidně oddechoval ze spánku.

„Mohamedáni cizoložství neodpouštějí,“ dodal Báthory. „Ani konkubínám.“

„Zavři zobák,“ sykl kozák. „Jinak se ti zítra cestou přes kopce stane nehoda.“

„Neboj se. Nebudu žalovat. Jen jsem ti chtěl připomenout, na čí straně stojíš. Netvař se, že tě k Čelebimu poutá upřímné přátelství. Já jsem jeho otrok, ty sok…“

„Dutá hlavo, nemáš ponětí, proč efendimu sloužím.“

„Je mi ale jasné, že Širin nemáš pro chvilkové potěšení. Úplně ti pobláznila hlavu, že?“

Kuzgun nešetrně praštil s Báthorym o zem, holínkou ho obrátil na břicho a druhým koncem provazu mu spoutal kotníky. Přitom jej přiklekl tak, že Kornel zalapal po dechu. „Dej si na mě pozor, uherské prase,“ zasyčel mu zezadu do ucha. „Nestarej se o mne a o Širin. Ani mě nepobízej proti efendimu. Jinak budeš trpce litovat, že Bůh zkřížil naše cesty. Rozuměl jsi, zkurvenče?“

Báthorymu mezi zuby zaskřípal písek. „Naposledy tě žádám, abys mi nestrkal obličej do prachu.“

Kuzgun ho schválně chytil za hlavu a přitiskl tváří k zemi. Báthory se přidušeně rozkašlal.

„Vyhrožování přenechej mně,“ šeptl kozák zlověstně, vstal a vzdálil se.

Báthory většinu noci nedokázal odhadnout, kde přesně se Kuzgun nachází. Cítil jen, že je na dosah a probodává ho nevraživým pohledem.

Nebyla to klidná noc.

~~~

„Podělaná Kréta!“ Rozjímání po ranní modlitbě Čelebiho zjevně nenaplnilo očekávaným vnitřním klidem. Sroloval modlitební kobereček, vstal a protáhl se, až klouby hlasitě zapraskaly.

„Jen tady zlenivím a změkne mi tělo. V noci jsem úplně zdřevěněl. To je určitě nedostatkem pohybu. Odvykl jsem cestování v sedle a nocování pod otevřenou oblohou. Alláhu, sláva ti navěky, navrať ubohého derviše k osudu poutníka! Dostaň mě z této hroudy kamení zpátky na pevninu a já budu znovu šířit v pohanských krajích pravou víru.“

Učenec přešel ke koním a řemenem připnul seccáde na hřbet muly. Svlékl si kaftan, přehodil ho přes araba a sňal ze sedla svůj starý meč i jantarový kilič. Pak přikročil k sedícímu Báthorymu a strčil mu pod nos ohmatanou rukojeť šinširu.

„Efendi!“ vyskočil Kuzgun od ohniště, na které Širin právě postavila mosaznou konvici s vodou. „Co to vyvádíš?“

„Potřebuji si rozhýbat kosti a protáhnout šlachy. A protože mám po ruce proslulého šermíře…“

Báthory vylétl tázavým pohledem po meči a ruce až k Čelebiho obličeji.

„Snad mu nechceš dát zbraň?“ hrnul se k nim kozák.

„Nedělej zbytečný rozruch!“ zarazil ho derviš. „Bude to jen cvičný souboj. Pokud se na něj kapitán cítí.“

Báthory odpověděl tím, že sevřel v dlani pochvu šinširu. Kozák varovně zasyčel a popadl ptačí rukojeť šašky.

„To stačí, Kuzgune!“ zvýšil Čelebi hlas. „Chci jen vyzkoušet, jaké to je zkřížit čepel s obávaným džaurským bojovníkem.“

„Může tě zranit! A nebo ještě hůř…“

„Proč bych to dělal?“ zavrčel Báthory a vstal. „Rád si trochu zašermuju, evliyo. Ale velký dojem na tebe neudělám, ještě nejsem úplně při síle a dva roky jsem nedržel zbraň v ruce.“

„Instinkty neoklameš. Určitě se ti zručnost rychle vrátí. Pokud se nepletu, bojoval jsi hlavně rapírem a šavlí. Šinšir by ti mohl vyhovovat.“

Báthory vytáhl z pochvy úzkou, výrazně zahnutou čepel. Kuzgun znovu vykročil, ve tváři výstrahu, šašku tasenou do třetiny čepele. Kornel na něj pohlédl. Neusmál se, ani okem

nemrkl, jenže Kuzgun pudově vycítil výzvu a vousy se mu naježily.

„Stačí, kohouti!“ skočil mezi ně tasený kilič.

Báthory se pousmál a ustoupil. Párkrát zkusmo švihl mečem a pozvedl čepel k obličeji, hrot proti obloze. „Jsem ti k službám, evliyo.“

Čelebi nespouštěl z Kuzguna přísný pohled. Kozák po chvíli sklopil zrak, zastrčil šašku a ustoupil, ale chmury mu z čela nezmizely. Ruce dál držel na opasku poblíž šavle a karabáče.

Derviš se otočil k Báthorymu. Dvakrát švihl ostřím ve vzduchu a zaujal pózu s mečem skloněným k zemi a levačkou za zády.

Na plážích pod útesy šuměly vlny a trhaly si pěnové krajky o skaliska.

Čelebi podnikl první výpad; začal vláčně, ale Báthory vykryl pohotově, zlehka, a tak další údery vedl rychleji a rázněji. Nohy v holínkách rozhrnovaly písek. Kuzgun sebou při každém zvonivém střetu čepelí škubl. Širin se posadila na paty a od ohniště souboj se zájmem sledovala.

Meče utichly, Báthory a Čelebi od sebe odstoupili. Kornel si rukávem dolamy otřel orosené čelo.

„Všechna čest, evliyo. Myslel jsem, že umíš šermovat jenom perem. Kde se v dervišovi vzala taková zručnost s mečem?“

„Na cestách odlehlými končinami říše není nouze o setkání s kdejakou sběří. Loupežníci, krvelační barbaři, nájemní vrazi. Poutník si musí umět poradit. Někdy mrštný jazyk nestačí.“

„Ani modlitba.“

„Modlitba pomůže vždy. Když nezachrání život, alespoň vyprovodí duši k Bohu.“ Báthory se jen zašklebil.

„Kromě toho jsem sipáhi,“ dodal Čelebi. „Co by to byl za sipáhi, kdyby se neuměl ohánět mečem? Do střehu!“

Čepele znovu zařinčely. Za skalním portálem vycházelo slunce a po ostřích poletovaly odlesky prvních paprsků. Čelebi se nemýlil, Báthory šermovat nezapomněl. Brzy se mu v žilách rozproudila krev a převzal iniciativu. Derviš začal ustupovat. Báthory stupňoval tlak, zrychloval krok i údery, jeho výpady byly čím dál složitější a úskočnější. Čelebi v jednu chvíli ztratil rytmus, nohy se mu zamotaly, zapotácel se a spadl na zadek.

Báthory mu rychlou fintou vyrazil kilič z dlaně a namířil hrot šinširu na prsa.

Něco syklo vzduchem. Kornelovi se kolem hrdla omotal kožený had. Vytřeštil oči, bleskově se otočil a levačkou sevřel napnutý bič. Kuzgun jím škubl a Báthory se musel rychle rozkročit, aby neupadl na obličej. Švihnutí šinširem přeseklo řemen. Kozák se zapotácel a hrubě zaklel.

„Neříkal jsem,“ ucedil Báthory, „že už se znovu nenechám srazit na zem?“

Kuzgun odhodil karabáč, tasil šašku a vyrazil. Dlouhý knír mu vyklouzl zpoza ucha a divoce zavlál ve vzduchu. Širin i Čelebi vykřikli, ale nikdo je neposlouchal.

Šinšir a kozácká šavle se jiskřivě srazily. Báthory ucouvl, oči vytřeštěné. Měl pocit, že mu ochrnula ruka. Jen tak tak vykryl druhý výpad. Soupeřova síla a razance ho přinutily ustupovat. Kuzgun neprojevil kdovíjakou šermířskou zručnost, ale útočil s takovým důrazem, že se otřesený Báthory neměl kdy vzpamatovat a nabrat energii k protiútoku.

Čelebi se patami odstrkoval zlostným sokům z cesty, jenže Báthory přesto zakopl o jeho nohu. Zapotácel se a při pokusu vykrýt další Kuzgunovo seknutí úplně ztratil rovnováhu a zřítil se na záda.

Kozák mu dupl na pravačku s mečem a rozehnal se šaškou k rozhodujícímu úderu.

„Kuzgune!“ vykřikl Čelebi a natáhl proti strážci ruku. „Zadrž, pro Boha! Copak ses pomátl?“ Ruka se zbraní ztuhla nad hlavou. Chvost vlasů padal přes čelo do zkřiveného obličeje.

„Chtěl tě zamordovat, efendi!“

„Nechtěl! Přemohl mě, ale neměl v úmyslu mi ublížit.“

„Zřetelně jsem viděl, jak ti míří mečem na srdce…“

„To bylo jen vítězné gesto. Nebodl by. Uklidni se, Kuzgune. Ustup od něj.“

Dlouhán přesunul planoucí pohled z Báthoryho na derviše, který se právě zvedal na nohy.

„Nejednáš moudře, efendi.“

Čelebimu ztuhla tvář. „Jsi rozrušený, Kuzgune. Horká hlava omlouvá tvou opovážlivost. Už toho ale skutečně bylo dost.“

„Hřeješ si na prsou zmiji. Ten ničema jen přemýšlí, jak utéct. Když mu budeme stát v cestě, bez zaváhání nám podřízne krky.“

„Tvůj určitě,“ ozval se ze země Báthory. Už klesající šaška znovu vzlétla výš.

„Valláhi, dost!“ Čelebi vkročil mezi muže a pevně sevřel kilič. „Co to do tebe vjelo, Kuzgune? Nepoznávám tě. Ten muž ti nijak neublížil.“

„Možná ano,“ utrousil Báthory. „Jen o tom nevíš, evliyo. Netušíš o mnoha věcech, které se dějí za tvými zády.“

„Raději mlč, kapitáne!“ osopil se na něj Čelebi, přitom však nespouštěl zrak z Kuzguna. Ten smrtelně zbledl, téměř zesinal. Svaly na čelistech se vlnily, lícní kosti jako by vystoupily z obličeje. Širin vstala od ohniště, jenže nespěchala k mužům, právě naopak, couvla do stínu pod útesem.

„Skloň zbraň a ustup,“ přikázal Čelebi. „Jestli v tobě zbyl byť jen kousek oddanosti, poslechneš mne.“

„Kousek oddanosti?“ Kozák konečně sklonil ruku se šaškou. „Udělal jsem to jenom kvůli tobě, efendi. Chtěl jsem tě chránit. Další splátka velkého dluhu.“

„Bůh ti poskytne jinou příležitost, jak mi oplatit laskavost. Teď ses unáhlil. Víš přece, že dokáži číst v lidech. Poznám, když má někdo v očích zlý úmysl. V kapitánových jsem ho neviděl.“

Kuzgun se zhluboka nadechl, vydechl a ustoupil. „Odpusť, efendi,“ sklonil hlavu.

„Vedl tě smysl pro povinnost, takže není co odpouštět. Teď jdi osedlat koně. Je nejvyšší čas vyrazit. Máme před sebou těžkou cestu.“

„Jak přikazuješ, efendi.“ Kozák si zahákl konec kníru za ucho, otočil se a trochu ztuhle zamířil ke koním.

Čelebi se sklonil a natáhl k Báthorymu ruku. Kornel ji po chvíli přijal. Když vstal, derviš si ho prudce přitáhl blíž.

„Nechoval ses zrovna rozumně, kapitáne,“ sykl mu zblízka do obličeje.

„Ale já jsem tě opravdu nechtěl…“

„O tom nemluvím. Neměl jsi mu naznačovat, že prozradíš jeho pletky se Širin.“ Báthory otevřel ústa, nevydal však ani hlásku a zase je zavřel.

„Teď tě chce pohřbít i se svým tajemstvím,“ dodal Čelebi s neproniknutelným výrazem, vzal Kornelovi šinšir, otočil se a vykročil k ohništi. „Pojďme si dát čaj.“

~~~

V ponuré náladě se sbalili a vyrazili po staré cestě na jih. Teprve však stoupali po stinném západním svahu, když Čelebi přitáhl arabovi uzdu a ohlédl se k pobřeží.

„Niyáhá!“ zanaříkal. „Bože, smiluj se nad ubohými.“ I jeho tři společníci se otočili v sedlech.

Zpoza vršků lemujících pláž vyklusalo půl tuctu jezdců. Muž v čele družiny do dálky blýskal kvalitní, dobře ošetřenou ocelí.

„Ještě je můžeme setřást!“ zvolal Kuzgun. „Skryjeme se ve skalách…“

Čelebi zkroušeně zavrtěl hlavou. „Útěkem bychom jen přiznali, že nemáme čisté svědomí.“

„Jsi si jistý, že jedou za námi?“ mračil se Báthory.

„Nepochybně. Zachovejte klid a nechte mluvit mne. Za žádných okolností nesahejte po zbraních. Teď se bude pro změnu šermovat jazyky.“

S narůstající nervozitou sledovali, jak jezdci stoupají po cestě. Vůdce v kroužkovém pancíři s bohatě zdobenými puklicemi na hrudi a dvěma bílými pery na šišáku byl překvapivě mladý, zřejmě mu ještě nebylo ani pětadvacet let. Čelebi prošel kolem Širin na konec průvodu a tak bezstarostným tónem, jakého byl v tuto chvíli schopen, ho přivítal:

„Dopřej ti Bůh zdraví, statečný gazi!“

Sipáhi zastavil koně. „I tobě, efendi. Ty jsi velevážený Mehmed ibn Derviš Mehmed Zilli, zvaný také Čelebi?“

„To jsem,“ přikývl Čelebi, očividně zaskočen slovem „velevážený“. Ještě více se podivil, když mladík seskočil z koně a poklekl na kamenitou cestu.

„Je mi ctí, evliyo! Jsem čeribaši Selim Sevahir ze sultánovy osobní gardy.“ Čelebiho obočí stoupalo výš a výš.

„Na rozkaz Božího stínu na zemi, věčná mu sláva!, jsem cestoval z paláce v Edirne do Istanbulu, abych tě vyhledal,“ pokračoval sipáhi. „Ve městě jsem se však dozvěděl, že tě velkovezír, dej mu Alláh věčný život!, poslal na Krétu. Nastoupil jsem tedy na rychlou kadirgu Útočící jestřáb a včera v podvečer jsme zakotvili u Kandie. Ctihodný kaptan paša Abdülkadir mi oznámil, že jsi náhle opustil tábor a vyrazil na pouť po ostrově. Pluli jsme tedy na východ, dnes ráno zakotvili u malé pevnosti támhle za kopcem, vzali si koně a vyjeli v naději, že tě dostihneme. Bůh budiž pochválen, podařilo se!“

Čelebiho obočí se zastavilo o spodní okraj turbanu.

„Říkáš, že tě poslal sám nejvznešenější ze vznešených?“ zachraptěl.

„Tak jest. Mám ti doručit jeho vůli.“ Selim vstal, vrátil se ke svému hřebci a sáhl do sedlové kapsy. Čelebi zbledl; tvář jako by mu náhle nedržela na lebce a chtěla se odloupnout.

Selim však nevytáhl hedvábnou stuhu. S hlubokou úklonou pozvedl před Čelebiho zrak zapečetěný dopis. Derviš si oddechl, sesedl z araba a se stejně hlubokou úklonou dopis převzal. Zkušeným zrakem zhodnotil ozdobný monogram, který hlásal: Šáh Mehmed Lovec, syn šáha a chána Ibrahima, vždy vítězný. Čelebi coby mistr kaligrafie ihned identifikoval pravou sultánovu tugru. Odlepil pečeť, rozprostřel papír a přeletěl očima několik řádků úhledného rukopisu. Potom udiveně pohlédl na Selima.

„Jistě víš, co se zde píše, čeribaši.“

„Máš se bezvýhradně podřídit vůli sultánových vyslanců a okamžitě se s nimi vydat na cestu.“

„Opustím Krétu?“

„Odplouváme ještě dnes.“

„Nemusím se vrátit do tábora u Kandie a hlásit se Abdülkadirovi?“

„Já už jsem ho s celou věcí obeznámil.“

„Neprotestoval?“

„Co je kaptan pašova vůle proti sultánově?“

„Pravda. On je vznešený a skrze něj hovoří a koná Bůh!“ Čelebi znovu nahlédl do dopisu.

„Nepíše se tu, kam pocestujeme a za jakým účelem…“

„Podrobnosti neznám ani já, evliyo. S oddílem dvaceti sipáhiů zajišťuji této výpravě vojenskou ochranu. Pouť povede na východ, do přístavu Latakiya a potom přes Halep někam do syrského vnitrozemí. Co je cílem naší cesty, to mně, nehodnému, zatajili.“

„Tak kdo to ví? Píše se tu: vyslanců…“

„Oba se podřídíme vůli velkomožného vezíra Kirmiziho Mustafy ibn Zalima. Čeká nás na lodi.“

Čelebi znehybněl a zdálo se, že mu dopis vyklouzne z ochablých prstů.

„Červený Mustafa?“ vysoukal ze sebe.

Selim mu pohlédl přímo do očí. Problesklo mezi nimi jisté porozumění, sipáhi jako by dával najevo, že rozumí Čelebiho obavám a že ho nerad zatahuje do této společnosti, ale že sám je jen sultánovým otrokem a nic s tím nezmůže.

Samozřejmě, nic z toho nebylo vysloveno.

„Už rozumím, jak jste nás tak rychle našli,“ utrousil Čelebi.

„Hádáš správně. Kirmizi Mustafa má své způsoby a cesty, okamžitě věděl, kterým směrem jsi vyrazil. On zodpoví všechny tvé otázky. Ví, kam přesně putujeme i co tam máme vykonat. I to, proč se neobejde bez tebe. Teď mě následuj, prosím. Loď čeká.“

„Mám jen jedinou podmínku,“ narovnal Čelebi ramena. „Vezmu s sebou i tyto tři osoby, osobního strážce, konkubínu a křesťanského otroka.“

„Proti tomu nemám důvod cokoli namítat, evliyo. Na lodi je místa dost. Ale jak říkám, o všem rozhoduje mocný vezír.“

Nasedli na koně a svižně sjeli zpátky na pláž.

„Bůh pro tebe musí mít slabost, evliyo,“ ozval se Báthory. „Vyslechl tvou ranní modlitbu.

Odjíždíš z Kréty.“

„Odjíždíme. Ale neraduj se předčasně. Tohle může skončit hůř, než kdyby nás nechal chytit Abdülkadir.“

„Viděl jsem, jak ti změkla kolena, když jsi uslyšel jméno toho…“

„Kirmiziho Mustafy,“ šeptl Čelebi. „Radím ti, kapitáne, nevyslovuj jeho jméno příliš hlasitě.“

„Co je zač?“

„Jeden ze sultánových rádců. Oficiálně astrolog. Neoficiálně okultista, mystik a mág.“

„I ty jsi mystik.“

„Věř mi, ne tohoto druhu.“

„Co myslíš, k čemu tě potřebuje?“

„Abych mu ukázal cestu, alespoň předpokládám. Míříme do Sýrie, kterou jsem už několikrát navštívil. Předpokládám, že Kirmizi četl mé zápisky z cest a našel v nich něco, co ho zajímá. Zřejmě jsem se zmínil o místu, které chce vidět na vlastní oči. Neodvažuji se domýšlet, za jakým účelem.“

„Kirmizi, Kirmizi, Kirmizi. Myslel jsem, že tohle všechno se děje na sultánův příkaz.“

„Nebuď naivní. Mladého sultána, dej mu Alláh sílu, zajímají jen radovánky v harému a zvěř v tráckých lesích. O všem rozhoduje jeho intrikánská matka a prohnaní dvořané. A Kirmizi je z nich nejprohnanější. Panovník určitě nařídil tuto výpravu jen proto, že mu to vezír našeptal. Není pochyb, že Kirmizi sleduje nějaké vlastní cíle. A to mě, když vezmu v potaz jeho pověst, naplňuje velikými obavami. Od této chvíle musíme být ve střehu.“

Když sjeli na pláž, Selim zrychlil do cvalu. Trpělivost nepatřila k vezírovým ctnostem.

~~~

To, co mladý čeribaši nazval pevností, bylo jen jedno z příbřežních strážních stanovišť, písečným valem a zašpičatělými kůly chráněná kamenná věž, sloužící jako rozhledna. Čelebi a jeho společníci jí nevěnovali pozornost. Upoutala je středně velká třicetiveslová galéra, kotvící přibližně dva hony od břehu.

„Útočící jestřáb,“ řekl Selim.

„Kdo je kapitánem?“

„Reis Hikmet.“

„Hikmet Tubrukzade?“

„Znáš ho?“

„Z doslechu. Zkušený námořník.“

„To tedy ano. Tolik jizev na jednom chlapovi jsem jakživ neviděl.“

„Rád využiji příležitosti a požádám ho o zážitky z korzárských dob. Léta šířil strach mezi nevěřícími v sicilských přístavech. U řeckých břehů dokonce čelil flotile prokletých maltézských rytířů.“

„Určitě z něj vytáhneš hromadu historek. Není skoupý na slovo…“ Selim náhle přitáhl uzdu. Na jeho podnět celá skupina zpomalila do kroku.

Na pláži kousek od tvrze spočíval v písku člun. Právě z něj vystoupila vysoká postava a vykročila jim vstříc. Všechny části oděvu kromě černé šerpy byly sytě rudé se zlatými ornamenty na lemech.

„Říkal, že počká na palubě,“ šeptl Selim. „Nikdy nemění svá rozhodnutí. Muselo se něco stát.“

Vlny za vezírem snaživě uhlazovaly mokrý písek, takže se zdálo, že nezanechává stopy. Nakolik vrstvy karmínových látek dovolovaly odhadnout, byl to štíhlý, nikoli však vyhublý muž s očividně dobrou tělesnou kondicí. Věk nebylo možné přesně určit, opálenou tvář s tmavýma očima nebrázdily výraznější vrásky, ale černými kníry a do špičky zakroucenou bradkou se už proplétaly stříbřité nitky. Mohlo mu být čtyřicet, ale i padesát, nebo dokonce více let.

V patřičné vzdálenosti před ním zastavili koně, sesedli a padli tvářemi k zemi.

„Našel jsem je nedaleko jeskyní, velkomožný, přesně jak jsi přepokládal,“ hlásil Selim s čelem opřeným o hřbety dlaní.

„Předpokládal?“ škubl Kirmizi knírem. „Nic jsem nepředpokládal. Věděl jsem, že tam tábořili. Duchové o tom sténali do noci.“

„Odpusť drzému otrokovi.“ Selim se nadzvedl a ukázal na Čelebiho. „Toto je hledaný derviš Mehmed ibn Mehmed Zilli.“

„Zvaný Čelebi,“ pokýval vezír hlavou. „Konečně se setkáváme. U dvora jsem o tobě hodně slyšel, evliyo.“

„I mně se doneslo blahořečení na Tvou Výsost!“ vyhrkl Čelebi do písku. „Považují tě za nejmoudřejšího ze sultánových rádců, Alláh mu dopřej dobré zdraví!“

„Nemusíš mi podlézat, evliyo,“ odhalil vezír zdravé zuby. „Má pověst je jako stín šelmy, každý se před ní krčí a hlas se mu zadrhává v krku. Věřím, že ty, coby muž pronikavé mysli, si vytvoříš vlastní názor. Budeme mít dost času vzájemně se poznat, na příkaz vznešeného společně strávíme celé týdny, možná měsíce.“

„Ubohému derviši bude nevýslovnou ctí stát se tvým pobočníkem, moudrý vezíre.“

Kirmizi se znovu jen ušklíbl, pohlédl na Selima a zvážněl. „Jistě se divíš, proč jsem vystoupil na břeh. Přišel jsem vás varovat. V pevnosti se něco děje.“

Sipáhi vzhlédl. „Jsme v nebezpečí, pane?“

„Ano, cítím hrozbu. Krátce po tvém odjezdu přicválalo od západu sedm jezdců. Vyslal je Abdülkadir, o tom není pochyb. Zdá se, že přehodnotil svůj původní vstřícný postoj.“

„Myslíš, že odmítne propustit evliyu ze svých služeb?“

„Pokud ano,“ ozvalo se v Kirmiziho hlase nepříjemné skřípání, „bude se tím protivit sultánově vůli. A mé,“ dodal ještě zlověstněji.

„Nemusíme přece jet do tvrze. Nechme koně zde a rychle nasedněme do člunu.“

„Radíš mi utéct, čeribaši?“

„Jen se chci vyhnout zbytečné šarvátce, pane. Máme jiné poslání…“

„Jenže mě zajímá, co se tomu bláznovi Abdülkadirovi vylíhlo v makovici. Vstaňte a připravte si zbraně. Pokusím se celou věc vyřešit bez krveprolití. Ale kdyby trvali na svém…“

Zadusala kopyta. Z pevnosti vyrazil tucet jezdců. V písečných gejzírech, metaných kopyty, sjeli z valu na pláž.

„Přibrali i místní posádku, aby měli převahu,“ utrousil Selim a položil dlaň na hlavici meče.

„Nemýlil ses, vznešený, budou žádat něco, co jim nemůžeme dát.“

„Vím, co je možná obměkčí,“ vyhrkl Čelebi, otočil se k arabovi a vytáhl ze sedlové kapsy pouzdro z nepromokavé kůže. Rozvázal ho, rozepnul a začal se přehrabovat popsanými papíry. „Kasída, kterou jsem slíbil kaptan pašovi…“

„Tady nejde o tvé verše, evliyo,“ zavrtěl hlavou Selim. „Když jsi včera odjížděl z tábora, netyčily se všude kůly s nabodanými hlavami? Večer už jich bylo jako stromů v lese. Abdülkadir úplně ztratil soudnost.“

Jezdci zpomalili, roztáhli se do půloblouku a nakonec zastavili. V rukou svírali pušky a kopí. Velitel sesedl, přešel blíž a klesl na jedno koleno.

„Bůh vám dopřej zdraví, ctihodní pánové. Jsem subaši Hüseyin Bekirzade. Přijíždím s rozkazem kaptan paši Abdülkadira, dokonalého a…“

„S rozkazem?“ přerušil ho Kirmizi. „Ničemný parchante! Víš vůbec, kdo já jsem?“

„Jak bych mohl nevědět, velevážený Mustafo…“

„Tak je ti potom jasné, že coby vezír a sultánův osobní rádce nepřijímám rozkazy od kdekoho! Tím spíše ne od admirála, jehož hlava visí na poslední žilce jako knoflík na odrbaném kaftanu!“

„Poníženě tě žádám o odpuštění, nedostižný pašo!“ volal Hüseyin a ryl čelem v písku, jako by si chtěl vyhloubit hrob. „Jsem jen otrok, plnící rozkazy svého pána. Pokud se vrátím s prázdnýma rukama, mým hrdlem prolétne oblouk katova meče!“

„Nekňuč, prašivče. Proč by mi mělo záležet na tvém bídném životě? Mluv, co chce ten opovážlivec?!“

„Přikázal přivézt zpátky otroka, kterého před několika dny daroval ctěnému Čelebimu.“

Kirmizi se zarazil a protáhl obličej. Tohle nečekal. Pomalu se ohlédl. Vzadu u koní stál muž s jizvou na vyholené hlavě, na první pohled křesťanský zajatec. Vezír mu rázně pokynul. Holohlavý po očku pohlédl na Čelebiho; učenec ho kývnutím hlavy pobídl, aby okamžitě poslechl. Muž tedy prošel mezi Selimovými muži a zastavil se před vezírem, zrak skloněný ke špičatým červeným holínkám.

„O co tady jde?“ zabručel Kirmizi a změřil si otroka pohledem kupce s dobytkem. „Evliyo, kdo je ten džaur?“

„Kapitán Kornelius Báthory. Abdülkadir paša mi ho ráčil darovat…“

„Báthory?“ zamračil se Kirmizi. „Ten Báthory? Kacířský šermíř a stínač osmanských hlav?“

„Je to on, ctihodný vezíre.“

„Pokud se nemýlím, nějakou dobu ho drželi i v Edirne.“

„Obdivuhodná paměť, dokonalý. Po vítězství ve Varatu byl součástí sultánova podílu na kořisti…“

„Později už jsem o něm neslyšel. Určitě odmítl přijmout pravou víru a skončil na galejích.“

„Nemýlíš se, nedostižný…“

„Tak k čemu je Abdülkadirovi? A žádné vytáčky, evliyo!“

„Kaptan paša se domnívá, že když od kapitána získá údaje o hornouherských pevnostech, zachrání ho to před trestem za nedávná selhání.“

„Cože? To je ale hlupák!“ Kirmizi přikročil těsně k Báthorymu. Ten zvedl hlavu a zadíval se mu přímo do očí. Vezír nejdříve pozvedl obočí nad takovou drzostí, ale když vedle stojící Selim varovně zavrčel a natáhl se, že džaura srazí na kolena, Kirmizi ho mávnutím ruky zastavil. Pak opětoval křesťanův smělý pohled, ponořil mu zrak hluboko do očí, jakoby až do nitra hlavy, možná do samotné duše. Báthory svraštil čelo a zkřivil rty, ale vydržel to a neodvrátil se ani nesklonil hlavu.

„To se podívejme,“ odfrkl si Kirmizi a pohlédl na Čelebiho. „Záleží ti na něm, evliyo? Chceš si ho nechat?“

„Měl jsem v úmyslu přivést ho na cestu pravého a jediného Boha. Možná z něj udělat i

svého musahiba a strážce. Zvěsti o jeho šermířské zručnosti a básnickém nadání…“

„Kdybychom jim ho teď vydali,“ přerušil ho vezír, „předešli bychom dalšímu sváru a možná i boji.“

Čelebi zamrkal. „Pokorně se podřídím tvému rozhodnutí, ztělesnění moudrosti, ale pokud by existovala nějaká možnost…“

„Řekl jsem kdyby. Ne, že jim ho vydáme. Ten otrok mě zajímá. V jeho očích jsem vyčetl něco… hm. Zatím nevím, co to vlastně bylo. Tak nebo onak, půjde s námi.“ Kirmizi se otočil k Hüseyinovi. „Přistup blíž, subaši. Pošlu kaptan pašovi vzkaz.“

Hüseyin vstal. „Poslouchám tě, velkomožný.“

Vlastně ani nepostřehli, co se přesně stalo. Rudá látka zavířila. Subaši se s výkřikem prohnul v pase. Vezír se znenadání ocitl vedle něj, z rukávu kaftanu vylétla pěst svírající kinžál dlouhý jako předloktí. Čepel sekla jednou, podruhé, při třetím úderu oddělila hlavu od těla, jež se v krvavé záplavě zhroutilo do písku. Kirmizi se otočil k jezdcům, v jedné ruce krvavou kudlu, v druhé hlavu s nechápavým výrazem v obličeji.

Koně ržáli, muži v sedlech zmateně křičeli a mávali zbraněmi.

„Ticho!“ zařval Kirmizi.

Selimovi muži později přísahali, že nápor vezírova hlasu rozcuchal jezdcům vousy a vlasy a rozfoukal kopyty zvířená oblaka prachu.

Okamžitě ztichli, dokonce i koně.

„Skloňte zbraně!“ řezala vzduch vezírova slova. „Mými ústy rozkazuje sultán a skrze něj sestupuje na svět vůle samotného Boha!“

Znehybněli a vyděšeně na něj zírali. Hüseyinova krev se rozlévala po vlhkém písku, z pahýlu krku pod povislou bradou crčely rudé prameny. Kirmizi hodil hlavu pod kopyta koní.

„Odneste ji kaptan pašovi. Řekněte mu, že takhle skončí všichni, kdo se opováží přikazovat Kirmizimu Mustafovi. Také mu vzkažte, že už brzy se takto skutálí na zem i jeho kebule. A teď jeďte, zmizte nám z očí, havěti smradlavá!“

Rychle obraceli koně. Jeden muž sesedl, aby sebral velitelovu hlavu, takže se opozdil za ostatními. Doháněl je tryskem a několikrát se vyděšeně ohlédl přes rameno, jako by očekával, že vezír rozprostře rukávy, vzlétne jako rudý přízrak a začne ho pronásledovat.

Kirmizi se sehnul, otřel čepel kinžálu o Hüseyinův kabátec a udělal prudký pohyb rukou, po němž se zbraň ztratila v záhybech jeho oděvu.

„Jedeme,“ zavelel ledovým hlasem a vykročil ke člunu. „Ať ten odporný ostrov co nejdříve zmizí za obzorem.“

TŘETÍ,

v níž se Čelebi snaží být užitečným pobočníkem,

Báthory pocítí ostří na krku

a Útočící jestřáb se téměř stane kořistí silnějšího dravce.

HLAVA

Ve jménu Boha milosrdného a soucitného!

13. ševvala 1072 jsem na rozkaz samotného sultána, nejvznešenějšího ze vznešených, pravého nositele moudrosti a krásy, opustil Krétu. Netušil jsem, co přesně mám vykonat, ale hned po nástupu na palubu jsem se důkladně pomodlil a pokorně požádal Boha, aby mně, ubohému a slabému, umožnil sloužit k panovníkově naprosté spokojenosti.

Také jsem se opovážil Všemohoucího požádat, aby zkrátil plavbu, jak jen to bude možné. Vzápětí mě ve své nekonečné milosti vyslechl. Ctihodný Mustafa paša si zavolal reise Hikmeta a přikázal mu:

„Nemáme času nazbyt. Zvol nejkratší cestu do Latakiye.“

Reis se tedy rozhodl, že se nebude plavit obvyklou trasou kolem Rhodu a podél anatolského pobřeží, posetého přístavy a starými křižáckými hrady. Místo toho jsme vyrazili přímo na východ. Jestřáb se v době polední modlitby mihl kolem severovýchodního výběžku Kréty a jižního cípu ostrova Kassos. Pak už letěl přímo ke Kypru.

Ač mě to potěšilo a okamžitě jsem odříkal děkovnou modlitbu, nálada se mi příliš nezlepšila. Cítil jsem se slabě a nemocně a slova mi nešla na jindy mrštný jazyk. Naštěstí se ukázalo, že čeribaši Sevahir se v Hikmetovi nemýlil. Reis měl po ruce mnoho dobrodružných zážitků a nemuseli jsme ho přemlouvat, aby jimi začal bavit společnost. Vyprávěl hlavně o bojích s maltézskými rytíři, ukrutnými nepřáteli pravověrných. Jaké zadostiučinění, slyšet o vítězstvích nad nimi! Vždyť právě vlci z Malty a Sicílie rozpoutali nešťastnou válku o Krétu. V měsíci redžeb roku 1054 přepadli loď se sultánovou vlajkou a zabili bývalého hlavního eunucha a velké množství poutníků, vracejících se z Mekky. Také unesli alexandrijského kadiho a ženy z panovníkova harému, včetně matky budoucího sultána, nedostižného Mehmeda. Jaká podlost!

Není divu, že naše uši potěšilo vyprávění o tom, jak bojovníci půlměsíce krví těch ničemných pohanů obarvili moře.

~~~

„… a tak se ten džaurský smrad musel dívat, jak házím jeho nohy rybám. Přitom se svíjel, mlátil pahýly jako želva obrácená na záda a špinil palubu krví. Okřikl jsem ho: Neskuč, křesťanský pse! Vždyť jsem ti vlastně vyhověl. Kasal ses, že jakživ nepoklekneš před pravověrným muslimem. Tak dobrá, na kolena už přede mnou padnout nemusíš. Žádná totiž nemáš!“

Muži na zádi Útočícího jestřába se rozchechtali; dokonce i Kirmizi Mustafa, obvykle strohý a odměřený, pozvedl koutky úst.

„Místo toho,“ pokračoval Hikmet, oválnou tvář brunátnou, v očích tančící plamínky, „se

budeš plazit jako červ a tváří mi stírat prach z holínek. Takhle sis to představoval?“

Veselí se ještě vystupňovalo. Reis usrkl kávy a strčil si mezi zuby náustek nargile. Voda v nádržce zabublala, voňavý kouř prozradil kvalitní tabák.

„Vskutku zábavný příběh,“ prohlásil Kirmizi. „Připomeň mi, Tubrukzade, abych ti k dohodnuté ceně za platbu přihodil ještě padesát gurušů.“

„Jsi velkorysý, Mustafa pašo!“ Hikmet položil dlaně na palubu a sklonil čelo k palcům.

„Raduji se, že jsi pookřál při mé hrubé, neobratně vyprávěné historce.“

„A nejen ctěný vezír,“ přidal se Selim Sevahir. „Budu ten příběh vyprávět svým vojákům, abych jim dodal odhodlání k boji s prasožrouty.“

„Jen jednoho z nás vyprávění nezaujalo,“ ukázal vezír špičkou bradky.

Hikmet se otočil k Čelebimu, který seděl se ztuhlým obličejem a nepřítomným pohledem. Pod pestrobarevnou, střapci lemovanou stříšku už zezadu nahlíželo večerní slunce a zalévalo záď ostrým světlem. I v něm však dervišova tvář zůstala bledá, téměř zelená, s propadlýma očima a stíny pod lícními kostmi.

„Nemám to evliyovi za zlé, pane,“ pokrčil Hikmet rameny. „Je nejproslulejší vypravěč a recitátor v říši. Jeho školený hlas oblažoval nejvznešenější uši, včetně sultánových a velkovezírových. Mé báchorky mu určitě znějí jako šakalí vytí.“

„Čelebi je prý král všech meddahů, ale zatím nám své umění nepředvedl. Od chvíle, kdy vstoupil na palubu, mlčí. Čím to je, evliyo?“

Učenec jako by až teď postřehl, že se mluví o něm, zamrkal a hluboce se uklonil.

„Odpusť bídnému derviši, nedostižný pašo. Mám k dispozici přehršle básní, pohádek a pověstí, příběhů milostných i válečných. Rád ti jimi zkrátím plavbu. Dnes se však necítím ve své kůži. Mé sténáním přerušované blábolení by tuto dobře naladěnou společnost jen obtěžovalo.“

„Ovšemže ti je špatně, evliyo, od rána jsi nepil ani nejedl,“ pokynul Hikmet k nízkému stolku. „Nabídni si. Ten pilaf ve vinných listech je výborný a i jehněčí hlavy a nožičky se mimořádně vydařily.“

„Cením si tvé pohostinnosti, reisi,“ odkašlal si Čelebi do pěsti, „ale jídlo by můj stav jen zhoršilo.“

„Tak šálek kávy? Pár potáhnutí z nargile?“

„Abych tě neurazil, nabídnu si kousek melounu,“ natáhl se učenec k tácu s ovocem. „Bůh mi nevolností připomíná, že hlavní ctností každého derviše je skromnost a střídmost. Neuškodí dát si půst, přestože není ramadán.“

„Co tě vlastně trápí, evliyo?“ zajímal se Kirmizi. „Nechce se mi věřit, že by proslulého cestovatele mučila mořská nemoc.“

„Pravda je taková, obdivuhodný pašo,“ ukousl si Čelebi ze žlutého plátku, „že v koňském sedle a s pevnou půdou pod nohama se cítím mnohem jistěji, a dokonce i pohodlněji než na rozhoupané palubě. Nic proti tvé lodi, reisi.“

„Cestování lodí významně šetří čas,“ připomněl Tubrukzade. „Kromě toho, poutníkovi po souši hrozí střet s lupiči, nepřátelskými vojáky nebo divou zvěří.“

„Moře není o nic bezpečnější,“ odvětil Čelebi. „A teď nemluvím o berberských pirátech a křesťanských korzárech, kéž by je Alláh ztrestal. Nejhorší jsou rozmary počasí. Když mě bouřka zastihne na souši, najdu si přístřeší. Na moři mě jednoduše smete do hlubin. Není úniku. Vím, o čem mluvím, zažil jsem to.“

„Á, zjevně se dostáváme k příčinám tvé mrzutosti,“ řekl Kirmizi. „Co způsobilo tvou nechuť k mořeplavbě? Povídej.“

„Jak přikazuješ.“ Čelebi odhodil okousanou slupku přes zábradlí. „Roku tisíc padesát jsem se zúčastnil válečné výpravy proti hradu Azak u Azovského moře. Čtyři roky předtím ji z osmanské držby vyrvala kozácká horda. Sultán nařídil získat pevnost zpět.“

Kuzgun, stojící u zábradlí dva kroky za Čelebim, sklonil k pánovi pohled, nehnul však ani brvou.

„Vojsko vyrazilo z Trabzonu, kde jsem tehdy přebýval jako host Ketendžiho Ömera paši, dobrého přítele mého otce. Pouť kavkazskými průsmyky a azovskými močály byla plná nástrah a dobrodružství, ale podrobnosti si s tvým svolením nechám na jindy. I vyprávění o tom, jak jsme nad pevností po krátkém obléhání znovu vztyčili půlměsíc, ruský car se bál sultánovy pomsty, takže odmítl poslat kozákům posily, přestože o ně žadonili. Udatní gaziové oslavili velké vítězství. Jenže po nějaké době vnikl do pevnosti mnohem zákeřnější nepřítel, mor. Říkalo se, že ho do Azaku záměrně zavlekli podlí kozáci.“

Kuzgunova tvář zůstala bez výrazu.

„Abych se vyhnul nákaze,“ navázal Čelebi, „bez otálení jsem opustil pevnost a s malým oddílem jezdců putoval na Krym. Tam jsem nastoupil na první loď do Istanbulu. Bohu se však znelíbilo, že zbaběle pospíchám zpátky do pohodlí a přepychu. Ve své nekonečné moudrosti se rozhodl dát mi lekci.“

Derviš se zhluboka nadechl. „Nedaleko delty Dunaje zastihla naši kalite bouřka. Přihnala se tak rychle, že ačkoli jsme se plavili na dohled od pobřeží, nestačili jsme najít bezpečné přístaviště. Znenadání jako by od moře přilétlo tisíc rozzuřených džinů. Popadli loď jako hračku a mrštili s ní o pobřežní skaliska, kde se roztříštila na kousky. Mnoho mužů zahynulo. Já sám jsem se doplahočil na břeh jen s pomocí svých dvou otroků, Bůh jim žehnej za oddanost a duchapřítomnost.“

Muži na zádi mlčeli, vážně bafali z dýmek, srkali kávu. Z níže položené paluby znělo pravidelné dunění bubnu, sborové sténání veslařů, skřípání vesel.

„Celých osm měsíců jsem se léčil v tekke svatého Sari Saltuka poblíž Dobruže,“ pokračoval Čelebi. „I když jsem členem bratrstva gülšeni, dobří bektašiové se o mne laskavě postarali. Přísahal jsem při samotném Bohu, že jestli ještě někdy spočinu zrakem na vodách Černého moře, bude to jen ze břehu. Vlastně jsem si umínil, že se nikdy nevrátím na moře. Tři roky jsem nevytáhl paty z Istanbulu a sloužil jsem jako imám a muezzin. Jenže pak mě velkovezír jmenoval kronikářem prvního velkého vylodění na Krétě. Chtě nechtě jsem musel strach z plavby překonat.“ Čelebi vzhlédl. „Inu, takové jsou příčiny mé nechuti k cestování po vodě, velkomožný pašo.“

„Vidím, že tě to ztroskotání zasáhlo opravdu hluboko, evliyo.“

„Duševně i tělesně, nejjasnější. Podlomené zdraví jsem si úplně vyléčil až v tekke bektaši bratrů v Ázerbajdžánu celých pět let po neštěstí. Také jsem vážil cestu do modlitebny Koyun Baba v horách Amasye, abych si v hlubokých meditacích obnovil dar vidění, který mě tak krutě zklamal před ztroskotáním. Kdybych tehdy správně četl znamení a včas předpověděl bouřku, lodi ani posádce by se nic nestalo.“

Kirmizi vážně přikývl. „Derviš musí pěstovat své mystické nadání, protože jím může zachraňovat životy dobrých věřících i cenné hmotné statky.“

„Moudrá slova, pane,“ uklonil se Čelebi hluboce. „Tak nebo tak, lodě od té doby nemám rád. Mohu se tě zeptat, Hikmet reisi, jak dlouho potrvá plavba?“

„Na Kypr přibližně pět dní. Do Latakiye pak ještě půl druhého dne. Samozřejmě,“ dodal velitel lodi potměšile, „jen když nám Bůh dopřeje příznivé počasí.“

Čelebi na něj vrhl vyděšený pohled.

„Odpusť, evliyo,“ uklonil se Hikmet. „Jen si tě nemístně dobírám.“

„Dnes je reis skutečně zábavnější společník než ty, Čelebi,“ ušklíbl se Kirmizi. „Doufám, že se ti brzy vrátí dobré rozpoložení.“

„Snad tě nehodný derviš přesvědčí o své prospěšnosti,“ opět sklonil Čelebi zrak k palubě.

„Užitečný budeš, evliyo, o to se nestrachuj,“ odtušil Kirmizi. „Více potřebuji průvodce než

upovídaného společníka.“

„Průvodce?“ chopil se Čelebi příležitosti. „Smím se zeptat, kam přesně mám tuto výpravu vést?“

„Zeptat se smíš,“ vytratil se z vezírova obličeje pobavený výraz, „ale neodpovím ti. Alespoň dokud kolem nás nebude podstatně méně uší.“

„Odpusť, velkomožný pašo, ale jak tě mám vést, když nevím kam?“

„Dočkej času, evliyo. V příhodné chvíli se dozvíš podrobnosti. Zatím budu vůdcem já. Správný směr znám z tvých zápisků o putování Sýrií a Kurdistánem. Tam někde, za Halepem a Firatem, se nachází místo, o kterém sis zapsal několik pozoruhodných podrobností.“

„Dej Bůh, abych si na ně vzpomněl.“

„Žádný strach, evliyo. Vzpomeneš si. A kdyby ne, já už najdu způsob, jak ti osvěžit paměť.“

Čelebi vrhl na Kirmiziho vystrašený pohled. Vezír se na něj zamračil, ale když učenec stáhl hlavu mezi ramena, plácl se do kolene a nahlas se zachechtal.

„Nemyslel jsem mučení, evliyo. U Proroka, dnes ti opravdu schází smysl pro humor!“ Muži na zádi se poslušně zasmáli.

Slunce se utopilo ve vodách za kadirgou a večerní červánky začaly pohasínat. Čelebi se omluvil a s Kuzgunem v patách sešel ze zádi na hlavní palubu. Báthory, dosud posedávající na schůdkách, měl na jazyku spoustu otázek, jenže derviš ho odbyl mávnutím ruky, přeběhl k zábradlí a věnoval kousky melounu delfínům v tmavnoucích vodách.

~~~

„Přistup blíž,“ přikázal Kirmizi Mustafa, když se Báthory zastavil na okraji zádě.

Už bylo dávno po druhé večerní modlitbě. Čelebi, Kuzgun, Selim a další se odebrali do těsných kajut pod zádí. Hikmet stál na přídi a hleděl kamsi dopředu, měsíc a hvězdy proměnily tmu v modravý přísvit, na hřebenech vln se míhaly stříbřité záblesky. Kadirga večer chytila příznivý vítr, takže i vesla byla napůl zatažená a otroci odpočívali. Loď plula téměř mlčky, jen kýl a plátování sténaly.

Vezír seděl se zkříženýma nohama na podušce. Kromě něj se na zádi nacházel jen urostlý lodivod, dřímající u kormidelní páky. Na vlajkovém stožáru se houpala lucerna. Zelenavé světlo obkreslovalo Kirmiziho siluetu.

Báthory udělal tři kroky a uklonil se.

„Tvrdohlavý džaure,“ zabručel Kirmizi. „Znovu odmítáš projevit mi úctu?“

Báthory po krátkém váhání poklekl a sklonil tvář k palubě. „Muž, který si projevy respektu musí vynucovat,“ zabručel do škvíry mezi prkny, „si je zřejmě nedokáže získat jinak.“

„Za takovou drzost bych ti měl vyškubnout jazyk. A nebo rovnou uříznout hlavu.“ Báthory se mírně nadzvedl. „Můžeš to zkusit.“

V temnotě, která halila vezírovu tvář, planuly dva zlostné plamínky. „Máš štěstí, že mě zajímáš, kacíři. Jinak bych ráno Čelebimu vysvětloval, kam se poděl jeho otrok.“

„Přejděme od hrozeb k tomu, proč jsi mě nechal zavolat.“

Kirmizi se zhluboka nadechl, aby si dodal trpělivosti. „Víš, kdo jsem?“

„Vím.“

„Tak tedy?“

„Sultánův důvěrník a významný rádce.“

„To se říká nahlas. Čelebi ti však určitě prozradil, co se šeptá.“

„Jsi intrikán a prohnaný manipulátor. Vnucuješ sultánovi svou vůli, tak, aby tvé myšlenky a nápady považoval za vlastní.“

„To o mně říkal Čelebi?“

„Nemusel, stačilo naznačit. Takové, jako jsi ty, znám. Hemží se jimi všechny panovnické dvory. Mnozí králové jsou jen loutkami v rukou vychytralých dvořanů. Mehmed nebude

výjimkou, má pověst povaleče, takže vedle sebe potřebuje lidi, kteří ho usměrní ve státních záležitostech.“

„Za taková slova je ortel smrti.“

„A jsme zase u hrozeb.“

„Co ti o mně Čelebi řekl?“ zeptal se Kirmizi po další chvíli nevraživého blýskání očima.

„Zmínil se o tvých sklonech k okultním vědám. Ani to není mezi dvorními rádci žádný div. Je zajímavé, že proti tobě nezasáhnou duchovní. Pokud vím, islám čarodějnictví netoleruje o nic víc než katolická inkvizice.“

„Není nikdo, kdo by proti mně vystoupil,“ odfrkl si Kirmizi pohrdavě. „Šejkové vědí, že mám schopnosti. Aby však proti mně mohli zakročit, museli by znát zřídlo mé moci.“

„A to je?“

„Kdo ti dovolil klást otázky?“

„Sám jsi mi chtěl objasnit, kdo vlastně jsi. Zřejmě proto, abys mi nahnal strach. Zatím se ti to nepodařilo…“

I když muže dělilo jen několik loktů a Kirmizi nevstal z podušky, jeho ruka znenadání popadla Báthoryho pod krkem a mocným trhnutím ho přitáhla blíž. Hrot nože na Kornelově ohryzku byl ostrý jako jehla.

„A teď?“

Kornel polkl. „Právě jsem se v duchu ptal, jestli máš kinžál pořád v rukávu. Nosíš ho i do postele?“

„Valláhi, já ti ten opovážlivý jazyk opravdu vyříznu!“

„Odvoláváš se na Boha,“ zachroptěl Báthory. Ani z této vzdálenosti nedokázal rozeznat podrobnosti vezírovy tváře, jako by na ní ulpěl černý povlak. „I modliteb se příkladně účastníš. Zřejmě tedy nebudeš Satanovým uctívačem, jak si mnozí myslí.“

Kirmizi ho odstrčil tak prudce, až se Kornel svalil na palubu.

„Křesťanské chápání Dobra a Zla je tak zaostalé!“ Kinžál se ještě jednou zaleskl v zelenavém světle lampy a zmizel v záhybech vezírova oděvu. „Pravověrný muslim věří, že vše pochází od Boha. Od džinů a Šejtána nevzešlo nikdy nic. Dostali od Stvořitele svobodnou vůli, ale nemají moc konat a tvořit. Umí jen pokoušet slabé smrtelníky a svádět je k hříchu. Pořád však na nich spočívá bedlivý zrak Všemohoucího.“

Báthory se zvedl. Za límec dolamy mu stekla horká kapka.

„Chceš tím říct, že i Zlo se děje z Boží vůle?“ dotkl se rány a pohlédl na prsty. Krev byla v chabém světle černá jako smola. Sevřel čelisti.

„Ne, hloupý džaure! Snažím se ti vysvětlit, že Bůh řídí všechno, Světlo i Temnotu, anděly, džiny i Šejtána. I když někomu dávají moc démoni, pořád se tak může dít s Božím požehnáním.“

„Takže přece jen jsi vyvolávač Ďábla.“

„Nezáleží na původu mé moci, pokud sloužím sultánovi, který je odrazem Boha na zemi.“

„To by mělo svou váhu, pokud by měl Mehmed svobodnou vůli. Sám jsi však přiznal, že ho ovládáš. Jsi našeptávač a pokušitel jako ti Satani, o kterých jsi před chvílí mluvil.“

„Jazyk je málo. Zaživa ti vyloupnu oči a vykuchám vnitřnosti!“

„Před chvílí jsi měl příležitost. Nevyužil jsi ji. Přejděme tedy k věci. Co ode mne chceš?“ Vezírovy oči planuly ve tmě. „Chci zjistit, co se v tobě skrývá.“

„Momentálně je to pilaf od večeře…“

„Přestaň si se mnou zahrávat, čubčí synu! A nepodceňuj mě. Vidím židovské znaky, kterými jsi počmáraný. Planou jako rozžhavené.“

Báthory skousl další ironické poznámky.

„Studoval jsem kabalu, to primitivní židovské čarodějnictví,“ pokračoval Kirmizi. „Znamení

na tvém čele… je pozoruhodné. Takovou kombinaci sefirotů jsem ještě neviděl. Mluv, kde jsi k tomu symbolu přišel?“

„U jednoho starého alchymisty.“ Báthory přestal kličkovat. „Už není mezi živými.“

„Proč tě pomaloval?“

„Byl jsem zraněný. Měl jsem duši na jazyku. Věřil, že mě tak vyléčí.“

„Zjevně se mu to podařilo.“

„Těžko říct, jestli je to zásluha Židových znaků.“

„Nelži. Slyším ozvěny tvých skutečných myšlenek a pocitů. Žid tě zázračně vyléčil. Ten symbol na čele je šém, umožňující akt stvoření.“

Báthory mlčel. Loď řezala vlny, lucerna u kormidelníka se houpala a stíny poskakovaly jako čerti kolem kotle s čerstvým hříšníkem.

„Kdo ví, jestli bude Čelebi ochoten tě prodat,“ utrousil Kirmizi. „Otrok nasáklý mystickými silami by se mi hodil.“

„O žádných mystických silách nevím.“

„Neobtěžuj se lhaním. Odhalím to. Všiml sis na sobě nějakých zvláštních schopností?“

Báthory chvíli zarytě mlčel, ale když cítil, jak se mu vezírův pohled propaluje do lebky a prohrabuje se mozkem, raději odpověděl. „Zvířata se ke mně chovají jinak, jako by mi rozuměla. Také jsem měl několikrát předtuchu nebezpečí. Konkrétní a přesnou.“

„Výborně. To je teprve začátek.“

„Nebo konec. Za dva roky u vesla jsem nic zvláštního nepozoroval. Možná to ze mě vyprchalo.“

„Nesmysl. Ty znaky pořád vidím. Barvu, byla to krev, že?, jsi dávno smyl, ale jednotlivé tahy jsou zřetelné. Člověk s mým nadáním je dokáže vidět.“

„I Čelebi je mystik a ničeho si nevšiml.“

„Čelebi? Nebuď směšný. Je to obyčejný derviš. Dokáže nanejvýš přečíst jednoduché znamení a odhadnout tak blízkou budoucnost. Tu a tam se v hluboké meditaci v rituálu zikir může přiblížit Bohu. Kdyby byl výjimečný súfi, což ani náhodou není, mohl by se pokusit o baraku.“

„Co je to?“

„Požehnání. Mystický čin, který prostřednictvím vyvoleného smrtelníka vykoná samotný Bůh. Znám derviše, kteří to dokáží.“

„A ty?“

„Nejsem súfi. Jsem sihir.“

„Co je to?“

Kirmizi narovnal ramena a svit v jeho očích pohasl. Před Báthorym se znovu tyčila jen černá silueta. Měl neodbytný pocit, že z ní sálá chlad, i když to mohl být jen vítr kymácející stříškou zádě.

„Náš rozhovor skončil. Můžeš odejít, otroku. Vím, co jsem chtěl vědět.“

„Skutečně?“

„Četl jsem ve tvém nitru. Jsi zabedněný barbar. Nechápeš, ba ani nevnímáš moc, kterou do tebe zasely židovské čáry máry. Potřebuješ někoho, kdo ji v tobě naplno probudí a potom usměrní.“

„Myslíš, že to budeš ty?“

„Můžeš odejít!“

Báthory pokýval hlavou, vstal a couvl ke schodům.

„Co když chci, aby ty čáry máry spaly i dál?“

Vezír neodpověděl. Kornel mu stále neviděl do tváře, ale byl přesvědčen, že na Mustafových rtech se objevil zlověstný úsměv.

~~~

Přestože jsem měl za sebou vyčerpávající den, spal jsem tvrdě a překvapivě klidně. Ve snu ke mně přistoupil můj nebohý otec a řekl mi:

„Můj synu! Čeká tě náročná cesta plná nebezpečí. Uvidíš věci, o kterých se ti jakživ nesnilo. Avšak neboj se. Pomoci se ti dostane od těch, do nichž bys to neřekl. Poslušně a vytrvale plň rozkazy. Neptej se na úmysly těch, kdo jsou nad tebou. Umlč každého, kdo do tebe bude chtít zasít pochybnosti a strach. Jsi sultánův otrok, proto plň jeho vůli stejně jako vůli jím pověřených. Když půjdeš po přímé Boží cestě, nestane se ti žádná škoda a přežiješ tuto pouť ve zdraví.“

Ta slova mne povzbudila a naplnila vnitřní silou. Vstal jsem v povznesené náladě a během ranní modlitby jsem v sobě probudil zdatného háfize. Korán jsem recitoval pevným hlasem. I ctěný Mustafa paša řekl:

„Vidím, že se ti do tváří vrátila barva, evliyo. Je ti očividně lépe.“

Po sabahu si vezír a jeho společníci dopřáli vydatnou snídani. Přestože jsem se už skutečně cítil lépe, zachoval jsem si chladnou hlavu a dal si jen suchar s hrudkou sýra a pohár vody. Potom jsem přešel na příď a nastavil tvář paprskům vycházejícího slunce. Ze střílen pod zábradlím, o něž jsem se opíral, vykukovalo dopředu pět lesklých bronzových hlavní. Taran rozrážel vlny a posílal dozadu podél boků proudy syčící, zpěněné vody. Poškrábané a zohýbané kování na hrotu svědčilo o tom, že Útočící jestřáb už zatnul zobák do mnoha nepřátelských plavidel.

Tehdy mi Bůh seslal prvního pokušitele. Jak jinak, byl to nevěřící. Kapitán Báthory mi prozradil, že si ho v noci zavolal vezír a že jej rozhovor s ním naplnil neblahými pocity. Zeptal se:

„Co to znamená sihir?“

Polekal jsem se a spěšně se ohlédl. Postava v rudém oděvu seděla ve stínu záďové stříšky ve společnosti Selima, Hikmeta a hrstky lodních důstojníků.

„Nemůže nás slyšet,“ domníval se Báthory.

„Jsi si jistý?“ sykl jsem na něj. „Raději važme každé slovo.“

„Podle mne toho šarlatána přeceňuješ. Řekni mi: kdo je sihir?“

Počastoval jsem kacíře dalším varovným pohledem a přikázal mu: „Neopakuj to slovo! Už ho znovu nevyřkni. Nikdy! Přivoláš na nás neštěstí.“

„Kirmizi tak včera označil sám sebe. Co to znamená? Čaroděj?“ naléhal Báthory.

Nenápadně jsem přikývl. „Je to druh magie. Člověk, který ji ovládá, dokáže vyvolávat meleky a džiny. Oni ho potom naplňují nadpřirozenou mocí.“

„Co je melek? Anděl?“

„Ano. Posel z nebes, zvěstovatel Boží vůle.“

„Dejme tomu, že je vezír něčeho takového opravdu schopen… Co myslíš, vyvolává křídlaté, nebo rohaté?“

„Už o tom nemluvme!“ ukončil jsem náš hovor a zadíval se na moře…

Rákosové pero se zastavilo. Čelebi odtrhl zrak od papíru a vyhlédl ze stínu záďové stříšky dopředu. Vezír a reis sestoupili po schůdkách z přídě a kráčeli po lávce. Zvolna se blížil čas odpolední modlitby.

Derviš sklonil pohled zpátky k úhledným řádkům. Zběžně je proletěl. Potom popadl poslední list, zmačkal ho v dlani a vyhodil mezi sloupky zábradlí. Zatímco bílá koule tančila na zčeřené vodě za lodí, Čelebi položil na podložku čistý papír, namočil pero a začal stranu znovu:

Tehdy mi Bůh seslal prvního pokušitele. Jak jinak, byl to nevěřící. Báthory ke mně přistoupil a bez zjevné příčiny začal hovořit o různých bezbožných záležitostech, jak to mají

džauři často ve zvyku. Vzpomněl jsem si na otcovu radu a zarazil ho:

„Mlč, otroku! Neobtěžuj súfiho uši odporným kacířstvím!“

Zalekl se mého přísného tónu a poslechl. Dál už jsme o těchto věcech nehovořili.

~~~

Mezi Krétou a Kyprem není jediný ostrůvek. Během celé plavby se všude kolem rozprostírala pouze jednotvárná vodní pláň. Čas od času se nad obzor vynořily trojúhelníkové plachty a posádka i Selimovi sipáhiové byli hned ve střehu; nikdy jsme však nemuseli měnit směr plavby, natož použít zbraně. Pokaždé se jednalo o osmanské obchodní lodě, plavící se po trasách mezi Istanbulem, Alexandrií a Tripolisem. Malé flotily nákladních kalite obvykle doprovázela alespoň jedna těžce vyzbrojená válečná kadirga, ani zde, hluboko v muslimy ovládaných vodách, nebyla nouze o korzáry, kteří loupili a vraždili v žoldu křesťanských vládců. Také berberští piráti, i když většinou sloužili sultánovi a přepadávali hlavně džaury, zde často číhali na lodě se znamením půlměsíce.

Bůh budiž veleben, obloha zůstala celou dobu bez mráčku, nad vrcholkem stěžně se klenul jen nádherný blankyt. I díky tomu se mi vrátila dobrá nálada a výřečnost. Mé skromné schopnosti čím dál více bavily společnost. Už třetího dne se ctěný vezír a důstojníci tvrdošíjně dožadovali společnosti tohoto ubohého derviše. Používal jsem umění meddahů, potulných vypravěčů. Podle toho, o které navštívené zemi jsem právě hovořil, jsem měnil přízvuky, intonaci i výšku hlasu. Chvíli jsem vyprávěl, chvíli zpíval, jindy recitoval. Při každé modlitbě jsem sloužil jako imám, k větší slávě Boha.

Báthory jen jedl a přesouval se ze stínu do stínu jako líný kocour. Nic jiného na starosti neměl. Mí společníci se nad jeho zahálkou často pohoršovali a ptali se mě, k čemu mi je otrok, když ho ničím nezaměstnám. Odbýval jsem je slovy:

„Galeje z něj vysály sílu. Musí se zotavit, aby mi dobře sloužil.“

Ve skutečnosti už Báthory vypadal zdravě a kosti se mu rychle obalovaly masem a tukem. Přesto jsem na něj neuvalil povinnosti sluhy. Možná proto, že Širin na všechno stačila sama, a dokonce se stihla i nudit. Nebo jsem snad cítil, že se v kapitánovi skrývá šelma, kterou není možné zkrotit, jen si ji naklonit?

V jedné věci mě ale zklamal. Zdaleka nebyl tak dobrým společníkem, jak jsem doufal. Takový mistr slova a verše… a většinu času ani neotevřel ústa! Nepodělil se o zážitky a myšlenky, jen se s nepřístupným výrazem potloukal po palubě, vysedával na záďových schůdkách, případně se opíral o zábradlí a zíral do dálek. Nejčastěji se zdržoval na přídi. Rychle jsem odhalil proč, nerad se díval otrokům u vesel do obličejů. Jak se mi později přiznal, nedokázal se zbavit pocitu, že ho galejníci probodávají obviňujícími pohledy.

Také jsem postřehl, že občas, když dozorci okřiknou veslaře a zapráskají biči, kapitán sebou škubne a nahrbí se. Jednou to udělal přímo přede mnou, a když si všiml, že se dívám, hned se narovnal a strašlivě, rouhavě zaklel, jak to umí jen křesťanský hrubián.

~~~

„Co se děje, kapitáne?“

„Nic,“ odsekl Báthory.

„Polekal ses,“ nenechal se Čelebi odbýt.

„Kdepak.“

„Nezatloukej. Viděl jsem to. Nedokážeš si zvyknout, že ten povel není určen i tobě?“

Báthory na derviše chvíli hleděl, nakonec ale přikývl. „Je to divný pocit, plavit se na podobné veslici, na jaké jsem nedávno dřel sám. Dobrá polovina veslařů jsou křesťanští otroci. Na mou duši, mám výčitky svědomí, že se jen vezu.“

„Proč? Svůj trest sis přece odkroutil.“

„Trest?“

„Být nepřítelem pravé víry je stejně vážný zločin jako vražda nebo smilstvo. Mezi muslimskými trestanci a křesťanskými zajatci není žádný rozdíl.“

„Pokud považuješ křesťanství za zločin, právě hovoříš s vyvrhelem.“

„Nepřekrucuj má slova. V Osmanské říši žije mnoho židů a křesťanů. Nejsou postaveni mimo zákon. Jejich víra se stává zločinem až tehdy, když se v jejím jménu postaví proti pravověrným.“

„To není zločin, ale svatá válka. Křižácké tažení. I vy přece máte svůj džihád.“

„Džihád je ve skutečnosti něco jiného, než si vy pohané myslíte, i než jak to překroutili mnozí muslimové. Ale pokud přistoupím na tvé zjednodušení, tak ano, je to něco podobného.“

„Uznáváš tedy, že i křesťan má právo považovat gaziho, bojovníka s džaury, za zločinného nepřítele Boha?“

„Je to samozřejmě nesmysl, ale… z tvého úhlu pohledu zní asi logicky.“

„Můj úhel pohledu je pro mne rozhodující,“ ušklíbl se Báthory.

Čelebi ho počastoval nevlídným pohledem. „V otázce tvého obrácení na pravou víru zjevně nedošlo k pokroku.“

„Správný postřeh.“

„Škoda. Doufal jsem, že když se odlepíš od veslařské lavice a poznáš muslimský svět i z jiné stránky, pochopíš naši vyspělost.“

„To je úplně jiná otázka. Uznávám, všiml jsem si jistých věcí, na jejichž základě mohou mohamedáni považovat křesťany za barbary.“

„Ale? Skutečně?“

„Nejsem slepý a hluchý. A ani dva roky na galejích mi nezničily čich.“

„Bůh budiž veleben! Tak přece je tu vývoj. Alespoň ve světských záležitostech. Pokud jde o víru, pořád se topíš v pohanských bludech.“

Báthory se zhluboka nadechl a obrátil zrak dopředu. Čelebi na něj pohlédl a zjistil, že Kornel se ve skutečnosti nedívá na moře, pohled měl nepřítomný, tvář zastřel stín.

„O co jde, kapitáne? Jako by tě přepadla špatná vzpomínka.“

„Všechno je jinak,“ ozval se Báthory po dlouhé chvíli. „Nejsem tak horlivý křesťan, za jakého mě považuješ. Vždy jsem byl častěji v hospodě než v kostele a farářovo domlouvání jsem pouštěl jedním uchem tam a druhým ven. Neodmítám tvou víru kvůli oddanosti křesťanskému Bohu, a už vůbec ne z touhy po mučednictví. Kdybych ale konvertoval, stal by se ze mne poturčenec. Neexistuje nic, co bych nenáviděl víc než poturčence.“

Čelebi vážně přikývl. „Věř, nebo ne, teď ti rozumím. V končinách, z nichž pocházíš, máte zkušenosti s martalovci. To je i pro Turky věrolomná, krvelačná, podřadná sběř. Ale ne všichni, kdo přijali Alláha…“

„Zabili mi syna.“

Čelebi se zarazil. Pohlédl na Báthoryho, ale když viděl, co mu sálá z očí, raději odvrátil zrak.

„To jsem nevěděl, kapitáne. Kdy k tomu došlo?“

„Těsně předtím, než jsem za varadínskými humny padl do zajetí.“ Báthory si dlaní protřel obličej. „Ženě jsem na smrtelné posteli odpřísáhl, že se o naše dítě postarám. Ve skutečnosti jsem chlapce hrubě zanedbával; vlastně jsem se mu celé dětství neukázal na očích. Když jsem se k tomu konečně odhodlal, oddělili nás od sebe martalovci. Aby se pomstili mně, vyřádili se na Miškovi. Jágerští Karačiovci, jestli ti to něco říká.“

„Slyšel jsem o nich. Albánská chátra bez kousku cti.“

„Už víš, kam tím mířím, evliyo? Nemůžu se stát poturčencem. Rozšířil bych řady těch, kdo mi zavraždili jediné dítě.“

Derviš chvíli jen splétal a rozplétal prsty v širokých rukávech kaftanu.

„Otevřel jsi mi oči, kapitáne,“ řekl nakonec. „Najednou vidím, že galeje přece jen byly trestem. Dokonce dobrovolně přijatým, nemám pravdu? Když jsi padl do zajetí, nevzpíral ses; ani cestou do Edirne ses nesnažil utéct. Také jsi odmítl sultánovu nabídku vstoupit do palácové gardy. Úplně ses odevzdal osudu.“

„Co naznačuješ? Že jsem otroctví přijal jako pokání?“

„A ne snad? Tak výjimečný muž… a nechal ses přikovat k veslařské lavici. Dva roky jsi nastavoval hřbet karabáči. Nikdy by k tomu nedošlo, kdybys nedospěl k rozhodnutí, že to všechno přijmeš a vytrpíš. A skutečnost, že dnes stojíš po mém boku, bez okovů, téměř jako svobodný muž, také není jen šťastná náhoda. Něco v tobě došlo k závěru, že pokání bylo dost. Otázkou je, co se svým životem uděláš teď.“

Báthory pokrčil rameny. „Nemám žádné plány.“

„Netoužíš po domově?“

„Těžko říct. Nikdo mě tam nečeká. Zůstal mi jen bratr, ale s tím jsem si nikdy kdovíjak nerozuměl. Jinak pusto a prázdno. Otec, matka, manželka, jediný syn… všechny mi vzal Bůh.“

„Vím, jakou díru to v člověku zanechá. Také jsem přišel o rodiče i většinu příbuzných.

Zůstal jsem sám.“

„Co Širin?“

„Konkubína. Víc služka než cokoli jiného. Nikdy jsem se nechtěl oženit. Jako derviš jsem zasvětil život tarikatu.“

„Co je to?“

„Už jsem ti to přece říkal, tarikat je mystická pouť, která vede súfiho k poznání vyšší pravdy. Často je spojena s putováním po obyčejných cestách z prachu a kamení. Tak jako v mém případě. Jsem tulák bez skutečného domova.“

„To máme společné.“

„Nepotrvá dlouho a myšlenky se ti uspořádají v hlavě. Zatoužíš po křesťanských končinách.“

„I kdyby, co z toho? Jsem otrok. Hodláš mě snad propustit?“

„Ne. Aspoň zatím. Počítám ale s tím, že se dříve nebo později pokusíš o útěk. Možná až vystoupíme na pevninu…“

„Ze Sýrie je to do Evropy pekelně daleko. Nemám na takové trmácení chuť a zatím ani sílu. Takže zůstanu s tebou, evliyo. Přinejmenším nějaký čas. I když tahle výprava… nemám z ní dobrý pocit. Ani trochu.“

Derviš vážně přikývl. „Dej Bůh, nekonečná je jeho milost, aby nás cestou nepotkalo nic zlého.“

„Doufat v něco takového, evliyo,“ usmál se Báthory ponuře a znovu se zadíval do neznáma, „je nekonečně naivní.“

„Vím přesně, jak se cítíš, kamaráde.“

~~~

Kóje v podpalubí byla úzká a arabský hřebec v ní neklidně přešlapoval, až se zdálo, že kopyty rozdrtí prkna pod sebou. Čelebi se odmítl vzácného daru od kaptan paši vzdát a uprosil Hikmeta, aby pro koně našel na lodi místo.

„I mně je těsno.“ Báthory natáhl ruku. Arab pohodil hřívou a odtáhl se. „Jen klid. Snad si nemyslíš, že ti ublížím?“

Kůň zakoulel tmavým okem, ale sklonil hlavu a nechal se chytit za ohlávku.

„Už to nebude trvat dlouho,“ hladil ho Báthory po nozdrách. „Brzy si pořádně protáhneme nohy…“

„Táhni od něj!“

Zvíře vyškublo ohlávku z Kornelových prstů a znovu hlasitě zadupalo. Báthory se otočil.

Od potyčky na pláži s Kuzgunem nepromluvil. Jeden druhému se pečlivě vyhýbali.

„Jestli se ho ještě jednou dotkneš, zpřerážím ti prsty,“ vkročil kozák mezi koně a Kornela.

Kapitán opětoval jeho pohled. Chvíli se zdálo, že odsekne něco urážlivého, ale pak věnoval Kuzgunovi jen povznesený úšklebek, ukázal mu záda a po lávce vyšel z podpalubí.

Ve skutečnosti na hádky neměl náladu. Ani na zbytečné žvanění. Jediný člověk, se kterým se občas dal do řeči, byl Čelebi, nedávný rozhovor vytvořil rychle se větvící prasklinu v neviditelné hradbě, která je zpočátku dělila. Se Širin se Kornel během plavby téměř nesetkal; Čelebi jí přikázal, aby se raději neobjevovala na palubě a zbytečně námořníkům nepletla hlavy. Poslechla a většinu času trávila v dervišově kajutě pod zádí. Dokonce ani vezír si drzého otroka už nenechal zavolat.

Proto Báthoryho překvapilo, když ho u zábradlí oslovil Selim Sevahir.

„Znal jsem Abdullaha Toptana osobně. Sloužil v Edirne, když jsem ještě jako holobrádek nastoupil k palácové gardě.“

Kornel se otočil a uctivě před čeribašim sklopil zrak. „Byl to výjimečný bojovník. Nejlepší, s jakým jsem kdy zkřížil meč.“

„Budu upřímný.“ Sipáhi položil dlaně na zábradlí. „Neměl jsem ho rád. Člověk od něj neslyšel nic jiného, než že jeho zbraň nemá v říši soupeře. Nemohl jsem to chvástání vystát.“

Báthory tázavě pozvedl obočí.

„Bůh mi odpusť, ale potěšilo mě, když ten nafoukanec konečně našel přemožitele. I když nevěřícího.“

Kornel se zlehka ušklíbl. Mladík se na něj zadíval.

„Rád bych s tebou zkřížil čepel, kapitáne. Později, až budeš v lepší kondici. Galeje se na tobě podepsaly, pořád jsi vyzáblý jako kurdská koza. Bez urážky.“

„Nejsem urážlivý. Až naberu sílu, rád ti vyhovím, čeribaši.“

„Nemusí to být souboj na život a na smrt. Chci si jen vyzkoušet, jaké to je šermovat s mužem, který setnul pyšnou Toptanovu hlavu.“

„Rozumím. Jsem ti k službám.“

Selim pokýval hlavou, otočil se a vystoupal po schůdkách na záď, kde se Čelebi právě chystal zahájit akšam.

„Ve jménu Boha milosrdného, soucitného!“ rozlehlo se nad lodí. „Chvála Bohu, Pánu tvorstva, milosrdnému, soucitnému, v jehož moci je Soudný den! Tebe uctíváme a Tebe o pomoc prosíme, veď nás cestou přímou; cestou těch, jež jsi zahrnul svou milostí, ne těch, na nichž je hněv Tvůj uvalen, neboť v bludu setrvávají!“

Báthory na rozdíl od ostatních mužů zůstal stát, díval se k horizontu a v duchu se probíral vzpomínkami. Od chvíle, kdy mu Čelebi nechtě připomněl Michala, mu chlapec nescházel z mysli.

Možná měl derviš pravdu. Možná ty dva roky na galejích skutečně konal pokání. Hlas svědomí ale neumlčel.

~~~

„Neuraz se, ctěný Hikmete,“ odkašlal si Čelebi do šátku potřísněného parfémem, „ale jedním z důvodů, proč tolik nemám rád cestování po moři, je i pach, který na lodích vládne. Říká se, že galéru ucítíš dlouho před tím, než se vynoří nad obzor.“

„Moje loď nesmrdí,“ odvětil reis odměřeně.

„Protože tvůj nos dávno otupěl. To je pochopitelné.“

„Když putuješ po souši, nasákneš koňským potem. Nemluvě o tom, jak smrdí jezdci na velbloudech nebo oslech. Podívej se dopředu, evliyo. Co vidíš před lodí?“

„Vodu, vlny, záblesky slunce…“

„Přesně tak. Žádné kobylince, bobky nebo lidské výkaly. Žádní žebráci nebo mršiny

uštvaných zvířat. A vidíš tam snad kůly s mrtvolami vydanými napospas slunci, mouchám a vránám?“

„Chápu, kam tím míříš…“

„Tak mi neříkej, že mořeplavba smrdí víc než cestování koňmo.“

„Odpusť, udatný reisi. Nechtěl jsem se tě dotknout.“ Čelebi se napil šerbetu.

„Mimochodem, když mluvíme o zápachu, vzpomněl jsem si na žertovnou příhodu, kterou jsem zažil loni v Uhersku. Váhám ale, zda ji v této urozené společnosti vyprávět, protože mě usvědčuje z občasné nevychovanosti. A také by vám mohla zkazit chuť k jídlu.“

Na schodech sedící Báthory se ušklíbl. Už Čelebiho trochu znal a věděl, že předstíranými ohledy chce jen přimět společníky, aby o historku žadonili. Nemýlil se, Hikmet, Selim a ostatní důstojníci se okamžitě začali dožadovat pokračování.

„Tak dobrá, přemluvili jste mě!“ zvolal Čelebi. Jeho hlas se rozléhal jako zvon, zjevně měl excelentní náladu a tváří v tvář dychtivému publiku se cítil jako ryba ve vodě. „Předem vás ale žádám o odpuštění, pokud vás tento příběh pohorší.“

„Už nás nenapínej, evliyo,“ ozval se dokonce i Kirmizi Mustafa. „Případnou nevhodnost příběhu posoudíme, až když si ho vyslechneme.“

„Jak si přeješ, ctihodný pašo.“

Báthory nastražil uši, aby derviše v skřípání lodě a ve zvucích vesel slyšel.

„Tak tedy, minulé léto jsem se zúčastnil velkého tažení proti zlořečenému Keményovi, Rákoczyho nástupci, vůdci povstání v Sedmihradsku. Vojsko budínského paši Ismaila, dej mu Bůh věčnou slávu a pevné zdraví, cestou dobylo několik pevností, mezi jinými i hrad Seykel. Bylo to velké vítězství pro slávu Alláha, On je všemocný! Krátce po bitvě, právě jsem se chystal zarecitovat vítěznou súru, mě znenadání přepadlo neodbytné nutkání. Poslechl jsem tedy volání přírody a odcválal na svém oři k nedalekému lesu. Na tichém místě mimo zraky ostatních gaziů jsem sesedl, slezl do prohlubně na úpatí svahu, rychle si rozepjal opasek, stáhl svršky a konečně vykonal potřebu.“

Mezi Čelebiho společníky proběhla první vlna přidušeného chechtání.

„Uprostřed této nepříliš vznešené, avšak pro očistu těla nezbytné činnosti jsem náhle nad sebou zaslechl šramot. I můj kůň varovně zadusal a zafrkal. V podřepu, s holým zadkem a spodky u kolen, jsem zvedl hlavu. V tom okamžiku se na skále přímo nade mnou objevil nevěřící! Nezaváhal ani chvíli, darebák, skočil na mě a srazil mě rovnou do vlastní nečistoty. Na okamžik jsem úplně ztratil důstojnost i duchapřítomnost. Džaur mě přitiskl k zemi a začal mě škrtit. Hlavou mi blesklo, že mě po smrti zřejmě prohlásí za posraného martýra!“

Někteří posluchači vyprskli, ale hned se zase utišili, aby mohlo napínavé vyprávění pokračovat.

„Bůh budiž pochválen, rychle jsem se vzpamatoval a jako sám Mahmud Veli, svatý všech zápasníků, jsem nevěřícího shodil, přemohl a zmocnil se nedaleko pohozené dýky. Mnohokrát jsem nepřítele bodl do krku a hrudi, až mě jeho krev ušpinila víc než vlastní výkaly. Nakonec jsem pohanovi uřízl hlavu a s úlevou se rozesmál. Nebyl ze mne posraný martýr, ale posraný gazi!“

Ze zádě zaburácel smích.

„To ale nebyl konec!“ umlčel Čelebi diváky. „Ještě jsem si ani nestačil natáhnout spodky, když se na stejné skále nade mnou objevil mladý Turek a zvolal: Příteli, pronásledoval jsem toho nevěřícího více než půl míle, lesem i po skalách. Ve strachu přede mnou na tebe spadl a ty jsi ho šťastnou náhodou zabil. Jeho hlava však patří mně! Odvětil jsem: Dobrá, tak pojď sem a vezmi si trofej. Zároveň jsem se k němu otočil předem a ukázal mu svého malého bratříčka, který se narodil se mnou.“

Teď trvalo několik minut, než se smích utišil.

„Gazi se zhrozil a zvolal: Taková nevychovanost! A pak utekl a přenechal mi nejen džaurovu hlavu, ale i ostatní kořist. Nebyla malá, v nebožtíkově měšci jsem našel více než sto uherských zlatých a hrst stříbrných gurušů. Také jsem mu stáhl zlatý prsten. To všechno jsem naložil do sedlových vaků a spěchal zpátky do tábora. Okamžitě jsem předstoupil před jasného Ismaila pašu a ukázal mu úlovek. Nechť se hlavy nepřátel vždy kutálejí jako tato! zvolal jsem a padl na kolena, abych mu políbil ruku. Paša se však odtáhl a nakrčil nos. Co je to, evliyo? Proč smrdíš po hovnech? Odvětil jsem: Ani se neptej, pane, jaká pohroma mě postihla! Jak jinak, chtěl znát podrobnosti, tak jsem mu všechno povyprávěl. Serdár i přítomní begové se smáli, až se za břicha popadali. Ismaila pašu příběh tak potěšil, že mi na místě věnoval padesát zlatých a další cenné dary včetně této stříbrné spony, která mi zdobí turban.“

Ze stínu pod záďovou stříškou se valila dobrá nálada.

„To byla nejzábavnější příhoda, jakou jsi nám zatím vyprávěl, evliyo,“ uznal Kirmizi, když se společnost utišila. „Posraný gazi! Málokdo by přiznal, že něco takového zažil. Schopnost žertovat na vlastní účet náleží jen těm, kdo jsou velcí duchem. Věnuji ti sto gurušů!“

„Jsi nekonečně velkorysý, Mustafa pašo. Dopřej ti Bůh štěstí a sílu!“ Báthory se ušklíbl.

Veslice se zhoupla na vlně a příď poklesla, jako by chtěla po vzoru delfínů zanořit čenich pod hladinu. Kornel zvážněl a natáhl krk. Vzápětí vstal, oči přimhouřené. Nadechl se, ale hlídka v koši na hlavním stěžni ho předběhla.

„Bůh je milosrdný! Země na obzoru!“

Paluba na zádi zavrzala, muži rychle vstávali a hrnuli se dopředu. Hikmet pozvedl k oku skládací dalekohled. Po chvíli ho podal vezírovi.

„Akamas, severozápadní výběžek Kypru.“

„Bezchybná navigace,“ pochválil Kirmizi.

„A úctyhodná rychlost,“ přidal se Čelebi. „Z Kréty na Kypr ani ne za pět dní, všechna čest, reisi, Útočící jestřáb je bezpochyby nejrychlejší loď, na jaké jsem se kdy plavil.“

„Vidíš, evliyo, nestálo to za tu trochu smradu?“ popíchl ho Hikmet a obrátil se k vezírovi.

„Když dovolíš, mocný pašo, navrhuji obeplout ostrov ze severu. Sice tam nejsou pořádná přístaviště, ale cestu do Latakiye nám to zkrátí nejméně o půl dne.“

„Proč přistávat? Souhlasím, reisi. Pokračujme podél severního pobřeží.“

Hikmet křikl na dozorce na hlavní palubě, otočil se na podpatku a šel dát instrukce kormidelníkovi.

Báthory se připojil k Čelebimu, který spěšně přešel po středové lávce na příď. Zpoza zábradlí nad kanóny sledovali, jak se tmavý flíček na obzoru zvětšuje a mění v pobřežní horstvo. Nad kamenitými plážemi se zvedaly svahy pokryté piniovými lesy.

„Kypr, rodiště nádherné Afrodity, bohyně lásky,“ přednesl Čelebi pateticky. „Škoda, že plujeme na sever. U jižního pobřeží se prý z vody zvedá skalisko, na něž vystoupila, když se zrodila z mořské pěny. Rád bych ho viděl.“

„Je to místo pohanského kultu,“ usmál se Báthory. „Navíc je Afrodita ztělesněním hříchu a nevázaných mravů. Jak to pasuje k mystické pouti derviše za Boží pravdou?“

Čelebi se na něj nevlídně zamračil. „Muslimové ve skutečnosti nejsou zase tak úzkoprsí.

Za jistých okolností dokážeme ocenit cizí tradice, třebaže jsou někdy pohoršující.“

„Nechceš mě snad přesvědčovat, jak jste tolerantní, že ne?“ Báthory se dál usmíval, ale oči mu potemněly.

„Nejlepší příklad máš přímo před sebou,“ kývl Čelebi bradou k ostrovu. „Sice vládneme Kypru pevnou rukou, ale dovolili jsme Řekům ponechat si víru a většinu svatostánků. Nepovažuješ to za velkorysé? Udělali by něco takového křesťané, kdyby si podrobili území s muslimským obyvatelstvem, Alláh nás chraň před takovou pohromou?“

„Teď zřejmě počítáš s mou nevzdělaností, evliyo. Řekům na Kypru jste povolili pravoslavnou víru, jen aby se nespojili s katolíky a nezískali vojenskou podporu od papeže.“

Čelebi se na kapitána zamračil, sevřel ústa, zacvičil obočím. Po chvíli však pokrčil rameny.

„Máš pravdu, prohnaný džaure. Řekové mohou zůstat křesťany, ale platí dvakrát vyšší daně než ti, kdo konvertovali na pravou víru. I proto zde od začátku naší vlády došlo k více než dvaceti povstáním. Masovým a velmi krvavým.“

„Určitě i krvavě potlačeným. Takže pokud Kypr něco dokazuje, tak jedině tureckou bezohlednost a krutost.“

„Víš, co se mi v noci zdálo?“ zabručel Čelebi. „Že ses znovu potil na veslařské lavici. Loď letěla po vlnách a já jsem se díval, jak dřeš, div že jsi nevypustil duši. Byl to jeden z těch živých, prorockých snů. Možná mi jím Bůh naznačoval, abych tě za tvou drzost a nevděčnost prodal zpátky na galeje!“

„To by nebyl dobrý obchod. Je tu podstatně štědřejší zájemce.“

„Také pravda. Vezír mi už navrhl, že tě koupí.“

„Kolik nabídl?“

„Dost na to, abych o tom vážně přemýšlel.“ Čelebi se nasupeně odvrátil a zadíval se kupředu. Tvářil se jako vždy, když mu začal být rozhovor s tvrdohlavým otrokem nepříjemný a nemínil v něm pokračovat.

Kadirga se rychle blížila k poloostrovu.

„Ale ten sen možná znamenal něco jiného,“ řekl Báthory změněným hlasem.

„Cože?“

„Co když to byla výstraha před nebezpečím?“

„O čem to blábolíš?“ zachmuřil se Čelebi. Báthory se zdánlivě díval na mys, jenže pohled měl nepřítomný, oči jako ze skla. „U Proroka, co ti je? Kapitáne!“

Kornel zamrkal, otočil se a pohlédl na záď. Vezír také upřeně zíral na pobřeží, postoj měl zvláštně nahrbený a ztuhlý, prsty svíraly zábradlí jako ptačí pařáty bidlo.

„On to ví,“ řekl Báthory.

„Valláhi, o čem to pořád…“

„Přestaňte veslovat!“ vykřikl Kirmizi. „Slyšíte, chátro otrocká? Přikazuji vám, okamžitě přestaňte!“

Buben ztichl a zmatení dozorci se biči a ostrými hlasy obořili na galejníky. Hikmet doběhl od kormidelníka k vezírovi a na něco se ho naléhavě vyptával. Odpověď však dostal ze strážního koše.

„Plachta! Loď před námi!“

„Ochraňuj nás, Všemohoucí!“ hlesl Čelebi.

Nad cedry a borovicemi na severním výběžku Akamasu se vynořila trojúhelníková plachta.

Vlála nad ní zástava s překříženými šavlemi a rudým půlměsícem na černém podkladu.

„Berberští piráti!“ vykřikl Hikmet. „Všichni do zbraně! Děla připravit! Hněte sebou, hnidy líné!“

Členové posádky se rozběhli na pozice. Čelebi se otočil, a přidržuje si spodní lem dlouhého kaftanu, rychle pospíchal po středové lávce na záď. Cestou se téměř zřítil pod nohy topčiů, kteří se hrnuli k pěti kanónům na přídi. Další muži zaujali pozice u švihovek podél zábradlí. Sipáhiové cvakali kohoutky a ocílkami dlouhatánských pistolí, napínali tětivy do dvakrát prohnutých luků. Přibližně polovina oddílu následovala Selima na příď.

„To ještě není všechno,“ zachraptěl Báthory, který tam pořád postával se ztuhlým obličejem.

Čeribaši se na něj podíval.

„Druhá plachta!“ rozlehlo se nad palubou.

Zatímco první kalite se už celá vynořila zpoza mysu a rychle obracela čelen k jihozápadu, nad stromy u pláže se objevila špička dalšího stěžně.

„Třetí plachta!“ ozvalo se z koše vzápětí.

„Úhybný manévr!“ rozhodl Hikmet okamžitě. „Taranem k jihu! Do toho, do toho, opřete se do vesel!“

Vřava se slila s dusáním a rámusem, s práskáním karabáčů a duněním bubnu. Vesla na pravoboku se zanořila pod hladinu, valibuk na zádi se svalil na kormidelní veslo. Galéra se obracela levým bokem k mysu.

„Zatraceně, odkryjeme se jim!“ zaklel Báthory. „Příliš se jim odkryjeme!“

„Jsou v přesile, nemůžeme jít do střetu!“ křikl Selim, v ruce slonovinou vykládaný luk, šíp přiložený k tětivě. „Útěk je jediná možnost. Obrátíme se včas!“

„Ne,“ polkl Báthory naprázdno. „Ta galeota je rychlejší.“

Čeribaši pohlédl k mysu a brada mu poklesla. „Není boha kromě Boha…“

První pirátská loď už mířila taranem přímo na ně. Jedno z děl na přídi zahřmělo. Koule dopadla přibližně deset sáhů od Jestřába, k obloze vychrstl zpěněný gejzír.

„Rychleji, džauři prašiví!“ štěkal Hikmet ze zádě a dozorci překládali jeho rozkazy do řeči kopanců a práskajících bičů.

Vypálil druhý kanón. Báthory už podle zvuku poznal, že jde o větší kalibr. Ve vzduchu zavylo dobrých třicet liber železa.

Bok kadirgy explodoval. Vyprskla krev a třísky. Koule práskla do můstku, jen o pár palců minula stěžeň, zmrzačila dva veslaře na pravoboku a šplouchla do moře.

Křik Hikmeta a dozorců zanikl v příšerném jekotu raněných. Z jednoho vesla zbyl jen třískami naježený pahýl. Další tři, dvě na levoboku, jedno naproti, zůstala bezvládně viset a překážela ostatním veslům, která pokračovala v rychlých záběrech a s rachotem do nich narážela. Jestřáb citelně zpomalil. Naopak pirátská galeota se hrozivě přibližovala. Další dvě veslice se už obracely kolem mysu.

Báthory zaváhal jen na okamžik.

„K čertu i s tvým snem!“ zaklel a rozběhl se po můstku. K jednomu z krví zacákaných vesel přiskočil společně s holohlavým dozorcem. Vyměnili si pohledy. Vzápětí odstrčili zmrzačené otroky, padli zadky na lavici a uchopili držáky vesla. Rytmus chytili už po pár vteřinách.

Kalite vypálila z třetího, posledního děla na přídi. Příliš brzy. Koule šplouchla do vody zvířené Útočícím jestřábem a pod hladinou neškodně bouchla do kýlu.

Galéra konečně ukázala pirátským plavidlům záď. Kirmizi a Čelebi okamžitě sestoupili po schodech na hlavní palubu. Na momentálně nejohroženějším místě veslice zůstali jen kormidelník a reis. Hikmet chladnokrevně přešel k zadnímu zábradlí a dalekohledem sledoval nepřátele.

Kýl páral hladinu a vesla stříhala její cáry na kousíčky. Galéra mířila podél pobřeží k jihu a nabírala rychlost.

Jestřáb tentokrát neútočil. Unikal, raněný a vystrašený.

ČTVRTÁ,

v níž Čelebi pokouší osud a ke starověkým kostem téměř složí i své vlastní.

Báthory naslouchá hlaholu křesťanského zvonu.

HLAVA

„Jsou vytrvalí,“ procedil Hikmet skrz zuby a sklonil dalekohled.

„Jako hyeny,“ dodal Čelebi. „A my jsme slabé zvíře, zaostávající za stádem. Alláhu, ty jsi milosrdný…“

„Zkracují náskok,“ přerušil ho Kirmizi. Sledoval tři plachty na severu upřeně, jako by se snažil potopit galeoty pohledem. „Loket za loktem, ale nezadržitelně. Nakonec se ocitnou na dostřel.“

„Plujeme nejrychleji, jak to jde, ctihodný pašo. Ztratili jsme sílu dvou vesel…“

„Je mi to jasné, reisi. Potřebujeme útočiště.“

„Kousek před námi je Peyia. Nemá však opevněný přístav, jen staré shnilé molo. Pokud se ti mrchožrouti odvážili přepadnout válečnou kadirgu, zaútočí i na pobřežní vesnici. Musíme vydržet do Pafosu.“

„Jak je to daleko?“

„Asi dvanáct mil.“

„Příliš mnoho. Do té doby nás dostihnou a rozstřílejí na kousky. Zakotvíme v té vesnici. Obrátíš loď a opětuješ palbu. Sipáhiové se mezitím vylodí a připraví na pozemní boj. Zburcujeme i místní posádku, v každé vesnici na pobřeží by měl být oddíl osmanských vojáků.“

„Vznešený pašo,“ ozval se Čelebi, „možná kdybys…“ Zachytil vezírův pohled a zbytek věty spolkl.

„Jen to dokonči, evliyo.“

„Říká se o tobě…“

„No?“ povzbuzoval ho Kirmizi s jistým zlovolným pobavením.

„Že máš schopnosti.“ Čelebi jako by se snažil očima provrtat palubu pod vezírovými holínkami. „Moc, jaké se nám nehodným nedostává…“

„Co si přesně představuješ, evliyo? Že plivnu do moře a rozpoutám vlnobití, které roztříští piráty o pobřeží? Nebo že vyvolám větrné džiny, kteří jim roztrhají plachty?“

„To určitě ne…“

„Kdybych něco takového dokázal, už bych to dávno udělal.“

„Odpusť mi, vznešený. Jsem ubohý hlupák…“

„Dost bylo nesmyslů. Přistaneme v té vesnici a budeme se bránit. Reisi?“

Hikmet pospíchal na přední část zádě, aby vydal rozkazy. Nestihl se však ani nadechnout.

„Oheň!“

Vzhlédli ke stěžňovému koši. Strážce ukazoval dopředu.

„Co se to, u Proroka…“ Hikmet znovu s cvaknutím rozložil dalekohled. Ze skalnatého výběžku před nimi stoupal dým.

„Peyia?“ přikročil k němu Kirmizi.

„Je v plamenech,“ potvrdil reis, mžourající do okuláru. „Na břehu je rušno. Valláhi, to není jen požár. Bojuje se tam! Piráti zřejmě útočí na celé západní pobřeží!“

„Takže přistát nemůžeme,“ zavrčel Kirmizi. „Budeme se bránit na moři. Nejlépe hned, dokud mají veslaři dost sil k manévrování. Využijeme tamten ostrov,“ ukázal na masivní skalisko, čnící z vody naproti mysu. „Na chvíli nás ukryje před pohledy nepřátel. Mezitím bleskově obrátíme loď, a až nás piráti znovu zahlédnou, budeme připraveni opětovat palbu.“

„Pořád však budeme čelit přesile,“ namítl Selim, stojící u schodů na záď. „A dvojnásobnému počtu děl.“

„To je projev zbabělosti, čeribaši?!“

„Bůh chraň! Jsem připraven položit pro tebe život, pane! A mí muži také.“

„Nežádám, abyste pro mne umírali. Chci, abyste zabíjeli pirátskou chátru. Všichni na místa!

Připravte se k boji! Evliyo?!“

„Ano, nejjasnější?“

„Modlitbu. A ať tě každý slyší!“

Čelebi nezaváhal, odkašlal si a rozprostřel nad lodí svůj zvučný hlas:

„Ve jménu Boha milosrdného, soucitného! Není boha kromě Něho a Mohamed je Jeho Prorok. Hle, prosili jste o pomoc Pána svého, a On vás vyslechl, volaje: Posílím vás tisícovkou andělů, hrnoucích se jeden za druhým! A učinil to Bůh jako radostnou zvěst pro vás, aby se uklidnila vaše srdce. Vítězství pochází jedině od Boha! Vždyť Bůh je všemohoucí a moudrostí oplývá!“

Buben duněl. Vesla sekala hladinu, zalitou ohnivým třpytem. Odraz pobřežního požáru se sléval se září slunce, jež se právě nořilo do západních vod.

Zvednout, předklon, ponořit, záběr…

Báthorymu hučelo v uších. Měl pocit, že loď už dostala smrtelný zásah, potopila se a teď se pokouší vyplout z temnot zpátky na hladinu. Vesloval z plných sil a zdálo se mu, že tentokrát je to navěky a že už ho nikdo nevysvobodí. Paluba pod jeho patami byla kluzká krví. Před ním se pod rozlámanou lavicí a pahýlem vesla povalovaly utržené prsty.

Bum-bum. Bum-bum.

„A toto je za to, že jste se vzpírali Bohu a Jeho poslovi. Ten, kdo se postaví proti Bohu a Prorokovi, nechť zví, že Bůh je strašný v trestu. Toto je trest váš, okuste jej a vězte, že pro nevěřící přichystán je oheň pekelný!“

Báthory švihl pohledem k recitujícími Čelebimu. Co když je tohle skutečně peklo? Noční můra, která prosákla do skutečnosti, takže se z ní není možné probudit?

Útočící jestřáb dorazil k ostrovu naproti mysu. Obeplul ho od západu a odbočil za vysoké břehy. Pirátské lodě zmizely z dohledu.

„Obrat! Kolem ostrova! Rychle!“ hulákal Hikmet.

Dvě řady vesel porušily jednotný rytmus. Kormidlo skřípalo, kadirga vrzala a nakláněla se.

„Loď!“ zaječel strážný v koši.

Hikmet měl okamžitě u oka dalekohled. Z jihu se blížila velká galéra, plavila se blízko břehu, takže ji před pohledy z Jestřába dosud chránil mys.

„Osmanský tug!“ hlásil reis.

„Kolik chvostů?“ zeptal se Kirmizi.

„Jeden. To bude sandžakbeg z Pafosu.“

„Bůh je všemohoucí!“ zajásal Čelebi. „Seslal nám pomoc! Chvalme ho!“

„Sice to není tisíc andělů,“ pokýval hlavou Kirmizi, „ale ani paluba plná děl a střelců není k zahození. Signalizujte, že jsme na jejich straně! Rychle, než si nás spletou s piráty!“

Hikmet poslal na příď muže se dvěma barevnými vlajkami v rukou. Pafoská galéra přijala

zprávu, a zatímco Jestřáb pokračoval v obratu, vplula do průplavu mezi mysem a ostrovem. Teď už si jí museli všimnout i piráti. Veslice vypálila ze dvou menších děl na přídi. Z paluby Jestřába zásahy neviděli, koule dopadly někam za východní výběžek ostrova.

„K palbě připravit!“ zakřičel Hikmet na topčie.

Jestřáb konečně obeplul ostrov a následoval velkou loď do průplavu.

„Přestali střílet!“ zavolal Selim od zábradlí na levoboku. „Pafoská děla utichla!“

„Protože jejich palbu nikdo neopětuje,“ vycenil vezír zuby.

„To je dobré znamení, nebo ne?“ řekl Čelebi s nadějí.

Jestřáb konečně minul východní cíp ostrova a obrátil zobák k severu. Nad hladinou vířil kouř z kanónů i požáru a částečně zahalil pafoskou galéru i výhled na moře. Hlasy na Hikmetově lodi odumřely. Všichni byli v pohotovosti. Knoty doutnaly, luky a pušky se mírně chvěly v rukou.

„Tam!“ zvolal strážce v koši.

Kouřová clona se rozpárala a muži na palubě konečně spatřili pirátské galeoty. Byly daleko na severozápadě a mířily na otevřené moře.

„Prchají!“ zajásal Čelebi. „Lekli se, zbabělci! Bůh nás ochránil, chvalme jej!“

„Na recitování Vítězné je ještě brzy, evliyo,“ ukázal Hikmet na břeh. Pafoská galéra obrátila taran k mysu a mířila k hořící Peyi.

„Nepřipojíme se k nim, reisi,“ zabručel vezír.

„Zahnali našeho nepřítele, pane,“ vystoupil po schodech na záď Selim. „Měli bychom jim na oplátku pomoci v boji. Zřejmě tu došlo k rebelii.“

„Čeribaši,“ odhalil Kirmizi zuby, „dnes už podruhé odporuješ mému rozkazu!“

„Odpusť, urozený pašo. Jen jsem myslel…“

„Nemáš myslet, ale starat se, aby tato výprava naplnila sultánovu vůli. Poslání, jež nám svěřil první mezi vznešenými, je nade vše. I kdyby celý Kypr shořel a propadl se do moře, my musíme doplout do Latakiye!“

Slova odsekával tak rázně, že Selim padl na kolena a sklonil tvář k vezírovým holínkám.

„Teď ale potřebujeme přístav, pane,“ ozval se nesměle Hikmet. „Bez opravy nemůžeme vyplout na otevřené moře.“

„Vím. To ale neznamená, že se bezhlavě vrhneme do šarvátky, která se nás nijak netýká.

Zůstaneme v bezpečné vzdálenosti.“

„Jak přikazuješ. Vesla z vody!“

Slunce zapadlo. Z kopců za Peyiou se valila tma. U pobřeží se blýskalo a hřmělo, pafoská galéra pálila na vesnici ze všech děl.

Když kanonáda utichla, bylo po boji.

~~~

„Kypr je znovu v plamenech.“ Pafoský sandžakbeg Atilgan byl muž přibližně čtyřicetiletý, na první pohled rozený voják. Postavou připomínal Kuzguna, Bůh jako by ho upletl z ocelových drátů.

„Nepomohly ani větší pravomoci pro biskupa?“ zeptal se Čelebi. „Sultán ho přece jmenoval ochráncem lidu. Nařídil mu, aby ve jménu křesťanů vznášel požadavky a vyjednával s osmanským místodržícím.“

„Ochránce lidu,“ odfrkl si Atilgan a dychtivě se napil šerbetu, který mu při vstupu na záď Útočícího jestřába nabídl Hikmet. „Spíše štváč a intrikán. Situace se od jeho nástupu prudce zhoršila. Už se nebouří jen prašiví Řekové, ale i turecká spodina. A teď se k nim ještě navíc přidali piráti. Zásobují je zbraněmi a za to dostávají podíl na kořisti z rabování. Obávám se, že stojíme na počátku dalšího velkého povstání. Peyiou to teprve začalo.“

„K čemu tam vlastně došlo?“ zeptal se Kirmizi.

„Subaši Yašar, velitel naší ozbrojené posádky v Peyi, už delší dobu špehoval místní spiklence. Včera v noci se několik vesničanů potají vydalo na sever. Subaši je pod rouškou noci sledoval. V opuštěné zátoce rebely přistihl při vyjednávání a kšeftování s piráty…“

„Zřejmě s těmi samými, které jsme dnes zahnali.“

„Také si to myslím, ctihodný pašo. Subašiho opustilo štěstí, povstalci jeho oddíl zpozorovali a společně s piráty na něj zaútočili. Vypuklo krveprolití. Jen jeden Yašarův muž unikl a přicválal do Pafosu, kde mi všechno nahlásil. Hned po ranní modlitbě jsem vyplul s plně vyzbrojenou galérou na sever, odhodlán srovnat to hadí hnízdo se zemí. Azaby a janičáře jsme vysadili jižně od mysu. Přešli kopce a překvapili Peyiu útokem z pevniny. Druhý úder jsme měli zasadit od moře, jenže než jsme obepluli mys, na severu se objevily plachty. V obavě před pirátskou přesilou jsem nařídil ústup. Až po chvíli se ukázalo, že černou vlajku mají jen tři menší kalite. Jakmile jsme na vaší kadirze rozeznali vezírský tug, změnil jsem rozkazy a zasáhli jsme.“

Kirmizi se mračil. Ve světle houpajících se lamp se stíny na jeho tváři pohybovaly; vypadalo to, jako by bleskově střídal masky. Všechny byly zlověstné.

„Jsi mizerný velitel, sandžakbegu,“ řekl po dlouhé, nepříjemné odmlce. „Nejdříve jsi měl na vesnici zaútočit od moře, obořit se na ni silou všech děl. Až pak měli udeřit pěšáci z pevniny. Ušetřil bys životy mnoha sultánových služebníků.“

„Slituj se nad hlupákem, ctihodný pašo,“ padl Atilgan čelem k palubě. „Kdyby mi Bůh daroval tvou moudrost, určitě bych jednal přesně tak…“

„Přestaň skučet. Nepotrestám tě. Ani to nenahlásím tvým nadřízeným. Ostatně, zvítězil jsi.

Navíc jsi nás zachránil před piráty. A musíme přistát v Pafosu, abychom opravili loď.“

„Jsem tvůj ponížený otrok! Můj skromný příbytek je ti plně k dispozici, jak dlouho jen budeš potřebovat.“

„Doufám, že ne více než den. Reisi?“

„Musíme sehnat nová vesla, jedno je zničené, další prasklé. Také opravit kus zábradlí a plátování. Koupit nové otroky k veslům…“

„Jak dlouho?!“

„Nanejvýš den. Pozítří ráno vyplujeme.“

„Běda ti, jestli se zdržíme déle. Nedostaneš jediný guruš odměny!“

I Hikmet udeřil čelem o palubu. Jen Čelebi seděl vzpřímeně a na rtech mu pohrával spokojený úsměv. Vezír se na něj zamračil.

„Tváříš se, jako by tě komplikace těšily, evliyo!“

„Ani v nejmenším, ctihodný pašo,“ uklonil se derviš. „Jsem však cestovatel a toužím po poznávání nových míst. Kypr už jsem kdysi navštívil, ale nedostal jsem se na jeho západní a jižní pobřeží. Toužím spatřit hlavně Afroditinu skálu. A zastávka v Pafosu mi umožní navštívit legendární Hrobky králů.“

„Snad si nemyslíš, že ti něco takového dovolím?“ Čelebi se okamžitě přestal usmívat.

„Kypr se hemží nepřáteli říše,“ dodal Kirmizi. „A tvůj život má pro tuto výpravu velikou cenu.

Nesmíš se vystavovat nebezpečí.“

„Rozumím, vznešený,“ povzdechl si derviš zklamaně. „Bezvýhradně se podřídím tvé vůli.“

„Dost řečí. Je čas na druhou modlitbu.“

~~~

Hned po yatsi se Čelebi rozloučil a s Kuzgunem v patách sešel ze zádě. Na levoboku postával Báthory. Jakmile setřásli pirátskou hrozbu, mohl opustit otrockou lavici. Opíral se lokty o zábradlí a prsty pravé ruky si zamyšleně přejížděl po levé dlani.

„Čteš si z nich osud?“ zeptal se Čelebi.

„Možná se mu udělaly puchýře,“ odfrkl si Kuzgun. „Už několik dní se jenom fláká. Zřejmě mu ruce změkly jako pokožka na ženském zadku.“

Báthory zvedl hlavu. Než sevřel pěsti, Čelebi si všiml, jak moc daleko je kozák od pravdy, kapitán měl dlaně mozolnaté a drsné jako staré podrážky. Derviš pohlédl Kornelovi do tváře a skoro se polekal.

„Valláhi! Potřebuješ si odpočinout, kapitáne. Proč ještě nespíš?“

„Chtěl jsem si srovnat myšlenky. Zahnat temné pocity.“

„Jak vidím, marně.“

Báthory jen pokrčil rameny.

„Vyčerpanému člověku se těžce hledá vnitřní rovnováha,“ mračil se Čelebi. „Co to bylo za

temné pocity?“

„To kdybych věděl. Tam u vesla mě znenadání přepadla… úzkost. Málem jsem zpanikařil.“

„Měl jsi další předtuchu? O pirátech jsi věděl dřív, než se vynořili zpoza mysu…“

„Ne. Souviselo to jen s tím, že znovu sedím na veslařské lavici.“

„Ale skočil jsi k veslu z vlastní vůle…“

„Byla to chyba. V jednom okamžiku se mě zmocnil pocit, že jsem znovu přikovaný. Že je to všechno zpátky.“

„Raději od něj ustup, efendi,“ přikročil Kuzgun blíž. „Očividně mu přeskočilo.“

„Jdi se postarat o araba,“ přikázal Čelebi chladně.

„Efendi…“

„Dohlédni, aby měl dost vody a obroku.“

Kozák počastoval Báthoryho ještě jedním nevraživým pohledem a zamířil k lávce do podpalubí.

„Myslím,“ uvažoval derviš nahlas, „že se v tobě probouzí cosi potlačeného. Dlouho jsi zamykal hrůzu a zoufalství v podvědomí. Jednou si musely najít štěrbinu a prorazit na povrch. Neboj se toho. Je to očistný proces. Pokud příliš dlouho mlčíme, přijde chvíle, kdy se potřebujeme vykřičet. Možná jsi slyšel mé vyprávění o ztroskotání. Vzpamatovával jsem se z toho zážitku celá léta. Ty jsi zakusil mnohem horší věci. Jsou někde hluboko v tobě nakupené a neklidně bublají. Úzkost, kterou jsi pocítil, může být jen předzvěstí silnější bouře.“

Báthory znovu rozevřel dlaň, jako by tam měl napsanou odpověď. „Jednou mi někdo řekl, že i chlap se občas potřebuje vybulit.“

„To je stará pravda. Udělej to. Uleví se ti.“

„Hodila by se mi zpověď. Nikdy jsem klečení ve zpovědnici neměl rád, ale v tomto případě…“

„Rozhovor s Bohem je vždycky dobré řešení.“

„Jedno vím určitě, evliyo. Už se tam nechci vrátit.“

„Na galeje?“

„Myslím, že bych u toho vesla chcípl. Už brzy. Něco se ve mně zlomilo a… vděčím ti nejen za svobodu, ale i za život.“

„S tou svobodou bych nepředbíhal. Pořád jsi můj otrok.“

„Mluvím o vysvobození z galejí. Než bych se tam měl vrátit, raději skočím rovnýma nohama do pekla.“

„Tomu rozumím,“ přisvědčil Čelebi vážně, čelo mezi turbanem a obočím svraštělé. „Nu, své sis odsloužil. Ať už to byl trest, nebo pokání, zjevně to stačilo. Má nabídka pořád platí. Buď mým pobočníkem a sejmu ti okovy. Ty pomyslné i ty skutečné.“

„Za cenu ztráty vlastní víry?“

„To možná nějak zařídíme,“ usmál se derviš potměšile. „Teď se jdi vyspat, kapitáne. Zítra mě budeš doprovázet.“

„Kam?“

„Jen malá průzkumná výprava.“

„Pokud jsem dobře slyšel, vezír ti ji zakázal.“

Čelebiho šibalský výraz nabral téměř ďábelský nádech. „Snad si nemyslíš,“ šeptl, „že bych se tak snadno vzdal.“

Na pozadí hvězdnaté oblohy ubíhalo černé pobřeží.

~~~

Arabský hřebec podupával nohama, pohazoval hřívou a nadšeně řinčel podkovami na kamenité cestě. Radoval se ze slunce a čerstvého vzduchu, netuše, že už zítra ho přinutí vrátit se do těsného, tmavého, zatuchlého podpalubí. Čelebi měl kvůli tomu špatné svědomí, a tak povolil oři uzdu a nechal ho, ať si trochu zaskotačí.

Ujížděli po klikaté cestě na sever, derviše, Kuzguna a Báthoryho následovali tři po zuby ozbrojení sipáhiové. Čelebi od rána vytrvale hučel do vezíra, až Kirmizi nakonec ztratil trpělivost a dovolil mu vyjet za zdi sandžakbegova sídla. Pod podmínkou, že s sebou vezme strážce a nezatoulá se mimo město.

Čelebi se zpočátku tvářil, že ho skutečně zajímají jen pamětihodnosti přímo v Pafosu. Když však minuli prastarou křesťanskou kapli a před ní stojící kamenný pilíř, údajně pokropený krví apoštola Pavla, derviš nasměroval araba mezi antickými ruinami k vrcholkům za městem. U rozvalin římského amfiteátru sipáhiové pobídli koně, zkřížili Čelebimu cestu a vyzvali ho, aby se vrátil.

„Je to vezírův rozkaz,“ zdůraznil jeden z nich.

„A já jednám na rozkaz samotného sultána,“ odvětil derviš. „Přikázal mi, abych pořádně prozkoumal každé navštívené místo a zaznamenal o něm všechny podrobnosti. Nebo snad chcete říct, že Kirmiziho vůle je nad panovníkovu?“

Sipáhiové na okamžik ztratili řeč, pak se ale vzpamatovali a snažili se Čelebiho přemluvit. Neměli nejmenší šanci. Derviš začal horlivě argumentovat a přidal citáty z Písma a nějakých starých filozofických traktátů, takže to s úplně popletenými hlavami vzdali a požádali ho, aby si alespoň pospíšil. Čelebi jim to slíbil a vzápětí už všichni společně stoupali do severních pahorků. Na hřebeni zastavili a ohlédli se k mysu a přístavu střeženému mohutnou pevností.

Pronikavé zvonění přitáhlo Báthoryho pohled k věži pravoslavného kostela. Ten zvuk v něm cosi rozechvěl, bylo to tak silné, jako když po dvou letech na galejích poprvé zaslechl zvony Kandie.

„Zastesklo se ti po křesťanském světě?“ nadhodil Čelebi.

„Určitě pomýšlí na útěk,“ zabručel Kuzgun. „Přemítá o tom, že by se ho zdejší povstalci ujali. Možná by mu i pomohli dostat se na loď, která ho odveze na pevninu.“

Báthory neodpověděl, nepřítomně zíral někam na moře. Až když ostatní pobídli koně, rozjel se za nimi.

Z cesty se stala úzká pěšina. Vinula se nad kamenitými plážemi až k rozložité výšině. První pohled neodhalil nic mimořádného, jen pobořené zdi a pahýly starořeckých pilířů roztroušené ve stínu stromů a keřů. Stezka však odbočila, začala klesat, a když jim návrší zakrylo výhled na moře, před nimi se vynořily do skaliska vytesané hranaté tvary s mnoha tmavými otvory.

Zastavili koně a sesedli.

Z vchodu do nekropole čišel chlad. Za určitých okolností by to bylo v horkém počasí osvěžující, jenže zlověstná atmosféra místa způsobila, že znejistěli.

„Vypadá to jako palác ghúlů,“ hlesl jeden sipáhi. „V noci bych tam nevkročil ani za všechny poklady světa.“

„Přemýšlím, jestli je rozumné vstoupit dovnitř za dne,“ utrousil Báthory.

„Snad se nebojíš duchů?“ Čelebi si k boku připjal šinšir a z vaku u sedla vytáhl lucernu.

„Spíš mě děsí ty sutiny a trhliny ve skalách. Jak je to tady staré?“

„Kdo ví. Hrobky tu byly dávno před Mohamedem, sláva mu na věky; dokonce i před Ježíšem. Jeden učenec mi tvrdil, že pamatují časy Alexandra Velikého.“

„Takže už dobře dva tisíce let to tady jenom chátrá.“

„Neodradíš mě, kapitáne. Kvůli téhle malé výpravě jsem porušil slovo. Pojďme. Našlapujte opatrně.“

Jeden sipáhi zůstal u koní. Jeho druhové se chopili luků a za opasky si zastrčili dlouhé pistole, které jinak vozili v sedlových pouzdrech. Kuzgun nasypal na pánvičku pušky prach a opřel si dlouhou hlaveň o rameno.

Těsně předtím, než vstoupili do stinného portálu, se Báthory rychle ohlédl.

„Co je?“ zeptal se kozák, kráčející za ním.

Báthory neodpověděl. Neurčitý pocit se o něj sotva otřel a hned se zase vytratil. Koně zůstali klidní, pysky škubali suchou trávu. Strážce se opíral o kopí a ostražitě se rozhlížel.

Kornel svraštil čelo, ale pak se otočil a vstoupil do podzemí.

~~~

V dlouhém tunelu šepotal průvan. Chabé světlo lucerny bloudilo po dávno vybledlých freskách a pavučinách prasklin. Tu a tam se dírami shora prodíraly paprsky denního světla. Občas zachrastilo kamení, zašustil sypající se písek, zacvrkal hmyz nebo ještěrka.

„U Boha, podívejte,“ vydechl Čelebi tónem, jako by recitoval z Písma.

Chodba ústila do síně s majestátními řeckými sloupy po obvodu. Kdysi to byl podzemní chrám, jenže strop se propadl a na haldu trosek a trávou zarostlé zeminy uprostřed svítilo slunce.

„Taková škoda,“ prohlásil Čelebi. „Zřejmě za to může zemětřesení. V těchto končinách jsou prý častější než v Istanbulu.“

Tvář mu zářila objevitelským nadšením. Překračuje popadané kameny, vydal se podél zdi za sloupořadím. Odevzdaně ho následovali. Přímo naproti vchodu našli další bránu, značně poškozenou, se zubatými okraji. Čelebi do ní bez otálení vstoupil. Sipáhiové si vyměnili pohledy a několik tichých slov. Jeden zůstal na hlídce před vchodem, druhý trojici následoval.

Krátký tunel je přivedl na dno dalšího sluncem zalitého propadliště. Vpravo se ve skále rýsoval nízký vchod do jedné z hrobek. Vlevo klesaly do temnot schody ohlazené živly i chodidly. Čelebi po nich začal sestupovat.

„Počkám tady,“ řekl poslední sipáhi Kuzgunovi. Kozák přikývl a pospíchal za dervišem.

„Cítíte to?“ zeptal se Čelebi v kobce na úpatí schodiště.

„Zatuchlina,“ zašeptal Kuzgun.

„Mně se zdá, že se tu někdo vychcal,“ mračil se Báthory.

„Barbaři. Mluvím o pachu dávných věků. Zaniklých světů. Pohanských králů, kteří vládli větším říším než osmanský sultán.“

„Podle mě jsou to chcanky,“ přešel Báthory do rohu. „Posviť sem, evliyo.“

Rozmrzelý Čelebi natáhl ruku s lampou. Na zdi se skutečně rýsoval mokrý flek, i písek v koutě byl pořád vlhký. Kuzgun okamžitě popadl pušku do obou rukou a natáhl kohoutek.

„Musí to být teprve pár minut,“ řekl Báthory a ukázal na nízké čtvercové dveře proti schodišti. Čelebi k nim zamířil, jenže kapitán mu rychle zkřížil cestu a přikročil k otvoru sám. Strčil do něj hlavu a podíval se někam doprava. Vzápětí rychle ucouvl.

„Pochodeň,“ zašeptal.

„Cože?“ ztlumil Čelebi hlas.

„Je tam chodba a na druhém konci hoří pochodeň.“

„Skrýš povstalců!“ vyhrkl derviš vzrušeně.

„Nebo městské spodiny. Zlodějů a pašeráků.“

„Na tom nezáleží,“ zavrčel Kuzgun. „Kirmizi měl pravdu. Je to tu nebezpečné. Okamžitě odejděme, efendi.“

„Pokud je to úkryt vyvrhelů,“ šeptal Čelebi, „měli bychom…“

„Měli bychom se okamžitě vrátit do města,“ přerušil ho Báthory, „a nahlásit to sandžakbegovi. Ať to tady prohledají a vyčistí jeho muži.“

„Souhlasím,“ přikývl Kuzgun.

Čelebi přeskočil pohledem z jednoho na druhého. Když viděl, jak se tváří, ramena mu poklesla a otočil se ke schodišti.

Mihl se stín. Zařinčel kov. Po schodech se skutálel šišák a narazil Čelebimu do nohou.

Učenec couvl a rozechvělou rukou obnažil šinšir.

Přilbice byla zacákaná krví.

„K čertu.“ Kozák přirazil pažbu k rameni, obezřetně se naklonil do světla a podél zbraně se podíval vzhůru.

Nad schody viděl jen okraj propadliště a modrou oblohu. Nekropoli halilo ticho. Ani z podzemí se neozval poplach, i když měli pocit, že řinčení šišáku muselo být slyšet na hony daleko.

„Potřebuji zbraň,“ sykl Báthory.

„To určitě,“ odsekl Kuzgun. „Abys ji obrátil proti nám?“

„Proč bych to dělal?“

„Jestli se tu ukrývají povstalci, jsou to tví křesťanští pobratimové.“

„Vážně si myslíš, že bych…“

„Mlčte, hlupáci,“ osopil se na ně Čelebi. „Musíme se odtud dostat. A tou chodbou za námi to nepůjde.“

Kuzgun přikývl, pevněji sevřel pušku a opatrně vykročil vzhůru do schodů. Drobné kamínky mu skřípaly pod podrážkami. Čelebi ho chtěl následovat, jenže Báthory ho odstrčil za sebe a naznačil mu, aby počkal pod schody. Potom se vydal za kozákem.

Kuzgun se zády přitisknutými ke zdi natáhl krk a vyhlédl ven. Báthory čekal o pár schodů níž. Kozák vyrazil, překonal posledních pár stupňů a před vchodem se okamžitě vrhl stranou, zády k příkré skále a zepředu se kryl haldou sutin. Dlouhá hlaveň poletovala vzduchem a hledala cíl.

Jen nehybné stíny a funění v hlubokém tichu.

Báthory také vyklouzl ven a skočil do tmavého výklenku v hrubě otesané stěně. Jen co si přimhouřené oči zvykly na světlo, zahlédl krvavé cákance na skalách a v písku. Pohledem sledoval rubínovou stopu. Vedla ke vchodu do hrobky vedle ústí vstupní chodby. Kornel se zadíval na kozáka. Puška také mířila do tmavého otvoru. Kuzgun vystrčil z úkrytu hlavu a zprudka se nadechl. Báthory mu vehementně dával znamení, aby držel zobák, jenže kozák si ho nevšímal.

„Konec hry na schovávanou, zkurvenci!“ vykřikl. „Víme, že jste tam! Jakmile někdo vystrčí nos, ustřelím mu ho i s celou palicí! Slyšíte, svině špinavé? Zamordovali jste člena sultánovy gardy. Za to celý Pafos lehne popelem a tyhle krysí nory nejdřív vykouří, pak propláchnou vaší krví a nakonec vyhodí do povětří!“

Báthory se přikrčil ve výklenku. Najednou pochopil, proč Kuzgun ječí jako pominutý. Snažil se přivolat pomoc.

Odněkud z bludiště zazněl varovný výkřik. Zadupaly nohy. Práskl výstřel. Zahučely cizí hlasy. Potom pronikavě zařinčela ocel. Někdo bolestně zavyl; vzápětí hlas přešel do chrčení. Zaduněl druhý výstřel.

Když utichly jeho ozvěny, znovu zavládlo ticho.

Báthory a Kuzgun zírali na ústí chodby, která je sem přivedla ze sloupové síně.

„Je po nich,“ sykl Báthory. „Jsme v tom sami. Musíme odsud dostat evliyu.“

„Jak? Katakomby jsou zamořené krysami.“

Báthory významně pohlédl vzhůru. Zemský povrch byl dobré tři sáhy nad nimi. Stěny propadliště byly sice strmé, ale členité, plné výstupků a prasklin.

„Jak víme, že nečíhají i nahoře?“ šeptl Kuzgun.

„Máš lepší nápad?“

Kozák sklonil hlavu a znovu pevněji sevřel pušku. Chvíli přeskakoval očima z hrobky k ústí chodby a zase zpátky.

„Přiveď efendiho,“ přikázal.

Báthory se přikrčil, vyběhl z úkrytu a vklouzl do stínu nad schodištěm.

„Evliyo!“ Ztuhl.

„Evliyo?“

V kobce pod schody zašustily šaty, zadusaly nohy, někdo přidušeně vykřikl. Do světla dopadajícího shora se v zoufalém gestu natáhla ruka. Silné škubnutí ji však stáhlo do tmy.

„Do prdele!“ zaklel Báthory a pozpátku vystoupal po třech schodech znovu na světlo.

„Co se děje?“ vyhlédl ze sutin Kuzgun.

Na úpatí schodiště se objevila postava. Báthory, ještě trochu oslepený sluncem, teprve na poslední chvíli postřehl kovový záblesk.

Vrhl se stranou v okamžiku výstřelu. Kulka se odrazila od skal nad hrobkami a s hvízdáním odletěla k obloze.

Kuzgun pohotově přiskočil ke schodům, sklonil pušku a vypálil. Neznámý se po zádech zřítil na podlahu kobky.

„Efendi!“ zaječel kozák do oblaku kouře, odhodil pušku a vyrazil dolů po schodech. Hrot tasené šašky zajiskřil o strop.

„Počkej!“ vykřikl Báthory. Zbytečně. Kuzgun jediným skokem překonal dolních pět schodů a vrhl se do tmy. Rozlehly se výkřiky. Zaduněl výstřel, zařinčela ocel. Někdo bolestně zaskučel.

Za Báthorym zašramotilo kamení. Otočil se na patě.

Z hrobky se skloněnou hlavou vyšel zaprášený muž s turbanem na hlavě a jatagánem v dlani. Ruce i prostý oděv měl ušpiněné krví. Zatímco si nevraživě měřil ztuhlého Kornela, ze vstupní chodby se vynořili další dva chlapi. Oděvy prosté, uválené, záplatované; na hlavách oškubané slaměné klobouky, jako by okradli strašáky na poli. Jeden z nich držel šavli, druhý sekeru; obě zbraně měly ostří ulepená krví.

Zvuky zápasu v kobce pod schodištěm utichly. Trojice se pohnula k Báthorymu.

„Počkejte!“ vyhrkl řecky a zvedl otevřené dlaně. „Jsem jenom otrok. Křesťan jako vy! Před dvěma lety jsem padl do tureckého zajetí! Nemám zbraň!“

Šavle a sekera zaváhaly.

„Neposlouchejte ho,“ zavrčel jatagán a kráčel dál. „Přijel na koni jako jeden z nich. Musel přestoupit na kacířskou víru.“

„Nejsem mohamedán!“ ustupoval Báthory klopýtavě. „Dva roky jsem vesloval na galejích.

Plivu na Proroka!“

„Plýtváš dechem. Nemáme čas zjišťovat, jestli se ti dá věřit. Odhalili jste náš úkryt. Musíte chcípnout. Všichni!“

„Přidám se k vám!“ Báthory narazil zády do skály, přikrčil se, stáhl hlavu mezi ramena. „Byl jsem voják, umím bojovat, můžu se vám hodit!“

Strážce pohřebiště zavrtěl hlavou a vší silou se ohnal jatagánem.

Báthory se prudce narovnal, oběma dlaněmi zachytil Řekovo zápěstí, praštil mu hřbetem

ruky o skálu, kolenem ho nakopl do rozkroku, při zalapání po dechu mu vykroutil jatagán z prstů, popadl chlapa za turban, škubnutím hlavy mu obnažil krk a zaťal do něj právě ukořistěnou čepel.

Krev zacákala okolní skály i zbylé dva povstalce.

Báthory srazil chrčícího muže na zem a vykročil k jeho druhům. Rychle se vzpamatovali a pozvedli zbraně. Ten se šavlí byl smělejší, avšak zoufale pomalý. Báthory odrazil zakřivené ostří a udeřil protivníka pěstí do nosu, až mu slamák sletěl z hlavy. Chlap klesl na kolena a zalila ho krev. Muž se sekerou se otočil a vyrazil k ústí chodby. Při třetím kroku se mu mezi lopatky zabodl svištivě rotující jatagán. Bez dechu se svalil na obličej.

Báthory se otočil ke klečícímu soupeři. Něco blábolil a snažil se pozvednout šavli. Kornel mu ji rychle, bezohledně vzal, popadl ho za vlasy, rozehnal se a sekl. Čepel nebyla kdovíjak kvalitní a udržovaná, ale hrdlem prolétla, jako by bylo jen nakreslené na papíru.

Báthory odhodil hlavu a zamířil k chlapovi s jatagánem v zádech. Skučel a z posledních sil se plazil do stínu v chodbě. Báthory ho přišlápl a vyškubl jatagán. Pak vzal muže za vlasy a nadzvedl. Jatagán s čepelí zahnutou směrem k ostří byl na podřezávání jako stvořený. Čepel zastavila až páteř.

Báthory se vztyčil. Na tvářích mu zasychaly karmínové kapky. Ohlédl se ke vchodu do podzemí. Místo dalších povstalců se z otvoru valilo jen ticho a tma.

Otočil se a vykročil chodbou, jatagán v levé, šavli v pravé ruce.

V polovině cesty ke sloupové síni se před ním objevila tmavá silueta.

„Hej!“ vykřikla. Neodpověděl.

„Stůj!“ Neposlechl.

Šavle se srazila s dlouhým nožem, ostří po sobě jiskřivě sklouzla. Zároveň zespodu zaútočil jatagán, rozpáral Řekův oděv i břicho. Skučení, krev, smyčky střev.

Báthory kráčel dál.

Před ústím chodby do sloupové síně ležel sipáhi. Byl posekaný a pobodaný, jako by jeho vrahy posedl amok. V ruce pořád svíral pistoli. Pár kroků od něj ležel mladý Řek. Kulka mu provrtala hrudník, a když vylétla ze zad, oživila vybledlé fresky hojnou dávkou sytě rudé krve.

Báthory vyměnil šavli za Turkův šinšir. Vykročil podél zdi, za sloupy, kolem hromady sutin uprostřed dvorany. V rohu našel dalšího Řeka. Z břicha mu trčel šíp. Ještě žil, ale duši už měl na jazyku.

Báthory překročil krvavou kaluž a pokračoval. U ústí vstupního tunelu ležel třetí sipáhi, také strašlivě posekaný. Než klesl, vzal s sebou tři nepřátele, váleli se nejméně na pěti místech kolem. Nad Turkovou mrtvolou jako sup dřepěl vousatý otrhanec. Sebral mrtvému sipáhimu pistoli a snažil se ji nabít. Když zaslechl kroky, ohlédl se a vyvalil oči jako sumec na suchu. Horečnatě zašťoural nabijákem v hlavni, palcem odcvakl ocílku, naklonil hrdlo prachovnice k pánvičce…

Padl na něj Báthoryho stín.

Řek vyjekl, spadl na zadek, zvedl proti krvavému přízraku pistoli a stiskl spoušť. Jiskra vyletěla, na pánvičce však nebyl prach.

Šinšir odsekl ruku v polovině předloktí. Ohlušující řev vibroval nekropolí jen chvilku, jatagán se zabodl muži pod ucho a rázně ho umlčel.

Báthory naslouchal. Žádné hlasy, žádný dusot nohou. Jen průvan si tajemně notoval v trhlinách.

Zastrčil si šinšir i jatagán za šerpu, neobtěžoval se s jejich čištěním, beztak měl bílou dolamu přemalovanou na rudo. Sklonil se pro odseknutou končetinu a vykroutil z prstů pistoli.

Z dlažby zvedl prachovnici a nasypal prach na pánvičku. Sipáhimu sebral váček se střelivem.

Vztyčil se… a zaváhal.

Zamračeně hleděl do tunelu, který vedl před nekropoli, k nehlídaným koním. Nejistě přešlápl z nohy na nohu, jako by se jedna jeho polovina chtěla vrátit a druhá běžet ven. Zhluboka se nadechl a přivřel oči.

„Bože…“ vydechl a zase je otevřel. „K čertu. Pitomec pitomý. Hlava dubová.“ Otočil se a rozzlobeně se vydal zpátky.

~~~

Muž se šípem v břichu nehybně ležel v rohu síně a poulil skelné oči. Báthory jeho pohled neopětoval. Došel k druhému mrtvému Turkovi a dřepl si. Musel sipáhimu zlomit prsteník a prostředník, aby získal pistoli. Vstal a vešel do chodby, kde nechal vyvrženého chlapa. Za chůze nabíjel pistoli. Raněný muž ještě pořád slabě sténal. Báthory překročil třesoucí se nohy a šel dál.

Vyšel na světlo, minul mrtvé nad schodištěm a začal sestupovat do tmy, obě pistole namířené před sebe. Na úpatí schodiště překročil zastřeleného muže, o kus dál mrtvolu bez hlavy, tak hladce mohla přeseknout krk jen šaška. V nízkých dveřích se sklonil a na okamžik zaváhal. Potom proklel sám sebe a vydal se klesající chodbou za světlem pochodně.

U louče se chodba ostře lomila doleva. Na jejím konci byl portál, čtverec mihotavého světla uprostřed temnoty.

Báthory ani nezpomalil, rázným krokem vešel do podzemní síně.

Uprostřed leželi na podlaze Čelebi a Kuzgun, oba tvářemi k zemi, ruce spoutané za zády. Kolem nich postávalo a posedávalo několik chlapů, o něco lépe oblečených a ozbrojených než strážci nahoře. Hádali se tak hlasitě a zapáleně, že nezvaného hosta postřehli, až když byl několik kroků od nich.

Přestali gestikulovat a vyvalili oči.

Vzápětí se rozkřičeli a rozprchli, jako když vystřelí do vrabčího hejna.

Tři muži měli pistole. Prvního, který popadl pažbu, Báthory střelil do obličeje. Druhý stihl tasit, ale zatímco se snažil natáhnout kohoutek, kulka mu provrtala hrudník a odhodila ho na podlahu.

Třetí vystřelil, ale v tom zmatku a oblacích kouře minul. Báthory byl okamžitě u něj. Chlap přivolal mučedníka Pavla. Vzápětí vyplivl zuby, protože Báthory vzal pistoli za hlaveň a použil ji jako palcát. Řek spadl jako podťatý.

Báthory hodil pistole na podlahu a tasil šinšir a jatagán. Čtyři zbývající Řekové se na něj vrhli s kletbami a řinčícím železem v rukou.

Čelebi a Kuzgun se pokoušeli sledovat boj, vypadali přitom jako kojenci při prvních pokusech zvednout hlavy. Světlo však bylo slabé a stíny mužů divoce poskakovaly. Zaznívalo funění, kletby, řinčení a dupání. V přítmí jiskřily čepele. Zaprášenou podlahu skrápěl krvavý liják. Jeden muž upadl, vykopl nohama a znehybněl. Druhý se zhroutil s rozseknutým, mohutně krvácejícím stehnem. Pokoušel se plazit, ale přistálo na něm tělo s chybějícím temenem. Kus lebky narazil do pilíře uprostřed síně a zacákal Čelebiho žlutavou kaší.

Poslední muž vzal nohy na ramena. Báthory sebral jednomu z mrtvých střelců pistoli, natáhl kohoutek a vypálil. Místo naříkání a běžících nohou zazněl zvuk, jako když z mlynářova vozu spadne pytel prosa.

Kuzgun pohlédl na Čelebiho. Dervišovi odkápl z tváře slizký chuchvalec. Když ho spatřil přímo pod nosem, zkroutila ho křeč a začal zvracet. Kozák se odtáhl, zvedl hlavu a jak to jen šlo, rozhlédl se.

Báthoryho nohy přešly ke svíjejícímu se chlapovi s přeťatou stehenní tepnou. Do Řekova zátylku se zabodla čepel jatagánu a přirazila mu obličej k podlaze. Pokusy o plazení ustaly.

Podzemí ztichlo. Plameny pochodní a kahanů se uklidnily; krev se v jejich světle rozlévala jako černá mastnota. Kuzgun uslyšel Báthoryho kroky za sebou. Pokusil se ohlédnout, jenže kapitán mu šlápl mezi lopatky.

„Jak jinak,“ zasípal kozák do pórovité kamenné dlaždice. „Teď se zbavíš nás. Jenže co dál? Kdo ti pomůže zdrhnout z ostrova? Křesťané už asi sotva…“

Ucítil chladný dotek kovu na spoutaných zápěstích a zmlkl. Po rázném trhnutí řemeny spadly. Kozák se bleskově překulil a svižně se zvedl do podřepu. Báthory si ho nevšímal. Sklonil se k Čelebimu a jatagánem mu přeřízl pouta. Derviš se s chrchláním a kašláním převrátil na bok.

„Jsi zraněný?“ zeptal se Báthory.

Čelebi zavrtěl hlavou. Kornel mu podal ruku. Učenec se na ni zděšeně podíval, byla ulepená krví a rukáv dolamy nasákl červení až po loket. Potom se ale Báthoryho chytil a zvedl se. Kolena měl pořád jako z tvarohu.

Železo břinklo o kámen. Kuzgun vstal s řeckou šavlí v ruce a bojovně se přikrčil.

„Pozdě,“ utrousil Báthory. „Už je po bitvě. Ale támhleten s rozbitým čumákem ještě dýchá.

Jestli chceš, můžeš ho podříznout.“ Kozák vyzývavě napřáhl čepel.

„Kuzgune!“ Čelebi vkročil mezi hrot zbraně a Báthoryho hruď. „Kapitán nám právě zachránil krky!“

„Zmizme odsud,“ řekl Báthory a vykročil k východu. „Kdo ví, kolik švábů se ještě hemží v bludišti.“

Kozák se k němu otočil, ale když mu Kornel chladnokrevně ukázal záda, zmateně sklonil šavli a narovnal se. Zachytil Čelebiho přísný pohled.

„Už mu neřekneš jediné křivé slovo,“ procedil derviš skrz zuby. „Ani se o něj neotřeš nevlídným pohledem. Rozuměl jsi?“

Kuzgun na něj zaskočeně pohlédl. Než stačil odpovědět, Čelebi se odvrátil a následoval Báthoryho.

Kozák našel mezi mrtvými vůdce povstalců, vzal mu svou pistoli a šašku a spěchal z kobky.

~~~

V sloupové síni Čelebi zvracel podruhé. Rozsah jatek ho zaskočil. Úkosem vrhal na Báthoryho vystrašené, nechápavé pohledy.

„Do toho parchanta snad vstoupil Šejtán,“ zabručel Kuzgun.

„Ani slovo,“ zopakoval derviš, vysmrkal se do krajkového kapesníku a odhodil ho do rozvalin.

Koně naštěstí našli tam, kde je uvázali.

„Necháme tu těla sipáhiů?“ zeptal se Čelebi, když s Kuzgunovou pomocí nasedl na araba.

„Statečně položili životy…“

„Chceš se pro ně vrátit?“ prohodil Báthory přes rameno. „Najdou je, až to sem přijedou vyčistit. Jedeme do města!“

Vyrazili svižným klusem a postupně zrychlovali.

~~~

„Podle čeho soudíš, že to byli povstalci?“ zachmuřil se Atilgan, když ho Čelebi zahrnul čerstvými zážitky, tentokrát hovořil stručně, věcně, bez obvyklých slovních ornamentů a teatrální gestikulace.

Derviš do sebe obrátil pohár vody. „Dohadovali se, jestli nás popraví hned, nebo nás vymění za vězněné spolubojovníky. Říkám ti, nebyla to obyčejná holota. Někteří měli oděv jako zámožnější měšťané, možná kupci nebo cechovní mistři.“

„A všichni jsou po smrti,“ zrekapituloval to sandžakbeg. „Nezůstal nikdo, koho bychom mohli vyslechnout v kotli s vařícím olejem…“

„To netvrdím. Nekropole je rozlehlá a spletitá, učiněný labyrint. Pokud si pospíšíš, pár krys odtamtud ještě vyšťouráš.“

„Ale ti, na které jste narazili, natáhli bačkory. A ty tvrdíš, že všechny ty ničemy zabil on?“ ukázal Atilgan na Báthoryho.

„Všechny ne. Některé dostali sipáhiové a Kuzgun…“

„I tak. Povstalci zabijí tři sipáhie v plné zbroji… a potom je oddělá neozbrojený otrok? To se mi nezdá.“

„Obviňuješ mě snad ze lži?“ zúžil Čelebi oči.

Atilgan ztichl. Uvědomil si, že nemluví s obyčejným potulným dervišem, ale s musahibem nejmocnějších mužů říše. „To bych se neodvážil, evliyo…“

„Tak přestaň vymýšlet! Už dávno jsi měl vyhlásit poplach a vyrazit s dobře vyzbrojeným oddílem k nekropoli!“

„Nesmíme to uspěchat. Vypracuji plán, jak ty…“ Atilgan ztichl, protože postřehl, jak se tváří Kirmizi Mustafa. Vezír seděl na taburetu s hedvábnou poduškou a pozlacenýma nohama, bafal z vodní dýmky a od Čelebiho návratu neřekl ani slovo. Pod jeho pohledem se však sandžakbeg zlomil v pase, pozpátku ustoupil ke dveřím, otočil se a v doprovodu několika pobočníků v přilbicích a pancířích spěšně odešel.

„Pane,“ oslovil vezíra Selim Sevahir. Tvář měl brunátnou a na spáncích mu naběhly žíly.

„Dovol mi přidat se k trestné výpravě. Zahynuli tři dobří muži…“

„Nepřichází v úvahu, čeribaši,“ odsekl vezír.

„Ctěný pašo, ten ohavný zločin…“

„… si žádá trest, ne bezhlavou pomstu. Chápu tvé rozhořčení, ale pokud se unáhlíš, nakonec jen přijdeš o další muže. Zůstaneš zde. Nezapomínej, že tvou povinností je dbát o mé bezpečí.“

„Pane…“

„Už jsem řekl!“

Selim sevřel ústa, uklonil se a nechal zadek klesnout na polštář. Kirmizi obrátil pohled k Báthorymu. Chvíli bloudil očima po krvavých skvrnách na kapitánově dolamě, jako by studoval nějakou cizokrajnou mapu.

„Takže lovec hlav se konečně projevil. Jenže tentokrát stínal křesťanské palice. Zajímavé.

Proč asi?“

Nikdo neodpověděl. Kuzgun a Báthory klečeli s neproniknutelnými výrazy, zpocené tváře pokryté prachem jako žlutým pudrem. Čelebi hlasitě funěl a zdálo se, že každou chvíli omdlí. Kirmizi na něj pohlédl a zvážněl.

„Porušil jsi slovo, evliyo.“

„Ctihodný vezíre…“

„A co je horší, předem jsi to plánoval. Ráno jsi mi tedy lhal do očí. Tak obratně, že jsem to neodhalil. A mne není snadné oklamat.“

„Nejjasnější…“

„Mlč!“

Čelebi klesl čelem k mozaikové podlaze.

„Už žádné výlety na vlastní pěst, evliyo. Od této chvíle se ode mne nevzdálíš.

Neposlušnost tvrdě potrestám.“

„Odpusť ubohému, vznešený pašo. Jednal jsem nanejvýš nerozumně…“

„Nerozumně je slabé slovo, evliyo. Teď se mi kliďte z očí. A hlavně dál od mého nosu. Smrdíte jako tchoři. Atilgan má obstojný hamam, využijte ho. Otroci vám určitě najdou čisté

šaty, to, co máte na sobě, je třeba hodit do pece.“

„Poníženě ti děkuji, mocný pašo…“

„Poděkuj tady džaurovi. Jen díky němu máš hlavu pořád na krku a naše výprava může pokračovat.“

Báthory poprvé zvedl obličej k vezírovi. Jejich pohledy se na okamžik setkaly.

Z kapitánových očí zdánlivě sálal chlad. Před Kirmizim však bouři, která běsnila pod nehybnou maskou, neukryl.

„Proč?“ zopakoval Čelebi vezírovu otázku.

~~~

Na rozdíl od rozlehlých veřejných lázní v Istanbulu nebo Budíně měl Atilganův hamam jen dvě místnosti. V první, mírně vyhřívané, se prováděla základní očista, holení nebo trhání chlupů. Hlavní síň byla podstatně prostornější a zahalená horkou párou. Ve výklencích po obvodu byly dřevěné lavice, v podlaze bazénky s vodou různých teplot a uprostřed osmihranný göbek taši, pupeční kámen. Na něm obvykle probíhaly masáže. Čelebi si jednu právě dopřával z rukou vykastrovaného černého otroka.

Báthory neodpověděl. Dřepl si do studeného bazénku, nabral vodu do dlaní a důkladně si opláchl obličej. Opakoval to i dlouho poté, co už neměl na tváři ani zrnko prachu a ani jediný flíček zaschlé krve.

„Měl jsi přece na vybranou,“ pokračoval na břiše ležící Čelebi, zatímco mu černoch masíroval lýtka. „Zbraň v ruce, kůň na dosah, mohl jsi skočit do sedla a odjet. Místo toho ses vrátil.“

„Jen Bůh ví,“ ozval se Kuzgun z bazénu s horkou vodou, „jaké ho ve skutečnosti vedly pohnutky…“

„Mlč, Kuzgune,“ zabručel derviš. „Trápí tě, že nám zachránil život? Že jsi teď jeho dlužník?“

„Efendi, opravdu pochybuji…“

„Vím, že pochybuješ! Nedůvěrou přímo kypíš. I bezdůvodnou nevraživostí. Už mě to unavuje. Musí to skončit, hned!“

Kuzgun se zachmuřil a sklopil zrak. Báthory vylezl ze studené vody, tělo poseté husí kůží, a naznak se natáhl na pupeční kámen.

„Marně si tím lámu hlavu, kapitáne,“ nedal pokoj Čelebi. „Tvrdošíjně odmítáš pravou víru, ale přitom jsi dnes vzal dobrý tucet křesťanských životů pro záchranu dvou muslimských.“

„A Bůh mě za to zatratí.“ Báthory si zakryl obličej ručníkem. „Ne že bych už i tak nebyl topivem do Luciferova krbu.“

„Zabíjel jsi jako posedlý. Ještě jsem neviděl, aby jeden muž rozpoutal taková jatka. Co to do tebe vjelo?“

„Prostě se to stalo, evliyo. Sám nevím jak a proč. Možná jen vychrstl ten kal z mého podvědomí. Všechno, co jsem v sobě dusil. Včera jsme o tom mluvili.“

„Vzpomínám si, ale…“

„Včera, evliyo. Dnes už nemusíme.“

Čelebi se odmlčel. Za zdí slyšeli hučení ohně v peci, která hamam vyhřívala.

„Tak nebo tak,“ ozval se derviš po dlouhé chvíli, „vděčím ti za život, kapitáne. Slibuji, že to nenechám bez odměny.“

„Já jsem splácel dluh tobě.“

„Možná ti dovolím nosit zbraň. A ty,“ zamračil se derviš na Kuzguna, který okamžitě s hlubokým nádechem vstal z vody, „to přejdeš uctivým mlčením.“

Kozák stiskl rty a zlostně si zahákl dlouhý knír za ucho.

„Staneš se mým pobočníkem a osobním strážcem,“ pokračoval Čelebi směrem k Báthorymu. „Tak jako Kuzgun. Budete si rovni. A nebudou mezi vámi žádné hádky a spory.

Oba sloužíte mně. Co řeknu, platí. Když přikážu, že budete jeden druhému bratrem, poslechnete mne.“

„Efendi,“ hlesl kozák přiškrceně, „ten muž nepřijal pravou víru. Nesmí nosit zbraň…“

„Chceš mi vykládat zákon, Kuzgune? Najednou je z tebe kadi? Ten muž dnes zahubil víc džaurů než ty.“

„Přestaň to opakovat, evliyo,“ stáhl si Báthory ručník z obličeje, posadil se a sundal nohy z kamene. „Pokud si to opravdu přeješ, budu tvým pobočníkem, ale o dnešku nechci mluvit. Nikdy.“

Zaslechli kroky. Ve dveřích se objevil Kirmizi Mustafa. Zdání neklamalo, na dvořana měl nezvykle pevnou postavu, hodnou válkami ošlehaného vojáka. S tím rozdílem, že jeho jizvy nevypadaly jako od zbraní, ale spíše jako od zubů a drápů. Také měl na několika místech tetování, Čelebi na něj vrhl nenápadný pohled, ale i když znal většinu písem a ovládal různé kaligrafické techniky, nápisy na vezírově kůži nejenže nerozluštil, ale nedokázal ani identifikovat jejich původ.

Všichni se vezírovi uklonili; otroci hamamu padli tvářemi k zemi.

„Jak ses nakonec rozhodl, evliyo?“ přešel Kirmizi doprostřed síně a posadil se na göbek taši. Ukázalo se, že pod turbanem neskrývá hladce oholenou hlavu jako většina Turků, dlouhé černé vlasy mu padaly až do půli zad. „Prodáš mi džaura? Po tom, co dnes předvedl, jsem ochoten zvýšit nabídku.“

„Slituj se nad nehodným dervišem, pašo, ale nemůžu ti kapitána prodat.“

„Jistěže můžeš. Dám ti dvojnásobek původní sumy!“

„Jsi ztělesněním štědrosti, mocný pašo. Nesnažím se však smlouvat. Neprodám ti džaura, protože už ho nevlastním.“

„Cože?“ ztuhl Kirmizi.

„Před chvílí jsem mu oficiálně daroval svobodu.“

Vezír pohlédl na derviše tak, že ten měl sto chutí propadnout se do země. „Přijal snad Alláha?“

„Ne. Ale ve své nekonečné moudrosti jistě víš, že zákon dovoluje propuštění otroka i za jiných okolností.“

„Jistě. Když se vykoupí.“

„A on se vykoupil. Zaplatil za svobodu záchranou mého života. Vím, jsem jen prach pod nohama Všemohoucího, ale přece jen jsem to uznal za dostatečnou protihodnotu. Ještě dnes vystavím certifikát, který kapitánovi umožní volný pohyb po říši.“

Kirmizi zúžil oči jako kobra. „Zapomněl jsi na jednu důležitou věc, evliyo, že se tím protivíš mé vůli. Mám s džaurem vlastní úmysly!“

„Odpusť ubohému, vznešený pašo,“ vyhrkl Čelebi pokorně, ale beze strachu. „Jednal jsem z náhlého popudu a v duchu víry. Písmo přece nabádá muslimy, aby byli k otrokům shovívaví a při vhodných příležitostech jim dávali svobodu, protože je to Bohu milé. Neuvědomil jsem si, že tě to rozhněvá.“

„Ale jistěže uvědomil,“ syčel Kirmizi. „Dokonce jsem přesvědčen, že jsi mi to udělal naschvál.“

„Kapitán naši společnost neopustí. Bude mi nadále sloužit jako musahib a osobní strážce. Celou cestu až do… kamkoli nás tvá vůle zavede. Naskytne se ti ještě dostatek příležitostí získat ho pro své plány.“

„Ty jsi ale lišák, evliyo!“ zvolal Kirmizi napůl pobouřeně, napůl pobaveně. „Varovali mě, že jsi prohnaný intrikán, ale že budeš své triky zkoušet i na mne… Valláhi, ty snad tomu džaurovi dáš i zbraň!“

„Co by to byl za osobní strážce beze zbraně? V hrobkách se předvedl jako zručný

bojovník. A bojoval na naší straně. Před Bohem není nic ukryto, na zemi ani na nebi. Viděl, jak se dnes kapitán zachoval, a určitě na něj teď hledí blahosklonněji než na leckterého jiného křesťana.“

„Evliyo, evliyo,“ odfrkl si Kirmizi, vstal, sešel po schůdkách do bazénu se studenou vodou a bez zachvění se do něj ponořil, „jsme teprve na začátku společné cesty a já už mám chuť vyškubnout ti ten mrštný jazyk!“

„Vynasnažím se, abych ti nedal důvod skutečně to udělat,“ sklouzl Čelebi z pupečního kamene a dotkl se čelem podlahy.

~~~

„Bůh je největší!“ rozléhal se nad Pafosem muezzinův hlas. „Vyznávám: Není boha kromě Boha! Vyznávám: Mohamed je Boží posel! Pojďte k modlitbě, pojďte, a budete spaseni!“

Byl čas akšamu, první večerní modlitby. Kirmizi a Čelebi se shodli, že navštívit velkou mešitu na opačné straně náměstí by nebylo rozumné. Navíc sandžakbegovo sídlo mělo vlastní modlitebnu. V ní si muži rozprostřeli koberečky a poklekli. Imámem byl jako obvykle Čelebi.

„Ve jménu Boha milosrdného, soucitného…“

Báthory stál před dveřmi. Ze stínu arkády se díval přes dvůr s fontánou a obvodovou zeď na vysokánský minaret. Tvář měl strnulou, oči chladné. Pokoušel se v duchu odpovědět sám sobě, proč se dnes zachoval tak, jak se zachoval, jenže místo odpovědí se v něm jen množily další otázky.

Zabíjel křesťany. Ne že by k tomu předtím nedošlo, právě naopak, ve svém životě zřejmě usmrtil víc sluhů kříže než půlměsíce. Dnes to však udělal pro záchranu dvou mohamedánů, z nichž jednoho nedokázal vystát. Kriste na nebi, jak k tomu vůbec došlo?

Zápěstím zavadil o hlavici šinširu. Čelebi mu ho slavnostně daroval společně s krasopisně vyhotoveným dekretem o svobodě. Kromě toho měl za šerpou zastrčenou pistoli. Bylo to těžké haraburdí s dlouhou hlavní, jaké se obvykle vozí v pouzdře u sedla, ale Báthorymu její váha na opasku dělala dobře. Zbraň měla bohatě tepanou orientální pažbu, která mu příliš neseděla do ruky, ale ani s tím si nedělal těžkou hlavu, podstatný byl moderní, hladce fungující křesadlový zámek. Na šerpě mu visel i měšec s olověnými koulemi a prachovnice z kravského rohu.

Nadechl se. Zvláštní. Zatímco z událostí v nekropoli měl nedobré, zmatené pocity, zbraně a dekret mu naopak dodávaly určitou rovnováhu. Snažil se přesvědčit sám sebe, že se všechny věci vyvíjejí správným směrem.

„Toto Písmo, o němž není pochyb, vede bohabojné,“ zazníval z pootevřených dveří Čelebiho melodický hlas, „kteří v nepoznatelné věří, modlitby dodržují a z toho, co jsme jim uštědřili, rozdávají…“

Nádvořím se mihl stín, alespoň to tak Báthorymu připadalo. Zpozorněl a vykročil mezi sloupy na dvůr. Určitě se mu to jen zdálo. Něco ho však přinutilo obrátit pohled doleva. Nad střechami sousedních domů se tyčila kostelní věž. Přimhouřil oči.

Zahlédl, jak se pod cibulovitou kopulí zhoupl zvon.

V té vteřině, než železné srdce udeřilo do bronzového věnce, si Kornel vzpomněl na zákaz jakýchkoli projevů křesťanské víry během muslimských bohoslužeb.

Pronikavé kovové dunění rouhavě protrhlo ticho nad městem. Čelebiho hlas ztichl a místo něj se z modlitebny vyřinulo rozhořčené mumlání a šoupání bosých nohou.

Při druhém zazvonění už Báthory věděl, že vlastně naslouchá umíráčku.

„Taková opovážlivost!“ vyšel z modlitebny Čelebi. Srdce potřetí narazilo do těla.

Zaburácel výbuch. Dlažba se citelně zachvěla pod chodidly. Tlaková vlna zacloumala vlajkami a korunami stromů na náměstí. Z oken se s řinčením vysypalo sklo. Ze střech a parapetů vzlétla hejna holubů.

Vzápětí všechno zasypaly úlomky zdiva. Z fontány stříkala voda.

Báthory zíral na minaret. Podél štíhlé siluety stoupala ohnivá koule lemovaná černou krajkou kouře.

„Alláh!“ Čelebi si instinktivně zakryl tvář rukávem a couvl, takže vrazil do Selima, který právě překročil práh.

Minaret se viditelně zachvěl. Zaznělo pronikavé praskání a věž se začala naklánět. Nejdříve pomalu jako důstojně klesající raněný bojovník, pak se ale prudce zlomila v polovině a pád se zrychlil. Minaret se postupně tříštil, dokud nezmizel v oblacích dýmu a prachu, stoupajících nad náměstí. Ozval se strašlivý rachot.

Báthory se otočil k mužům před dveřmi.

„Jdeme,“ řekl chladným hlasem.

„Cože?“ pohlédl na něj smrtelně bledý Čelebi. „Kam?“

„Tohle je jen začátek. Neslyšíte?“

Ušní bubínky se jim ještě chvěly ozvěnami výbuchu a rachotu hroutících se zdí. K tomu se náměstím valila kakofonie vyděšeného a bolestného křiku. Do toho všeho neustále duněl zvon.

Navzdory tomu zaslechli někde v pozadí sílící sbor odhodlaných hlasů.

„Má pravdu,“ obrátil Kirmizi tvář ke kostelu. Právě odtamtud zlověstný zvuk zazníval. „Za chvíli vypukne peklo.“

„Atilgan se pořád nevrátil z nekropole,“ řekl Selim.

„Nejspíš se už setkal s dušemi mrtvých,“ odvětil Báthory. „Rychle si běžte pro své věci! Selime, svolej muže! Pak na zadní dvůr a postranní bránou ven. Pokusíme se dostat do přístavu.“

Čelebi se vyplašeně rozhlížel po nádvoří, kterým už znělo poplašné troubení, dupot a řinčení oceli.

„Atilganovi muži se budou bránit. Možná bychom měli…“

„Ta brána nevydrží,“ zavrčel Báthory. „Zdi jsou nízké. Nezdržuj, evliyo!“

Čelebi na něj vrhl jediný pohled, vzápětí pokynul Kuzgunovi. Vyrazili stínem sloupořadí k hlavnímu vchodu do vily.

Ve městě zarachotily první výstřely.

~~~ Kostelní zvon řinčel, jako by ohlašoval konec světa.

Selimovi sipáhiové prošli úzkým zadním dvorem k bráně. V rukou svírali pistole nebo luky a vyhlíželi nepřátele. Kirmiziho a Čelebiho vedli mezi sebou, uprostřed houfu. Derviš za sebou táhl neklidného, hřívou pohazujícího araba. Do sedla vysadil Širin.

Vyhrnuli se na ulici. Kuzgun svíral pušku, Báthory pistoli. Když ze severu zaslechli výkřiky, ve stejnou chvíli zbraně pozvedli.

Zpoza rohu vyběhlo několik mužů v prostých oděvech. V rukou drželi sekery a nože, některým stačily hole a dlažební kostky. Když spatřili uprchlíky, rozkřičeli se a přidali do kroku, povzbuzení svým počtem.

Selim Sevahir jen pohrdavě zkřivil ústa a pozvedl luk. Jeho muži to správně pochopili jako rozkaz. Zazvonily tětivy, zasvištěly šípy.

Půl tuctu vzbouřenců s řevem kleslo na dlažbu. Ostatní rychle couvli. Báthory a Kuzgun sklonili zbraně. Šetřili střelivem.

Postranní uličky vedly skupinu na jih, k přístavu. Podrážky střevíců a holínek dusaly na kočičích hlavách. Kirmizi určoval cestu, jako by se v Pafosu narodil a přesně věděl, kterou ulicí se dát, kde odbočit do průchodu nebo brány, kde přejít po mostě přes kanál. Vřava a salvy z janičářských mušket za nimi pozvolna utichaly. Nakonec ucítili rybinu a na konci průjezdu spatřili sytou modř. Z bludiště vyšli rovnou na molo.

Vlevo zahlédli Útočícího jestřába. Zprava se ozval křik. Polekaně se otočili. Uličkou ze západního mysu se do přístavu hrnul rozvášněný dav.

„Utíkejte!“ vykřikl Selim a přiložil k tětivě další šíp.

Kuzgunova puška a Báthoryho pistole zarachotily téměř současně. I někteří sipáhiové vystřelili. Nečekali, až se kouř rozplyne, aby zhodnotili paseku v sevřeném zástupu, vyrazili po nábřeží ke galéře.

Na zádi stál Hikmet Tubrukzade s dalekohledem u oka. Kirmizi vyběhl po sklopné lávce na boku zádě jako první. Čelebi s pomocí svých pobočníků vyvlekl na palubu hřebce.

„Rychle!“ křikl Hikmet na zaostávající sipáhie.

Horda povstalců přidala do kroku. Selim počkal, až se nalodí všichni členové jednotky. Potom vystřelil do davu ještě jeden šíp, otočil se a vyběhl na palubu. Lávka se okamžitě zvedla.

„Odrazit!“ vyštěkl Hikmet.

Těžké topory přesekly lana, zapráskaly biče. Zdivočelá masa se dovalila k lodi.

„Pal!“ zavelel Hikmet.

Otočné švihovky na levoboku zaburácely. Kartáče plné olověných kulek šlehly do davu a vyryly do něj krvavé uličky. Co mělo zdravé nohy, se překotně klidilo z mola.

Kadirga se odlepila od nábřeží. Buben zaduněl, vesla na pravoboku šplouchla do vody.

Veslice se rychle obracela na východ.

Báthory se zamračeně díval na krvavou spoušť na molu. Hlavou mu vířily vzpomínky na všechno, co slyšel o Kypru. Po celé křesťanské Evropě kolovaly strašidelné příběhy o krutostech, které Turci napáchali na zdejších Řecích. Když Osmané před sto lety dobyli Nikósii, povraždili veškeré obyvatelstvo a zbořili všechny veřejné budovy. Doslova propláchli ostrov křesťanskou krví. Žel, vítězství ve velké námořní bitvě u Lepanta přišlo až krátce poté a obsazení Kypru mohamedány nezabránilo.

Kdo mohl Kypřanům vyčítat jejich zuřivost a pomstychtivost? Báthory odvrátil pohled a sáhl po prachovnici, aby nabil pistoli.

„Jsme schopni plavby?“ přistoupil Kirmizi k Hikmetovi ve stínu záďové stříšky.

„V plné síle, ctihodný pašo,“ přisvědčil reis. „Máme nová vesla, doplnili jsme otroky. Jen zábradlí tesař nestačil opravit…“

„Na tom nezáleží. Plujeme rovnou do Latakiye. Už žádné zastávky.“

„Nezastavíme se v Larnace, pane?“ ozval se Čelebi udýchaně. „Varovat beglerbega, že západní pobřeží zachvátilo krveprolití…“

„Dozví se to i bez nás,“ odsekl vezír. „Ta vzpoura se nás netýká. Máme důležitější poslání.“

Rázně se otočil na patě a odešel na okraj zádě, odkud sledoval vzdalující se Pafos. Nad město stoupaly sloupy kouře.

Jestřáb proplul kolem pevnosti a vyrazil na širé moře. Odpočatí galejníci se opřeli do vesel. Teprve první zastávka na naší pouti, poznamenal si Čelebi, když v kajutě vytáhl papíry a psací potřeby, a už tak nevlídné přijetí! Snad to není zlé znamení a potíže nás nebudou

provázet celou cestu.

Nad papírem ho zmohla únava a usnul s hlavou na stolku. Ani nevěděl, jak se dostal do postele, zřejmě mu pomohli Kuzgun a Širin. Probudil se až ráno. Jako první věc si uvědomil, že propásl Afroditinu skálu.

Zlé znamení, dopsal na konec strany. Bezpochyby. Nechť se nad námi smiluje všemohoucí Bůh.

PÁTÁ,

v níž se Báthory dozví něco o kozácích a krkavcích.

Vezírovu družinu pronásledují záhadné stíny.

HLAVA

Kdysi byla Latakiya bohaté a dobře opevněné město, pravá perla Středomoří. Rozkvětu se dočkala hlavně poté, co ji veliký Selahaddin vysvobodil z rukou ničemných křižáků, odsouzených k mukám pekelným. Časy největší pýchy jsou však dávno pryč. Staletí válek a plenění ji téměř srovnala se zemí a dnes je z ní malé přístavní městečko obklopené žalostnými ruinami. Význam má už jen jako vzdálené přímořské předměstí mocného Halepu.

Přistáli jsme asi hodinu po polední modlitbě 20. ševvala 1072. Kirmizi Mustafa paša štědře vyplatil reise Hikmeta a řekl mu:

„Čekej na mou zprávu. Dám ti vědět, kdy přesně máš připlout zpět a počkat na mne u tohoto mola.“

Divili jsme se, jak chce vezír zprávu poslat, ale nikdo tu otázku nevyslovil nahlas. Rozloučili jsme se s Hikmetem a zamířili k sídlu místodržícího, kde jsme si měli do následujícího jitra odpočinout.

Sandžakbeg Hašim nás přijal s úctou a náležitou pohostinností. Vezír mu přikázal, aby nám poskytl koně, každému dva, a k nim pět nákladních. Bůh mu žehnej za jeho moudrost, že nechtěl putovat na páchnoucích velbloudech a táhnout s sebou hloupé muly! Sandžakbeg začal bušit čelem o zem a prosit za odpuštění, protože tolik koní nám darovat nemohl, leda by je vzal svým sipáhiům. Tím by však oslabil místní vojenskou posádku, která už tak trpěla nouzí. Vezír se na něj rozzlobeně rozkřičel, ale pak se otočil ke mně a řekl mi:

„Vím, že jsi znalec koní. Zajdi na tržiště a kup zvířata na cestu!“

S těmi slovy mně, nehodnému, svěřil měšec plný benátského zlata. Vydal jsem se v doprovodu Báthoryho, Kuzguna a půltuctu Selimových mužů do města. Dokonce jsem vzal i Širin, protože jsem v jejích očích vyčetl vzrušení z návratu do domoviny.

Bída Latakiye na nás útočila ze všech stran. Už jsem nedoufal, že vezírovi dobře posloužím, jenže pak jsem na okraji města narazil na obchodníka s koňmi, který nabízel prvotřídní zboží. Bez větších obtíží jsem ze stáda vybral dostatečný počet statných kusů, vhodných pro namáhavou cestu do vnitrozemí. Báthory a Kuzgun trvali na tom, že si své koně vyberou sami. Kapitán chtěl osedlat tmavě hnědého araba s bílou skvrnou ve tvaru komety na čele, ale Kuzgun mu řekl, aby si ho nebral. Nelíbilo se mu, jak se ten kůň pohybuje a dýchá, a dodal, že není stavěný na dlouhou jízdu. Báthory se zachmuřil a zeptal se mě na názor. Když jsem Kuzgunovy obavy potvrdil, kapitán se na kozáka zadíval poněkud vlídněji a šel si najít jiného koně. Tentokrát vybral dobře.

Podařilo se mi vyjednat dobrou cenu a měšec jsem vezírovi vrátil ještě těžký. Potěšilo ho to a také s výběrem koní byl očividně spokojen. Večer jsme hodovali v sandžakbegově sídle a já, nakolik mi to mé ubohé schopnosti dovolily, jsem bavil urozenou společnost zpěvem a hrou na třístrunný saz. Hned po druhé večerní modlitbě jsme se však uložili k spánku, abychom

nabrali síly na cestu.

Následujícího dne jsme krátce po sabahu vyrazili k horám, nad nimiž právě vycházelo slunce.

„Kuzgun,“ prolomil Báthory mlčení.

~~~

Kozák na něj úkosem pohlédl a vyfoukl nosem kouř.

Poledne zastihlo družinu na plošině vysoko ve svahu rozložité hory. Cestu zde protínala zurčící bystřina a ohniště s ještě doutnajícími uhlíky i prosté přístřešky z chvojí prozrazovaly, že tu poutníci z Latakiye do Halepu táboří často.

Sesedli z koní a rozvinuli koberečky. Po modlitbě si dopřáli narychlo upečený kebab a Širin uvařila kávu. Kuzgun si zapálil dlouhý čibuk. Právě ho roztahal, když Báthory zničehonic vyslovil jeho jméno.

„Co to vlastně znamená?“

Kozák znovu zafuněl a odvrátil pohled.

„Havran,“ odpověděl Kornelovi Čelebi.

„Krkavec,“ opravil ho Kuzgun. „Pravý vládce stepi. Havran je proti němu jen hloupý vyzobávač očí.“

„Ano, říká se to,“ přitakal Čelebi. „Kuzgun je údajně nejprohnanější opeřenec. Je velmi učenlivý. Dokonce dokáže napodobit lidský hlas.“

Báthory nespouštěl z kozáka zrak. „Takže se tak jmenuješ, protože jsi prohnaný a učenlivý…“

Kuzgun se na něj znovu ošklivě zamračil.

„… nebo proto, že máš jeho zobák na hlavici šašky?“

„Ani o ni nezavaď pohledem,“ zabručel kozák. „Nejsi toho hoden. Ta zbraň je cenné dědictví. Symbol krkavce zdobí náš rodový bunčuk.“

„Co je to za rod?“

Kuzgun narovnal ramena. „Voroninové ze stanice Černograd.“

„Neznám. Co se týká kozáků, měl jsem do činění jen se Záporožci, když v šedesátém plenili Sedmihradsko. V tureckém žoldu, po boku Tatarů…“

„Záporožci!“ Kozák potáhl nosem a hlučně si odchrchlal. „Milenci ovcí! Špinavá zlodějská havěť! A přesně jak říkáš: kumpáni Tatarů!“

„Nenavážej se do Tatarů,“ pokáral ho Čelebi. „Jsou to hrdí bojovníci.“

„Vím, že jsi s nimi cestoval, efendi. Donský kozák ale otrapy od Dněpru, ať už tatarskými nebo kozáckými, pohrdá jako ušlechtilý oř oslem. Nemůžou se nám rovnat ani v sedle, ani se šavlí v ruce. A už vůbec ne ve vojenské disciplíně.“

„Takže Voronin,“ zopakoval Báthory. „Tak se ve skutečnosti jmenuješ.“

„Stěpan Dmitrijevič Voronin, syn atamana Dmitrije Ivanoviče Voronina.“

„To se podívejme. Hm.“

„Co zase? Co znamená to hm?“

„Zaslechl jsem, že donští kozáci přísahali věrnost ruskému carovi. Považují se za ochránce pravoslavné víry. A k smrti nenávidí krymského chána.“

„Kam tím míříš?“

„Také vedou válku s Osmanskou říší. Slyšel jsem evliyovo vyprávění o tureckém obléhání azovské tvrze…“

„K čertu, vyslov se! Polož otázku přímo.“

„Co dělá donský kozák, zapřísáhlý nepřítel Turků a Tatarů, dokonce atamanův syn, ve službách muslimského derviše?“

Stěpan Dmitrijevič Voronin potáhl z dýmky, až mu troubel zaskřípala mezi zuby.

„Jen mu to řekni, Kuzgune,“ pobídl ho Čelebi. „Nebo to mám udělat já?“

„Komu zde přezdívají sultán příběhů, efendi?“

„Jak myslíš,“ nenechal se derviš přemlouvat. „Poprvé jsme se setkali loni na podzim…“ Báthory najednou svraštil čelo, vstal a obrátil se k Čelebimu zády.

„Kapitáne?“

„Odpusť, evliyo,“ prohodil Báthory přes rameno. „Povíš mi to později.“

„Co se děje?“

Báthory neodpověděl. Spěchal k okraji plošiny. Tam stál Kirmizi Mustafa, v prstech hrnek s kávou, pohled upřený do údolí. Hluboko pod nimi se borovicovým lesem vinula cesta, po níž přijeli. Stromy ji skryly, rýsovala se však v jejich korunách jako tmavší pruh.

„No konečně,“ přivítal vezír Báthoryho. „Myslel jsem, že ti šestý smysl přestal sloužit. To by mě zklamalo.“

„Cítíš to už dlouho?“

„Téměř od Latakiye. Nejdříve to bylo jen nejasné tušení, ale sílí z hodiny na hodinu.“

„Takže se blíží.“

„Cestují nalehko. Jsou rychlejší než my.“

„Někdo nás pronásleduje?“ přistoupil k nim Selim Sevahir.

„Zatím jen sleduje, čeribaši. Musíme ale počítat se vším.“

„Nemůžou to být obyčejní pocestní? Jsme na hlavní trase do Halepu. Dopoledne jsme potkali dvě karavany…“ Selim postřehl vezírův výraz a rychle se uklonil. „Odpusť nehodnému, pane!“

„Dost bylo povalování.“ Kirmizi vylil zbytek kávy ze skaliska a otočil se k táboru. „Do sedel!

Nasadíme svižnější tempo.“

„Hrozí nám něco, velkomožný pašo?“ strachoval se Čelebi.

„Možná. Mějte zbraně připravené.“

Nasedli na koně a vyrazili. Sipáhiové si za jízdy nabíjeli pistole.

~~~

„Evliyo!“ zvolal Kirmizi, když se slunce dotklo obzoru a cesta se pořád klikatila hustým lesem v úvalech mezi skalnatými vrchy.

„Ano, pane?“ přiklusal derviš blíž.

„Už jsi tímhle krajem putoval, je to tak?“

„Ano, vznešený.“

„Nalezneme tu někde bezpečný nocleh?“

„Obávám se, že tato část hor je liduprázdná. K prvním obydlím dorazíme až zítra večer nebo pozítří ráno, až sestoupíme do údolí Ghab.“

„Potřebujeme úkryt na noc,“ řekl Selim. „Pokud mají ti za námi nekalé úmysly a zastihnou nás v táboře uprostřed lesů…“

„Je tu jedna možnost,“ vzpomněl si Čelebi. „Hrad Saone.“ Zvedli obočí.

„Je to sice zřícenina obydlená jen hady a netopýry, ale i zpoza starých zdí se v případě nutnosti můžeme bránit.“

„Jak je to daleko?“ zeptal se Kirmizi.

„Odhadem dvě, nanejvýš tři míle. Každou chvíli se na hřebeni před námi objeví hradby.“

„Neotálejme! Ti za námi nezpomalují, právě naopak.“ Zabořili ostruhy do koňských slabin.

~~~

Z údolí zřetelně viděli siluety hradeb a věží na táhlém návrší. Jakmile však odbočili z karavanní cesty a začali stoupat po serpentinách, výhled na hrad jim zakryly hustě rostoucí

stromy. Když majestátní opevnění zahlédli znovu, stáli už přímo pod útesy, z nichž zdi vyrůstaly. Při pohledu vzhůru si připadali jako mravenci.

Stezka je zavedla do soutěsky, která roztínala návrší vedví a oddělovala tak hrad od horského hřebene, táhnoucího se dále k východu. Už na první pohled viděli, že roklinu vytesaly do vápencového masivu lidské ruce. Nechaly jen vysokánský kamenný sloup uprostřed propasti. Báthory po obelisku vyšplhal užaslým pohledem, jeho špička byla až nahoře v úrovni hradeb.

„Prý měl za úkol podpírat padací most,“ řekl Čelebi.

„Kdo vlastně pevnost vybudoval?“

„Někdo tvrdí, že král Selahaddin. Ale to je nesmysl. On jen vyrval hrad z rukou prokletých křižáků. Ti ho zase vzali Byzantincům… a tak dále do minulosti až k Alexandrovi Velikému. Ten si údajně musel u bohů vyžádat Héraklovo brnění, aby pevnost dobyl od Féničanů.“

„Nezdržujte!“ osopil se na ně Kirmizi.

Projeli roklinou na jižní svah. Tam sesedli, vzali koně za uzdy a vydali se po strmé stezce k hradní bráně. Zvířata neklidně ržála a řinčela podkovami na kamení, které se s rachotem sypalo do lesa.

Průjezd v rozbořené bráně je zavedl přímo na centrální nádvoří.

„Opatrně,“ varoval je Čelebi. „Ať si koně nepolámou nohy.“

V houstnoucím večerním šeru vystoupali po mírné stráni k donžonu. Mohutná stavba se tyčila na okraji propasti, jejímž dnem před chvílí projeli.

Mustafa Kirmizi pokynul Báthorymu a Sevahirovi. Vydali se mezi rozvalinami k jakž takž zachovalým severním hradbám a vyšli po schodech na ochoz. Otevřel se jim výhled na svah se serpentinami. Z údolí už kypěla tma a lesy zčernaly, ale vezírovi to zjevně nevadilo.

„Cítíš je?“ zeptal se po chvíli upřeného zírání.

Báthory zavrtěl hlavou. „Ještě před chvílí mě mrazilo v zátylku, ale je to pryč.“

„Setřásli jsme je?“ zeptal se Selim s nadějí. „Možná v šeru minuli odbočku k hradu a pokračují po karavanní cestě.“

Kirmizi pochybovačně zavrtěl hlavou. „I kdyby, rychle zjistí, že nejsme před nimi a vrátí se. Rozděl muže na tři oddíly, čeribaši, a postav na noc hlídky. Já nebo kapitán sice vycítíme nebezpečí dříve než oni, ale i tak, ať nezamhouří oko! Prach na pánvičkách, tětivy napnuté, meče po ruce.“

„Jak přikazuješ, pane,“ uklonil se Selim.

„Teď se pojďme pomodlit. Je nejvyšší čas na akšam.“

„Zůstanu zatím na hlídce,“ řekl Báthory.

Kirmizi přikývl a sešel se Selimem zpátky na nádvoří.

Kapitán, zopakoval Báthory v duchu. Už ne otrok ani džaur. Intenzivně přemýšlel o změně svého postavení. Nebyl si vůbec jistý, zda je dobře, že ho vezír začal brát jako plnohodnotného člena družiny.

Zadíval se k temnému obzoru, nad nímž se rozsvěcovaly hvězdy. Tam, za severními horami, se vinula velká karavanní cesta spojující Persii s centrem Osmanské říše. Po ní by se raz dva dostal do Istanbulu. Ještě nedávno to bylo něco nepředstavitelného, jenže teď měl v sedlových brašnách schovaný Čelebiho dekret o svobodě. Mohl se volně pohybovat po tureckém území. Istanbul, to už vlastně byla Evropa. Přes Rumelii by za několik dní, nanejvýš týdnů, dorazil do Sedmihradska. Na podzim, možná už koncem léta, by mohl být doma.

Doma…

Kde to vlastně je?

Napadlo ho, a ta myšlenka bodala přímo do srdce, že domov by mohl být u Michalova hrobu. Jenže nic takového neexistovalo. Neměl ponětí, kde spočívají chlapcovy ostatky. Za ty

dva roky z nich zřejmě zbyly jen kosti na dně řeky.

Možná ani to.

„Hospodine, opatruj jeho duši.“

„Co jsou vlastně zač?“ zeptala se Širin.

~~~

Muži na ni vrhli překvapené, někteří dokonce pohoršené pohledy. Mnozí slyšeli její hlas vůbec poprvé. Čelebiho konkubína se celou cestu držela stranou, takže si většinou ani neuvědomovali její přítomnost.

Sice nerozdělali oheň, takže jí muži nemohli pohlédnout do očí, přesto ale rychle sklopila zrak.

„Ti, co nás pronásledují,“ dodala tiše.

Vrhli tázavé pohledy na vezíra, ale jeho silueta, podobná tmavé skvrně na šedavé zdi, mlčela.

„Určitě lupiči,“ soudil Čelebi. „Nějaká chátra z kopců. Zřejmě mají v latakiyském přístavu špicla, který je upozorňuje na karavany…“

„Nesmysl,“ ozval se vezír. „I slepý vidí, že jsme dobře ozbrojení a nevezeme žádné zboží.

Na nás by si obyčejní lupiči netroufli.“

„Kdo to tedy je, ctěný pašo?“

„To zatím nevím. Je ale pravděpodobné, že někdo s příkazem zastavit nás. Zabránit nám v naplnění poslání.“

„Valláhi! Takový příkaz by se protivil vůli samotného sultána!“

„Ale no tak, evliyo, nedělejme si iluze. Oba dobře víme, že pro mnohé nemá sultánovo slovo žádnou váhu. A teď nemluvím o rebelech ve vzdálených ejáletech. Zrádci se najdou i v samotném Istanbulu nebo Edirne, a na vysokých postech.“

Odmlčeli se. Někteří muži kouřili čibuky a voňavým dýmem zaháněli pach zatuchliny.

„Zažil jsem přepadení nájemnými vrahy,“ promluvil konečně Čelebi. Hovořil nezvykle pomalu a tón měl ponurý. „Můj druhý nejhorší zážitek hned po černomořském ztroskotání. Stalo se to před šesti lety, krátce po nástupu Mehmeda Köprülüa do velkovezírského úřadu. Můj strýc a patron Melek Ahmed paša patřil k jeho odpůrcům…“

„Tehdy jsem ještě nebyl dvořan, ale slyšel jsem o té pohromě,“ přikývl Kirmizi. „Köprülü nechal povraždit všechny, kdo proti němu pozvedli hlas, hlavně příbuzné a spojence bývalých velkovezírů. Mnoho dobrých mužů zahynulo na příkaz toho nevzdělaného albánského hrdlořeza.“

Ve tmě zasvítily vytřeštěné oči. Málokdo se odvážil plivat na památku bývalého druhého nejmocnějšího muže říše, obzvlášť když jeho nástupcem v úřadu byl stejně nemilosrdný syn.

„Přepadli nás cestou z Istanbulu do Edirne,“ vrátil se Čelebi k příběhu. „Zabili většinu mých strážců a otroků. Já sám jsem utržil mnohá zranění. Naštěstí mi sám sultán, sláva mu navěky!, poskytl azyl v paláci. Než jsem se vyléčil, velkovezír soustředil v rukou dostatečnou moc a vraždění odpůrců ustalo.“

„Tento příběh měj neustále na paměti, evliyo,“ přikázal Kirmizi. „Připomínej si, že Köprülüové tě chtěli zamordovat a sultán ti poskytl útočiště. V blízké budoucnosti ti to ulehčí rozhodování.“

„Naznačuješ snad, že nás stopují…“ Čelebi se neodvážil dopovědět.

„Nevím to jistě. Ale vůbec bych se nedivil, kdyby se velkovezír pokusil překazit naše plány.“

„Pokud je to tak,“ ozval se Selim, „musíme se mít obzvlášť na pozoru. Velkovezír by na takový úkol nenajal nějaké otrhané lupiče. Poslal by nejlepší zabijáky.“

„O tom není pochyb,“ přisvědčil Kirmizi. „Proto budeme spát jen na půl oka.“

Ochladilo se. Dusné bezvětří, které je mořilo celý den, odehnal svěží noční vánek. Dosud mlčenlivé zříceniny promluvily strašidelným šepotem a šelestem.

~~~

Čelebi rozhodně spal na celé oko. Dokonce po chvíli začal chrápat. Protože by útroby věží mohly být zamořeny hady, škorpiony a jinou havětí, poutníci si ustlali pod širým nebem. Derviš, jeho konkubína a dva pobočníci se uvelebili pod košatou borovicí, vyrůstající na někdejším nádvoří. Strom šuměl a vrzal v sílícím větru, ale Čelebiho to ani trochu nerušilo.

Když se Širin vrátila z hromady sutin, kam ji odvedla přirozená potřeba, nelehla si k Čelebimu, ale posadila se na rozprostřenou vlčí houni a upřela pohled na Kuzguna. Seděl opřený o křivý kmen, v koutku úst měl zastrčený čibuk a broukal si trudomyslnou kozáckou dumku. Po nějaké době ztichl a obrátil pohled k Báthorymu, který ležel se sedlem pod hlavou a nepřítomně zíral na hvězdy.

„Velel jsem loupeživé výpravě na turecké pobřeží. Jedné z mnoha takových výprav. Žádný mladý kozák si nezískal respekt, dokud nepřivezl kořist a několik hlav z Krymu nebo osmanského pohraničí.“

Báthory na Kuzguna překvapeně pohlédl.

„Plavili jsme se z Azova na dvanácti čajkách, dohromady sto chlapů bažících po mohamedánském zlatě a krvi. Přistáli jsme kus od Giresunu a začali plenit okolí. Usedlosti, vesnice i menší města. Dařilo se nám. Kořisti jsme naloupili tolik, že jsme ji sotva dovlekli ke člunům. Jakmile jsme ale odrazili od břehu, zpoza blízkého mysu vypluly turecké válečné lodě.“

Báthory se nadzvedl na lokti.

„Spustily palbu z děl a během okamžiku nás rozstřílely na cucky. Čajky šly ke dnu i s kořistí. Dobrá polovina mužů se utopila, na dně té zátoky se povaluje pořádná hromada koster ověšených zlatem. My ostatní jsme se sotva doplahočili ke břehu, kde už na nás čekali janičáři s namířenými mušketami.“

Báthory se posadil.

„Odvlekli nás v okovech do Trabzonu, před místodržícího. Vůbec s námi neztrácel čas a šmahem nás odsoudil k smrti. Janičáři už seřezávali kůly a my jsme poroučeli duše Bohu, když se objevil Čelebi.“

Kuzgun potáhl z čibuku. Škvířící tabák na okamžik osvětlil zamračenou tvář.

„Byl právě hostem u paši a těšil se jeho přízni. Poklekl, políbil mu prsten a začal orodovat za naše životy. Tak, jak to dokáže jenom on, květnatě, zpěvně, s hojnými citacemi Písma. Opakoval, že během bojů na severu několikrát cválal s Tatary a kozáky a přesvědčil se, jak jsou bojovní a v sultánových službách užiteční. Paša se nejdříve tvářil, že to pouští jedním uchem dovnitř a druhým ven. Pak ale Čelebi navrhl, že každému ušetřenému muži odrecituje celý Korán a tím ho obrátí na pravou víru. To pašu zaujalo a obměkčilo. Dovolil efendimu, aby si mezi námi vybral tucet mužů. Čelebi to udělal a hned začal odříkávat Písmo. Každému zajatci zvlášť. Dvanáctkrát za sebou.“

„A vy jste okamžitě přestoupili na mohamedánskou víru.“

„Jak by ses zachoval ty, kdyby druhá možnost byl špičatý kůl? Zatímco Čelebi recitoval, začali s popravami našich druhů. Jen co jsme uslyšeli vytí a ječení, přistoupili jsme na konverzi. Čelebi mi později navrhl, abych se stal jeho osobním strážcem. Mohl jsem si dokonce ponechat zbraně.“

„Krkavčí šašku.“

„A svou pušku.“ Kuzgun vyfoukl kouř. „Souhlasil jsem. Ve službě jsem mu mohl splatit dluh. Zachránil mě a dalších jedenáct lidí před krutou smrtí.“

„Logická volba. Domů by ses beztak vrátil s hanbou; poskvrněný tím, že tví chlapi

pochcípali v bolestech, zatímco ty jsi odvrhl Krista, aby sis zachránil prdel před kůlem.“

I v chabém světle hvězd bylo vidět, jak kozák svraštil obočí. „Neurážej. A nesuď, když tě nepostihla podobná svízel.“

„Nesoudím. Vlastně ti rozumím. Stává se, že chlap v záchvatu slabosti nebo mladické nerozvážnosti uteče před zodpovědností. To z něj zase udělá chlapce; nedospělého, hloupého sráče.“

„Provokuješ mě?“ zabafal Kuzgun z čibuku.

„Taky jsem se tak zachoval,“ sledoval Báthory vlastní tok myšlenek. „Utekl jsem před povinnostmi. A když jsem se k nim chtěl vrátit, Bůh mi ukázal, že hříchy jen tak nezametu pod koberec. Že váhu viny shodím, jen když přijmu břemeno trestu…“ Kornel zvedl hlavu. „Ale to je minulost. Nakonec jsi tedy dopadl docela dobře. Služba u Čelebiho poskytuje nečekané výhody. A potěšení.“

Kuzgun švihl pohledem nejdříve k Čelebimu a potom k Širin, která se mezitím stočila do klubíčka a nejspíš usnula. „Varoval jsem tě, abys v té věci držel jazyk za zuby. Výstraha pořád platí. To, že jsme si chvíli povídali, z nás nedělá kamarády. Ani to, že jsi mi v hrobce zachránil život. Neprosil jsem se tě o to.“

„Bez obav, Stěpane, nebudu žádat protislužbu.“

Kozák ztuhl. „To jméno už nikdy nevyslovuj. Jsem Kuzgun.“

„Pro mě za mě…“ Báthory vstal. „Půjdu se ještě projít. Zkontroluju koně.“

„Už mi to přece nemusíš hlásit. Dělej si, co chceš.“

Kornel kývl hlavou a vykročil ruinami k donžonu. Když se krátce ohlédl, kozák se právě sklonil k spící Širin a zakryl ji vlastní přikrývkou.

~~~

Zlá předtucha na něj znovu dosedla, když se vracel od koní. Noční vánek jako by znenadání ještě víc ochladl. Báthory se otřásl a podvědomě obrátil pohled k donžonu. Ať už pocit ohrožení vyvolalo cokoli, přicházelo to zpoza mohutné věže. Natahovalo se to z propasti…

„Pojď se mnou.“

Báthory skoro vyletěl z kůže. Bleskově se otočil a sáhl po pistoli.

„Ale no tak,“ zavrtěl Kirmizi hlavou. „Neslyšel jsi mě přicházet?“ Kornel odtáhl ruku od pažby. „Někdo čenichá kolem.“

„Nebo něco. Následuj mě.“

„Neprobudíme ostatní?“

„Není potřeba. I kdyby došlo k útoku, neodvrátíš ho čepelí ani hrotem šípu.“

Došli k donžonu a Kirmizi bez otálení vstoupil do temného vchodu. Báthory ho opatrně následoval. Zakopával o sutiny a modlil se, aby pod nějakým kamenem nespala zmije. Na chvíli uvázl sám uprostřed tmy, mírně dezorientovaný. Tiše zaklel. Vzápětí ale znovu spatřil Kirmiziho, tmavou postavu v trochu bledším, hvězdami prosvíceném obdélníku. Dopotácel se k němu a ztuhl.

„Kriste…“

Vezír ho umlčel dvěma pozvednutými prsty.

Pod nimi se šklebila propast. Kornel opatrně vyhlédl přes hranu. Právě tato brána se zavírala padacím mostem, který podpírala skalní jehla. Její vrcholek trčel z temnoty v hlubině jako pekelný kůl, na který Satan nabodává hříšníky.

Kirmizi však nehleděl do rokliny. Zajímal ho protější útes. Stromy na něm byly jako inkoustové kaňky, černé, střapaté, rozpíjející se do noci.

„Je tam,“ zašeptal vezír. „Dívá se na nás.“

„Kdo?“

„Někdo jako já.“

Báthory se zadíval do porostu za propastí. Soustředil se a znovu neslyšně zaklel. Ano, cítil to. Hrozba nepřicházela ze strže. Číhala na protějším skalisku.

„Opravdu nás vidí?“ hlesl.

„Tak jako my jeho.“

„Ne očima.“

„Ne.“

„Co chce?“

„Zastavit nás. To on celý den cválal v našich stopách.“

„Chceš říct, že nás pronásleduje jeden muž?“

„Není to muž.“

„A kdo tedy?“

„Vždyť říkám: Někdo jako já.“

Vítr zacloumal korunami stromů, zaskučel v útrobách hlásky. Zněl jako sbor záhrobních hlasů a Báthory si náhle uvědomil, že to není jen klam. Znehybněl.

„Ani slovo,“ šeptl Kirmizi, klesl do sedu s překříženýma nohama a položil dlaně na kolena.

„Zkus probudit vnitřní sílu.“

Báthory neměl ponětí, jak to udělat, jenže na otázky nebyl čas. Nastražil oči a uši. Jednolité sténání se změnilo v propletenec nelidských hlasů. Něco vrčely, syčely a mumlaly. Báthory dokonce rozeznával slova, ale nerozuměl jim.

Stromy za propastí se kymácely, stíny hemžily. Kornel v tom zmatku postřehl nehybnou černou skvrnu. Po chvíli upřeného zírání pochopil, že tam stojí postava. Jako by zjistila, že už se dál nemusí skrývat, vykročila k okraji útesu. Zastavila se přímo naproti bráně, zavlnila se a roztáhla, možná rozpažila ruce v tmavém hávu.

Temnota v příkopu zavířila. Báthory vytřeštil oči. Tma pod nimi jako by se změnila v černý dým; zřetelně viděl, jak se chuchvalce převalují a kypí vzhůru podél kamenné jehly. O krok ustoupil.

„Vydrž,“ zachraptěl Kirmizi hlasem, který se znepokojivě podobal sboru hlasů unášenému větrem.

Báthory svíral v dlani pažbu pistole, jako by to byl amulet proti ďábelským silám. Snažil se dýchat zhluboka. Cítil chlad, sálající z prostoru mezi vezírem a jeho protivníkem. Ze škvír v donžonu se sypalo zdivo.

Potom z propasti zaznělo škrábání. Báthory obezřetně nahlédl přes práh brány. Hlasy jednoznačně zaznívaly z bublající temnoty v roklině. Na sloupu skřípaly pařáty. Kornela od hlavy k patě pokryla husí kůže. Odněkud zevnitř, z místa mezi sevřeným žaludkem a divoce bušícím srdcem, se do celého těla šířil třas.

Šplhali po jehle. Nedočkavě sípali, vrčeli a mlaskali, cítili čerstvé maso a čerstvé duše. Drápali se jeden přes druhého, zápasili o výsadu nejšťavnatějšího sousta, první bolesti. Sloup zhrubl odporným černým hemžením; jako by masožraví brouci obsypali ještě krvavou hnátu.

Probuď vnitřní sílu.

Báthory se mírně rozkročil, sklonil hlavu a přivřel oči. Obrátil svou mysl dovnitř a pokusil se zpomalit dech, zklidnit srdce, zmírnit pulzování krve v tepnách.

Něco se změnilo. Znovu byl ponořen v sírou páchnoucím jezírku, tělo pomalované kabalistickými znaky. Před jeho vnitřním zrakem se na vzpínajícím se koni vztyčil bojovník v římské zbroji. Cosi zvolal a rozmáchl se kopím…

Z druhé strany propasti zazněl zlostný výkřik. Báthory zvedl hlavu. Temnota v roklině i na útesu naproti zavířila. Vezír se zvrátil, jako by dostal pěstí do zubů, kdyby rychle nenatáhl ruku, svalil by se na záda.

Báthory zalapal po dechu. Hladina jezírka se nad ním zavřela. Přepadl ho pocit, že se topí…

„Do prdele s tím!“ štěkl, vyškubl zpoza šerpy pistoli a hranou dlaně natáhl kohoutek.

„Ne!“ vzhlédl k němu Kirmizi.

„Ale ano.“ Báthory namířil na postavu za strží a vypálil.

Záblesk výstřelu rozzářil na sloupu několik tuctů očí. Ozvěna se prohnala roklinou a roztrhala temnotu na cáry. Na protější skále se divoce zazmítaly stíny a šmahem spolkly záhadnou siluetu.

„Hlupáku!“ vykřikl Kirmizi.

„Soustřeď se,“ odsekl Báthory, zastrčil ještě kouřící pistoli za šerpu a tasil šavli. „Trochu si zasekáme. Máš kinžál v rukávu?“

Černota z propasti vychrstla podél sloupu do výšky. Chvíli se svíjela nad citadelou jako slizké chapadlo, potom však ochabla a klesla zpět. Jak se trhala, viděli, že na sloupu už nikdo, a nic, není. Hlasy přízraků ještě chvíli doléhaly z hlubin, rychle však utichly a rozplynuly se v šumění větru.

Hradem se rozléhaly poplašné výkřiky, dupání, řinčení, ržání koní.

„Ctěný pašo!“ volal Selim Sevahir. „Žiješ?“

„Žiju!“ zakřičel Kirmizi. „Uklidněte se. Je po všem!“

V příkopu ležela jen obyčejná tma. Báthory si do ní opovržlivě odplivl.

„Hlupáku,“ zopakoval Kirmizi, opřel se rukou o zeď a vstal.

„Zahnal jsem ho, ne? Ty už ses začínal lámat…“

„Mohli jsme ho dostat! Stačilo, aby tvůj melek bodl kopím!“ Báthory znehybněl. „Odkud víš…“

„Dobře mě poslouchej, dutá palice,“ zavrčel Kirmizi Kornelovi do obličeje. Oči mu planuly.

„Naše síla nevyvěrá jen tak odněkud, pochází od vyšších bytostí. Tobě ji dává svatý bojovník, vítěz nad drakem. Kdybys ještě chvilku vydržel, mohl vyrazit do útoku. Byli bychom toho zkurvysyna za propastí zničili!“

„Trefil jsem ho. Ráno se podíváme po krvavých stopách…“

„Copak to nechápeš? Nebyl to tvor z masa a kostí. Takové jako on železem a olovem nezabiješ. Jen mystickou zbraní, a právě tu jsi podvědomě vyvolal. Mohli jsme přízrak porazit a hodit džinům, které sám probudil. Místo toho jsme mu jen předvedli, co dokážeme. Při druhém útoku už bude vědět, jak nás přemoci.“

Kirmizi se vztekle otočil a splynul s černými útrobami donžonu.

Zmatený Báthory se ještě jednou podíval přes propast. Stromy se kývaly, noční stíny divoce křepčily. Rychle jim ukázal záda a vrátil se do citadely.

~~~

„Neříkal jsi, že nekrvácí?“ Báthory si dřepl a natáhl ruku ke tmavým cákancům na žlutavé vápencové skále.

„Nedotýkej se toho,“ padl na něj Kirmiziho stín. „Nevidíš, že to není skutečná krev?“

Kapitán zaváhal, ale i když měl sto chutí udělat to vezírovi naschvál, poslechl a ruku odtáhl. Tajemná tekutina, rozstříknutá přesně v místech, kde noční zjevení stálo v okamžiku Kornelova výstřelu, se ve světle úsvitu leskla jako olej. Nezaschla ani nezhnědla, zůstal po ní slizký černý povlak.

„Zjevně není lidská,“ zabručel Báthory a vstal, „ale krev to je. Dokazuje, že náš kamarád má tělo a je možné ho zranit.“

„Po tom zásahu už se neobjevil,“ přitakal Selim, který se dvěma družiníky doprovázel vezíra a kapitána na hřeben za propastí. „Nejspíš někam zalezl a líže si ránu.“

„Myslím si totéž, čeribaši,“ řekl Báthory a ukázal na zem o kus dál. Od větších skvrn se po

kamení táhl přerušovaný pás černých krůpějí. Báthory po něm vykročil a Kirmizi a sipáhiové ho následovali.

Cedry a borovice už ve světle vycházejícího slunce nevypadaly vůbec strašidelně. Muži sice drželi ruce na zbraních, ale jinak se proplétali porostem bez obav. Báthory a Kirmizi necítili žádnou přímou hrozbu.

„Tohle jsem hledal,“ vystrčil kapitán bradu.

Na nevelké mýtině se v půdě rýsovaly otisky kopyt.

„Tady měl uvázaného koně,“ ukázal Báthory na jeden ze stromů. Kůru na nízké větvi odřela uzda, když zvíře poplašilo řádění nočních přízraků. „Takže nedokáže létat ani skákat z místa na místo jako duch. Říkám ti, pašo, není to běs.“

„Jen ho nepodceňuj,“ odsekl Kirmizi.

„A co řekneš na tohle?“ klesl Báthory znovu do podřepu a ukázal na zem.

Vezír zúžil oči. Uprostřed mazlavého tmavého fleku se matně leskl kousek zdeformovaného kovu.

„Moje kulka,“ prohlásil kapitán spokojeně. „Rozplácnutá o kost nebo o sval. Doufám, že když si ji vytahoval, bolelo to jako čert.“

„Dobrá, náš protivník má tedy tělo,“ uznal Kirmizi. „To nic nemění na tom, že je nebezpečný. Musíme zůstat ve střehu.“

„Ctihodný pašo,“ ozval se Selim, „naznačoval jsi, že naše výprava není po vůli velkovezírovi. Myslíš, že on poslal tohohle… ať už je to kdokoli?“

„Köprülü není hlupák, čeribaši. Určitě se dovtípil, že proti mně musí postavit někoho výjimečného. Někoho s mimořádnými schopnostmi.“

„To je ale zneklidňující představa, pane. Druhý muž říše ve spojení s ďábelskými mocnostmi? Alláh nás chraň!“

„Čeribaši,“ ušklíbl se Kirmizi křivě, „zjevně máš naivní představy o tom, kam až jsou mocní ochotni zajít, aby si udrželi své postavení.“

„Ty o tom musíš něco vědět,“ utrousil Báthory.

Vezír se na něj zamračil. „To stačí. Jen tady ztrácíme čas.“

Spěchali zpátky k hradu. Na stezce před ústím rokliny už netrpělivě čekali ostatní.

~~~

Milostivý Bůh je mi svědkem, že netuším, co se vlastně předchozí noci stalo. Zdá se, že ctihodný vezír odvrátil jakési nebezpečí, možná dokonce přímý útok. Kapitán o tom ví víc, ostatně, to jeho pistole v noci vystřelila. Jaksi však nenacházím odvahu zeptat se na podrobnosti. Co když je pravda tak děsivá, že už jen jejím vyslechnutím by mi do duše prosáklo něco zlého a kacířského?

Ke všemu Báthorymu teď není do řeči, dokonce ještě méně než obvykle. Tvář má ponurou jako stará železná socha. Vezírovi se úzkostlivě vyhýbá, jako by nechtěl vyvolávat ozvěny tajemství, jež sdílejí.

Za soumraku jsme konečně sestoupili z kopců. Na jejich posledním výběžku se tyčí ruiny slavného hradu Mirza s dvaceti věžemi. Vesnici v podhradí má ve správě subaši s nevelkou posádkou sipáhiů. Přenocovali jsme v jeho skrovně zařízeném, ale čistém a prostorném domě.

Spánek mi kazily neklidné sny. Zjevoval se mi neznámý jezdec, zlověstně černá postava na bělostném hřebci. Měl jsem z něj strach, i když nedokáži vysvětlit proč. Potom jsem měl vidinu kamenité pouště. Vypadala jako kurdská, ale nevím to jistě. Po písku letěl stín blanitých křídel, podobných netopýřím nebo spíše dračím, protože musela být obrovská. Nejpodivnější však bylo, že jsem v povětří nezahlédl nic, co by ten stín mohlo vrhat.

K ránu ke mně ve snu přistoupila silueta samotného Proroka a zřetelně mi sdělila:

„Dávej si pozor, můj evliyo. Boj se karina, který byl pohlcen člověkem. Drž se nevěřícího,

neboť jeho se zlá kouzla nedotknou. Pokud vás ale černý na bílém koni rozdělí, padneš do osidel Šejtánových a jeho spáry ti vyrvou duši.“

Probudil jsem se s výkřikem a zpocený, jako by na mne vylili vědro slané vody.

~~~

„Karin?“ zopakoval Kirmizi. „Jsi si jistý?“

„Velkorysý Bůh mi daroval dobrou paměť,“ odvětil Čelebi. „Navíc si takové živé vize hned ráno zapisuji, aby se mi nevykouřily z mysli a nezapomněl jsem se o nich poradit s vykladači snů…“

„Dobrá, dobrá. Takže karin, který byl pohlcen člověkem. Hm.“

Ujížděli po širé planině na severovýchod, k Halepu. Byl to úrodný kraj plný olivovníkových a mandlovníkových hájů, polí s pšenicí a bavlnou, ale i pastvin obsypaných ovčími stády. Cesta však byla prašná, takže vzadu klusající sipáhiové si musel zakrýt tváře šátky, zbroj jim zmatněla a obočí jako by zešedivěla.

„Zní to jako logické vysvětlení,“ přerušil Kirmizi zamyšlenou odmlku. „Ten bastard nahoře na hradě by skutečně mohl být něco podobného. Zdá se, že pramen tvé mystické síly ještě úplně nevyschl, evliyo.“

„Pozorně naslouchám hlasu Boha a Proroka,“ uklonil se Čelebi v sedle.

„Řekne mi někdo, co je karin?“ ozval se Báthory.

„Vysvětli to kapitánovi, evliyo.“

„Prosím, ctěný pašo, nežádej ode mne…“

„Nechci přece, abys vypustil z úst nějaké kacířství. Přednes příslušné verše z Písma.

Směle do toho!“

Čelebi polkl naprázdno, nadechl se a zarecitoval:

„A tomu, kdo zanedbává připomínání Milosrdného, bude za společníka přidělen Šejtán. Ten mu bude věrným karinem a bude ho z Boží cesty odvracet, zatímco člověk zůstane v domněnce, že správně je veden. A když se ten člověk dostaví k Nám, poví ďábelskému karinovi: Kéž by mezi mnou a tebou byla vzdálenost jako mezi východem a západem! Jak nedobrý jsi byl druh!“

„Takže je to Satan?“ zachmuřil se Báthory.

„Za jistých okolností,“ přikývl Kirmizi. „Karin je neviditelný průvodce každého člověka. Je jeho odrazem. Pokud však člověk nežije podle Božích zákonů nebo je slabý ve víře, Všemohoucí promění jeho karina v démona, v pokušitele, jehož úkolem je svádět člověka k hříchu a přivést ho tak do ohňů Džehennemu.“

„Takže zlo, které ten člověk v životě spáchá, se vlastně děje z Boží vůle?“ přemýšlel Báthory nahlas. „Jakživ jsem neslyšel horší rouhání.“

„Ničemu nerozumíš, zabedněný džaure!“ zvolal Čelebi pohoršeně. „Nazývat verše z Koránu rouháním. Měl jsem z keřů támhle u cesty ulámat trny a vrazit si je do uší, abych ta slova neslyšel!“

„Když Bůh někomu přidělí Satana, aby toho člověka sváděl k hříchu…“

„To stačí,“ zavrčel Kirmizi.

Báthory odvrátil pohled od soptícího Čelebiho. „Dejme tomu, že něco jako karin skutečně existuje. A že evliyův sen nelhal. Černý na bílém koni je tedy ztělesněný zlý duch.“

„Doslova,“ přikývl Kirmizi. „Zřejmě měl původně lidské tělo, jenže temná moc ho změnila.

Proto z něj neteče obyčejná krev a není možné ho jen tak zabít.“

„Netušíš, co je zač? Takových jako on zřejmě neběhají po světě houfy. Nikdy jsi o takovém démonovi neslyšel?“

„Ne.“

„Velkovezír ale ano. Pokud pořád předpokládáme, že nás nechal sledovat Köprülü.“

„Jsem o tom přesvědčen.“

„O co tu vlastně jde? Co je mezi tebou a velkovezírem?“

„Mezi mnou a velkovezírem?“ ušklíbl se Kirmizi pod vousy. „Já přece nejsem nikdo. Jen sultánův stín, oddaně plnící jeho vůli.“

„Ale no tak. Všichni dobře víme, jak to ve skutečnosti je. Vlastně i ty jsi karin. Našeptáváš sultánovi, jak má jednat, a nevsadil bych ani zlámanou grešli na to, že ho vedeš po cestě k Boží milosti.“

Kirmizi zarazil koně a šlehl po Báthorym takovým pohledem, že i Čelebi stáhl hlavu mezi ramena.

„Opatrně, nevěřící. To, že z tebe evliya neprozíravě sňal otrocký úděl, ještě neznamená, že ti nemůžu vyříznout jazyk.“

„Tak o co jde?“ ignoroval Báthory hrozbu. „Sultán žárlí na velkovezírovu moc? Uvědomil si, že je jen bezvýznamný panák? Zachtělo se mu předvést, jak je důležitý?“

„Říkám ti, kroť se, drzá hyeno! Urážíš samotného sultána, pravou ruku Boha, prvního ze vznešených!“

„Co se děje, ctihodný pašo?“ doklusal k nim Selim Sevahir, dlaň na rukojeti meče.

Kirmizi si ještě jednou podrážděně odfrkl. „Nic, co bych nezvládl, čeribaši. Pořád zapomínám, že křesťanská prasata nemají ponětí o úctě a pokoře. Jejich tlamy jsou plné špíny.“

„Pomáhá to vymést špínu ze srdce i mysli,“ odtušil Báthory.

„Možná už nastal čas, abychom zkřížili čepele, kapitáne,“ zachmuřil se na něj Selim.

„Později, čeribaši,“ učinil vezír netrpělivé gesto. „Myslím, že se naskytne lepší příležitost.

Dost řečí. Je načase zase pobídnout koně.“

Kirmizi vyrazil, zanechávaje ostatní v oblacích prachu. Selim a Čelebi ho následovali.

Báthory odtáhl ruku z pistole. Kolem něj prošel Kuzgun. Přestože obvykle nosil pušku zastrčenou v kožených poutkách na koňském postroji, teď ji měl položenu před sebou křížem přes sedlo. Báthory si všiml nataženého kohoutku. Pohlédl kozákovi do obličeje, ale z jeho výrazu neodhadl, na čí stranu by se Kuzgun postavil.

Obrátil koně a polechtal mu ostruhami žebra.

~~~

V následujících dnech se neobjevilo další nebezpečí a do cesty se nám nepostavily žádné překážky. Počasí bylo horké, ale snášeli jsme ho dobře, protože jídla, vody i píce pro koně jsme měli dost a noční i denní zastávky nám zpříjemňovala pohostinnost kervansarayů a sídel hodnostářů ve vesnicích a městečkách.

Navzdory tomu jako by s námi letěl stín; onen stín, který nic nevrhalo. Neustále se mě držely zlé předtuchy a ve snech se objevovala znepokojivá znamení. Nálada byla neradostná a nezlepšily ji ani mé chabé pokusy o pobavení společnosti.

Báthory často upřeně hleděl k severu. Není obtížné uhodnout, co se mu honilo hlavou. Jistě zvažoval možnost, že v nestřežené chvíli vyskočí na koně a vyrazí cvalem ke své vzdálené domovině. Ale i když občas vypadal opravdu odhodlaně, hlavně po nevrlých rozhovorech s vezírem, nakonec to neudělal a 28. dne měsíce ševval společně s námi vstoupil Antakiyskou bránou do pyšného Halepu, třetího největšího města říše.

ŠESTÁ,

v níž se Báthory rozhodne rázně jednat, avšak zakrátko zjistí,

že rozum od svědomí neoddělí tak snadno.

HLAVA

Palác halepského místodržícího zněl štěbetáním ptáků.

Ukázalo se, že Güzeldže Hasan paša je náruživým sběratelem zpěvných opeřenců. V rozlehlém sídle nebylo možné najít místnost, v níž by nevisely pozlacené a postříbřené klece se slavíky, stehlíky nebo drozdy, ale i vzácnějšími kanárky či pestrobarevnými papoušky. Pašova záliba jaksi nešla dohromady se skutečností, že palác stál uprostřed halepské citadely, která už dávno nebyla centrem městského ruchu, ale pouze ubytovnou pro vojenskou posádku. Sto sipáhiů a čtyři sta janičářů tak ráno nebudily štěkavé rozkazy agů a begů, ale cvrlikání palácového ptactva. Během nácviků pochodu se musel posádkový mehter snažit, aby přehlušil hlasy opeřenců. Pach lidského a koňského potu, linoucí se z kasáren a nedalekých stájí, spolehlivě přebil všudypřítomný smrad ptačího trusu.

Už asi po hodině měl Báthory dojem, že mu z trylkování, znásobeného ozvěnami v prostorných sálech, pukne lebka. Útočiště nalezl na jednom z palácových balkonů. Zde ptačí sbor, který doslova rozechvíval zdi, alespoň trochu polevil.

Poslední kousek slunce právě zmizel za horizontem. Na pozadí večerních červánků bodaly do oblohy černé siluety minaretů, věže kostelů a kupole synagog. Kapitán přelétl pohledem majestátní opevnění, které jako koruna obíhalo hradní vrch, a díval se dál, přes obrovské stotisícové město až k temnému pásu vnějších hradeb. Za nimi se tyčila ještě jedna silueta, pochmurnější než ostatní. Přimhouřil oči. Zdálo se, že je to jen přelud, záhadný stín, který se objeví na kraji zorného pole, ale když k němu člověk obrátí zrak, rozplyne se ve žhavém podvečerním ovzduší.

„I ty ji vidíš?“

Báthory se nelekl, slyšel kroky, a i když se neohlédl, už nějakou dobu věděl, kdo se k němu blíží.

„Kvůli ní Halep nazývají také Město lebek,“ opřel se Kirmizi o kamenné zábradlí. „Před třemi sty lety dobyl město krvelačný Timur. Nechal popravit dvacet tisíc obyvatel a z jejich lebek navršit věž. Její přízrak se prý zjevuje dodnes. Jak vidíš, není to jen pověst. My s darem vidění můžeme věž spatřit. I když jen jako odraz na zčeřené hladině času.“

Báthory sevřel rty. Vezírovy řeči o nadpřirozených úkazech a silách na něj měly podobný účinek jako křik pašových opeřenců, hučelo mu z nich v hlavě a zuby trnuly, jako by rozkousával kus ledu.

„Jsi plný vzdoru,“ pohlédl na něj Kirmizi. „Zřetelně to cítím. Škoda, že odmítáš své schopnosti. Ten talent musíš rozvíjet, ne ho v sobě dusit…“

„Nestojím o takový talent,“ zabručel Báthory.

„Na to jsi měl myslet dřív, než ses odevzdal do rukou židovského kabalisty.“

„Tehdy jsem neměl na vybranou.“

„Tak nebo tak, Židova znamení nesmyješ. Připoutala k tobě meleka. Hizir tě neustále doprovází.“

„Hizir? To je zase kdo?“

„Zelený rytíř. Když zahubil draka, hladomorem soužená země znovu rozkvetla a proměnila se v úrodnou oázu, proto ho tak nazývají. Jeho kopí je mocná mystická zbraň. Když se ji naučíš ovládat…“

„Nic takového nemám v úmyslu.“

„Odvrhnout Hizira by bylo nevýslovně hloupé. Je zřídlem tvé moci. Každému sihirovi dává sílu neviditelný průvodce. Anděl nebo džin…“

„Snad nechceš naznačit, že i já jsem sihir?“

„Můžeš jím být, pokud otevřeš mysl.“

„Proč bych měl chtít něco takového? Čelebi si skoro nadělal do kalhot, když jsem před ním vyřkl to slovo. Sihir se paktuje s nelidskými přízraky. Takové u nás upalujeme a jejich popel a kosti sypeme do bezejmenných jam.“

„Slyšel jsem o té křesťanské kratochvíli…“

„Zatraceně,“ Báthory se konečně otočil k vezírovi, „o co ti vlastně jde? Nejdřív jsi ze mě chtěl mít otroka, ze kterého budeš vysávat duši, kousek po kousku. Teď do mě hučíš, že jsem něco jako vyvolený. Chceš mě přetvořit k obrazu svému a pak ze mě udělat sluhu?“

„Žáka, lépe řečeno.“

„Jaký je v tom rozdíl? Neučil bys mě jen tak. Něco máš za lubem.“

„Jistě. Potřebuji spojence. Je nás málo, takových jako my dva. Navíc, kolem se potuluje karin. Kdybychom spojili síly tak jako tehdy na hradě…“

„Přisluhovač. Otrok. Goilem a homunkulus, jak říkal nebohý Zachariáš. To je to, co ze mě chceš mít. Marná snaha, Červený pašo. Sloužím Čelebimu, protože mi zachránil život a daroval svobodu. To je jediný důvod, proč jsem zůstal s tvou výpravou. Vůči tobě nemám žádné závazky. Co nejdříve zapomeň, že vůbec existuju.“

„To nemůžu.“ Zdálo se, že Kirmiziho tvář zastřel jeden ze soumračných stínů, kradoucích se po zdech paláce. „Dobře mě poslouchej, džaure. Přijmi mou pomocnou ruku, dokud se k tobě přívětivě napřahuje. Jestli na ni napliveš, jako bys do ní vložil nůž, který ti odřízne tu tvoji paličatou kotrbu.“

„Nevyhrožuj mi,“ zavrčel Báthory a ruka se mu mimovolně pohnula k šerpě. „Pokud sis ještě nevšiml, jsem tu jediný, kdo si z tebe nesere na paty.“

„Protože pořád nechápeš, čeho jsem schopen. Když si jednou něco umíním…“ Dusný vzduch nad městem rozechvěl muezzinův hlas.

„Už tě volají, vědmáku. Běž předstírat, že pořád vyznáváš Boha. Kdo ví, jaký je tvůj karin.

Ještě tě vede po správné cestě, nebo už kráčíš do Pekla?“

Vezír zkřivil ústa, ale neřekl nic, jen naposledy probodl kapitána pohledem, otočil se a zmizel ve stínech uvnitř paláce.

Báthory zaskřípal zuby a ještě jednou se zadíval přes město k západu. Červánky pohasly, na kraj se snesl večer a přízrak věže z lebek splynul s houstnoucím šerem.

~~~

„Takovou dobrotu jsem jakživ neochutnal, Güzeldže pašo,“ zasténal Čelebi, když lžičkou vyškrábal z talíře poslední kousky baklavy, zalité medem a hojně posypané pistáciemi. „Mám chuť složit oslavnou báseň o palácovém kuchaři. A o tvé pohostinnosti, přirozeně.“

„Zadrž, evliyo,“ zasmál se místodržící. „To ještě není vše, co jsem si pro vás přichystal.“

„Obávám se, že tento zákusek už ničím netrumfneš.“

„Vsadíme se?“ Hasan paša zatleskal, načež spustila hudba a do síně vběhlo třicet

mladých chlapců v ženských šatech. Zacinkali zvonečky na prstech a předvedli tradiční tanec

köček. Čelebimu se roztáhl úsměv od ucha k uchu a okamžitě začal tleskat do rytmu.

Báthory a Kuzgun sledovali zženštile se vlnící chlapce s nedůvěřivě zachmuřenými obličeji. Kirmizi a Selim přijali rozptýlení s odměřeným zájmem. Čelebi už při druhé skladbě nevydržel sedět, sám se chopil tamburíny a rozšafně jí klepal o levou dlaň.

Po představení paša s významným úsměvem nabídl hostům „polibky tanečníků“. Tehdy pochopili, proč má tak jemné způsoby, proč mu přezdívají Krásný a odkud se berou jeho změkčilé, nevojenské záliby. Zdvořile odmítli, i když na Čelebim bylo poznat, že to udělal jen s těžkým srdcem. Kirmizi poděkoval Güzeldžemu za pohostinnost a dovolil mu, aby se vzdálil za svými potěšeními. Halepský paša odešel ve společnosti dvou chlapců.

I když měli k dispozici Hasanovo prvotřídní opium, podle lesku pašových očí odhadovali, že je tiryaki, vášnivý vyznavač tohoto zakázaného potěšení, kouřili obyčejný tabák z bublající nargile. Přitom napůl posedávali, napůl polehávali na poduškách a popíjeli šerbet a vynikající bozu. Čelebi si dopřál trochu čaje, sice podle něj znečišťoval tělo stejně jako káva, ale nedokázal tomu vzácnému a velmi drahému pokušení odolat. Byl v povznesené náladě. Nakonec si přivolal na pomoc hudebníky, kteří doprovázeli taneční vystoupení, a zazpíval eroticky podbarvenou píseň o slavíkovi a růži. Ta zvedla náladu dokonce i věčně nabručenému Kirmizimu.

„Zůstaneme tu ještě jeden den,“ rozhodl. „Necháme odpočinout svaly, nejvíce ztrápené sedlem. Pozítří ale vyrazíme hned po sabahu.“

Selim a Čelebi se hluboce uklonili a poděkovali za blahosklonnost.

„Dovol mi otázku, pane,“ ozval se Sevahir s pohledem bloudícím po pestrobarevné dlažbě.

„Vím, co ti vrtá hlavou, čeribaši. Chceš vědět, kam přesně míříme.“

„Od chvíle, kdy jsme opustili Edirne, neobtěžoval jsem tě zbytečnými otázkami, pane. Chápu, že je nutné udržet poslání v tajnosti. Proto se neptám na cíl cesty. Zajímá mě jen, kterou trasou pojedeme.“

„Prozradím ti víc, čeribaši,“ prohlásil Kirmizi a strčil si do úst náustek vodní dýmky. „Je nejvyšší čas.“

Selim překvapeně vzhlédl. Čelebi se přesunul od hudebníků blíž k vezírovi. Kuzgun nastražil uši. Báthory si s lhostejným výrazem vzal další fík.

„Vyrazíme na jihovýchod, do údolí Firatu. Podél řeky dojedeme k městu Rakka a odtamtud zamíříme přímo na východ.“

„Do povodí Cháburu?“ vyzvídal Čelebi.

„Ještě dál. Pojedeme po karavanní cestě, která vede z Rakky do Mosulu, přes beduínské oázy a tábory. Ty už jsi tou trasou jednou cestoval, evliyo, jen opačným směrem.“

Derviš polkl, jako by mu jen z té vzpomínky vyschlo v hrdle. „Mocný pašo, byla to možná nejúmornější cesta, jakou jsem kdy podnikl. V Osmanské říší stěží nalezneš nehostinnější končiny. Není tam nic kromě písku, skal a…“ Čelebi ztichl.

„Starých zřícenin,“ doplnil Kirmizi. „Hádáš správně. Jedna z nich je naším cílem.“

„Navštívil jsem mnoho ruin, veliký pašo, a téměř o každé jsem si něco zapsal. Ta oblast je pozůstatky dávných království přímo posetá. Na povrchu i pod pískem. Jsou to kosti pouště. Dej Bůh, abych si vzpomněl právě na ty rozvaliny, které tě zajímají.“

„Tyhle jsi neviděl na vlastní oči, evliyo.“ Muži protáhli obličeje.

„Ctihodný pašo,“ hlesl Čelebi, „odpusť bídnému, ale nechápu, jak tě můžu dovést…“

„Je to místo, které ti popsal jednoruký stařec v Sindžarských horách.“

Zdálo se, že Čelebiho nahradila vosková figurína, na jejíž obličeji umělec zachytil výraz zděšeného úžasu.

„Vidím, že si na něj vzpomínáš,“ pousmál se Kirmizi. „I na to, co vyprávěl. Ostatně, zapsal sis to podrobně. Hluboko v horách, v údolí obklopeném černými skalami, prý leží starobylé město. Zpod tisíciletých nánosů písku trčí zbytky rozbořených hradeb a věží. Uprostřed se nachází pohanský zikkurat, zavátý až po nejvyšší stupeň, na němž stojí obětní svatyně. Dokořán otevřený vstup střeží kamenní démoni, okřídlení lvi s lidskými obličeji. Dovnitř stařec nevkročil. Přiznal se, že měl obrovský strach a že se mu ulevilo, když to bezútěšné a strašidelné místo, pochované pod písky času, konečně nechal za zády.“

Voda v nádržce nargile zabublala. Kirmizi vyfoukl kouř a tázavě zvedl obočí. Čelebiho výraz dosvědčoval, že vezír právě citoval doslovně.

„Nu?“ nadhodil Kirmizi.

„Má paměť je vedle tvé děravá a zamlžená…“

„Na to se neptám.“

„Ten stařec se jmenoval Choram. Všechno, co jsem si zapsal, mi skutečně řekl.“

„A nevymýšlel si. To místo existuje. Jeho popis se dokonale shoduje s údaji, které jsem našel ve starých svitcích. Chci vědět, zda nalezneš cestu ke starcovu příbytku.“

„Modlím se k Bohu, aby mi občerstvil paměť. Už jsou to léta a poušť umí být ošidná. Stačí větší písečná bouře nebo zemětřesení a krajina úplně změní tvář. Navíc jsou tu i další okolnosti, které nám mohou zhatit plány. Choram mezitím mohl zemřít nebo odejít jinam…“

„Pokud starce nenajdeš, evliyo,“ prohlásil Kirmizi vážně, „padne na tebe můj hněv. Co přesně z toho pro tebe vyplyne, přenechám tvé představivosti.“

Čelebi sklonil čelo k zemi. Vezír jediným douškem dopil bozu, vstal a bez rozloučení opustil dvoranu. Chvíli seděli jako zakletí. Pak Kuzgun narovnal ramena.

„Efendi, co to všechno znamená? Zbledl jsi, jako by se o tebe pokoušely mdloby.“

„Neslyšel jsi pověsti o Sindžarských horách?“ ozval se Selim.

„Raději to nevyslovuj, čeribaši,“ varoval ho Čelebi pohledem.

Sipáhi zaváhal jen na okamžik. „Říká se, že když Bůh svrhl z nebes Šejtána, padlý anděl se ukryl právě v horách Sindžaru.“

Čelebi se zhluboka nadechl. „Věří tomu muslimové i místní křesťané. Proto jsem se starce raději neptal na cestu. Nechtěl jsem vědět, kde přesně to místo leží.“

Ticho, které se rozhostilo, přerušil dosud mlčící Báthory:

„Nejsem si jistý, jestli tomu dobře rozumím, ale… chcete mi říct, že Kirmizi hledá Ďáblovo doupě?“

Nikdo neodpověděl. Dobrou náladu z hostiny a tanečního představení jako by odvanul průvan, svištící v palácových chodbách.

~~~

Za svítání se Kirmizi, Čelebi, Güzeldže a ostatní odebrali do palácové modlitebny, aby si splnili povinnost sabahu. Báthory je doprovodil, ale jako obvykle zůstal stát přede dveřmi. Počkal, než imám začne s první súrou, pak se otočil a rychle se vrátil do komnat, v nichž byli ubytováni.

Sbalil si věci. Neměl jich mnoho, a navíc se ještě za tmy potají připravil, takže už po pár minutách rázným krokem mířil do stájí. Osedlal koně a nasedl. Druhé zvíře, jemuž nasadil jen ohlávku, vzal za uzdu a vyrazil nádvořím k bráně. Vyprovázelo ho trylkování pašových opeřenců.

Nikdo ho nezastavil. Citadelu opustil po vysokém kamenném mostě a klusal bludištěm ulic k severu. Podkovy zvonily na dlažbě. Ve čtvrti obývané židy a křesťany si za zlatku koupil jídlo a krmivo pro koně. Ve fontáně před arménským kostelem naplnil vodou měchy. Než skončila ranní modlitba, Židovskou bránou opustil město.

Klusal na sever po větvi Hedvábné cesty. Už takhle zrána na ní vládl čilý ruch, ale on si

poutníků ani jezdců na velbloudech nevšímal a ovčí stáda, jež pastevci hnali k zeleným kopcům za městem, rozhrnoval jako lodní kýl moře. Hleděl kupředu. Hlavu, v posledních dnech ztěžklou jako džbán medu, měl čistou a bezstarostnou. Nastavil tvář stále svěžímu, jen zvolna se ohřívajícímu vzduchu.

Po chvíli mu rty zvlnil úsměv a nezmizel několik dalších mil.

~~~

„Přiveďte ho!“ zařval Kirmizi, až se palácovým nádvořím rozlehla ozvěna. „Třeba v okovech nebo na provazu jako tele, ale přiveďte ho zpátky!“

„Ctihodný pašo,“ lámal se Čelebi v pase, „ten budižkničemu se zachoval podle a nevděčně, ale… vlastně to není útěk. Kapitán nespáchal žádný zločin. Je oficiálně svobodný. Pokud se rozhodl…“

„Jeho rozhodnutí je jen velbloudí hovno u cesty!“ štěkl vezír, načež se Čelebi vrhl na kolena a udeřil čelem o zem. „Ještě jsem s tím zkurveným bezvěrcem neskončil. Kromě toho zná podrobnosti o naší výpravě. Někde kolem pořád slídí karin. Jestli mu džaur padne do rukou a vyžvaní, co včera slyšel, naše poslání bude ohroženo!“

„Hned pošlu tři muže, aby ho vystopovali, pane!“

Kirmizi se obrátil k Selimovi. „Tři muže, čeribaši? Zapomněl jsi, jaká jatka způsobil v kyperských hrobkách? A to ani nebyl ozbrojený. Teď má pistoli a meč a kdo ví, co ještě ukradl. Pošli aspoň dvojnásobek ozbrojenců.“

„Pane,“ uklonil se Sevahir, „jestliže oddíl oslabím o půltucet mužů, vystavím tě tím většímu nebezpečí na cestě. Hlavně pokud je pravda, že nás pořád sleduje černý jezdec.“

Kirmizi se syčivě nadechl skrz zatnuté zuby. „Dobře, uděláme to takhle: vyber tři naše, ty nejspolehlivější. K nim se přidá sedm místních sipáhiů, které si vyžádám od Hasana paši. Deset chlapů snad zvládne jednoho prašivého džaura! Když ho společně polapí, Halepští se budou moci vrátit do města, zatímco tví muži přivedou kapitána za námi. Než dorazíme k Firatu, doženou nás. Pokud ne, počkáme na ně v Rakce.“

„Vynikající plán, pane. Hned všechno zařídím.“

Selim v úkloně tři kroky ustoupil, pak se otočil a rozběhl se k ubytovnám mužstva. Kirmizi se zamračil na stále klečícího Čelebiho.

„Vina padá na tvou hlavu, derviši! Dal jsi mu svobodu předčasně. A když už jsi to udělal, měl jsi na něj lépe dohlédnout. Nevšiml sis, že něco chystá?“

„Odpusť mi, velkomožný pašo!“ zakvílel Čelebi do škvír mezi dlaždicemi. „Nic jsem nepostřehl.“

Vezír ještě jednou podrážděně zavrčel, otočil se a zamířil k nejbližším schodům. Kuzgun ho vyprovázel hadím pohledem.

„Proč on nevytušil, že má kapitán něco za lubem?“ zabručel, jakmile karmínová postava zmizela za sloupořadím na terase. „Když je tak zdatný mystik, jak mu mohl Báthory ufrnknout?“

„Mlč,“ obořil se na něj Čelebi, vstal a oprášil si kolena. „Neopovažuj se něco takového před vezírem vyslovit. Stačí, že jsem mu musel lhát.“

„V čem?“

„Kapitán se přece jen dopustil zločinu.“

„Jakého?“

„Ukradl mi deset zlatých.“

„Špína zlodějská…“

„Mohl mi sebrat celý měšec. Vzal ale jen pár zlatek, určitě na jídlo a píci pro koně. Sebral jen to, co nezbytně potřeboval.“

„Tak jako tak je to krádež.“

„Za to, že mi na Kypru zachránil život, si těch deset zlatých zasloužil.“

„Už jsi mu přece daroval svobodu. To je dostatečná odměna.“

Čelebi si povzdechl. „Škoda, že se rozhodl takto. Doufal jsem, že s námi setrvá déle.“

„Neměl by ses s ním loučit předčasně. Sipáhiové ho přivedou zpět.“

„Věříš tomu? Kapitán je liška podšitá, nenechá se jen tak chytit. Navíc… nechci vidět, jak ho přivlečou v poutech. Ať raději uprchne a odcválá do Uher. Tam se s ním možná ještě někdy setkám. Něco mi říká, že se do těch končin ještě jednou…“ Čelebi se zarazil uprostřed věty a vyvalil oči. „Ve jménu Boha milosrdného!“

„Efendi?“

„Vzpomněl jsem si na ten sen.“

„Ten, ve kterém k tobě promluvil Prorok?“

Čelebi přikývl. „Radil mi, že se mám držet bezvěrce. Prý jen on mě ochrání před ďábelskými mocnostmi.“

Kozák si zahákl knír za ucho a položil dlaň na krkavčí hlavici šašky. „Ještě pořád jsem tu já, efendi. Přísahal jsem, že ti za sebe a jedenáct druhů dvanáctkrát zachráním život.“

„Dluh už je dávno splacen.“

„Odpusť, efendi, ale o tom rozhodnu já. A pokud jde o temné síly… moc toho o nich nevím, ale když bude potřeba, porvu se třeba i se samotným Šejtánem.“

„Jen abys nemusel ten slib skutečně dodržet!“

Na dlažbě zařinčely podkovy. Deset sipáhiů vyvedlo koně ze stájí, nasedlo a vyrazilo k hlavní bráně.

Začala štvanice.

~~~

Báthory nemyslel na dlouhou a nebezpečnou cestu, která před ním ležela. Vychutnával si, že ho konečně vede jen vlastní vůle.

Uháněl k severu, a protože v pravidelných intervalech střídal koně, udržoval si ostré tempo nasazené ráno. Podkovy občas dusaly v písku, jindy rachotily na kamenech, tu a tam křesaly do dlaždic, které zbyly ze staré římské cesty. Kolem se rozprostírala pole, háje a zelené pastviny. Vzduch voněl.

Až v podvečer kraj zpustl a podél cesty se začala zvedat kamenitá úbočí. To však nebyl důvod, proč Báthorymu sklouzl z tváře spokojený výraz.

Po páteři jako by mu přejížděl ostrý dráp. Hned věděl, že je mu někdo na stopě. Jistě, počítal s tou možností, ale zároveň doufal, že Kirmizi dá přednost poslání a nebude ztrácet čas pronásledováním. Tím spíš, že nablízku pořád čenichal černý jezdec.

Slunce zašlo za hornatý obzor a krajinu přikryl šedivý závoj. Báthory zastavil, ale jen přehodil sedlo na druhého koně a hned klusal dál. Noci byly v těchto končinách jasné a cesta se před ním zřetelně rýsovala. Jel téměř stejně rychle jako za denního světla.

Svíravý pocit v hrudníku zeslábl až dobré dvě hodiny po setmění. To už Báthorymu začala padat hlava. Narovnal se v sedle, zamrkal, aby vyhnal ospalost z očí, a sjel z cesty. Na temeni blízké vyvýšeniny se postavil ve třmenech a zadíval se k jihu. Mezi vzdálenými vršky se mihotalo světlo táborového ohně.

„Jen si schrupněte, mamlasové,“ zabručel a obrátil koně. „Zítra se vám síla a výdrž budou hodit.“

Pokračoval k severu ještě asi hodinu. Nakonec našel dostatečně kamenitou půdu, na níž kopyta nenechávala otisky, sklouzl ze sedla a s koňmi vedenými za sebou klopýtal do kopců. Utábořil se v písčitém úvalu pár honů od cesty, postaral se o koně a snědl suchou ječmennou placku s plátkem soleného hovězího, tvrdého jako podrážka. Chvíli seděl potmě a přemítal, co podnikne. Zřejmě bude nejlepší držet se mimo cesty. V neznámé krajině sice mohl snadno zabloudit, ale stačilo přece jet pořád na sever. Dříve nebo později musí narazit na karavanní

cestu z Persie do Istanbulu.

Hvězdy blikaly. Noční vánek se opíral do suchých křovin a šustivě se prohraboval pískem. Báthoryho se zmocnilo zvláštní nutkání. Chvíli mu odolával, vždyť teprve nedávno si v duchu pochvaloval, že už nemusí před nikým poklekat. Nakonec si ale povzdechl a zabořil kolena do prachu.

Marně vzpomínal, kdy se naposledy pořádně pomodlil.

„Otče náš, jenž jsi v nebesích, posvěť se jméno tvé…“

Na okamžik to pomohlo. Uklidnil se. Nabral vnitřní rovnováhu a jistotu.

V noci se však pravidelně probouzel a vyskakoval s dlaní na rukojeti šinširu.

~~~

Jak jinak, po napůl probdělé noci ho únava přemohla těsně nad ránem, kdy už tma začala řídnout. Tvrdě usnul a probudilo ho až polechtání slunečního paprsku. Zaklel a vyskočil na nohy. Neviditelný dráp už ho neškrábal mezi lopatkami. Nořil se mu do zátylku a pronikal lebkou do mozku.

Nezdržoval se snídaní. Napojil koně, jednoho osedlal, nasedl a vyrazil kamenitými kopci na západ, pryč od cesty. Zhruba po míli odbočil zpátky k severu. Klusal vyprahlou, liduprázdnou krajinou. Úzkost však nepominula. Právě naopak, dráp mu šťoural do hlavy čím dál zarytěji. Nedalo mu to, zastavil koně, sesedl a vyběhl na blízkou vyvýšeninu. Zahleděl se k jihovýchodu. Trochu přihrbený, s nataženým krkem vypadal jako větřící vlk, až na to, že nezachytával podněty, které rozeznaly obyčejné smysly.

Po chvíli dospěl k závěru, že hrozba už nepřichází z jednoho směru. Jako by se roztáhla po několikamílovém úseku cesty z jihu až někam na sever, pořádný kus před něj. Co to znamenalo? Snad si už lovci všimli, že kořist odbočila z původní trasy, a teď se v rojnici snaží najít její stopy? Nebo je to nějaká past, zatímco jedna skupina ho žene zezadu, druhá ho nějakou zkratkou předjela a pokusí se mu odříznout cestu?

„Ďas aby to spral!“

Sklouzl po štěrkovém srázu, skočil do sedla a klusal dál. Kdokoli jiný by se v bludišti jednotvárných údolí rychle ztratil, jenže Kornel měl pocit, že přesně ví, kudy jet. Po nějaké době před sebou znovu zahlédl zeleň. Sjel do stinného údolí, kterým protékal potok. Sesedl a nechal koně, aby se dosyta napili. Sám si dřepl k vodě a opláchl si obličej.

Začínal být z toho všeho zmatený. Uvědomil si, že se už od večera řídí pouze předtuchami. Pokud nelhaly, zřejmě ho zachránily před opětovným nasazením otrockých okovů. Víc si však přál, aby to bylo jen fantazírování podnícené nesmysly, jež se mu v uplynulých dnech pokoušel nabulíkovat vezír…

Sám pro sebe zavrtěl hlavou. Kdepak. Tohle nebyly jen představy. Lomcovaly jím příliš intenzivní pocity. Ne, vlastně ne, už to nebyly jen pocity. Věděl, že mu hrozí nebezpečí. Jak by se asi zachoval Čelebi, který ve všem viděl znamení od Proroka nebo od samotného Boha? Ne, takhle nesmí přemýšlet. Musí si pročistit hlavu a střízlivě zvážit, co dál…

Zazvonily zvonce a od svahů se odrazilo bečení. Báthory se bleskově narovnal a vyškubl zpod šerpy pistoli. Zpoza skály v záhybu potoka se vyhrnulo malé stádo ovcí. Hnali ho dva prostě odění muži se zaprášenými fezy na hlavách, čtyřicátník a mladík, nejspíš otec se synem. Když spatřili ozbrojence, polekaně se zastavili a sevřeli v dlaních pastýřské hole.

Báthory sklonil pistoli. „As-Selamün Aleyküm!“ zavolal.

„Wa Aleyküm As-Selamün,“ odvětili a uctivě sklonili hlavy, i když zůstali napnutí a ostražití.

„Přicházíte od cesty?“

„Přesně tak, pane. Hnali jsme ovce z…“

„Nepotkali jste na ní ozbrojené jezdce?“

„Ne, pane. Jen muže v černém.“

Báthory se zamračil. „Na bílém koni?“

„Ano, pane. Nádherné zvíře…“

„Jak ten jezdec vypadal?“

„Těžko říct, pane. Na obličeji měl černý šátek. Viděli jsme jen jeho oči. Velmi zvláštní oči.“

Báthory pokýval hlavou a zastrčil pistoli za šerpu. Pastýři si oddechli, až jim viditelně poklesla ramena.

„Je to tvůj přítel, pane? Má náskok asi tři míle. Pokud půjdeš podél potoka, raz dva se dostaneš na cestu…“

„Děkuji vám,“ uťal Báthory a nasedl na koně. „Bůh s vámi.“

„I s tebou, pane!“

Přebrodil potok a vystoupal po příkrém protějším svahu. Pastýři za ním udiveně hleděli, dokud nezmizel za návrším.

~~~

Klusal po táhlém hřebeni. Udržoval si vyvýšenou pozici, aby měl lepší výhled. Věděl, že se tím zároveň vystavuje pohledům ostatních, ale spoléhal na to, že je od cesty dost daleko.

Už tomu začínal rozumět. Zdroje hrozby byly dva, jen se mu dosud slévaly. Jižně od něj se pohybovali lovci vyslaní Kirmizim, na severu karin. Co dělá tak daleko od Halepu? Po čem tu slídí? Kornel nevěřil, že by se přízrak po jednom výprasku vzdal a zanechal sledování vezírovy skupiny.

Horečně přemýšlel, co dál. Dospěl k závěru, že nejrozumnější bude vzdálit se od cesty a alespoň na tři dny se ztratit v hornaté pustině. Mezitím stopy vychladnou. Pokýval hlavou, obrátil koně na západ a sjel z hřebene. Projel písčitým sedlem, v němž koně zanechávali hluboké stopy, a vystoupal na sousední vyvýšeninu. Na vrcholu se naposledy ohlédl na severovýchod, k cestě.

Vzápětí s kletbou trhl uzdou a sjel zpátky do úvalu. Tam sesedl a po vlastních se vyškrábal do svahu. Těsně pod vrcholkem se přikrčil a potom klesl na všechny čtyři. Opatrně vystrčil hlavu.

Ani ne půl míle od něj stál na vrcholku kamenitého kopce karin, jako přerostlý černý havran, dřepící na hřbetě běloskvoucího hřebce. Hleděl kamsi k severu. Po chvíli zvedl ruku a na někoho zamával. Poté pobídl koně, sjel z pahorku a ztratil se z dohledu.

Báthory se posadil. Mračil se, zatínal čelisti, přímo skřípal zuby. Proboha, nesmí být takový hlupák! Do křesťanských končin se dostane, jen když nebude strkat nos do cizích záležitostí. A tohle byla cizí záležitost, ať už černý jezdec chystal cokoli. Vypadalo to, že cválal k severu někomu naproti.

Povolal po fiasku na Saladinově hradu posily?

Nad jihovýchodními vrcholky se objevilo mračno prachu. Báthory natáhl krk. Žlutavý oblak rychle postupoval k severu a blížil se ke karinově pozici. Kornel si byl jistý, že jsou to jeho pronásledovatelé z Halepu, možná dokonce Selimovi sipáhiové.

Netrvalo dlouho a kopyty zvířený prach dorazil ke kopci, z něhož se před chvílí rozhlížel démon. Tam se zastavil a rozplynul se ve vzduchu.

Chvíli se nic nedělo.

Potom se nad kopci rozlehlo práskání výstřelů. Kornelovi koně zvedli hlavy a zafrkali.

Báthory hleděl na severovýchod. Lomcovala jím touha zjistit, co se tam stalo. Druhý vnitřní hlas na něj křičel, aby těm místům ukázal záda a upaloval pryč, jak nejrychleji dokáže.

Neposlechl. Čekal. Slunce pražilo. Písek se rozehříval.

Zhruba po půlhodině se nad obzor znovu zvedlo mračno prachu. Tentokrát směřovalo na jih. Báthory ho sledoval pohledem, dokud se mu neztratilo v dálce.

Zase se mračil, jako by mu bylo něco proti srsti. Sešel ke koním a nasedl. Vyrazil úvalem k

severu. Po chvíli ale odbočil na východ.

K cestě.

„Pitomče,“ bručel si pod nosem. „Hloupý zabedněnče. Oslí hlavo.“

~~~

Cesta se stáčela kolem zřícenin mohutné dávnověké stavby. Chrám nebo palác byl vybudován z modročerného kamene, který se ani trochu nehodil k okolní zlatavě narudlé krajině s občasnými skvrnami zeleně. Masivní bloky byly rozházeny po zemi, jako by se na nich vyřádil nějaký obr nebo bůh. Ve skutečnosti to zřejmě způsobilo zemětřesení, za oběť padla střecha i pilíře, jejichž pozoruhodné rozměry prozrazovaly obrovité podstavce. Ze zdí zůstaly jen zubaté zbytky.

Báthory se krčil za balvany na opačné straně cesty a hleděl směrem k bráně. Střežily ji reliéfy sfing na obrovských kvádrech po stranách vchodu a ještě větší sochy lvů nad nimi. Většina kamenných šelem dávno přišla o hlavy.

Báthory vyčkával, naslouchal, číhal. V rozvalinách vládlo ticho; nikde se nepohnul ani stín. Vytáhl pistoli a zkontroloval, jestli je na pánvičce prach a zda se do mechanismu kohoutku nedostal písek. Se zbraní v ruce vyklouzl z úkrytu a kráčel ke stavbě. Uprostřed cesty se zastavil a špičkou holínky rozhrnul štěrk. Písek pod ním byl nasáklý krví. Někdo se snažil zamaskovat stopy zabíjení, aby pocestní nezpůsobili předčasný poplach. Nablízku mohla být vesnice nebo hláska s vojenskou posádkou.

Báthory došel k bráně chrámu. Lidské tváře okřídlených levhartů ho nevítaly kdovíjak vlídnými pohledy. Nevšímal si jich, díval se pod nohy. Zde se vítězové už tolik nesnažili. Na dlažbě se rýsovaly krvavé šmouhy, očividně zaschly teprve nedávno. Báthory s namířenou pistolí prošel stinným vstupním koridorem. Pach krve zesílil. Mouchy hlasitě bzučely. Podrážděně zakrákala vrána.

„Proboha…“

Mrtví byli naházeni na hromadě hned za prvním rohem. Pod těly tuhla kaluž krve. Tváře s vytřeštěnýma očima se už hemžily přičinlivým hmyzem. Báthory sklonil pistoli.

Napočítal jich rovných deset. Většinu z nich v životě neviděl. Tři obličeje však poznal i pod nánosem krve a špíny. Selimovi muži. Ostatní měli podobnou zbroj, bezpochyby halepští sipáhiové. Zběžná prohlídka mu prozradila, že zabíjely výhradně šípy a meče, možná sekery. Nenašel jedinou střelnou ránu, takže pálili výhradně sipáhiové. Pistole se povalovaly vedle mrtvol. Vrahové si je nevzali, k čemu taky, když s chladnými zbraněmi zacházeli tak zručně?

„Kriste, s kým se to strašidlo spřáhlo?“

Báthory nezaváhal. Sebral mrtvým tři evropsky vypadající pistole, zřejmě kořist ze severských tažení, a k nim váčky s kulkami a skoro plné prachovnice. Kromě toho našel asi hrst stříbrných grošů a pár zlatek. Sesypal je do jednoho měšce a nacpal si ho za košili. Vztyčil se a ustoupil od hromady.

„Nechť Alláh přijme vaše duše,“ pronesl v náhlém popudu, otočil se a vyšel před chrám.

Kráčel ke koním, ukrytým za nejbližším kopcem. Náhoda, vzhledem ke krvavému výsledku se ji zdráhal nazvat šťastnou, ho zbavila pronásledovatel. Zároveň ho však postavila před dilema.

Karin si povolal posily. Hrdlořezy, kteří bez potíží zlikvidovali jednotku lépe vyzbrojených sipáhiů. A tuto vražednou sílu chtěl nepochybně použít proti Kirmizimu. Ne že by na vezírovi záleželo, jeho kosti ať roztahají šakali. Byl tu však Čelebi, který Kornela vykoupil z galejí a daroval mu svobodu. Voronin, který možná nebyl zase tak protivný, jak se Báthorymu zpočátku zdálo. Tichá, záhadná Širin, vrhající kolem sebe bystré pohledy. Ze cti ukovaný čeribaši Selim…

Zamračený Báthory došel ke koním, vyskočil do sedla a vyjel zpátky na cestu. Před

chrámem zaváhal. Černí lvi nad bránou ho přísně pozorovali otlučenými tvářemi. Zhluboka se nadechl a zadíval se k jihu.

Když se vrátí, padne do vezírovy moci a bude po zbytek života tančit s přízraky a démony.

„Ani náhodou,“ procedil skrz zuby, obrátil koně k severu a pobídl ho do svižného klusu.

Slunce bylo právě v zenitu a obloha bez mráčku, ale měl pocit, že se na něj přilepil studený stín. Tentokrát nešlo o zlou předtuchu. Byly to jen jeho vlastní myšlenky.

~~~

Večer konečně dorazil na místo, kde se halepsko-damašská trasa napojovala na Hedvábnou cestu z Persie. Na rozcestí stál dobře opevněný kervansaray. Jedinou bránu střežila družina po zuby ozbrojených chlapů s pichlavýma očima. Ze střílen zíraly hlavně mušket. Báthory se po jistém váhání osmělil vjet dovnitř. Na nádvoří ho přivítal majitel stanice, statný zjizvený chlap, očividně válečný veterán. Báthory ho požádal o vodu, píci pro koně a nějaké jídlo pro sebe, nejlépe kus čerstvého masa, který by si opekl na ohni. Když vytahoval zlatku, muž si všiml těžkého měšce a navrhl mu, aby přenocoval ve stanici.

„Máme pohodlné pokoje, pěknou modlitebnu a malou výheň, kdyby tví koně potřebovali vyměnit podkovy. Támhle na ohništi už se peče kebab, kotel je plný dobrého pilafu a ženy už brzy vytáhnou z pece ořechovou baklavu. Ve studni je výborná voda a možná se najdou i jiné, vybranější nápoje. Kdybys chtěl do postele dívku nebo chlapce…“

„Spěchám,“ zavrtěl Báthory hlavou. „Než se úplně setmí, urazím ještě pár mil.“

„Slunce už zapadá a další kervansaray je den jízdy odsud. Kopce na západě jsou neobývané, nebudeš mít kde požádat o pohostinnost.“

„To nevadí. Jsem zvyklý nocovat pod širým nebem.“

Náčelník stanice na něj pohlédl jako na blázna. „Tábořit venku je nebezpečné, příteli.

Velmi nebezpečné.“

„Nějak si poradím.“

„Zůstaň, prosím. Máš přece plný měšec. To znamená dvě věci. První: nocleh u mne si můžeš dovolit, nemám vysoké ceny. Druhá: pokud nedáš na mou radu, tam venku se ti někdo pokusí ten měšec sebrat. Lupiči číhají právě na nerozvážné pocestné. Odpraví tě dřív, než pochopíš, že ten šramot ve křoví nebyl jen noční vánek.“

Báthory se nad tím vážně zamyslel. Představa, že by nemusel rozdělávat oheň, sám si chystat jídlo a spát na kamení a písku, se mu líbila. Povzdechl si.

„Dobrá. Ale nestojím o společnost.“

„Zařídím, aby tě nikdo neobtěžoval. Támhle jsou stáje. Otroci se ti postarají o koně.“

„Ještě jedna věc,“ otočil se Báthory po dvou krocích.

„Poslouchám.“

„Nepřenocovala zde větší skupina ozbrojenců? Meče, luky, rychlí koně…“

Majiteli stanice potemněla tvář. „Nezastavili se tu. Ale viděl jsem je. Ráno přijeli od severu, po erzurumské cestě. Celí v černém jako Šejtáni. Prohnali se kolem, jako by si kervansaraye ani nevšimli.“

„Netušíš, co mohli být zač? Nenesli bunčuk nebo jiný znak?“

„Na pláštích měli rudého orla.“ Náčelník významně zvedl obočí.

„Co to znamená?“ nechápal Báthory.

„Nevíš?“

„Ne. Mluv, komu ti hrdlořezové slouží?“

„Tomu, kdo si je najme, příteli. Jsou to,“ muž ztlumil hlas, „hašhašíni.“ Báthory protáhl obličej. „Cože?“

„Copak ty jsi neslyšel o…“

„Slyšel. Strašidelné pohádky; navíc pěkně staré. Hašhašíny prý vyhubili před stovkami let.

Pokud si dobře vzpomínám, jejich horskou pevnost dobyli Mongolové.“

„Nevím, co je legenda, a co ne, příteli. Ale hašhašíni pořád nabízejí své služby. Potřebuješ jen dost těžký měšec a musíš vědět, jak je přivolat.“

Kornel se mračil. „Kolik jich bylo?“

„Asi dva tucty. Možná třicet. Neobvykle mnoho. Většinou cestují po jednom nebo po dvou. Vraždí dýkami, sypou jed do nápojů, škrtí železnými dráty… Tihle ale cválali na jih plně vyzbrojení. V takovém počtu můžou klidně rozpoutat vlastní válku. Nechtěl bych být na místě toho, koho mají poslat k Alláhovi.“

Báthoryho oči jako by se propadly do temných děr pod svraštělým obočím.

„Do prdele,“ procedil skrz zuby, když ukázal náčelníkovi záda a zamířil s koňmi do stáje.

„Do zasrané prdele.“

~~~

Sekera dopadla jednou, podruhé a pak znovu. Po žlutém pískovci se řinuly rudé prameny. Při čtvrtém úderu praskly obratle a hlava velkého ještěra odpadla. Pružné šupinaté tělo sklouzlo ze břehu. Voda v přehradě ztmavla krví.

Muž v legionářském brnění sklonil sekeru, mimovolně si otřel zpocené čelo a posadil se na balvan. Hlasitě supěl a zhnuseně si odplivoval. Najednou ztuhl a ohlédl se. Zamžoural na tmavou, nepříliš zřetelnou postavu, rýsující se proti večernímu slunci.

„Zase ty?“ zabručel.

„Dlouho jsme se neviděli,“ řekl Báthory.

„Vážně? Mám pocit, že mi pořád dýcháš za krk.“

„Už dlouho se mi o tobě nezdálo. Roky.“

„Pokud vím, minule to nebyl sen, spíš mrákotná vidina. Topil ses…“

„Ve skutečnosti jsem se léčil.“

„Vidím, že úspěšně.“

„Jak se to vezme. Tělo se zahojilo, ale dovnitř proniklo…“

„Co?“

„Něco. Za jistých okolností je to užitečné, dnes mi to dokonce zachránilo krk… ale i tak to vnímám jako hnusnou, tlustou pijavici, která mi vysává duši.“

„Možná jen musíš zjistit, co to přesně je, a zkrotit to.“

„Možná.“

„Kromě toho, pořád žiješ, ne?“

„To jo.“

„Jsi při síle a zdravém rozumu?“

„Zdá se.“

„Tak potom to něco nebude zase tak zlé.“

„Těžko říct. Od chvíle, kdy to mám v sobě, mě postihly všemožné nesnáze.“

„Například?“

„Přišel jsem o rodinu a skončil na galejích.“

„Takže jsi otrok?“

„Už ne. Jeden muž mě vykoupil a daroval mi svobodu.“

„Velkorysé.“

„Je to velkorysý muž. A taky hodně vzdělaný.“

„Úplný světec.“

„Ano, vlastně ano. I když je to mohamedán.“

„Netuším, co to znamená.“

„Věří v jiného Boha.“

„Je jen jeden Bůh.“

„Tak tedy věří v jinak chápaného Boha.“

„Jsi teď s tím člověkem?“

„Ne. Opustil jsem ho. Vlastně jsem od něj utekl.“

„Bez rozloučení?“

„Bez.“

„Není to zbabělé a nevděčné?“

„Říkám, že mi dal svobodu.“

„Máš ale vůči němu závazky.“

„Dluh jsem splatil, zachránil jsem mu život.“

„Aha. A tím jsi všechno smetl ze stolu? Musí tam být nějaké pouto. Hlubší důvod, proč tě ten člověk osvobodil. I proto si o něm povídáme ve tvém snu. Možná… přátelství?“

Báthory se zhluboka nadechl a pak vydechl nosem. „Na tom nezáleží,“ zabručel po chvíli.

„Už ho nikdy neuvidím.“

„Tomu sám nevěříš.“

„Cože?“

„Přede mnou se zbytečně přetvařuješ. Vidím, že jsi něco zamlčel. Možná i sám před sebou. Tak to vyslov.“

Báthory znovu zaváhal. „Hrozí mu nebezpečí.“

„Smrtelné?“

„Prakticky bez úniku.“

„A ty jsi v téhle situaci vzal nohy na ramena.“

„Je to jenom bezvěrec! Cizí člověk!“

„Shodli jsme se, že ani jedno z toho není pravda. Tak přestaň lhát sám sobě.“ Báthory se mračil, zatínal zuby. „Tenhle sen… je to nějaké znamení?“

„To musíš vědět ty. Je to tvůj sen.“

„Ale ty jsi něco jako můj průvodce a ochránce…“

„Určitě?“

„Měl bys mi poradit. Ukázat cestu, pomoci v rozhodování, rozetnout nejistotu…“

„To už jsem přece udělal.“

„Ale? Opravdu?“

Vítěz nad drakem opřel násadu krvavé sekery o zem a vstal.

„Pokud jsi to nepochopil, zabedněnče, řeknu ti to úplně jednoduše. Nebuď zbabělý sráč a neházej za záda věci, které ti pak budou žrát svědomí.“

„Jenže co když tím dám v sázku vlastní duši?“

„Když se zachováš nečestně, tvá duše beztak bude mít cenu suchého lejna. A teď už mě nezdržuj. Musím vymyslet, jak tuhle podělanou ještěrku dostat z vody.“

Báthory ucouvl a chtěl se posadit na balvan, jenže se propadl kamenitým svahem a přistál na lůžku, z něhož vzápětí polekaně vyskočil.

„Jen klid, příteli,“ promluvil stín, stojící nad ním s lucernou v ruce. „Něco se ti zdálo. Mluvil jsi nahlas nějakou cizí řečí. Hosté v sousedních pokojích si stěžovali, že jim rušíš spánek.“

Báthory se posadil na posteli a protřel si obličej. „Za jak dlouho bude svítat?“

„Asi za hodinu.“

„To už se mi nevyplatí spát. Vyrazím.“

Náčelník kervansaraye na něj pohlédl a přikývl. „Probudím otroka, aby ti připravil koně.“

Za necelou půlhodinu Báthory vyklusal z brány. Nerozhodoval se, neváhal. Obrátil koně na jih a vyrazil zpátky po cestě, kterou přijel.

~~~

Krátce po poledni nalezl místo, kde karin a hašhašíni odbočili z halepské cesty a zamířili

po pastýřské pěšině na jihovýchod. Zřejmě to byla nějaká zkratka k Firatu. Báthory se po ní vydal. V podvečer nalezl tábor s vyhaslým ohništěm a hrobem z navršených kamenů. Několik jich odvalil stranou a odkryl tělo zabalené v černém plášti s rudým orlem. Takže boj se sipáhii u starého chrámu si vyžádal krev i na straně vítězů.

Naskládal kameny zpátky, přehodil sedlo na druhého koně a nasedl. Mezi kopci se kroutil pás kopyty rozrytého písku.

Jel rychle, na schůdném terénu dokonce pobídl koně do cvalu.

SEDMÁ,

v níž temnota vystrkuje spáry

a Kirmizi Mustafa paša předvede své schopnosti.

HLAVA

„Bůh je plný nesmírného dobrodiní!“ Čelebi sklouzl z koně a poklekl na oblázky posetý břeh. „Laskavě sesílá z nebes vodu a rozvádí ji do pramenů v zemi. Bohabojní budou sedět u těchto vod, v chladivém stínu úrodných zahrad…“

„Není boha kromě Boha,“ prohlásil Sevahir a úkosem pohlédl na vezíra.

Sipáhiové se vrtěli v sedlech. Koně větřili a nedočkavě frkali. Měli za sebou téměř tři dny ostré jízdy z Halepu k Firatu. Když sluncem zpražené žluto-hnědavé barvy pustiny konečně vystřídala sytá zeleň říčního údolí, byl to hotový balzám na oči. V duchu se však ptali, zda jim Kirmizi dopřeje alespoň chvíli oddechu. Od včerejška byl nervózní jako hladový pes a večer na jeho rozkaz cválali až do druhé modlitby.

Vezír váhal, obočí svraštělé, pohled nepřítomný. Nakonec však cosi zamumlal pod vousy, přehodil pravou nohu přes sedlo a seskočil na břeh. Selim si zhluboka oddechl a pokynul ostatním mužům. Nedočkavě sesedli a hrnuli se k řece. Čeribaši si stáhl z obličeje konec turbanového pruhu, nabral do dlaní vodu a opláchl si obočí a řasy, úplně bílé od prachu. Kapky, které dopadly na kroužkový pancíř, se okamžitě se sykotem vypařily. Šišáky sipáhiové raději vezli nasazené na sedlových hruškách, v tomhle parnu by se jim pod nimi uškvařily mozky.

Potom k vodě pustili koně a usadili se do trávy ve stínu palem na břehu. Mnozí se klaněli a děkovali Bohu. Čelebiho konkubína odešla stranou. Selim koutkem oka sledoval, jak si zouvá střevíce, zvedá oděv ke kolenům a noří chodidla a štíhlá lýtka do vody. Myšlenkami se zatoulal ke svým dvěma ženám, které zanechal v Edirne. Doufal, že se příliš nehádají a příkladně se starají o syny. Za ten měsíc už chlapci určitě vyrostli a naučili se mnoho nového. Jeden měl rok, druhý dva a půl, v tomto věku dělaly děti obrovské pokroky. Až se Selim někdy koncem léta vrátí, už je možná ani nepozná.

Pokud se vrátí.

Čelebi pohotově složil báseň o životodárné řece, kolébce lidstva, a nahlas ji zarecitoval. Sipáhiové uznale bručeli a pokyvovali hlavami. Ponurá nálada předchozích dní z nich částečně opadla. Rozhovořili se, zavoněl tabák. Někdo navrhl, aby si uvařili kávu.

„Škoda rozdělávat oheň,“ zabručel Kuzgun a kývl hlavou k cestě, po níž přijeli. „Za chvíli pojedeme dál.“

Selim se ohlédl. Na kraji porostu stál Kirmizi Mustafa, tmavá silueta na pozadí sluncem spálené pouště. Upřeně hleděl na vzdálené pahorky. Od včerejšího rána to dělal často, v pravidelných intervalech zastavoval, zíral kamsi dozadu a prohmatával horkem zvlněné povětří smysly, jež jim byly zapovězeny. Neprozradil, co cítí, a tvářil se tak, že se neodvážili zeptat.

„Karin se očividně nevzdává,“ utrousil Selim.

„Jen Bůh ví, koho máme v patách,“ doufal Čelebi. „Možná se nás jen snaží dohnat tví sipáhiové. Vracejí se s polapeným kapitánem…“

„Kdepak, evliyo. To nejsou oni. Kirmizi by to poznal. Očividně větří nebezpečí. Jinak by ho tak nežraly roupy a včera by nás nehnal nocí.“

„Jenže kde jsou potom ti tři? Už se k nám měli dávno připojit.“

Selim si povzdechl. „Pomodli se za ně, evliyo. Obávám se, že už je nikdy neuvidíme.“

„Snad si nemyslíš, že je Báthory…“

„Nevím, co se jim přihodilo a jaký má na tom podíl džaur. Jen mi něco říká, že můj oddíl je slabší o další tři muže.“

„Vždyť s nimi jeli i jezdci z Halepu. Nikdo jen tak šmahem nezabije deset sipáhiů. Ani kapitán ne.“

„Jsi o tom přesvědčen, efendi?“ ozval se Kuzgun. „Na Kypru jsme viděli, jaký pekelník v něm dřímá. Přitom tam nebyl v úzkých; vůbec se nemusel vrátit a bojovat. Pokud ho sipáhiové dostihli a zahnali do kouta, mohlo se v něm probudit něco horšího. Mnohem horšího.“

„Tak nebo tak, bezvěrce už neuvidíme,“ uzavřel Selim. „Škoda. Chtěl jsem si s ním zašermovat.“

„Mám dojem,“ řekl Čelebi, „že jsme s ním všichni měli nějaké plány…“

„Konec odpočinku,“ zabručel Kuzgun.

Ohlédli se. Kirmizi se rázným krokem vracel k řece.

„Do sedel!“ potvrdil kozákovu domněnku. „Jsou blíž, než jsem předpokládal.“

Sipáhiové rychle vyklepávali čibuky a vstávali. Selim se zhluboka nadechl. „Kdo nás sleduje, pane?“ osmělil se. „Pokud mám plnit povinnosti strážce, potřebuji vědět…“

„Ten čubčí syn si povolal posily,“ odsekl Kirmizi a zasunul chodidlo do třmenu.

„Karin? Doufal jsem, že jsme ho setřásli.“

„Ani nápad. Na pár dní se vypařil, ale byl si jen sehnat pomoc.“

„Kdo se k němu přidal, ctihodný pašo?“ zeptal se Čelebi. „Takoví jako on?“

„Myslím, že ne. Cítil bych intenzivnější hrozbu. Ne že by se tahle dala brát na lehkou váhu, s karinem jede početný oddíl jezdců. Nevyhnutelně potřebujeme úkryt na noc. Kdyby nás přepadli v táboře pod širým nebem, neubránili bychom se.“

„Kalaat Al-Chidir.“

Muži se překvapeně ohlédli. Přicházející Širin se zastavila a pokorně sklopila zrak.

„Několik mil před námi je Kalaat Al-Chidir, pane.“

„Nějaká pevnost?“

„Malé město, spíše vesnice,“ řekl Čelebi. „Stojí v ruinách starého arabského hradu.

Vzdálenost si ale netroufám odhadnout, odpusť ubohému…“

„Když nasadíme ostré tempo,“ dívala se Širin vezírovi pod nohy, „do yatsi jsme tam.“

„Odkud to tvá konkubína ví, evliyo?“

„Je to Turkmenka, ctěný pašo. Pochází z těchto končin; z kmene Bayatů, který žije v Rakce a na pláních směrem k Cháburu…“

„Dobrá. V jakém stavu je ta pevnost?“

„V mizerném, velkomožný. Rozvaliny hradeb by přelezlo i dítě.“

„Lepší než nic.“

„Souhlasím. Navíc, když jsem v Al-Chidiru minule přenocoval, sídlila tam malá vojenská posádka, subaši s oddílem sipáhiů a janičářů. Dohlíželi na bezpečí karavan a poutníků na cestě.“

„Výborně, posily se nám budou hodit. Dost řečí. Na koně!“

Svižně vyrazili podél řeky k jihovýchodu. Širin se dotýkala koňských boků bosýma nohama; střevíce se houpaly na šňůrkách na sedlové hrušce. Selim ji nenápadně pozoroval. Čelebiho zajímala jen scenérie vpředu, někdo jiný však čeribašiho pohled zachytil. Sevahir vzhlédl a zjistil, že se na něj nevlídně dívá Kuzgun.

Podívejme se. Takže kozák se stará nejen o dervišovo bezpečí. Selim pobídl koně a dojel Kirmiziho v čele průvodu.

~~~

Měsíc svítil tak jasně, že jezdci klusající po břehu řeky i hodinu po setmění vrhali ostré stíny.

„Tam,“ ukázala Širin, která už delší dobu nedočkavě vyhlížela dopředu.

Sevahir se podíval naznačeným směrem a hned nahlas poděkoval Bohu. Také Kirmizi spokojeně pokýval hlavou. Kalaat Al-Chidir už zdálky vypadal, že je lepším útočištěm, než doufali.

Ano, pevnost pokořil čas. Dobyvatelé, ať už mongolští nájezdníci, beduínští povstalci nebo kdokoli jiný, rozbořili hradby, věže i většinu budov. Co nezničili, o to se postarala zemětřesení a záplavy. Zbytky rozebrali pozdější obyvatelé, z kamene a cihel, které kdysi čněly vysoko nad strmé břehy, vystavěli shluk prostých přízemních domků.

Podstatné však bylo, že městečko stálo na skalnatém ostrově v proudu Firatu a s břehem ho spojovala jen úzká, uměle navršená šíje. Když na ni odbočili, Selim ukázal na zbytky cihlových hradeb po stranách bránového průjezdu.

„Tohle bude první obranná linie. Postavíme sem hlídky…“

„Nic takového,“ uťal Kirmizi.

„Pane? Odtud mohou strážci pozorovat břeh a přitom zůstat skrytí. Příjezdová cesta je úzká a nechráněná, nikdo na ostrov neproklouzne nepozorovaně…“

„Na to bych právě nesázel, čeribaši. Nezapomínej, že proti nám nestojí obyčejný smrtelník. A ti, kdo ho doprovázejí, také nebudou jen tak nějací žoldnéři. Počítejme s tím, že jsou to prvotřídní zabijáci. Určitě naleznou způsob, jak se potají dostat na ostrov. V tom případě by hlídky zde dole byly jen ovcemi, určenými na porážku. Už nemůžeme ztratit další muže. Zůstaneme všichni pohromadě a důkladně se opevníme.“

„Ale včasné varování…“

„To nech na mně. Až se nepřítel přiblíží, budu to vědět.“

Úzké uličky páchly rybinou, močí a ovčím trusem. Osvětlovaly je jen řídce roztroušené pochodně; plameny se třepotaly v nočním vánku. Jezdce přivítal štěkot psů. Kirmizi však mávl širokým rukávem a cosi procedil skrz zuby. Štěkání utichlo, jako když utne. Byl slyšet jen dusot prchajících tlap a vzdalující se kňučení. Čelebi, Kuzgun a Selim protáhli obličeje a vyměnili si pohledy.

Sídlo správce, jediný patrový dům v celém Al-Chidiru, stálo úplně vzadu, na příkré kamenité vyvýšenině nad řekou. Mohutná čtvercová budova neměla zahradu ani vnější dvůr a tím pádem ani hájitelnou obvodovou zeď. Od sousedních domů ji oddělovaly jen těsné uličky. Jedinou výhodou byla cimbuřím lemovaná střecha, z níž musel být dobrý výhled na celou vesnici i rozsáhlý úsek břehu.

„Stůj! Kdo tam?“

Zastavili a vzhlédli. Z proluk cimbuří se vysunuly hlavně mušket.

„Jsem Kirmizi Mustafa ibn Zalim, osobní rádce a pobočník samotného sultána, útočiště světa!“ zvolal vezír. „Žádám místního správce o pohostinnost! Jdi ho okamžitě probudit!“

Pušky se po krátkém váhání zvedly proti hvězdné obloze. Bylo slyšet dupání nohou na schodech a vzrušené hlasy, v temných oknech zakmitalo světlo.

„Vím, že jsou muži unavení,“ obrátil se Kirmizi k Selimovi, „ale pro jistotu postavíme i vlastní hlídky.“

„Jak přikazuješ, pane.“

Zarachotila závora a dvoukřídlá brána se skřípavě otevřela. V neklidném světle lamp spatřili vysoký plstěný börk. Janičář padl na kolena.

„Pochválen budiž Alláh! Je nevýslovně velkorysý, že k nám přivedl tak vzácné hosty! Rač dál, urozený vezíre!“

„Kde je váš velitel?“ zabručel Kirmizi.

Janičář udeřil čelem o práh. „Tisíckrát tě prosím o odpuštění, ctěný pašo, ale subaši Muhiddin onemocněl a nechce tě obtěžovat svou nezdravou přítomností.“

Kirmizi znehybněl. „Co mu je? Snad tu nemáte mor?“

„Chraň Bůh! Je to jen dočasná nevolnost. Asi ta ryba, kterou snědl k večeři, nebyla úplně čerstvá…“

„Pokud je to jen zkažený žaludek, ať se sebere a okamžitě mě přijme. Jsem nositelem sultánovy vůle a čelím vážným potížím. Potřebuji vojenskou pomoc. Je nutné jednat okamžitě!“

„Tvé slovo je zákon!“ Janičář po čtyřech zacouval dovnitř, vstal, otočil se a vyrazil někam do útrob domu.

„Jen aby tu opravdu neřádila nějaká nákaza,“ strachoval se Čelebi. „Pokud má subaši žaludek na vodě, může to být cholera…“

„Nesýčkuj, evliyo. Nemáme kam jít. Pronásledovatelé už jsou blízko.“

Zatímco sipáhiové zamířili s koňmi do dlouhé stáje v boční uličce, Kirmizi a jeho pobočníci vkročili do domu. Budova sloužila jako kasárna pro celou místní vojenskou posádku. Architekturou to byl tradiční turecký konak, takže přízemí dominovala prostorná uvítací hala. Vpravo i vlevo se táhly řady dveří, vedoucích do ubytoven mužstva, místností otroků a sluhů a také do kuchyně a malého hamamu.

Velitel bydlel v patře. Zde byl středem hayat, menší nezastřešené atrium, které tvarem i rozměry kopírovalo halu v přízemí. I z něj vedly dveře do mnoha komnat, jejich střechy byly vlastně ochozy, po nichž přecházely hlídky nahoře na cimbuří.

Z dokořán otevřených vrat se vypotácel zavalitý Turek. Něco si mumlal pod vousy, upravoval pomačkanou feradže a snažil se uvázat kolem vypaseného břicha šerpu. Před hosty, kteří právě vystoupali po schodech do hayatu, padl se zaduněním na kolena.

„Jaká čest…“ blábolil. „Bůh je veliký… taková vzácná návštěva…“ Kirmizi podezřívavě nasál vzduch.

„Takže zkažená ryba, co?“ zkřivil ústa. „Řeka, z které ji vylovili, musí být zázračná. Teče v ní totiž čisté víno!“

Subaši Muhiddin s námahou odlepil čelo od podlahy. Oči se mu ve světle lamp leskly jako skleněné korálky.

„Odpusť, urozený vezíre… Alláh je mi svědkem…“

„Neopovažuj se v tomto hříšném stavu brát do úst Boha,“ zavrčel Kirmizi, opřel o subašiho rameno podrážku a obrátil ho na záda jako starou želvu. „Ožralé, smradlavé prase. Čeribaši!“

„Pane?“

„Tohle lejno je nám teď k ničemu. Převezmi velení a zburcuj posádku. Doufejme, že nevečeřela stejný druh ryby!“

Selim se uklonil a vyrazil ke schodům. Po chvíli se přízemím rozlehl jeho hlas, sekající jako dobře nabroušená čepel.

„A ty,“ obrátil se Kirmizi k Muhiddinovi, který se neohrabaně snažil vstát, „zalez zpátky do pelechu. Dobře se vyspi, abys byl odpočinutý a při plném vědomí, až tě ráno nechám zbičovat za hrubé zanedbání povinností!“

~~~

Venku zavyl pes. Selim se obrátil na matraci a otevřel oči. Za okny ještě vládla tma. Promnul si dlaní obličej a odehnal tak ozvěnu snu, v němž si hrál se syny na schovávanou ve sloupořadí před svým edirnským domem. Pak najednou nemohl chlapce najít. Vběhl do domu a zjistil, že i ten je úplně prázdný. Zmizeli nejen synové, ale i manželky a služebnictvo. Zoufale

pobíhal prázdnými místnostmi a marně je volal.

Posadil se. Necítil se ani trochu odpočatě, jenže věděl, že už znovu neusne. Obul si holínky, přes hlavu přetáhl cinkající pancíř, přepásal ho řemenem se šinširem v pochvě a vyšel do hayatu.

Atrium osvětloval jen měsíc, unaveně opřený o cimbuří. Selim se zhluboka nadechl. Ucítil kávu a vykročil za vůní. V rohu hayatu poblikávaly v přenosné měděné pícce uhlíky. Na roštu stála konvice. Selim k ní natáhl ruku.

Vrzly panty. Čeribaši se ohlédl. Patro mělo vyhrazený haremlik, v němž přebývaly subašiho konkubíny. V jednom ze ženských pokojů přespávala Širin. Ze dveří právě vyklouzl Kuzgun. Když spatřil Selima, zarazil se a couvl do stínu plátěné stříšky nade dveřmi.

„Jen klid,“ ušklíbl se čeribaši. „Nehodlám na tebe donášet. Dáš si kávu?“

Kozák váhavě vykročil do měsíčního svitu. Nic neříkal. Selim sebral z nízkého stolku dva šálky, naplnil je kávou a jeden podal kozákovi.

„Kolik je asi hodin?“

„Tři po půlnoci,“ zabručel Kuzgun. „Ale nevím to přesně.“

„Pochopitelně. Se ženou čas plyne jinak. Někdy se vleče, jindy letí. Podle toho, zda si s ní povídáš, anebo… něco jiného.“

Kozák Selimův úsměv neopětoval. „Nechci o tom mluvit.“ Vestoje srkali horký nápoj.

„Vrací se domů,“ poznamenal Selim. „Raduje se, srší životem. Všiml jsem si, s jakým potěšením si máchala nohy v řece…“

„Nerozuměl jsi, čeribaši? Nechci o ní mluvit.“

„Myslíš, že to Čelebi ví? Nebo alespoň tuší? Je derviš, vidí všelijaká znamení. Díky jeho snům víme, že nás pronásleduje karin…“ Sipáhi zachytil kozákův pohled a ztichl.

Káva byla horká a silná.

Znovu zaskřípaly panty. Ze dveří největší komnaty vyšel Kirmizi. I v chabém světle viděli, že se mračí. Selim se natáhl pro třetí šálek, ale vezír se na něj ani nepodíval a pospíchal k úzkému schodišti na střechu.

„Pojď se mnou,“ ucedil.

Selim si spěšně dopitou kávou popálil jazyk.

Hlídkující muži, dva členové sultánovy gardy, dva místní, se před nimi hluboce klaněli a ujišťovali je, že je všude klid a neděje se nic podezřelého. Kirmizi je vůbec neposlouchal. Hrnul se podél cimbuří k severozápadnímu rohu. Tam se s nataženým krkem zadíval do noci. Selim vyhlédl prolukou.

V uličkách tu a tam poblikávaly louče, ale jinak Al-Chidir halila tma. Z ní jako z černého dýmu vystupovaly střechy a střapaté vrcholky palem, lemované měsíčním svitem. Za novějšími domy cenily zuby staré cihlové hradby. Kirmizi se však díval ještě dál, k úzké příjezdové šíji, na břeh a přes pole a palmové háje až ke kopcům, jejichž písčité svahy se zvedaly nad zelené říční údolí. Vinula se tamtudy cesta, po níž přijeli.

„Už se blíží, že?“

Selim se ohlédl. Kuzgun k nim přistoupil se šálkem v ruce. Kirmizi po kozákovi střelil nevlídným pohledem a zdálo se, že mu vynadá za drzost. Pak ale přikývl.

„Jsou na dohled.“

„Na dohled, pane?“ Selim nechápavě bloudil očima po obzoru.

„Jejich, ne náš. Neukáží se, dokud to nebude nevyhnutelné.“

„Dokud se z dohledu nedostanou na dosah,“ upřesnil Kuzgun.

Vezír nepatrně přikývl. „Tak jako tak, už nás pozorují. Dívají se z těch kopců dolů k řece a plánují, jak nás vykouřit ze skrýše.“

„Takže nám zbývá jen čekat,“ zamračil se Selim. „První krok musejí udělat oni. Nezachrání nás ani denní světlo. Jakmile opustíme Al-Chidir, přepadnou nás. Boji se nemáme jak vyhnout.“

„Jsme v pasti,“ zabručel Kuzgun. „Mohli bychom pod rouškou noci odplout po řece. U břehu ostrova jsem viděl uvázané čluny…“

„Nesmysl,“ zavrtěl vezír hlavou. „Karin odhalí jakoukoli lest. Má schopnosti.“

„Ty přece také, pane,“ namítl Selim.

„Nespoléhej na to. Ať jsou tví muži připraveni odrazit útok. Myslím, že k němu dojde ještě dnes.“

„Dnes v noci?“ rozšířily se Selimovi oči.

„Do úsvitu zbývají dobré dvě hodiny. Karin není hlupák. Ví, že jsme unavení. Kdyby vyčkával příliš dlouho, riskoval by, že nabereme síly a lépe se opevníme.“

„Ale v tom případě…“

Kirmizi ho umlčel pozvednutím ruky a přikročil blíže k cimbuří. Znovu se soustředěně zadíval na severozápadní pahorky. Po chvíli hlasitě vydechl a pokýval hlavou. „Je to tak. Přicházejí.“

„Okamžitě vyhlásím poplach!“ vyhrkl Selim.

„Jen klid, čeribaši. Ať muži vstanou a rychle se ozbrojí. Ale bez zbytečného rozruchu. Žádné troubení a křik, žádná světla. Karin sice vycítí, že bdíme, ale pokud zůstaneme zticha, budeme budit dojem kobry v košíku.“

Selim se uklonil a rychle zamířil ke schodům.

„Můžu se na tebe spolehnout, kozáku?“ zeptal se Kirmizi, aniž by se na Kuzguna podíval.

„Pokud se ptáš, jestli ochráním Čelebiho, tak ano. Dostanou se k němu jen přes mou mrtvolu.“

„Na Kypru jsi mu nebyl kdovíjakým ochráncem.“

Kuzgun zaskřípal zuby. „Tím spíš se vynasnažím tu hanbu smýt.“

„Dobrá. Jdi a zamkni se s ním v jeho komnatě. A vezmi i konkubínu. Vím, že pro ni máš slabost. Nechci, aby ji chytili, přitiskli jí nůž na krk a přinutili tě vydat jim evliyu.“

Kozák si hlasitě odfrkl, ale raději mlčel, aby neřekl něco neuctivého. Vezír zalétl pohledem k obzoru.

„Teď by se nám hodil ten nevděčný džaur.“

~~~

Písek na pěšinách mezi palmovými háji a poli s pšenicí a bavlnou šustil pod měkkými podrážkami holínek. Kromě toho běžící postavy nevydávaly žádný zvuk. Pláště si svlékli a nechali na sedlech koní. Pochvy se šavlemi, jatagány a handžáry měli zastrčené za šerpami, aby necinkaly na řetízkových závěsech opasků. Luky s napnutými tětivami svírali v levačkách. Občas tiše zaševelily letky šípů v toulcích vyčnívajících nad rameny.

Pohybovali se od jednoho shluku palem a keřů ke druhému; pokaždé na okamžik splynuli se stíny, počkali a zase vyrazili. Konce turbanových pruhů měli vytažené až k očím.

Zanedlouho dosáhli břehu.

~~~

Janičáři a sipáhiové beze slova dupali po schodech, do hayatu a potom na střechu, kde hned klesali do podřepu za cimbuřím. Zuby vytahovali zátky z prachovnic a sypali prach na pánvičky mušket. Jiní napínali tětivy do luků. Určení muži vstoupili do komnat v patře a obsadili pozice u oken. Muhiddinovy konkubíny tlumeně naříkaly, spíše kvůli tomu, že do haremliku vkročili muži, než ze strachu, co bude následovat.

Nakonec všechno znehybnělo a ztichlo. Zrychlený dech mužů se rozplynul v šumění řeky. Čekali.

~~~

Z vody pod kamenitými břehy ostrova se nehlučně vynořovaly černé přízraky. Mrštně šplhaly po srázech k ruinám starých hradeb. Jako ještěrky lezly do průlomů, přeskakovaly popraskané zdi a klouzaly hlubokými stíny za hromadami sutin.

Nikdo jim nezkřížil cestu, nikdo nespustil poplach. Psi v nedalekých dvorech bděli a cítili vetřelce, ale jen přidušeně kňučeli.

Dvě skupiny černooděnců se setkaly v průjezdu brány. Vyměnily si několik syčivých slov a pak jeden z mužů přikrčeně přeběhl po cestě k náspu a zamával ke břehu. Zdálo se, že tam nikdo není, jenže vzápětí se pole a sady zahemžily stíny.

V jejich čele přicházela vysoká postava v černém hávu. Ponurý zevnějšek působil dojmem, že se temnota z dlouhatánského pláště rozlévá do okolí.

Možná to ale nebylo jen zdání.

Vůdce přešel po šíji k rozbořené bráně. Za ním se hrnul proud ozbrojenců. Zanedlouho se už přízraky hemžily v těsných uličkách.

~~~

„Raději jdi od toho okna dál, efendi,“ zabručel Kuzgun.

„Jen zkouším, jestli je dobře zavřené,“ odvrátil se Čelebi od zabedněných okenic. „Navíc na téhle straně je jen zeď a strmý útes klesající k řece.“

„I tak. Nejlépe uděláš, když se vrátíš do postele.“

„Snad si nemyslíš, že v téhle situaci usnu?“

„Ne, ale postel je dost daleko od okna i dveří. Poslechni mě, prosím.“

„Zahanbuje mne, když se mnou zacházejí jako s dítětem nebo se ženou,“ utrousil Čelebi.

„Takový je vezírův rozkaz. Tvůj život je příliš vzácný.“ Kuzgun cvakl ocílkou, odložil prachovnici, zapřel pažbu pušky do podlahy a vstal z taburetu.

„Můj život,“ odfrkl si Čelebi skepticky. Dnes měl divnou náladu. „Kdepak, Kuzgune, můj život pro vezíra žádnou cenu nemá. Potřebuje jen to, co se skrývá v mé mysli, v paměti. A až to dostane a využije… kdo ví, co udělá. Jeho poslání je tajné. A během tajných výprav se často nakonec stává, že nezasvěcené účastníky je nutné potichu odstranit.“

„Pokud bude v mé moci tomu zabránit,“ mračil se kozák, „tak tomu zabráním. Protože pro mne tvůj život cenu má.“

„Pro nás oba,“ ozvala se Širin, schoulená na podušce v koutě.

„Skutečně?“ pohlédl Čelebi nejdříve na jednoho a pak i na druhého. Kozák a konkubína si vyměnili kradmé pohledy.

„Jistěže,“ dodala Širin. Její dech pohyboval yašmakem na tváři. „Jsi můj pán. Vládneš mému životu.“

„Ne však srdci.“

„Efendi,“ odkašlal si Kuzgun, „kam tím míříš? Obviňuješ Širin, že k tobě nechová upřímnou lásku?“

„Láska se od konkubíny nevyžaduje. Podstatná je úcta a věrnost.“ Komnatou se znovu mihly zmatené, vyplašené pohledy. Čelebi je nepostřehl, nebo je nechtěl postřehnout. Se zachmuřeným čelem se posadil na matraci. Plamínek olejové lampy rozséval neklidné světlo.

„Takové ticho,“ přerušil derviš tíživou odmlku. „Jako by vládla ta nejklidnější noc, jakou kdy Bůh přikryl svět.“

„Není to přirozené ticho,“ namítl Kuzgun.

„Já vím. Zanedlouho to vypukne. Nepřítel je tak blízko, že ho dokonce cítím i já. V břiše mám kus ledu.“

Kozák sevřel pušku a obrátil pohled ke dveřím.

„Slib mi něco, Kuzgune.“

„Efendi?“

„Pokud se něco stane a ty přežiješ…“

„K tomu nedojde, efendi. Aby ti ublížili, musí mě nejdřív rozsekat na kousky.“

„Cesty Boží jsou nevyzpytatelné, jak říkají křesťané. Pokud mě postihne něco zlého, postarej se o ni.“

„Efendi?“ švihl kozák pohledem k Širin.

„O knihu,“ vzhlédl k němu Čelebi. „Mé zápisky nesmí přijít vniveč. Víš, kde jsou. Zachraň je, odvez do Istanbulu a odevzdej mým dědicům. Přísahej, že si je nevezme pouštní vítr.“

„Přísahám, efendi, ale… proč tě napadají tak zlověstné představy? Něco se ti zdálo? Zjevil se ti Prorok a varoval tě?“

„Ne. Po dnešních snech mi zůstala v mysli jen černá díra. Nedostal jsem žádné znamení, nebo si na ně alespoň nevzpomínám. Mám však tváří v tvář nebezpečí na zřeteli svou pominutelnost.“

„Je předčasné uvažovat o…“

„Myslet na smrt nikdy není předčasné. Člověk by měl být připraven. Proto tě žádám, aby ses postaral o mou kroniku. A o ni také,“ kývl Čelebi hlavou do kouta.

Kozák mlčel, oči rozšířené.

„Vím, že ti na Širin záleží, Kuzgune.“

„Jistě, je to tvá…“

„Ne proto. Nepřetvařuj se. Nejsem hluchý a slepý, a už vůbec ne hloupý. Zkrátka a dobře, kdybych se o ni nemohl postarat sám, dohlédni na ni.“

Kuzgun se nadechl, aby vyvrátil Čelebiho podezření, ale Širin za dervišovými zády zavrtěla hlavou. Nemělo smysl zatloukat.

„Efendi,“ vysoukal ze sebe kozák, „přísahám při Bohu, že…“ Čelebi ho umlčel prudkým gestem.

„Jsou tu,“ šeptl.

Venku kdosi vykřikl a psi se konečně rozštěkali.

~~~

Chvíli předtím se Selim s hrůzou díval, jak zbylé louče v Al-Chidiru jedna po druhé zhasínají. Úzké uličky se postupně propadávaly do tmy. Vypadalo to, jako by se černota zhmotnila a proudila k subašiho sídlu. Zakrátko dorazila na malé náměstí před bránou a natáhla se k domu.

„Alláh je milosrdný,“ odvrátil se čeribaši od proluky a opřel záda o ozub cimbuří. „Je to on, pane?“

Kirmizi zamračeně přikývl. „Vím, o co se snaží. Pokud si myslí, že se budu jen dívat, je na velikém omylu. Hlavu vzhůru, čeribaši. Ubráníme se. Ať se muži připraví.“

Vezír se otočil, přikrčeně přešel ke schodům a sestoupil do hayatu. Uprostřed něj se posadil do tradičního tureckého sedu s překříženýma nohama, položil dlaně na kolena, zhluboka se nadechl, narovnal záda a přivřel oči. Po chvíli vydechl a začal si cosi mumlat pod vousy.

Selim pokynul nejbližším mužům. Ti šeptem předávali rozkaz dalším a dalším ozbrojencům podél cimbuří. Cvakaly kohoutky, vrzaly napínané luky. Selimovi to znělo jako ukrutný rámus, který se v ozvěnách rozléhá městem. Sám se zatnutými zuby natáhl kohoutek pistole a znovu opatrně vyhlédl prolukou.

Tma zalila uličky kolem domu jako černý olej. Když je zaplnila, vykypěla podél zdí až na střechy okolních budov a zahalila je. Nepřátelé byli blízko, mladý důstojník o tom nepochyboval. Nezahlédl však ani náznak pohybu, nezaslechl jediné zašustění. Sevřelo se mu hrdlo. Ohlédl se přes vnitřní okraj střechy do atria.

Vezír jako by zaslechl jeho nevyslovenou výzvu, otevřel oči a vzhlédl k obloze. Potom rozpažil ruce a zhluboka se nadechl.

„Připravte se,“ sykl Selim na přikrčené chlapy.

Kirmizi švihl rukama, až široké rukávy zavlály, a nesrozumitelně vykřikl.

Nad městečkem se zatočil vír. Možná vzdušný, možná… jiný. Muži, kteří se dožili následujícího rána, přísahali, že v tu chvíli mávli křídly samotní andělé a poryv jejich moci dýchl do ďábelské temnoty v ulicích.

Selim se podél dlouhé pistole díval, jak tma v Al-Chidiru víří a trhá se. Psi se vzpamatovali, zařinčeli řetězy a zuřivě se rozštěkali. Janičáři a sipáhiové se prudce narovnali a strčili do proluk pušky a luky.

Kirmizi znovu zařval, z plných plic, hrdelně, přímo nelidsky.

Temnota se párala. Obráncům domu se otevřel výhled do blízkých uliček, na okolní střechy.

Hemžily se tmavými postavami.

„Pal!“ vykřikl Selim a stiskl spoušť.

Muškety a pistole zarachotily, tětivy luků zadrnčely. Několik stínů kleslo, ostatní bez zaváhání opětovaly střelbu. A přestože cimbuří zahalil dým z pušek, nepřátelské šípy s děsivou přesností nacházely mezery mezi ozuby. Obránci křičeli, kleli, potáceli se a padali. Selimovi hrot šípu zajiskřil na šišáku.

„Znovu!“ vykřikl, jen co nabral rovnováhu. „Střílejte!“

Ke střeše vylétly rozmotávající se provazy, na cimbuří zařinčely malé kotvy.

~~~

Karin se otřásl jako mokrý pes a zvedl se z pokleku, do něhož před chvílí klesl. Zpod šátku se dral nenávistný sykot. Rázně vykročil k subašiho sídlu. Černý plášť se kolem něj vzdouval jako beduínský stan ve vichřici. Tma v úzkých uličkách znovu zaklokotala a vyrazila vpřed.

~~~

„Valláhi!“ vykřikl Selim. „Bojujte! Jste sultánova garda! Nejlepší bojovníci říše!“

I jemu však přeskočil hlas. Útok byl nečekaně prudký. Zabijáci šplhali po zdech jako mravenci. Dva nebo tři z nich obránci sestřelili, některým přesekli lana, ostatní však svižně skákali prolukami cimbuří dovnitř. Vrhli se na sipáhie a janičáře bez bojového pokřiku, bez jediného hlesnutí, jako by měli vyříznuté jazyky. Pohybovali se až nelidsky rychle a pružně.

„Démoni!“ zaječel někdo. „Jsou to džinové z pekla! Všechny nás…“

Hlas zmlkl a po ochozu se skutálela hlava. Šavle a jatagány se daly do práce. Krev byla v chabém světle černá.

~~~

Karin v temném víru vstoupil na malé náměstí před subašiho domem. Zpoza cimbuří na střeše zněl křik a řinčení, občas práskl výstřel.

„Slíbil jsi, že otevřeš hlavní vchod,“ zavrčel vůdce hašhašínů.

Přízrak kolem něj nevšímavě přešel k bráně. Proudy temnoty zuřivě zavířily. Vypadalo to, jako by se kolem přízraku svíjela obrovitá černá chapadla.

~~~

Selim tasil šinšir. Kousek od něj se přehoupli přes cimbuří dva zabijáci, černé stíny s planoucíma očima. Směle se na ně vrhl, jenže střídavě dopadající šavle ho hned zastavily a přinutily ustupovat. Meč se míhal jako stéblo trávy ve vichřici, ale soupeři přesto zatlačili čeribašiho k vnitřnímu okraji střechy. Zapotácel se na hraně. S vypětím všech sil vykryl úder muže vpravo, šavle toho vlevo mu však zařinčela na hrudním plátu.

Zoufale zamával rukama, ale vzápětí nadobro ztratil rovnováhu a zřítil se do hayatu.

„Alláhu…“

Náraz do stolku se šálky mu vyrazil dech. Ve spršce porcelánových střepů se zhroutil na podlahu.

Jeden ze zabijáků seskočil vedle něj. Selim šátral po upadlém meči. Protivník ho skopl zpátky na podlahu a rozmáchl se šavlí.

Zavířila rudá látka. Matně se zaleskla čepel a hlava v černém turbanu se zvrátila až někam na záda.

Na Selima pršel horký déšť.

„Vstávej, čeribaši!“ Kirmizi švihnutím setřásl z kinžálu krev a zvedl zrak ke střechám.

Cimbuří přeskakovaly další tmavé postavy. Obránci navzdory lepší zbroji padali jako mouchy.

„Co je to za rámus, u Proroka?“ Subaši Muhiddin se jako veliký žbluňkající měch vyvalil ze své komnaty. Krok měl pořád nejistý a šavlí mával tak, že jí ohrožoval všechno nablízku včetně sebe samého.

„Potřebuji střelce!“ osopil se na něj Kirmizi a vyrazil ke schodišti do přízemí. „Musíš udržet patro, čeribaši!“ štěkl ještě na Selima, než zmizel pod úrovní podlahy.

Muhiddin se zachoval překvapivě duchapřítomně, zahulákal na janičáře s mušketami, kteří už dupali po schodech ze střechy do hayatu, a následoval vezíra. Sevahir se narovnal, nasadil si šišák a pozvedl meč. I jeho muži už ustoupili ke schodům a teď pozpátku scházeli do hayatu. Krupobití nepřátelských šípů je sráželo jednoho po druhém.

Útočníci se dychtivě hrnuli do budovy. Nepotřebovali ani dobýt schodiště, seskakovali ze střechy do atria jako divoké kočky.

~~~

Muhiddin se dovalil do vstupní haly v přízemí. Na úpatí schodiště se zastavil a v duchu odpřísáhl, že už nikdy nevezme do úst zakázaný nápoj. Žádné víno, žádná raki. Ani už v životě nebude kouřit opium, a pro jistotu ani tabák. Možná si odpustí i kávu, mnohými považovanou za hříšnou.

Do dvorany se cosi prodíralo. Brána vrzala a praskala pod nesmírným tlakem, jako by do domu udeřila povodeň. Jenže tohle nebyla voda. Škvírami se cedilo něco jak černý dým. Tmavé pruhy se nepřirozeně kroutily, proplétaly a tvarovaly. Subaši byl přesvědčen, že zahlédl pracky s dlouhatánskými drápy.

Navzdory tomu pozvedl šavli a vykročil. Osmělilo ho, že se mu v patách hrne osm janičářů s nabitými mušketami.

„Stůjte!“ štěkl přes rameno Kirmizi Mustafa. „Nepřibližujte se!“

Vezír stál tři kroky od dveří. Temnota se za ním natáhla, ale on ji odehnal podrážděným gestem, jako by se ohnal po dotěrné mouše. Potom cosi vykřikl a prudce rozpažil ruce. Plameny olejových lamp zakmitaly, halou poletovaly podivné stíny a světelné záchvěvy. Muhiddin a janičáři se poplašeně rozhlíželi a instinktivně se tiskli jeden k druhému jako stádo ovcí, naslouchající vytí z lesa. Když potom obrátili zraky zpět k vezírovi, poklesly jim čelisti.

Kirmiziho obklopila záhadná bílá záře. Rychle se zformovala do tvaru vysoké postavy. Zjevení rozprostřelo křídla.

~~~

Něco vrazilo do dveří. Širin polekaně vykřikla a schoulila se za Čelebiho, který seděl na pelesti postele. Kuzgun o krok ustoupil. Pušku svíral v rukou, pažbu u boku, hlaveň namířenou na vchod.

Při druhém úderu dřevo zapraskalo a zámek i petlice varovně zazvonily.

„Bůh je milosrdný a ochraňuje pravověrné…“ drmolil Čelebi. Při třetím úderu se dveře rozletěly dokořán.

~~~

Mihotavá bytost zaútočila na temnotu, jež se cedila bránou. Černá chapadla se divoce zmítala.

Janičáři začali ustupovat.

„Odvahu, sráči zbabělí!“ křikl na ně Muhiddin. „Připravte se. Pokud brána padne…“

Kirmizi vykřikl a škubl sebou, jako by jím projela nesmírná bolest. Světelné zjevení zvláštně zapulzovalo a zkroutilo se v sevření temných tlap.

„Ne!“ zvolal Kirmizi chraplavě. „Alláhu! Nedovol, aby…“

Černá ohavnost vzkypěla a šmahem roztrhla zářivý přízrak vedví. Mystické světlo pohaslo.

Vezír se zapotácel, zakopl a upadl na zadek.

Tlak na bránu viditelně zesílil. Závora v železných držácích zapraskala, vyprskly třísky.

„Ctihodný pašo!“ zaječel Muhiddin. „Pryč odtud! Rychle!“

Kirmizi ho v rachotu lámaného dřeva sotva slyšel, ale vstal a vrávoravě vyrazil halou k subašimu.

Závora se zlomila a brána se s rachotem rozevřela. Temnota zašátrala uvnitř. Janičáři znovu ustoupili vzad.

„Ať vás to ani nenapadne!“ okřikl je Muhiddin a rozmáchl se šavlí. „Kdo se otočí zády, tomu přeseknu vaz! K střelbě připravit!“

Sebrali zbytky odvahy, vytvořili šik, natáhli kohoutky a přirazili pažby k ramenům. Práh přeskočily první postavy v černých halenách a turbanech.

„Pal!“ švihl subaši šavlí.

Na pánvičkách zaprskal prach. Muškety zahřměly.

~~~

Prvnímu útočníkovi střelil Kuzgun do hrudi. Hned odhodil pušku, tasil pistoli, bleskově natáhl kohoutek a další temné postavě, která proběhla mračnem kouře, zblízka vypálil do obličeje. Vyřezávané zárubně zacákala krvavá kaše.

Meč třetího nepřítele už odrazila čepel šašky. Kuzgun rázem zjistil, že má proti sobě prvotřídního šermíře, navíc rychlého jako zmije. Ucouvl.

„Ve jménu Boha a Proroka!“ vykřikl Čelebi a jeho kilič se ze strany zaťal Kuzgunovu soupeři do hlavy. Chlapovi se podlomila kolena.

„Stranou, efendi! Nech to na mně!“

Do dveří už se draly další černé postavy.

„To je on!“ vykřikla jedna a ukázala hrotem šavle na Čelebiho. Kuzgun srazil namířenou čepel k zemi šaškou.

~~~

„Utíkej, ctihodný pašo!“ vykřikl Muhiddin. „Zachraň se!“

Kirmizi ho neposlouchal. Pomstychtivě vykřikl a zahradil cestu zabijákům, kteří už svižně přeskakovali zastřelené druhy na prahu. Na tom, že byla čepel kinžálu kratší než šavle a jatagány, zjevně nezáleželo. Zařinčela ocel, zapraskaly kosti, krev syčivě vytryskla z tepen.

„Inšalláh!“ zaječel Muhiddin a následován janičáři, kteří odhodili muškety a tasili meče, vyrazil vezírovi na pomoc.

~~~

Karin klesl na kolena. Chvěl se a zpod masky znělo sípání. Souboj vyhrál jen o chlup, nechybělo mnoho a vezírem probuzená andělská moc by mu rozpárala duši vedví.

Těsně za ním zazněly kroky.

Překvapeně se ohlédl. Už během toho pohybu si uvědomil, jaké chyby se dopustil, příliš se soustředil na protivníka v domě a úplně přestal vnímat zbytek světa.

Muž v šerpou přepásané dolamě a prostém turbanu svíral v obou rukou pistole.

„Překvapení, troubo,“ zavrčel Báthory a střelil do míst, kde pod rozevlátým pláštěm tušil

hruď. Démon se svalil do prachu.

Báthory prošel oblakem kouře.

„Máš smůlu,“ vycenil zuby. „Dnes už nás nedělí propast.“

Sklonil druhou pistoli, aby vpálil kulku mezi turban a černý šátek na karinově obličeji. Vlevo od něj však zadupaly nohy. Švihl tam pohledem. Nad vyvýšeným okrajem střechy se objevil muž s lukem v ruce. Nestačil ani natáhnout tětivu, kulka z Báthoryho pistole ho zasáhla do obličeje.

Báthory odhodil pistole a zpoza šerpy vyškubl další dvě. Palci natáhl kohoutky.

Z vyražených dveří a bočních uliček se vyhrnuli hašhašíni. Jeden pozvedl luk, jenže okamžitě schytal kulku do hrudi, jeho šíp vyletěl kamsi k obloze, jako by chtěl zastřelit měsíc. Ostatní zablýskali šavlemi, dýkami a jatagány. Ten nejodhodlanější jako poslední věc v životě spatřil snop jisker, vyplivnutý ústím dlouhé hlavně.

Báthory hodil kouřící zbraně na zem a tasil šinšir. Ještě než vykryl první útok, sklonil se a jediným úderem usekl karinovi hlavu.

„Když už tohle nebude stačit…“ Kopl hlavu útočníkům pod hlavy. „Zakřepčíme si?“ Vrhli se na něj, jako by rozuměli.

~~~

Selim odrazil jatagán, popadl z pícky horkou konvici a mrštil jí po soupeři. Vroucí káva vyšplíchla muži do očí. Zaječel, takže přece jen vydávali nějaký hlas!, a zapotácel se. Čeribaši toho využil a probodl ho skrz naskrz.

Zatímco vytahoval meč ze střev, dostal ránu do zad. Kroužkový pancíř čepel zastavil, jenže Selimovi se podlomila kolena. Naštěstí nespadl, otočil se a kopl do měděné pícky. Černou postavu zasypaly jiskřící uhlíky. Zabiják ustoupil a znovu se rozehnal šavlí. Sevahir se nahrbil a pozvedl meč, ale soupeř uprostřed rozmachu zdřevěněl, vyvalil oči a nesrozumitelně zaskučel. Vzápětí se svalil na podlahu. Místo něj stál před Selimem Kirmizi s krvavým kinžálem v dlani.

„Nemáš chránit ty mě, čeribaši?“ zachechtal se nervózně.

Nocí se rozlehlo pronikavé volání. Černooděnci poslechli rozkaz, okamžitě polevili v tlaku a dali se na ústup. Ti v hayatu vyběhli na střechu a přeskočili cimbuří.

„Čelebi!“ zvolal Kirmizi a vyrazil ke dveřím dervišovy komnaty. Selim běžel za ním. Kulhal, protože ho nepřátelská šavle škrábla kousek nad levé koleno.

V místnosti se stále zuřivě bojovalo. Tři černí zatlačili Kuzguna do kouta. Šaška poletovala vzduchem jako plamen v průvanu, čepele jiskřily.

„Zkurvenci zkurvení!“ V kozákově hlase se zoufalství mísilo s nepříčetným hněvem. „Kéž vám Šejtán vyrve střeva skrz prdele!“

Kirmizi se zezadu vrhl na trojici. Jednomu ze zabijáků okamžitě změkly nohy, kinžál mu prošel ledvinami. Druhý švihl šavlí směrem k vezírově hlavě, čepel však zastavil Selimův meč.

„Takhle sis to představoval, pane?“

Vrhli se na hrdlořeza společně, zatlačili ho ke zdi a vzápětí šinšir a kinžál probodly černou halenu i tělo pod ní.

„Přesně takhle,“ odplivl si Kirmizi.

Poslední muž zasténal a klesl na kolena. Kuzgun z něj vytrhl čepel šašky a kopnutím ho srazil na záda.

„Kde je Čelebi?!“ vykřikl Kirmizi.

Z druhého tmavého kouta vyskočila Širin a přiběhla k otevřenému oknu.

„Můj pane!“ zaječela.

Vezír ji odstrčil a vyhlédl ven. Do římsy pod oknem byla ostrými hroty zakousnutá kotva. Provaz se vinul po zdi a strmém útesu až na úzký skalnatý břeh. Od něj právě odrazil člun.

Krčily se v něm čtyři postavy. Pátá ležela na dně člunu zřejmě v bezvědomí. Dva muži veslovali jako o život.

„Ustupte!“ štěkl Kuzgun.

Vezír se ohlédl. Kozák vyškubl z hlavně pušky nabiják a bleskově nasypal prach na pánvičku.

„Zešílel jsi?“ postavil se mu Kirmizi do cesty. „Zasáhneš evliyu!“

„Ale hovno!“ Kuzgun odstrčil vezíra tak bezohledně, že ten skoro upadl. Vzápětí opřel dlouhou hlaveň o parapet, krátce zamířil a stiskl spoušť. Kohoutek škrtl do ocílky, zarachotil výstřel. Když se dým rozplynul, v člunu už se hrbily jen tři postavy, jedna z nich právě vylovila z vody veslo, které pustil zastřelený muž.

Kuzgun nasypal prach do hlavně, strčil do ní kulku i s papírovou ucpávkou a znovu vzal do ruky nabiják.

„Tak dost!“ štěkl vezír, popadl hlaveň a rázným trhnutím ji obrátil proti stropu. „Pojedeme za nimi. Ještě dostaneš příležitost ukázat, že jsi dobrý střelec. Za denního světla!“

Kozák vycenil zuby a vyškubl zbraň z Kirmiziho prstů. Zdálo se, že ho s ní praští, ale pak jen hrubě zaklel ve své rodné řeči a otočil se k vzlykající Širin.

„Musím jet.“

„Jedu s tebou.“

„Poženeme se s větrem o závod.“

„Mně to přece nevadí.“

Podíval se jí do očí a přikývl. „Vezmi efendiho věci.“

„Odjíždíme, čeribaši!“ zavelel Kirmizi Selimovi. „Svolej muže!“

„Máme mnoho raněných, pane…“

„Zůstanou tady. Nemáme na ně čas.“

„Rozumím,“ sklonil Selim hlavu a kulhavě vyšel z místnosti.

~~~

Subaši Muhiddin ležel na podlaze vstupní haly a hlasitě zvracel. Těžko říct, zda ještě v důsledku opilosti, nebo kvůli šoku z utržených ran. Zatímco dlouhý řez na boku obnažil jen tuk a nevyronil jedinou kapku krve, rozseknutá noha krvácela vydatně. Dva janičáři se mu ji snažili stáhnout šerpou.

„Vyhnul ses trestu, subaši,“ zavrčel vezír. Muhiddin jen zafuněl, zavřel oči a omdlel.

Za Selimem sešli po schodech čtyři sipáhiové.

„Víc mužů se na nohy nepostaví, pane. Většina z nich nadobro.“

Kirmizi jen kývl hlavou, a překračuje mrtvoly obránců a zabijáků, zamířil k bráně.

„Opatrně, pane,“ varoval ho Selim. „Městem se stále pohybují nepřátelé.“

Před domem někdo stál. Kuzgun zvedl pušku a zamířil. Potom se však podíval líp a s udiveným výrazem sklonil zbraň.

Ze šinširu v Báthoryho ruce kapala krev. U jeho nohou dokonávalo několik černooděnců.

„Prokletý džaur,“ vyšel Kirmizi ze dveří.

„Taky tě rád vidím.“ Báthory se otočil a vykročil dolů náměstím. Po cestě zvedal odhozené pistole.

„Proč ses vrátil?“

„Cestou jsem zjistil, že si vědmák povolal na pomoc hašhašíny.“

„Hašhašíny?“ protáhl Selim obličej.

„A co sis myslel, čeribaši?“ zabručel Kirmizi. „Kdo jiný by tak rychle prolomil naši obranu a způsobil taková jatka?“

„Ale hašhašíni prý už dávno…“

„Do prdele!“ zaklel Báthory, až se od zdí domů odrazila ozvěna.

„Co je?“ spěchal k němu Kirmizi.

„Tady jsem nechal tělo té svině,“ bloudil Báthory zrakem po zemi.

„Karina?“

„Oddělal jsem ho, na mou duši. Střelil jsem ho do hrudi a usekl mu palici. Jak tak koukám, ani ta nikde není.“

„Jistěže ne,“ odfrkl si vezír téměř posměšně. „Možná kdybys jeho mrtvolu spálil, nebo aspoň rozřezal a jednotlivé kusy zahrabal míle od sebe…“

„Co tím chceš říct?“ zavrčel Báthory. „Že ho nezabily ani ty dvě smrtelné rány?“

„Možná jen zabijáci na ústupu sebrali jeho mršinu,“ nadhodil Selim.

„Kdepak,“ zavrtěl Kirmizi hlavou. „Pořád cítím jeho vědomí. Je zvláštně rozptýlené, jako by roztrhané, ale vnímám ho. Pomalu se vzdaluje. Je na útěku.“

„K čertu s tím! Myslel jsem, že je po něm!“

Kirmizi se zadíval Kornelovi do obličeje. „Proč ses vrátil?“

Báthory jeho pohled opětoval. „Kvůli tvým čarodějnickým bludům určitě ne.“

„Takže kvůli evliyovi.“

Kapitán se zarazil. Otočil se a přelétl zrakem zbylé členy družiny.

„Do háje,“ zachraptěl, „kde je Čelebi?“

OSMÁ,

v níž se Čelebi horlivě uchyluje k Bohu,

ale přesto je nucen pohlédnout Zlu přímo do očí.

HLAVA

Nebesa hořela.

Čelebi hned viděl, že na tom světle není něco v pořádku, jako by se krvavě rudé červánky rozlily od obzoru k obzoru, jenže slunce nikde. Posadil se a zakroužil kolem sebe pohledem. Seděl sám v člunu, unášeném rychlým proudem. Neměl veslo ani nic podobného.

Také v řece se mihotala žhavá záře. Bodala ho do očí, takže nedokázal určit, zda je to jen odraz planoucí oblohy, nebo zda světlo vzlíná zpod hladiny.

„Mehmede.“

Nepolekal se. Ještě než se otočil, věděl, koho uvidí. V těchto dnech ho už nikdo neoslovoval pravým jménem.

Muž na lavici v zadní části člunu měl dlouhé prošedivělé vousy a prostý, ale čistý a z drahých látek ušitý oděv.

Čelebi sklopil zrak. „Otče.“

„Bůh s tebou, můj synu.“

„I s tebou. Kde to jsem, otče?“

„Mimo skutečnost.“

„Jsem mrtvý?“

„Říkám mimo skutečnost, ne mimo smrtelný svět.“

„Takže tohle je jen sen.“

„Přišel jsem tě povzbudit. Musíš být silný. Čeká tě těžká zkouška.“

„Vzpomínám si… Padl jsem do rukou nepřátel.“ Čelebi vzhlédl. „Přežiji?“

„Nejde o tvůj život, chlapče, ale o duši. Upínej mysl k Bohu. Neustále, neochvějně. Ani na okamžik nepouštěj Všemohoucího ze zřetele. On je moudrý a velkorysý a ochrání tě před ďábelskou temnotou, která se ti pokusí spolknout srdce.“

Čelebimu se na jazyk nahrnuly otázky, jenže otec náhle vstal. Člun se nerozhoupal ani se nezachvěl. Otec překročil bok plavidla a klesl do zářících vod. Čelebi se za ním natáhl. Světlo z hlubin ho bolestivě udeřilo do očí…

~~~

V tomto člunu nebyl sám. Sluneční světlo obkreslovalo černé postavy, jež se k němu skláněly. Trhaně se nadechl, zachraptěl, chytil se boku člunu a rychle se nadzvedl. Popadli ho za oděv a chtěli strhnout zpátky, jenže když jej zkroutila křeč a z úst se vydral bublavý zvuk, pochopili a nechali ho být. Čelebi úporně dávil. Zbytky al-chidirského pilafu a výborné hovězí pastirmy se otáčely na vesly zčeřené hladině.

Zatímco kašlal a smrkal, přihlásila se o slovo tupá bolest v hlavě. Sáhl si na zátylek.

Praštili ho hlavicí šavle, když ho boj oddělil od Kuzguna… Kuzgun… co je s ním? A co se Širin a ostatními?

Bože, ty bdíš nad pravověrnými, ochraňuj jejich životy, a pokud už o ně přišli, přijmi je a uveď do rajských zahrad.

Čelebi nabral vodu do dlaně a pečlivě si opláchl vousy i celý obličej. Potom se svezl zpátky do člunu. Ještě mírně zamlženým zrakem se rozhlédl. Před ním se na lavici pravidelně skláněli dva veslaři. Vzadu, kde se mu ve snu zjevil otec, nehybně seděl muž s přísnou, odměřenou tváří a šedinami ve vousech. Všichni tři už si stáhli šátky z tváří. Vypadali obyčejně, lidsky. Žádní démoni. Jen oči měli zvláštně studené. Čelebi znal důvod, tak se dívali muži, pro něž bylo zabíjení denním chlebem.

Řadou palem na levém břehu se prodíraly paprsky vycházejícího slunce.

Neustále upínej mysl k Bohu.

Čelebi se zasténáním vstal. Člun se rozhoupal. Derviš měl co dělat, aby se udržel na nohou. Zabijáci k němu zvedli zachmuřené pohledy. Ohnul ruce v loktech, dlaně otevřené k jihu, k Mekce.

„Allahu ekber!“ přednesl zvučně.

Únosci si vyměnili pohledy. Prošedivělý po krátkém váhání přikývl. Odložili vesla a dali všechny zbraně na dno loďky. Potom vstali a napodobili Čelebiho gesto.

„Allahu ekber!“ zvolali.

„Ve jménu Boha milosrdného a soucitného,“ odříkal derviš ochraptěle. „Chvála Bohu, Pánu tvorstva, milostivému, soucitnému, v jehož moci je soudný den! Tebe uctíváme a tebe o pomoc prosíme…“

Člun unášel líný proud. Po fatize se Čelebi na chvíli odmlčel. Horečnatě dumal, kterou súru zarecitovat teď. Nakonec se zhluboka nadechl.

„Služebníci moji, dnes nemějte obavy a nebuďte zarmouceni! Ti z vás, kdož uvěřili v naše znamení a do vůle Boží byli odevzdáni, vejděte do ráje, vy i manželky vaše, v radosti. Toto je ta zahrada, kterou jsme vám dali v dědictví za vše dobré, co jste vykonali. Bude v ní hojnost ovoce a vy je budete jíst. Avšak hříšníci budou trpět mukami pekelnými navěky a nedočkají se přerušení, setrvávajíce v beznaději. My jsme jim neukřivdili, to oni sami sobě ukřivdili. A budou volat: Maliku, nechť Pán tvůj s námi skončí! Leč on jim odpoví: Zde vskutku zůstanete! Věru, s pravdou jsme k vám přišli, leč mnohým z vás se pravda protivila. Zosnovali nějakou lest? Nuže, my také na ně zchystáme past! Domnívali se, že neslyšíme jejich tajemství a skryté úklady? Věru ano, a vyslanci naši to všechno zapisovali!“

Čelebi poklekl a s dlaněmi na stehnech se uklonil. Muži v černém následovali jeho příkladu. Derviš úkosem pohlédl na muže v zadní části člunu.

Zabiják jeho pohled opětoval.

Čelebi polkl naprázdno. V krku ho ještě pálilo od žaludečních šťáv. Rázně vstal.

„Bůh naslouchá těm, kdo mu vzdávají díky!“

Následovalo dvakrát sedžde, hluboké klanění. Když se Čelebi dotkl dna loďky, ucítil dotek něčeho měkkého, lepkavého. Podíval se lépe a zjistil, že dřevo je ušpiněné krví a slizkými bledými hrudkami.

Musel vynaložit mnoho úsilí, aby udržel žaludek na místě. Vrávoravě vstal.

„Není boha kromě Něho. On oživuje a usmrcuje a je Pánem vaším i vašich dávných předků!“

Nakonec zarecitoval tašahhud.

Celá modlitba se opakovala ještě jednou. Po ní zůstal Čelebi klečet. Hlavu měl skloněnou a zdálo se, že rozjímá. Ve skutečnosti bojoval s mdlobami a tišil strachem rozbušené srdce.

Únosci posbírali zbraně a připnuli si je na opasky. Vesla se znovu ponořila do vody.

Urazili nejméně půl míle, než se Čelebi narovnal. Sedl si na paty a po očku pohlédl na postaršího černooděnce.

„Zdá se, že jsi bohabojný muž,“ řekl.

„To jsem. Stejně jako ty.“

„U mne je to přirozené. Jsem gülšeni derviš a kráčím po mystické cestě. Nakolik mi to mé ubohé schopnosti dovolí, sloužím jako imám a muezzin…“

„To všechno vím. Jsi i háfiz. Tvé schopnosti nejsou ubohé, naopak. Náleží ti úcta. Hodně jsem o tobě slyšel, evliyo. Dokonce už jsem jednou zasáhl do tvého života.“

„Och… skutečně?“

„Před několika lety dorazili do naší pevnosti vyslanci vysoce postaveného muže, jehož mi zákony bratrstva zakazují jmenovat, a žádali tvou smrt. Poslal jsem pět nejlepších mužů. Ukázalo se, že to bylo málo. Bůh tě ochraňoval, a i když tě mí muži zranili, u sultána v Edirne ses z ran vylízal. Vidím, že nemáš žádné trvalé následky. To jen potvrzuje, jak moc jsme tehdy selhali.“

Čelebimu se během těch slov vytrácela krev z obličeje.

„Vaše pevnost,“ vysoukal ze sebe, „je Alamut?“

„Nový Alamut,“ upřesnil vůdce. „Z toho starého už jsou dávno zříceniny. Dnes tam skutečně hnízdí jen orli.“

„O novém jsem nikdy neslyšel. Kde se nachází?“

„Neslyšel jsi o něm, protože jeho poloha i samotná existence jsou pečlivě utajeny. Jen málo vyvolených ví, že Nový Alamut vůbec existuje. A nikdo k němu nezná cestu. Když se s námi chtějí spojit, dají nám znamení, rozdělají ohně na horách. Mí muži pak sestoupí do údolí a žadatele o naše služby přivedou tajnou stezkou se zavázanýma očima.“

„Na vrcholcích kterých hor se musí ty ohně zapálit?“ Muž se pousmál. „Snad si nás nechceš najmout?“

„Možná ano. Kdybych vám nabídl dvakrát víc než ten, jehož rozkazy plníte…“

„Nenamáhej se, evliyo. Každá oběť, pokud to před smrtí stihne, zkouší přeplatit objednavatele. Dvojnásobně, trojnásobně, někteří nabízejí i desetinásobek. Kdybychom to třeba jen jednou přijali, přišli bychom o svou pověst. Kromě toho tvá finanční situace je po smrti Meleka Ahmeda paši žalostná. Věř mi, nemůžeš si nás dovolit.“

Čelebi nechal ramena klesnout. Byl bledý jako podmáslí a zdálo se, že mu začne být znovu na zvracení.

„O co tu vlastně jde?“ zachraptěl. „Přišli jste dokončit úkol, který se vám tehdy nepodařilo splnit?“

„Kdepak. Zlato, které nám za tvou hlavu zaplatili, jsme vrátili. Popravdě řečeno, byl to jeden z mála úkolů, který jsme nesplnili. Vlastně jediný od chvíle, kdy mi Alláh prostřednictvím hlasování bratrů svěřil povinnosti šejka hašhašínů. Je to pro mě trochu záhada. Dokážeme zlikvidovat i ty nejlépe střežené hodnostáře, vojevůdce uprostřed vojenských táborů, krále v nedobytných palácích. Ty jsi však unikl. Skutečně si myslím, že tě ochraňuje Boží moc. Možná vyvázneš i tentokrát.“

„Myslel jsem, že hašhašíni se snaží dokončit svěřené poslání, dokud se jim to nepodaří.

Třeba s nasazením vlastního života.“

„Ano, ale tehdy před lety nás zastavil sám objednavatel.“

„Takže Köprülü se rozhodl, že mě nechá naživu?“

Kolem šejkových očí se prohloubily vrásky. Vypadal pobaveně. „Nech si své slovní pasti pro děti a hlupáky, evliyo. Já nejsem ani jedno, ani druhé. Jinak máš ale pravdu, byl ti darován život.“

„Tehdy. A dnes?“

„Nikdo si tvou smrt neobjednal.“

„Takže tu nejde o mne?“

„Jde. Ale ne v první řadě.“

„Máte zabít Kirmiziho Mustafu?“

„Ten, kdo nás povolal, má překazit vezírovo poslání. To jsi určitě pochopil…“

„I on jen vykonává rozkazy. Čí?“

„Nevíme. Nás najal černý jezdec. Co řekne, to uděláme. Přikázal nám přivézt tě živého a zdravého. A zabít každého, kdo se nám v tom pokusí zabránit.“

Čelebi ztuhl. „Udělali jste to? Zničili jste každého v dosahu?“

„Zabili jsme mnoho lidí. Bránili se jako raněné šelmy. Ale jen co jsme tě zajali, nařídil jsem ústup. Jinak bych tam přišel o celou jednotku.“

„Takže někteří z mých společníků přežili?“ zeptal se derviš s nadějí.

„Někteří. Moc jich nebude. Tak nebo tak, jejich čas přijde. Ten, kdo nám dává rozkazy, je určitě bude chtít odstranit.“

„Jaké má úmysly se mnou?“

„To se dozvíš od něj. Brzy nás vyhledá. Radím ti, zkus si do té doby odpočinout. Síla se ti bude hodit.“

Derviš pokýval hlavou a zachmuřil se. Vesla čeřila vodu téměř neslyšně, jako by se nořila do medu.

„Jsi bohabojný muž,“ zopakoval Čelebi po delší chvíli.

Hašhašín se zamračil v předtuše další slovní pasti. „Chválím Boha, on je jediným Pánem všeho viditelného i neviditelného.“

„Proč se potom dopouštíš hříchu, který tě přivede do věčného ohně?“ Šejkovy oči znovu vyhasly.

„Sloužíš Šejtánovi,“ pokračoval Čelebi. „Je to karin s vlastní vůlí, nebezpečnější než jakýkoli džin. Vymanil se z Alláhovy moci a stal se ztělesněným rouháním. Nejhorší svatokrádež. A vy mu sloužíte, takže pácháte zločin proti Bohu. Ten, komu je Šejtán přítelem, nedobrého má spojence! V soudný den ani nebudou posuzovat vaše duše. Rovnou vás svrhnou na dno Džehennemu, kde úpí nejodpornější kacíři.“

„Raději zmlkni, evliyo,“ zašeptal hašhašín. „A zbytek cesty drž jazyk za zuby. Abych Ikindžimu nemusel říct, že jsme tě v zápalu boje vykuchali.“

„Ikindži?“ svraštil derviš čelo.

Šejk přikývl. „Protože se s ním brzy setkáš osobně, nemusím tajit jeho totožnost.“

„Kdo je Ikindži?“

„Druhý z Pěti.“

Čelebi nechápavě zíral.

„Takový vzdělanec a proslulý mystik, a neslyšel jsi o Pětici?“ podivil se hašhašín. „Ty, který jsi křížem krážem procestoval celou říši a zajímáš se o různé pověry a nadpřirozené úkazy…“

„Co jsou zač?“ zachraptěl derviš, přestože mu cosi našeptávalo, že by se raději ptát neměl.

„Karinové. Vtělení do masa a kostí.“

„Karin pohlcený člověkem…“ zasténal Čelebi.

„Tak nějak.“

„Odkud se vzali?“

Vůdce zabijáků se na derviše nevlídně mračil. Potom se ale naklonil blíž a tlumeným hlasem řekl: „Kdysi jich bylo deset. Malé bratrstvo dervišů, žijící v odlehlé horské tekke nad Erzurumem. Jednoho dne pěti z nich našeptal Šejtán, jak získat moc a nesmrtelnost. Zavraždili tedy zbylou pětici, každý ukončil jeden život. Jejich karinové se proměnili v démony. Jenže Pětice své neviditelné průvodce tajným rituálem zkrotila a ovládla. Jako by je vstřebali. Co řekneš na takové rouhání, evliyo?“

Čelebi místo odpovědi odvrátil pohled. Hlavu držel hrdě vztyčenou, ale srdce mu splašeně bušilo do žeber. Pravda byla strašnější než nejhorší obavy.

Slunce stoupalo nad řeku a vzduch se ohříval. Na pravém břehu se objevilo rychle postupující mračno prachu. Čelebi se nejdříve zaradoval, že jsou to jeho společníci, pronásledující únosce.

Když však hašhašíni nasměrovali člun ke břehu, jeho naděje splaskly.

~~~

Kuzgun se na loďku, kterou našli v rákosí u břehu, díval s výrazem, jako by ji chtěl rozsekat na kousky. Sesedl z koně, šašku však netasil. Přidřepl k písku rozrytému okovanými kopyty.

„Patnáct koní,“ řekl po chvíli.

„Nemýlíš se?“ zabručel Kirmizi. „Jsem jsi jistý, že tolik jich nepřežilo.“

„Říkám koní, ne jezdců. Mužů v sedlech je… devět.“

„Včetně evliyi?“

Kuzgun přikývl, narovnal se, nasál vzduch a ponořil se do rákosí. Tam se sehnul a vzal něco do prstů.

„Jak dlouho?“ zeptal se Báthory.

„Uvnitř je ještě trochu teplý.“

„Hodina?“

„Necelá.“ Kuzgun došel k vodě a pečlivě si prsty opláchl a vydrhl jemným pískem.

„Zajímalo by mě,“ přemýšlel Báthory nahlas, „jestli se s nimi táhne i ta mátoha.“

„Zatím ne,“ mračil se Kirmizi. „Cítil bych ze stop zbytky jeho moci.“

„Ale vnímáš ho, ne?“

„Matně. Pořád nedokážu určit směr. Jako by byl… všude.“ Kuzgun se vrátil ke koním a nasedl.

Klusali po příbřežní cestě. Nikdo nemluvil. Neplýtvali slovy ani silami. Vyčerpávající noc z nich udělala přízraky s propadlými tvářemi a skelnýma očima.

V podvečer narazili na osadu, která vyrostla kolem kláštera bratrstva mevlevíya, tančících dervišů. Vysokou zdí obehnaná tekke sloužila i jako kervansaray, v níž mohli poutníci za symbolický poplatek přenocovat.

Zatímco napájeli koně, Selim hovořil s derviši. Kirmizi zamračeně hleděl do pouště, kde se slunce právě dotklo písčitých pahorků.

„Viděli je,“ potvrdil Sevahir, když se vrátil. „Osm černých plášťů s rudým orlem, k tomu jeden běžně oblečený muž a pár náhradních koní. Nezastavili se tu, prý ani nezpomalili.“

„Kdy to bylo?“

„Asi před půl druhou hodinou.“

„Karina neviděli?“

„Ne. Žádný osamělý jezdec.“

Vezír se znovu zadíval na slunce. „Do setmění zbývá dobrá hodina. Nemůžeme ji ztratit.

Jejich náskok by se zdvojnásobil.“

„Koním už se podlamují nohy, pane,“ namítl Selim. „I my se brzy budeme muset přivázat k sedlům, abychom z nich nepopadali.“

„Pokud chcete, zůstaňte,“ odfrkl si Kuzgun a uzdou odtáhl koňské pysky od napajedla. „Já jedu dál.“

„Já taky,“ přidal se Báthory.

„Jedeme všichni,“ uzavřel Kirmizi tónem, který umlčel další Sevahirovy námitky.

~~~

Cesta se stále věrně držela říčního břehu. Firat se postupně odkláněl od jižního směru na východ. Údolí bylo v těchto končinách úrodné a bujně zelené. Také osídlení zhoustlo, než

padla tma, minuli další dvě vesnice.

Když obloha zčernala a zablikaly první hvězdy, zastavili v palmovém háji těsně u vody, sesedli, umyli se a rozprostřeli do trávy modlitební koberečky. Bez horlivého Čelebiho jim však modlitba připadala chabá, neschopná dolétnout až k Alláhovým uším.

Původně chtěli po akšamu ještě skočit do sedel, zjistili však, že nemají sílu zvednout se z pokleku. Zůstali na kolenou, jako by meditovali, a vyčerpaně naslouchali šustění střapatého palmového listí ve vánku.

„Zůstaneme,“ zachraptěl nakonec Kirmizi. „Rozdělejte oheň.“

Tentokrát ani Báthory a Kuzgun neprotestovali. Koním už odkapávala od nozder pěna, přestože měl každý jezdec dvě zvířata a pravidelně je střídal.

V měděném kotlíku dali vařit rýži s troškou zeleniny. Selim a dva sipáhiové se pilafu nedočkali, hlavy jim klesly, z vypadlých čibuků se vysypal doutnající tabák.

Kuzgun a Báthory si vzali první hlídku. Kirmizi po kapitánovi pokukoval s nedůvěrou, ale na vyslýchání a hlubší pátrání po důvodech jeho návratu zjevně neměl sílu ani náladu. Po večeři odešel stranou a zmizel ve stínech pod palmami.

Oheň praskal, Firat tiše šuměl, palmy šustily. V Kuzgunově dýmce škvířil tabák. Báthory čistil pistole, do všech čtyř se dostal písek a prach.

„Dneska si neprozpěvuješ?“ zeptal se.

„Zdá se ti, že je vhodná příležitost?“

„Na tvoje usmolené dumky? Samozřejmě.“

„Neprovokuj. Nemám náladu. A vůbec, proč ses vracel? Když už jsi jednou zdrhl, měl jsi pelášit domů.“

„Jo, takový byl původní úmysl.“ Báthory zastrčil jednu pistoli do sedlového pouzdra a zvedl z rozprostřené přikrývky další. „Říkal jsem si, že se neohlédnu, dokud na mě nebude svítit křesťanské slunce. Jenže jsem narazil na ty dobytky v černých pláštích.“

„Tak sis řekl, že nás zachráníš,“ odfrkl si Kuzgun.

„Vím, nafoukané a velkohubé. Tím spíš, že se mi to nepodařilo. Přinejmenším v Čelebiho případě.“

Kozák mu pohlédl do obličeje. „Chceš mi tvrdit, že ses vrátil kvůli efendimu?“

„A kvůli svědomí, samozřejmě. Pochopil jsem, že když nic neudělám, bude mi spílat jako stará ženská. Nepletl jsem se. Hučí a hučí.“

„K čertu, co mám říkat já? Už podruhé za krátkou dobu jsem nechal efendiho padnout do nepřátelských rukou.“

„Nedal jsi jim ho zadarmo.“

„To na výsledku nic nemění.“

Báthory prošťouchl hlaveň pistole vytěrákem a foukl do ní. „Čelebi… Ať se propadnu, je to obdivuhodný muž. Kdyby mi ještě před měsícem někdo tvrdil, že budu zavázán mohamedánovi, že kvůli němu zahodím svobodu a budu riskovat krk… Takovému člověku bych se vysmál. Nebo mu rozbil hubu. Nejspíš obojí.“

Kozák pokýval hlavou. „Už dávno nejsem s Čelebim jen kvůli dluhu z Trabzonu. Je to moudrý člověk, vzdělanec, hlava otevřená. Něco ti řeknu. Vychovali mě v nenávisti k mohamedánům. Prý jsou to krvelační kacíři, ďáblové, lidožrouti, urážka Boha. Pravda je taková, že jsem v životě nepotkal křesťana, který by se efendimu vyrovnal.“

„Byla by ho škoda,“ přitakal Báthory. „Můžeme se utěšovat alespoň tím, že ho vědmák potřebuje živého. Zjevně už nás nechce jen zastavit. Zajímá ho, kam se trmácíme a co tam vezír hledá. Ať už je to cokoli, karin po tom touží taky.“

„Co když umí číst v efendiho myšlenkách? Pekelnou silou mu vycucne z mysli všechny poznatky a potom, až ho nebude potřebovat…“

„Nesýčkuj,“ vzhlédl Báthory od pistole.

„Ty o těch věcech něco víš. Mohl by karin udělat Čelebimu něco takového?“

„O těch věcech nevím ani prd. Zeptej se Kirmiziho.“

Kuzgun vrhl pohled k palmám, mezi nimiž zmizel vezír. Neviděli ho, netušili, kde se přesně nachází ani jestli už spí. „Do toho hovna jsme šlápli jenom kvůli němu. Nebudu se ho na nic ptát. Vůbec s ním nechci mluvit. Občas si říkám, jestli největším nebezpečím pro Čelebiho není právě on.“

„Na tom něco je.“ Báthory zastrčil pistoli do druhého sedlového pouzdra a chopil se zbraní, které nosil za šerpou. „Dej na mne, jednoho dne se ho budeme muset zbavit. A čím dříve, tím lépe. Toho jeho poslání a konání sultánovy vůle už mám akorát tak po krk.“

„Musíš ale uznat, že nás včera v noci zachránil. Bojoval jako posedlý, jen s kinžálem čelil šavlím a jatagánům, a neutržil ani škrábnutí. Nemluvě o tom, že odvrátil karinovu temnou moc. Do domu se snažilo prodrat něco strašného…“

„Viděl jsem to.“ Báthory potáhl nosem a plivl skrz zuby. Slina zasyčela na rozžhavených uhlících. „Usekl jsem tomu strašidlu palici. Nepochopím, jak to mohlo přežít. Když si představím, že se pořád motá poblíž… Mám sto chutí naskočit na koně a vydat se derviše hledat třeba i uprostřed noci.“

„Já na to myslím už od chvíle, kdy jsme zastavili. Jenže… jsou tady i jiné okolnosti.“

„Chápu. Musíš brát ohled na děvče.“

Kozák sklonil pohled k Širin, která oddechovala ze spánku na přikrývce vedle něj. „Čelebi to ví,“ řekl po dlouhé odmlce. „Zapřísahal mě, abych se o Širin postaral, kdyby se mu něco stalo. Nerozumím tomu. Pokud věděl, že je mu nevěrná… Někteří muslimové trestají cizoložství smrtí. Slyšel jsem o chlapovi, který podřízl vlastní dceru, protože se spustila s mužem, který nebyl jejím manželem.“

„Čelebi přece není žádný fanatik. Kromě toho…“ Báthory významně pozvedl jedno obočí.

„Co?“

„Prý v něm už žena nerozdmýchá vášeň.“

„Ano, Širin se o něčem takovém zmínila.“

„Všiml sis, jak se v Halepu díval na ty tančící chlapce?“

„Nemluvme o něm tak. Na jeho choutkách nezáleží.“

„Pravda. Nezáleží.“ Báthory natáhl kohoutek pistole a naprázdno stiskl spoušť. Křemen vykřesal jiskru, ocílka hlasitě cvakla. Širin se ve spánku otočila ke Kuzgunovi, přesunula se blíž a položila si hlavu na jeho stehno. Kozák se zmateně rozhlédl, zdálo se, že ji odstrčí. Nikdo se však nedíval. Báthory nehnul brvou, odložil pistoli na přikrývku a zvedl poslední zbraň. Kuzgun vzal čibuk do levačky a pravou dlaní váhavě pohladil Širin po vlasech.

„Nepokouší tě to?“ zeptal se Báthory.

„Co máš na mysli?“

„Můžete prostě utéct. Dívka je v sedle jako ryba ve vodě, Turkmenka se v ní nezapře.

Nechceš s ní odcválat na sever, do své domoviny?“

Kuzgun sevřel ústa. Až po dlouhé době přikývl. „Myslel jsem na to, a ne jednou. Jenže to by byla vůči Čelebimu nevýslovná podlost.“

„Vidíš ho tu někde?“

„Teď mluvíš jako karin. Navádíš mě ke zlým skutkům. Hřích a zradu jsem už spáchal.

Nemusím ještě opustit přítele v nouzi, ve smrtelném nebezpečí.“

Báthory odložil poslední pistoli, promnul si kříže a naklonil se k ohni. Přiložil do něj suché chrastí a nad plamínky, které okamžitě vyskočily, pohlédl kozákovi do očí.

„Dobře. Jsem rád, že to vidíš takhle. Protože se budeš muset rozhodnout. Pokud se nám podaří osvobodit Čelebiho, všechno bude zase při starém. Dívka se vrátí k roli konkubíny.“

„Jestli se bojíš, že kvůli Širin zaváhám, zda pomoci efendimu… jsi vedle. Jeho život má větší cenu než moje touhy.“

Báthory pokýval hlavou. „Srdce ze železa?“

„Kdepak. Jenom mi nezměkl mozek.“

Oheň se třepotal v nočním vánku. Kuzgun dokouřil a vyklepal čibuk o ukazováček. Pohlédl na Báthoryho, který si opřel hlavu o sedlo a upřeně zíral na oblohu.

„Dobře, že ses vrátil,“ dodal po chvíli a ponořil se do mlčení.

~~~

Kolem půlnoci už i Báthorymu klesala hlava. Právě se mu zavřela víčka, když nablízku zašustily kroky. Kapitán rozespale vzhlédl. Oheň zastínila vysoká tmavá postava. Trhl sebou a popadl meč.

„Jen klid,“ řekl Kirmizi a zadíval se přes Kornela a opodál spící sipáhie někam do tmy.

„Co se děje?“ protřel si obličej Kuzgun, kterého vezírův příchod také probral z dřímot.

Kirmizi neodpověděl. Soustředěně hleděl k jihu, k písčitým pahorkům, jež se zvedaly nad zeleným údolím. Báthory a kozák si vyměnili postranní pohledy. Tohle už znali. Vezír „větřil“ hrozbu.

„Cítíš ho?“ zeptal se Báthory.

„A ty ne?“

„Nevím. Něco tam je, někde v pozadí… Jako by zlomený nehet brnkal na poslední rozladěnou strunu. Není to tak výrazné jako předtím.“

„Také to tak vnímám. Karin se vyčerpal soubojem v Al-Chidiru a zbytek moci spotřeboval na to, aby si zahojil rány.“

„No, když už jsem ho neoddělal, aspoň jsem ho oslabil. I to se počítá.“

„Neraduj se předčasně. Dostane se z toho. A vrátí se… jiný.“

„Snad ne mocnější?“

„To nevím. Jeho tělo už dávno nebylo smrtelné, ale přece mu dávalo cosi vzdáleně lidského, hmatatelného…“

„Co tím naznačuješ? Že jsem v něm zabil zbytky člověka?“

Kirmizi pohlédl Báthorymu do tváře. „Zřejmě to nebyla první smrtelná rána, kterou utržil. Pokaždé, když se ho někdo pokusí zabít, jen ho tím posune od člověka, kterým kdysi byl, blíže k démonovi. A ty sis dal opravdu záležet.“

Báthorymu potemněly oči. „Takže jsem ho nadobro přeměnil v Satana?“ Kirmizi se znovu zadíval do tmy. „Bůh ochraňuj evliyu.“

~~~

„Modli se, synu můj. Jedině modlitba ti zachrání duši. Temnota přichází, už se natahuje…“

~~~

Čelebi vykřikl ze spánku a zprudka se posadil. Hašhašíni se bleskově vymotali z plášťů, vyskočili a zařinčeli zbraněmi.

„Uklidněte se!“ natáhl k nim šejk ruku, pohled upřený na Čelebiho. „Jen zlý sen. Planý poplach.“

Derviš funěl jako po dlouhém běhu a třeštil oči do neznáma. Po chvíli zamrkal, protřel si obličej dlaní a rozhlédl se.

Bylo krátce před svítáním. Na východě už se hvězdnatá tma od obzoru pomalu trhala. Čelebi obrátil pohled k západu. Od pahorků, jež lemovaly údolí, se stále valila černota, jako by noc táhla do boje s rodícím se dnem.

I šejk tam hleděl. „Vidíš něco, derviši?“

„Vrátil se,“ zachraptěl Čelebi.

Hašhašíni s jatagány v rukou zírali vstříc temnotě. Od západu vanul citelný chlad, a

nepřinášel ho noční vánek; koruny palem zůstávaly nehybné.

Koně zaržáli a zaškubali uzdami. Potom jako by se jich něco dotklo, nějaká nehmotná, přízračná ruka, ztichli, sklonili hlavy, oči jim zmatněly.

Tma zavířila jako inkoust, prudce vylitý do čiré vody. Na cestě zadusala kopyta. Šejk duchapřítomně pokynul mužům. Chopili se luků, přiložili šípy k tětivám, zalícili. V tu chvíli vypadali jako suita strážců, chránící klečícího Čelebiho.

Kopyta zpomalila do klusu a ze tmy se vynořil bílý hřebec s černou postavou v sedle.

Na šejkovo znamení hašhašíni sklonili luky i pohledy. Jezdec zastavil a sesedl. Jak kráčel blíž, cípy hávu za sebou táhl jako křídla mrtvého havrana. Otřesně páchl, jako kus masa, celý den pohozený na slunci. Nevšímavě prošel mezi zabijáky a zastavil se před Čelebim. Derviš krátce vzhlédl, ale vzápětí urychleně sklopil zrak.

„Ve jménu Boha milosrdného, soucitného…“

„Myslíš, že ti to pomůže?“ zasyčel Ikindži.

„… Tebe uctíváme a Tebe o pomoc prosíme…“

„Mlč, derviši!“ Druhý z Pěti přidřepl. „Podívej se na mě!“ přikázal a stáhl si šátek z obličeje. Čelebi poslechl a slova fatihy se rozplynula ve vyděšeném šepotu.

Ikindžiho tvář byla příšerně bledá, přímo šedivá, posetá chorobnými skvrnami. Oči měl jako mrtvý šakal, bylo v nich cosi zvířecího, co prahlo po krvi, ale zároveň z nich čišel chlad. Rty měl zvláštně ohnuté, jako když mrtvole seschne kůže na lebce a odhalí zuby. Pod bradou mokvala ohavná rána.

„Kam vedeš vezíra?“

Čelebi zavřel oči a zhluboka se nadechl. Nejdříve se rozkašlal, protože takhle zblízka karin páchl jako psí mršina, ale vzchopil se a polknutím potlačil dávivé nutkání.

„Ten, kdo si bere Šejtána za ochránce namísto Boha, utrpí ztrátu zjevnou. On jim slibuje a vášně v nich probouzí, avšak to, co Šejtán slibuje, jen bludem zůstává. A příbytkem těch lidí bude peklo…“

Ikindži zasyčel a popadl Čelebiho pod krkem. Derviš zachrčel.

„Nejsem člověk,“ cvakly vyceněné zuby. „Šejtán není můj ochránce, protože já sám jsem Šejtán. A nic ti neslibuji, derviši. Vyhrožuji ti. Věčnou bolestí a zatracením, pokud mi nedáš, oč žádám. Kam putuje ten čubčí syn a co tam hledá?!“

Čelebi pevně sevřel víčka, jako odsouzenec, kterého zakopali po krk do země a jeho obličej nechali napospas mravencům a vraním zobákům. Dusil se, ale přesto sípavě pokračoval:

„Těm však, kdo uvěřili… a zbožné skutky konali… dáme vstoupit do zahrad…“

Tlak na hrdle zesílil. Čelebiho hlas se nadobro vytratil do chropotu. Zpod černého hávu vylezla druhá bledá ruka a studenými prsty sevřela dervišovo čelo.

„Ukaž mi, co chci vědět!“ Čelebi se zkroutil a zasténal.

~~~

Seděli v kruhu kolem něj, každý na jednom vrcholku pentagramu. Upírali na něj pohledy děsivě mrazivých očí. Někde za nimi hořely ohně; jejich světlo se míhalo po stěnách skalní svatyně.

Čelebi se snažil modlit, ale dokonce ani ve vizi se nedokázal nadechnout a zformulovat jediné slovo.

„Ukaž nám cestu!“ rozechvěl mu lebku ohavný sbor.

Skály za temnými siluetami zmizely, objevila se poušť. Vítr obrušoval vrcholky písečných dun a strhával z nich žlutavá oblaka.

Mezi dunami se kroutila cesta. Putovaly po ní stíny mužů a koní, i když jezdce Čelebi

neviděl. Pochopil, že se mu Pětice dostala do hlavy. Slizkými studenými prsty se mu prohrabávali vědomím a přehazovali obrazy vykutané z paměti.

Cesta dorazila k horám. Odbočili na pěšinu a pokračovali stinnými průsmyky a roklinami, pohybovali se nepřirozeně rychle, jako když letí sokol.

Upínej se k Bohu, chlapče!

Nedokázal promluvit, ale s vypětím všech sil soustředil mysl.

Bohu náleží vše, co je na nebesích i na zemi. Bůh všechno ví a svým věděním objímá svět…

Za černými postavami se rozprostřelo údolí s ruinami vesnice. Na svahu, ve stínu skalního převisu, stála jakž takž zachovalá chýše. Z komínu se kouřilo. Stíny se dychtivě zavlnily. Čelebi znásobil úsilí. K jeho vnitřní modlitbě se přidal další hlas. Vedle něj stál otec a s hrdě zdviženou hlavou čelil žhavým pohledům pěti stínů.

Bůh všechno slyší a je jasnozřivý… Allahu ekber! zvolal otec.

Vy, kdož věříte, buďte vytrvalí ve víře a spravedlnosti… Allahu ekber!

Allahu ekber!

Modlitba plynule přešla do rytmického zikiru, kterým derviši invokovali Boží přítomnost.

Obrazy za Pěticí se zachvěly a zkřivily.

Allahu ekber! Allahu ekber!

Čelebi cítil, že ho zikir přivádí do tranzu. Vize hor se potrhala a rozplynula, místo nich znovu viděl jeskyni osvětlenou plameny. Zakrátko i tato vidina začala slábnout.

Allahu ekber! Allahu ekber! opakovali otec a syn jednohlasně. Tlak na hrdle polevil. Čelebi se hltavě nadechl a zvolal:

„Vy, kdož věříte! Věřte v Boha i Posla jeho, v Písmo, jež seslal Prorokovi…“

„Mlč!“ Ikindži pustil oběť a roztřeseně se od ní odtáhl. „U všech džinů Džehennemu, ucpu ti tu tvoji…“

„Oznam pokrytcům zvěst radostnou! Je pro ně připraven trest bolestný! Allahu ekber!“ Čelebi se kýval dopředu a dozadu. Zaslechl šustění hávu, zmatené pohyby, couvající kroky. Neotevřel oči, nepřestal recitovat z Písma a opakovat Boží jméno.

„Allahu ekber! Allahu ekber!“

Holínka jednoho z hašhašínů ho kopla do ramene a srazila na bok. Na okamžik ztichl, zalapal po dechu, ale pak se zvedl na kolena a sklonil čelo k zemi. Dál šeptem pokračoval v zikiru.

„Jak chceš, prokletý derviši!“ Ikindži kolem něj rázoval jako hyena kolem raněného, ale ještě pořád nebezpečného buvola. „Viděl jsem hory. Viděl jsem údolí a starce s jednou rukou. Dovedeš mě k němu, rozumíš? Já už zjistím, k čemu ho Kirmizi potřebuje!“

„Určitě ho bereme s sebou?“ zeptal se šejk hašhašínů. „Mohli bychom to z něho vypáčit tradičně. Kam nepronikne mysl, určitě se dostane rozžhavené železo. Vyškrábeme mu z mozku všechno, co potřebuješ vědět…“

„Ne! Když jsem ho nezlomil já, nezlomí ho ani tělesná trýzeň. Na koně s ním a přivažte mu ruce k sedlové hrušce. Odjíždíme, hned!“

„Jen co vykonáme ranní modlitbu…“

„Hned!“

Čelebi mezitím ztichl. Odvážil se otevřít oči a opatrně vzhlédl. Ikindži už seděl na běloušovi. Trhnutím uzdy ho otočil na východ, hrozivá silueta na pozadí prvního denního světla.

Čelebi si uvědomil vlhkost v rozkroku a na stehnech. Vzhledem k tomu, co právě prožil, byl

vděčný za to, že si nenaplnil spodky i vzadu.

„Nasedneš sám, nebo ti máme pomoct?“ zavrčel šejk hašhašínů.

Derviš se nadzvedl. Hlava se mu točila a žaludek protestoval, ale přemohl se a pevným hlasem řekl: „Bůh si zapamatuje, že jsi kopl muže ve chvíli, kdy opakoval Jeho jméno.“

Šejk zamračeně přikývl. „Vím. Ale nic se tím nezmění. Už jsme stejně prokletí.“

~~~

Byla doma. Poznávala detaily krajiny kolem řeky. Břehy budou čím dál úrodnější a zeleň se natáhne do pouště, až k vrcholkům na obzoru.

Rakka, její rodiště, byla na dosah.

„Raduješ se, viď?“ zeptal se Kuzgun.

Třetího večera po unáhleném odjezdu z Al-Chidiru se zastavili až v době yatsi, skoro dvě hodiny po soumraku. Úporně se pokoušeli stáhnout náskok nepřátel, jejich úsilí však bylo marné. Karin je cítil a zjevně dovolil hašhašínům zastavit a utábořit se až poté, co zastavili jejich pronásledovatelé.

Širin po modlitbě odešla k řece, hodný kus od tábora. Kuzgun ji doprovázel. Sledoval, jak se svléká a její bledé tělo se noří do tmavé vody. Neodolal, také shodil šaty a vběhl za ní. Potom se na břehu milovali a výronem vášně proměnili bolestnou únavu z celodenního putování ve sladkou otupělost. Leželi v hladkém písku a měsíční svit se opatrně dotýkal mokrých těl.

„Je to na mně tak vidět?“ zeptala se.

„Jistě. Dokonce i přes yašmak poznám, že se usmíváš. Oči ti jiskří.“

„Je to tak. V duchu jásám a děkuji Bohu. I když, popravdě…“

„Co?“

„Vlastně ani nevím, proč se raduji. Nezachovala jsem si z dětství příliš radostné vzpomínky.“

„Ani se nedivím. Život v těchto končinách musí být těžký. Navíc mezi kočovníky…“

„O to nejde. Má rodina se nikdy netoulala pouští, od oázy k oáze. Sídlili jsme v Rakce.“ Podíval se na ni.

„Co?“ opětovala pohled.

„Málokdy mluvíš o rodině. Vlastně o ní nic nevím.“

„Brzy ji poznáš. Zřejmě už zítra dorazíme do Rakky. Můj otec je tam emírem.“

„Ano, efendi se jednou zmínil, že pocházíš z urozeného rodu…“

„Otec z pověření Turků vládne kmeni Bayatů. Střežíme cesty a oázy mezi Firatem a Cháburem.“

„Z pověření Turků? Nomádi prý nemají Turky v lásce.“

S povzdechem přikývla. „Proto menší rody nazvaly mého otce zaprodancem a několikrát se pokusily svrhnout Rudé meče, náš rod. V Rakce se často bojuje a vraždí. Proto si z dětství pamatuji hlavně krev a strach.“

„Proč tvůj otec slouží cizincům?“

„Říká, že s velikým sultánem není možné bojovat. Kdybychom proti Turkům povstali, vyslali by velké vojsko a zničili nás. Tak jak to udělali s Jezídy a dalšími kmeny. Rozumnější je dohodnout se s nimi. Tvářit se, že jim sloužíme, a přitom si zachovat jistou nezávislost.“

„To jsou mužská slova. Z tvých úst znějí zvláštně. Ženy se o politiku obvykle nezajímají.

Natož mladé dívky…“

„Matka mě naučila, že mám mužům pozorně naslouchat a všechno, co se dozvím, využít ve svůj prospěch. Zřejmě si myslela, že mě otec provdá za šejka nějakého významného rodu. On mě však daroval efendimu, když tudy cestoval jako sultánův vyslanec. Na znamení přátelství Bayatů s Turky.“

„Vyčítáš mu to?“

„Zpočátku jsem ho za to nenáviděla, Bůh mi odpusť. Dal mě Turkovi jako koně nebo stádo ovcí. Jenže se ukázalo, že efendi je dobrý pán. Navíc mě vzal z krví zmáčených zřícenin Rakky do svého přepychového domu v Istanbulu. Díky němu jsem poznala vzdálené země, jako manželka nějakého šejka bych ani nevylezla ze stanu v poušti. Ráda cestuji po efendiho boku. On si pamatuje, že mám kočovnickou krev. Proto si mě nechal a vzal mě s sebou.“

„A přece se raduješ z návratu do rodného města.“

„Jistě. Každý člověk má někde kořeny. I kočovník.“

„Chtěla bys tu zůstat?“

„Ani nápad. Modlím se k Bohu, abychom osvobodili efendiho a vrátili se s ním na sever.“ Kuzgun se do této chvíle skláněl nad ní, opřený o loket. Teď jako by na něj dolehla únava,

otočil se a svalil na záda.

„Takže chceš zůstat jeho konkubínou.“

„Mám na vybranou?“

Kozák hleděl na hvězdy. „Džaur se mě zeptal, jestli toho nechci zneužít. Toho, že nás okolnosti oddělily od efendiho.“

„Co jsi mu odpověděl?“

„Že efendiho nemůžu zradit. Za žádných okolností.“

„Už jsi ho zradil. Tím, že ses mě dotkl.“

„A efendi to ví. Přesto nás neobvinil a nepotrestal. Právě naopak, když mě požádal, abych se o tebe postaral, jako by naší lásce požehnal.“

„Jenže tam byla podmínka, pokud se mu něco stane. Pokud se o mne nebude moci postarat sám.“

„Ano. Já vím.“ Mlčeli. Širin se k milenci opatrně přitulila. Cítila z něj zatrpklost a chlad, přesto ji ale objal kolem ramen a přivinul blíž.

„Nemůžeme ho zradit,“ řekla.

„Ne, nemůžeme.“

„Ale kdyby… hm.“

„Co?“

„Kdybychom mohli, kdyby to, Bůh chraň!, efendi nepřežil… Co bys udělal?“

„Nasedli bychom na koně a odjeli na sever. Ke Kavkazu a po černomořském pobřeží k Donu.“

„Do tvé domoviny?“

„Kam jinam? I kozáci jsou tak trochu kočovníci. Proháníme se po rovinách se stády koní, chováme ovce a dobytek… U nás ale nejsou pouště. Jen nekonečná travnatá step, věčně zelená, rozkvetlá. Tu a tam šumí březový háj nebo doubrava. A potoky. Spousta potoků…“

„Opravdu bys mě tam vzal?“

„Často si to představuji.“

Zvedla hlavu a zadívala se mu do očí. „Nesmíme si přát efendiho smrt.“

„Nesmíme na to ani pomyslet.“

~~~

Vegetace v údolí zhoustla natolik, že se změnila ve skutečný les. Stromy se draly k vodě a barvily řeku na zeleno. Koně v příjemném chládku pookřáli a zrychlili. Ikindžiho družina od rána ujížděla svižným klusem.

Cesta se vynořila ze stínu až na nízkém hřebeni, který se od jihu natahoval k řece. Z jeho vrcholku se jezdcům naskytl výhled na opačný břeh.

Tam leželo město.

„Taková špinavá díra!“ Šejk hašhašínů opovržlivým pohledem putoval po povalených

městských hradbách a pahýlech věží. Domy nevypadaly o nic zachovaleji. V ulicích bylo rušno a kolem města samá ovčí stáda, osly tažené vozíky a jezdci na koních i velbloudech, avšak dojem zanedbanosti to nepřebilo.

„Rakka upadá už od mongolských časů,“ řekl Čelebi. „Sice je po ní pojmenován ejálet, ale paša i s celou správou sídlí v daleké Ruze. Dokonce tu ani není osmanská posádka.“

„Takže si tu zavšivení Turkmeni v podstatě vládnou sami?“

„Kmen Bayata,“ přikývl derviš. „Ale nejsou tak zavšivení a špinaví, jak si myslíš.“

„Jistěže jsou. A nebezpeční.“

„To nepopírám. Turkmeni Osmany nesnášejí. Lépe si rozuměli s bývalými pány, Peršany, protože jsou to stejní šíitští kacíři. Rakku však teď spravuje emír Allahaddin z rodu Rudých mečů. Slíbil, ze proti sultánovi nepozvedne zbraň a bude v jeho jménu spravovat zemi a odvádět daně.“

„I tak by bylo nejlepší vůbec se tam neukazovat.“

„Městu je těžké se vyhnout. Přímo před hlavní bránou je přívoz. Jediný široko daleko. Jak jinak se dostaneme na druhý břeh?“

„Kdo tvrdí, že nás převozník musí vysadit před městem?“

Nad údolím se rozlehlo melodické volání. Městské minarety dávno ležely v troskách, takže se nedalo určit, odkud přesně ezán zní.

„Je čas ögle,“ řekl Čelebi. „Odvažte mě. Pomodlíme se.“

„Ani nápad,“ zasyčel Ikindži.

„Slunce stojí v zenitu. Písmo káže: Chvalte Boha, když procitáte, když večer se sklání a když poledne máte…“

Druhý z Pěti se prudce otočil a šlehl po Čelebim takovým pohledem, až derviš zakolísal v sedle.

„Dobře vím, o co ti jde,“ dralo se zpod černého šátku. „Tušíš, že nás dohánějí, proto zdržuješ a hraješ o čas.“

„Jen plním povinnosti pravověrného…“

„Žádná modlitba, dokud nebudeme v bezpečí na druhém břehu. Jedeme!“

„Dohánějí nás?“ ohlédl se velitel hašhašínů.

„Jsou blíž než kdykoli předtím,“ potvrdil čaroděj a pobídl bělouše.

Než začali sestupovat po úbočí k řece, Čelebi vrhl přes rameno pohled plný naděje. Cesta se však ztrácela v husté zeleni a nad stromy nestoupal zvířený prach.

~~~

„Rychleji, hnidy líné!“ štěkl Ikindži, pohled stále upřený dozadu, na jižní břeh.

Přes řeku převážel obyčejný vor, svázaný z palmových kmenů. Postarší převozník ho řídil širokým kormidelním veslem, upevněným v železné vidlici.

„Rač odpustit, velkomožný pane. Jsme přetížení, otroci už nemohou.“

Šest polonahých mužů sedělo na okrajích prámu, tři na každé straně, a usilovně veslovalo. Přestože však byl vor rozměrný, uzpůsobený pro přepravu většího počtu lidí a zvířat, a dokonce zvládl i kupecký vůz, hašhašíni museli nechat na břehu všechny náhradní koně. S ostatními se teď mačkali na prámu a snažili se rovnoměrně rozložit váhu. Voda šplouchala přes klády a omývala holínky a kopyta. Koně vyplašeně frkali.

„Drž nás v nejsilnějším proudu,“ zavrčel šejk hašhašínů. „Ať máme město co nejdříve z dohledu.“

„Snažím se ze všech sil, pane. Bůh je mi svědkem, není snadné ovládat vor, když je na něm tolik…“

Převozníkovy oční bulvy vychrstly, nesené proudem krve, mozku a úlomků lebky. Temeno, ještě zamotané v turbanu, křuplo pod koňská kopyta jako polovina puklé dýně.

Od kopců na břehu se odrazila ozvěna výstřelu.

„Valláhi!“ couvl šejk, zacákaný krví. Koně ržáli a bušili kopyty. Otroci se ohlíželi a vyděšeně křičeli. Hašhašíni se snažili na nebezpečně rozhoupaném voru udržet rovnováhu.

Převozník klesl na kolena, zbytek hlavy ozdobený pulzující fontánou krve, a svezl se na okraj prámu. Druhý z Pěti ho skopl do vody a pohotově se chopil kormidla.

„Zkurvenci!“ zaklel šejk a popadl luk. Ostatní hašhašíni následovali jeho příkladu.

Nasazovali šípy na tětivy a přesouvali se na bok voru, obrácený k jižnímu břehu.

„Vidím jen jednoho,“ zasyčel Ikindži. Zabijáci pozvedli luky.

„Škoda šípů,“ utrousil čaroděj. Tětivy zadrnčely.

~~~

Kuzgun rychle couvl. Šípy zlostně křesaly na kamenech a klepaly do stromů. Před jednou střelou sklonil hlavu až na poslední chvíli. Současně pokračoval v nabíjení pušky, ruce se mu jen míhaly.

„Já vám ukážu, svině!“ Vyškubl z hlavně nabiják, palcem odklopil ocílku a nasypal prach na pánvičku. Vzápětí už opíral tvář o pažbu a díval se podél hlavně.

„Zadrž, Stěpane! Neblázni!“

V lesním stínu zarachotila kopyta.

„Zasáhneš Čelebiho!“ zvolal Báthory a seskočil z koně.

„Ale hovno,“ přimhouřil Kuzgun levé oko.

„Kulka se může odrazit od kosti, od kování na postroji…“ Kozák stiskl spoušť.

~~~

Čelebi zřetelně slyšel, jak olovo plesklo do koňského masa. Zasažené zvíře zaryčelo, vzepjalo se na zadní a zabubnovalo kopyty. Potom se zřítilo mezi ostatní koně.

Jako první popadali do řeky veslaři; ostatní, které nesrazili jančící koně, skočili sami. Vzápětí voda vychrstla pod nárazy koňských těl. To už padali i hašhašíni. Jeden z nich se zřítil pod kopyta a ta ho rozdrtila o klády, ještě než sklouzl do vody. Vor se naklonil a vzápětí už se jednou stranou zvedal nad hladinu, převážený proudem hrnoucích se těl.

Zněla vřava, řičení, praskání a šplouchání.

Kuzgun se divoce zařehtal a popadl nabiják.

„Pomátl ses?“ křikl na něj Báthory.

„Co? Zastavil jsem je, ne?“

~~~

„Čelebi neumí plavat! Neslyšel jsi tu jeho historku o ztroskotání?“

Kozák vrhl pohled k voru. Byl už za středem řeky, ale živý náklad i tak vyklopil do hluboké vody.

„Durak!“ vynadal si Kuzgun v rodné řeči.

Veliký Bože!

~~~

Čelebi se zmítal ve vodě, tváře nafouknuté vzduchem, který zhltl těsně před sklouznutím z prámu. Zvuky se změnily v tlumený hukot. Hrabal rukama a nohama jako pes a snažil se dostat na hladinu, jenže do něj ze všech stran vrážela lidská i koňská těla a strhávala ho zpátky do hlubin.

Ty život dáváš i bereš! Ten můj mi však ještě ponechej!

O ruku se mu otřel nějaký řemen. Instinktivně zašátral a chopil se ho. Uvědomil si, že ho táhne vzhůru, a tak ho sevřel pevněji. Druhou rukou nahmátl sedlo. Ano! Ten řemen byla uzda.

Kůň vyrazil na hladinu, Čelebi hned za ním. Hltavě se nadechl a zakašlal. Voda kolem něj stříkala a oslepovala jej roztříštěnými odrazy slunečního světla.

Zvíře se hrabalo ke břehu. Čelebi popadl sedlovou hrušku a snažil se udržet nad hladinou. Když se krátce ohlédl, viděl další koně a černé siluety hašhašínů ve vodě. Prázdný vor se o kus dál neovladatelně točil v proudu.

„Veleben budiž navěky, Bože!“

Kůň ucítil pod kopyty zemi, frkl a zabral. Čelebi se vyškrábal do sedla. Naštěstí ho hašhašíni ještě před naloděním na pramici rozvázali, aby mohl sesednout.

Tím však jeho štěstí pro dnešek skončilo. Jakmile kůň přískoky vyjel na písčitou pláž, zleva se s rachotem přihnala kopyta a do Čelebiho zorného pole se vřítil šejk. Jeho hřebec útočně cvakl zuby. Čelebiho kůň zařičel a vzepjal se na zadní. Derviš se s výkřikem překulil přes koňský zadek a plácl sebou do zvířeného bahna na mělčině.

Zatímco lapal po dechu a plival špinavou vodu, dva hašhašíni ho popadli pod pažemi a vyvlekli na břeh.

„Vidíte Ikindžiho?“ pátral šejk zrakem po říční hladině. „Nebo jeho koně?“ Vrtěli hlavami.

„Poradí si,“ uzavřel šejk. „Do sedel a rychle pryč! Pořád jsme blízko města. Jestli zaslechli…“

Opodál zaduněla kopyta, rozlehly se výhružné výkřiky a z vyvýšeného břehu dopadlo na pláž nejméně dvanáct stínů. Hašhašíni sáhli po šavlích a lucích. Jezdci s rozevlátými kufíjemi na hlavách proti nim bleskově sklonili kopí a pušky; zacvakaly kohoutky, zasyčely knoty, zablýskaly se hlavně a ostré hroty.

„Odhoďte zbraně! Jinak vás na místě pobijeme!“

Hašhašíni ztuhli, oči varovně přimhouřené, luky namířené.

~~~

„Zatraceně,“ couvl Báthory do stínu stromů. „Tohle nevypadá dobře.“

„Právě naopak,“ odvětil Kuzgun. „Městské hlídky je zadrží. Už nám neutečou.“

Báthory zavrtěl hlavou. „Něco se mi na tom nezdá…“ ztuhl a ohlédl se do porostu. „Měli bychom vypadnout,“ hlesl, vzal do ruky uzdu svého koně a zastrčil holínku do třmenu.

„Cože? Co zase…“

„Říkám ti, vypadněme odsud!“

Kozák pohlédl Báthorymu do tváře a vzápětí skočil do sedla. Už se poučil, že kapitánovým zlým předtuchám se vyplatí věřit.

~~~

Podkovy zařinčely na kamenitém břehu a vzápětí zabušily na dřevěném molu přívozu. Kirmizi Mustafa zarazil koně, vztyčil se ve třmenech a zadíval se k východu, na vzdálený úsek protilehlého břehu. Za ním zastavovali sipáhiové a Širin.

„Zajali je,“ zamračil se vezír. „Zřejmě hlídka z města.“

„Výborně,“ řekl Selim a zastínil si oči dlaní.

„Nevím, jestli je to dobrá zpráva, čeribaši. Mám zvláštní předtuchu. Něco mi říká…“ Kirmizi ztichl a otočil se v sedle. Díval se na lesnatý svah, z něhož právě sjeli.

Selim sáhl po pistoli. „Pane? Co se děje?“

„Zřejmě hlídkují na obou březích. Hlavně zachovejte klid a neudělejte nic, co by je vyprovokovalo.“

„Koho?“

Zpoza stromů vyrazil nejdříve dusot kopyt a hned za ním jednotka po zuby ozbrojených jezdců. Turkmeni se rozestoupili do půlkruhu, škubli uzdami a namířili na jezdce u mola pušky a kopí.

Selim pohlédl do ústí hlavní a přikázal sipáhiům složit zbraně.

~~~

„Prašiví psi!“ vykřikl šejk. „Víte vůbec, čeho se dopouštíte?!“

„Pouč nás,“ vyzval ho posměšně vůdce Turkmenů.

„Ohrožujete vyslance velkovezíra Ahmeda Köprülüa, sláva mu na věky! Za to je hrdelní trest!“

Velitel si vyměnil pohledy s pobočníky a předklonil se v sedle.

„Takže sloužíte Turkům?“ vycenil zuby ve vlčím úsměvu. Šest jezdců s puškami přirazilo pažby k ramenům jako popravčí četa.

„Nestřílejte!“ zvolal Čelebi, zvedl ruce nad hlavu a ustoupil za bojovně přikrčené hašhašíny. „Ve jménu Boha a Proroka! Chceme mluvit s ctihodným emírem Allahaddinem! Zaveďte nás k němu!“

„Jste jeho přátelé?“

Čelebimu se sevřelo srdce. Jezdcův zlověstný tón mu prozradil, že by měl zatloukat.

Potom si však uvědomil, v jaké je situaci, a rázně přikývl.

„Dobře.“ Velitel hlídky se stále usmíval, bílé zuby svítící ze snědého, vousatého obličeje. Jeho ruka však nenápadně putovala po šerpě k pistoli. „V tom případě vaše hlavy nabodneme na kůly hned vedle zrádcovy lebky!“

Hašhašíni ztuhli. Dokonce i koně ztichli, oči vyvalené. Na cestu sedal prach zvířený kopyty.

Šejk vykřikl a rozmáchl se šavlí.

Zadrnčely tětivy, zaprskal prach na pánvičkách.

Čelebi se vrhl obličejem k zemi a zakryl si hlavu rukama.

~~~

Vzhlédl, až když střelba, křik, řinčení čepelí a řičení koní utichly. Mela netrvala ani minutu. Po cestě se vzdaloval dusot splašených koní. Někdo odporně chrčel, jiný hlas kvílivě volal

Boha. Ve vzduchu se rozplýval kouř. Turkmeni a hašhašíni leželi rozházení po břehu, rozsekaní, pobodaní, prošpikovaní olovem, šípy a kopími. Některým chyběly končetiny nebo hlavy. I několik koní se válelo na zemi a z posledních sil hrabalo kopyty. Krev kapala ze stébel trávy a vsakovala do písku.

Na Čelebiho padl stín.

„Vstávej,“ řekl šejk chladným hlasem. Levou rukou se držel za pravé rameno a z kloubů pěsti, svírající šavli, mu kapala krev. „Musíme se vypařit.“

Další dva hašhašíni, sice zkrvavení, ale zjevně bez vážných zranění, přivedli koně. Všichni čtyři nasedli, vyklusali po mírném svahu a vnořili se do hustého porostu za cestou.

DEVÁTÁ,

v níž se Širin vrací domů, avšak nedočká se vřelého přijetí.

Kuzgun se vydá na námluvy, se šavlí v ruce.

HLAVA

Hlavu očividně setnuli teprve nedávno. Krev na kůlu už uschla a zhnědla, ale mouchy a mravenci, kteří se mrtvému hemžili na obličeji, měli před sebou ještě spoustu práce, aby obnažili lebku.

Širin padla na kolena, přitiskla si dlaně k ústům a tlumeně zasténala.

„Není boha kromě Něho,“ odříkala zajíkavě. „On vás všechny shromáždí v den zmrtvýchvstání…“

Selim a ostatní sipáhiové si vyměňovali nechápavé pohledy.

„Nevěděl jsi to, čeribaši?“ ozval se Kirmizi. „Emír byl její otec. Vstaň, ženo, na nářky bude čas později. Co ostatní? Poznáváš je?“

Uslzenýma očima se rozhlédla po zbylých kůlech. Tyčily se jich před starým palácem bezmála tři tucty, každý s páchnoucí ozdobou na hrotu.

„Tam jsou mí bratři. Támhle bratranci. Dva strýcové…“

„Takže je to jasné,“ přikývl Kirmizi. „Ostatní rody se rozhodly skoncovat s Rudými meči, přisluhovači nenáviděných Turků.“

„Tak to není, ctihodný pašo,“ ukázala Širin na vlajku, visící ze žerdi nad bránou centrální pevnosti. Na zeleném podkladu byly zkřížené dva karmínové meče. „Město je pořád v držbě mé rodiny.“

„Hněte sebou!“ zavrčel na ně velitel jízdní hlídky. „Viděli jste, jaký vás čeká osud. Teď předstoupíte před soudce!“

Strkali je rozestupujícím se davem k bráně pevnosti. Opevnění bylo ve stejně žalostném stavu jako všechno kolem, z věží zbyly jen pahýly a zeď se na mnoha místech změnila v haldu sutin. Něco se však přece lesklo novotou.

„Kde ti smradi sebrali děla?“ zachmuřil se Selim na dlouhé bronzové hlavně, vykukující z průlomů hradeb a proluk cimbuří.

„Jsi voják. Nepoznáš, čí je to řemeslo?“ zabručel Kirmizi.

„Určitě nejsou turecké.“

„Nezbývá moc jiných možností.“

Od brány kráčeli mírně stoupajícím koridorem k paláci. Tvořily ho tři dlouhé patrové budovy, spojené do tvaru hranaté podkovy; otevřenou čtvrtou stranu přehradila vysoká zeď s bránovou věží uprostřed. Jejím průjezdem se dostali na vnitřní nádvoří, lemované arkádovými sloupořadími v přízemích i patrech. Kráčeli po zdevastované mozaikové dlažbě až dozadu, k vyvýšenému stolci pod střapci lemovanou stříškou na čtyřech pozlacených sloupkách.

„Hádanka je rozluštěna,“ ucedil Kirmizi pod vousy.

Před pódiem stáli v šiku strážci, ostře kontrastující s pestrým kočovnickým davem okolo. Na hlavách měli vojenské turbany s železnými přilbicemi místo středových čapek, hrudě jim

chránily kroužkové pancíře s řadami vpletených kovových plátů. Každý měl za pasem pistoli, kinžál a tabarzin, jezdeckou sekeru na dlouhé násadě. U levého boku visel šamšír s výrazně zakřivenou čepelí, u pravého buď toulec plný šípů, nebo prachovnice a váček s kulkami, podle toho, zda byl voják ozbrojen lukem nebo puškou.

„Prokletí Peršané,“ zasyčel Selim. „Co tu chtějí?“

„To co vždycky, kus sultánovy země. A Turkmeny si vybrali jako předvoj, jako šáhovu prodlouženou ruku. Víš, co to pro nás znamená, čeribaši.“

„Vím. Živí odsud neodejdeme.“

„Odejdeme. Ale oni udělají všechno, aby nám to překazili.“

Na pódiu zakrytém vzácnými kožešinami a koberci stálo křeslo. Třicátník v něm vůbec nevypadal jako soudce nebo vládce. S dlouhým černým plnovousem, zlatými kruhy v uších, pistolí za šerpou, bandalírem přes hruď a dlaní na hlavici kiliče připomínal spíše loupežníka z ilustrací k Tisíc a jedné noci.

Kirmizi pohlédl na další dva muže na pódiu. Vedle Turkmena seděl na podušce tělnatý Peršan v drahém kaftanu a vysokém turbanu se zlatou sponou a pavím perem nad čelem. Obličej mu zdobily dlouhé kníry, splývající po dvojité bradě na zlatem zdobenou hruď.

Nejzajímavější byl třetí muž. O jeden ze sloupků se ledabyle opíral vysoký šlachovitý čtyřicátník s úzkým koňským obličejem a dopředu vystrčenou spodní čelistí. Na sobě měl evropský kabátec a kalhoty nařasené nad okraji vysokých holínek, u boku rapír a za opaskem pistoli. Zpod širokého černého klobouku splývaly ryšavé vlasy, avšak jen na levé rameno. Pravou stranu tváře měl muž ohavně zjizvenou; kolem hroudy, která kdysi byla uchem, už vlasy dávno nerostly.

Kirmizi a Sevahir si pokradmu vyměnili pohledy. Oba křesťana poznali. Na sultánově dvoře o něm kolovaly strašidelné historky.

Zajatci se neměli k pokleknutí, takže do nich strážci šťouchli ratišti a pažbami. Vezír i sipáhiové je za to počastovali nevraživými pohledy, ale poslechli a klesli na kolena. Širin před ozbrojenci ukročila a vykřikla:

„Co jsi to provedl, Šahrame?“

Jeden ze strážců se rozehnal kopím, ale muž v křesle ho rychlým gestem zadržel.

„Kdo jsi?“ podíval se na dívku.

„Ani se nedivím, že mě nepoznáváš. Určitě máš zamlžený zrak, přinejmenším od doby, kdy jsi vyvraždil vlastní rodinu!“

„Širin?“ zamračil se Turkmen a pokynul strážci. Ten popadl dívku za rameno a přinutil ji pokleknout.

„Spáchal jsi otcovraždu a několikanásobnou bratrovraždu!“ nenechala se umlčet. „U Boha všemohoucího…“

„Mlč, ženská!“ štěkl na ni Šahram. „Jinak zapomenu, že jsme jedné krve, a na místě ti vyříznu jazyk. Život mezi Turky ti ho pořádně nabrousil.“ Mávl rukou a obrátil pohled ke Kirmizimu. „Zákeřní psi! Zabili jste tucet našich mužů!“

„S tím incidentem u řeky nemáme nic společného,“ odsekl vezír. „Muži, kteří ho vyvolali, jsou naši nepřátelé.“

„Lžeš! Přijeli jste společně!“

„Ne. Pronásledovali jsme je. Už jsme je skoro měli, ale stihli včas nastoupit na prám. Co myslíš, proč se vydali dolů po proudu? Snažili se nám upláchnout.“

Šahram zablýskal očima a zafuněl. „Nevěřím ti ani půl slova.“

„Turkmenský bastarde!“ neovládl se vezír a prudce vstal. „Jsem Mustafa Kirmizi ibn Zalim, musahib a první rádce sultána Mehmeda Avdžiho, zhmotnělé Boží vůle na zemi. Každý, kdo na mě sáhne s nekalým úmyslem,“ švihl pohledem po strážcích, „páchá zločin proti panovníkovi i

samotnému Bohu! A ty, hovno z osla, jehož řiť osouložil tvůj ožralý otec, jestli mě ještě jednou nazveš lhářem…“

Jedno ratiště kopí zasáhlo Kirmiziho zezadu do nohou; druhé, jakmile klesl na kolena, do zátylku. Zhroutil se obličejem dolů, a kdyby včas nenatáhl ruku, rozbil by si nos o dlažbu.

Nádvořím se nesla vlna užaslého šumu. Dokonce i Peršan se zavrtěl na podušce a zjizvený Evropan se přestal opírat o sloupek. Šahram praštil kiličem o zem, až ozdobné kování na pochvě zařinčelo.

„Zbytečně se naparuješ, prašivý Turku!“ vykřikl. „Vaší moci se už nebojíme. Pliveme na sultánovo jméno!“

Zatímco kolem znělo souhlasné pokřikování, Kirmizi se nadzvedl a promnul si vaz. „Už jen těmito slovy ses odsoudil ke čtvrcení koňmi zaživa. Nemluvě o tvých dalších zločinech. Spřáhl ses s Peršany, to je velezrada! Trest za ni je ještě krutější než za vraždu právoplatného místodržícího…“

„Žádná vražda! Popravili jsme toho zrádce podle zákona! Jako ovce přisluhoval uzurpátorům z Istanbulu!“

„Odsoudil jsi ho podle turkmenské svévole, ne podle zákona. Toto je osmanské území a platí zde sultánova vůle. Všichni jste jeho otroci!“

„S tím je konec. Bayatové, kterých jsem teď emírem, už nepodléhají turecké nadvládě!“

„Nejsi žádný emír. Správce kmenového území může jmenovat pouze osmanský panovník.

Takže jsi jen samozvanec, velící hrstce povstalců. Všichni jste propadli peklu!“

„Hrstka povstalců?“ vycenil Šahram zuby. „Vrány ti musely vyklovat oči jako těm hlavám na kůlech. Rozhlédni se pozorněji. I kdyby mi byli oddáni jen muži v Rakce, je nás dost na válku s tureckou zhoubou. Ve skutečnosti však mám mnohem víc válečníků. Stojí za mnou celý kmen! Nemluvě o podpoře perského šáha, pána pravověrných. Safíjovská dynastie má turkmenské kořeny, nenechá své bratry trpět pod tureckou botou!“

„Kumpánů máš přehršle. Otázka zní, zda za tebou stojí Bůh.“

Šahram se na okamžik zarazil a pak prudce vstal. Obrátily se k němu všechny pohledy, shromáždění ztichlo.

„Bože nesmírný, vládce království!“ přednesl emír zvučně. „Ty dáváš vládu, komu chceš, a odebíráš ji, komu chceš. Ty povyšuješ, koho chceš, a ponižuješ, koho chceš!“

Turkmeni sborově zahučeli a zalomozili zbraněmi.

„Bůh je veliký! Bůh je veliký!“

Kirmizi kýval hlavou a zlověstně se šklebil, jako by věděl něco, co ostatní ne. Trpělivě čekal, dokud se volání jako příboj neroztříštilo o sloupořadí.

„Zbytečně cituješ z Písma, buřiči.“ I když nezvýšil hlas, jeho slova se rozléhala palácem jako dunění janičářského kotle. „Až se sultán dozví, k čemu tady došlo, rozzuří se. Okamžitě proti vám vyšle vojsko a rozdrtí vás jako otravný hmyz. Tím spíš, že se chystá do války s džaury na severu a nemůže si dovolit, aby ho někde v týlu obtěžoval jiný nepřítel. Udeří na vás rychle a tvrdě.“

„Jen ať přijde! Máme nová děla a muškety!“

„Nevíš, co říkáš. V téhle velbloudí prdeli nemáte nejmenší představu o síle a výzbroji osmanského vojska. Desetina armády postačí k tomu, aby proud vaší krve vyčistil ulice Rakky a spláchl spikleneckou špínu do Firatu! Zbraně perských prasat vám nepomůžou.“

Pár odvážnějších hlasů metalo po vezírovi hrubými urážkami, ale dav se nepřidal. Od Kirmiziho se jako neviditelná vlna šířilo cosi, co Turkmeny donutilo představit si slibovanou zkázu.

Šahram svraštil obočí a sestoupil po třech schodech k zajatcům. Horký vánek poškubával bělostnou kufíjí.

„Možná je sultánovo vojsko početné a dobře vyzbrojené,“ připustil. „Nám to ale strach nenažene. Budeme bojovat, všechny rody Bayatů pod jednou vlajkou. Po letech jsme konečně jednotní!“

„To je dobře, že proti sultánovi vytáhnete bok po boku. Nebude vás muset nahánět po poušti. Rozmáčkne vás všechny najednou.“

„Pokud si to žádá Bůh, rádi položíme životy!“

„Bůh si to žádá, o tom není pochyb.“

Emír mávl na strážce. „Odveďte je. Do temnice s nimi! A tuhle couru,“ pohlédl na Širin,

„zaveďte do haremliku. První ženě řekněte, že s ní může naložit jako s neposlušnou otrokyní!“

„Sprostý vrahu!“ vykřikla Širin. „Samozvanče! Tohle není pravý emír, Rudé meče! Malik ho za všechny odporné zločiny svrhne do ohňů Džehennemu! A vy půjdete hned za ním, zatracení…“

Ratiště kopí ji zasáhlo do obličeje. Dopadla na dlažbu a zpod yašmaku se vyřinula krev.

Do stinného vchodu pod sloupořadím ji odtáhli za vlasy.

~~~

Podzemí paláce páchlo tak strašně, že dokonce i Kirmizi, jemuž připadalo hnusné jen máloco, si skryl tvář za rukávem, rozkašlal se a rychlým polykáním potlačoval dávivé nutkání.

Dlouhá místnost se utápěla v chabém světle pochodní. Podél zdí stály jako modly pohanských démonů mučicí nástroje, na jejich ostřích, bodcích a hácích se rozkládaly cáry lidských těl. Podlaha pod nimi byla ulepená krví i vším ostatním, co z člověka uvolní nevýslovná bolest.

V podlaze kobky se rýsovaly kruhové otvory. Když kolem nich zajatci procházeli, snažili se zahlédnout něco za mřížemi. Podzemní cely však byly hluboké a neosvětlené, jejich dna se ztrácela v temnotě.

Strážci zvedli jednu z mříží, strčili do díry žebřík a postrčili k němu vězně.

„Pane…“ zachraptěl Selim a pohlédl na vezíra. V jeho očích se rýsovalo odhodlání zaútočit na strážce a raději zemřít než se nechat zavřít do temnice. Kirmizi mu však nenápadným posunkem a výrazem tváře důrazně zakázal cokoli podniknout. Selim se zhluboka nadechl, odevzdaně sklopil zrak a pokynul čtyřem sipáhiům.

Když všichni slezli do díry, strážci vytáhli žebřík a mříž s duněním narazila do okrajů otvoru. Zarachotila závora, zaskřípal klíč v zámku. Kroky se vzdálily a utichly.

Smrad tu byl ještě mnohem horší. Jako by v kobce zemřel předchozí vězeň a dozorci se neobtěžovali s odklízením mrtvoly. Když si oči Turků zvykly na tmu, ukázalo se, že to není jen domněnka. O zbytky lidského těla v koutě se rvaly krysy.

Jeden sipáhi hlasitě zvracel, ostatní k tomu neměli daleko. Selim zabořil kolena do slizu na podlaze.

„Vznešený pašo, odpusť bezcennému sluhovi. Kvůli mně jsme uvázli v téhle…“

„Přestaň, čeribaši,“ zavrčel Kirmizi. „To já jsem měl vytušit, že Rakku ovládli nepřátelé. U řeky jsem cítil něco neblahého, ale tohle mě opravdu nenapadlo.“

„Nevypadá to na obyčejnou kmenovou vzpouru.“

„To tedy ne. Ne že by mě překvapilo, že perští šakalové podporují povstalce, říká se, že měli prsty ve všech kurdských a arabských rebeliích. Jenže obvykle to pečlivě tají, pomáhají jen finančně nebo zákulisními intrikami… Tohle je jiné. Poslali zbraně, jednotku ghulamů, dokonce toho zlořečeného džaurského vraha…“

„Je to on, že? Démon z Basry.“

„Z Basry, z Kandaháru, z Baku… Kdekoli se ten hrdlořez na šáhův příkaz objeví, zanedlouho vypukne krveprolití. I tohle vypadá jako předehra k další osmansko-perské válce.“

Selim vstal. „Myslíš, pane, že se ti psi odváží sáhnout na život vezírovi?“

„Nehodlám čekat, až k tomu seberou odvahu. Situace je zlá, ne však beznadějná. Naši věznitelé netuší, že jsme neodevzdali všechny zbraně.“

„Co zmůžeš s kinžálem, pane?“

„Nemluvím o něm, i když i kinžál se ještě bude hodit.“

„Och. Máš tedy na mysli…“ Selim zaváhal.

„Ano. Zbraně, které by mi nevzali, ani kdyby mě svlékli do naha.“

Vezír přešel ke zdi naproti hnijícímu nebožtíkovi a nohama odhrnul z podlahy plesnivou slámu a další svinstvo. Selim mu podal svůj plášť. Kirmizi kývl hlavou, rozprostřel plášť na zem a posadil se zády ke slizké stěně.

„Teď mě nechte na pokoji,“ řekl, překřížil nohy a položil dlaně na kolena. „Nic neříkejte.

Potřebuji se soustředit; zkoncentrovat vnitřní sílu.“

„Vyvoláš meleka, pane?“

„Cokoli, co nám pomůže. Zmlkni a ustup.“

Sevahir poslechl. Kirmizi se zhluboka nadechl, zavřel oči a důkladně vydechl. Chvíli seděl jako socha. Pak mu brada klesla na prsa, jako by podlehl únavě a usnul.

Sipáhiové se neodvážili ani hlasitěji dýchat. Jediným zvukem bylo pištění potkanů a chrastění kostí kdesi ve tmě.

~~~

Když Kuzgun rozepínal koženou kapsu, v jeho obličeji se téměř nábožná úcta mísila s obavami, dokonce až s úzkostí. Vytáhl z brašny balík zavinutý v navoskovaném plátnu. Rozvázal stuhy a rozbalil látku. Počínal si čím dál opatrněji.

„Jako bys svlékal pannu,“ utrousil Báthory.

Kozák odhalil kožené pouzdro a rozepnul tři spony. Pak pouzdro s napjatým výrazem otevřel.

Báthory do něj nahlédl.

„V pořádku. Inkoust se nerozpil. Ke stránkám nepronikla ani kapka.“ Kuzgun si oddechl a skrz ještě sevřené hrdlo vysoukal poděkování Bohu.

Skrývali se v palmovém lese přibližně míli východně od Rakky. Slunce se dotýkalo obzoru, jenže denní parno ne a ne polevit. Přestože řeku společně s koňmi přeplavali sotva před půlhodinou, šaty už na nich úplně uschly. Báthory zkontroloval obsah prachovnic, zdálo se, že ani jim voda neublížila. Pustil se do nabíjení pistole.

„Dobrá, rozum do hrsti. Něco se očividně podělalo. Turkmenská hlídka s Kirmizim a ostatními zacházela jako se zločinci. Přitom vezír se určitě oháněl tím svým vykonáváním sultánovy vůle, Širin je dokonce emírova dcera… Nic z toho na hlídku nezabralo, spíš naopak. Že by emíra omrzela role rohožky pro turecké holínky?“

„Anebo už vůbec nevládne městu. Širin se zmiňovala, že vzpoury jsou tu na denním pořádku.“

Báthory zachmuřeně přikývl. „Tak nebo tak, Kirmizi a ostatní spadli do žumpy. Druhá věc je, že nás vůbec nemusejí zajímat. Čelebiho unesli hašhašínové.“

Kuzgun prudce vzhlédl. Báthory jeho pohled tvrdě opětoval.

„O téhle situaci jsme mluvili, pamatuješ?“

„Tady přece nejde jen o Širin…“

„Nech toho. Proč by ti záleželo na ostatních?“

„Selim je rovný chlap. A Kirmizi umí být užitečný. Hlavně když se objeví ten druhý vědmák.“

„Pokud se objeví. Od pádu z voru ho necítím. Doufám, že ho žerou ryby. Ale i kdyby se zase někde vyloupl, kvůli němu si vezíra na krk věšet nemusíme.“

Kozák zastrčil Čelebiho zápisky do kožené kapsy a podal ji Báthorymu.

„Už ses rozhodl, co?“ zamračil se Kornel.

„Efendi mě zapřísahal, abych se o Širin postaral, kdyby se mu něco stalo.“

„Stěží ale předpokládal, že na druhé misce vah bude jeho vlastní život.“ Kuzgun si hlasitě povzdechl. „Nemůžu ji tam nechat.“

„A já nemůžu jít s tebou.“

„Žádám snad něco takového? Vystopuj efendiho. Zkus ho zachránit.“

Báthory vzal kapsu. „Uvidím, co se dá dělat. Jenže co si ty počneš sám ve městě plném nepřátel? Potřebuješ plán.“

„Zatím jsem se dopracoval jen k tomu, že se převléknu za Turkmena a v noci proklouznu do zřícenin. Najdu Širin a osvobodím ji, a přitom odkrouhnu každého, kdo se mi v tom pokusí zabránit.“

„To je plán podle mého gusta,“ ušklíbl se Báthory a křísl ocílkou pistole. „Potřebuje jen trochu doladit.“

„Žertoval jsem. I děcko vymyslí chytřejší úskok.“

„Někdy jsou jednoduché věci nejúčinnější.“ Báthory vstal a zastrčil pistole do sedlových pouzder. „Hodně štěstí, Stěpane,“ natáhl ruku. „Bůh s tebou.“

Kuzgun po krátkém zaváhání Kornelovu dlaň stiskl. „I s tebou. Popravdě, čekal jsem, že se pohádáme a že mě budeš přemlouvat.“

„Jen bych plýtval dechem.“

„To je pravda.“

Báthory nasedl na koně a vzal za uzdu evliyova araba.

„Věděl jsem, že nemáš v hrudi kámen. Jen si dej pozor, měkké srdce se snadno vyřezává z těla.“

Pak klepl ostruhami do koňských slabin a se skloněnou hlavou se vnořil mezi palmy. Slunce zapadlo a kolem Kuzguna začalo houstnout šero.

~~~

Tmavnoucí opuchlina se Širin rozlézala po tváři a zatlačovala jí oči. Rána kopím jí zřejmě zlomila nos. Šahram se na ni díval se směsicí lítosti a opovržení.

„Sundej si yašmak,“ přikázal.

„Neznáš zákon?“ zahuhlala. „Žena nesmí ukázat tvář cizímu muži.“

„Jsem tvůj bratr!“

„Ne. Jsi cizí člověk. Můj bratr by nevyvraždil vlastní rodinu. Jedině kdyby ho posedl zlý džin.“

„Sundej si ten yašmak!“ štěkl netrpělivě. „Slyším, jak se ti špatně dýchá. Potřebuji odpovědi a chci slyšet slova, ne funění a huhňání.“

Ani se nehnula. Pohledem bloudila po vzorech na koberci, na němž klečela. Šahram se rozzlobeně otočil, přešel k taburetu a sedl si.

„Co s námi uděláš?“ zeptala se.

„Turky si nechám jako rukojmí a budu žádat výkupné. Za svého oblíbeného vezíra sultán určitě zaplatí hromadu zlata. Něco utržím i za sipáhie. Jedinou osobou, která nemá žádnou cenu, jsi ty. Myslím, že se připojíš k otci a bratrům.“

„Jsem připravená.“

„Opravdu?“ zkřivil ústa. „Co když přikážu, aby tě uškrtili? Napravil bych tím chybu, kterou udělal staroch. Raději ti měl podříznout chřtán než tě darovat na pelešení Turkovi. Uvrhl tě tím do hanby. Jsi poskvrněná.“

„Chtěl jsi klást otázky,“ zvedla zrak. „Tak se ptej, ať to máme co nejdříve za sebou. Tvá blízkost se mi hnusí.“

„U Boha, život v tureckém otroctví ti dodal na zpupnosti! Za jiných okolností by se mi to u

turkmenské ženy líbilo, ale teď ti tvrdohlavost jen ztěžuje situaci.“

„Nevím, o jakém otroctví mluvíš. Jsem konkubína a můj pán se o mne stará jako o manželku.“

„Skutečně?“ Šahram se naklonil dopředu, loket opřený o koleno, oči vychytrale přimhouřené. „Pokud je to pravda, měl by ti být nablízku. Nejdříve jsem si myslel, že tě prodal Kirmizimu. Pak ale ve mně vzplanulo podezření, že i evliya se pohybuje kolem. Řekni, byl s muži, kteří zabili mé lidi u řeky?“

Sklopila zrak. Šahram se vševědoucně usmál. „Je to tak. Čelebi je účastníkem této výpravy. Kam mají s Kirmizim namířeno a co tam hledají?“

„Proč nevyslechneš vezíra?“

„Z toho nadutého, paličatého bastarda bych nic nevypáčil. Mluv, co ho sem přivedlo?“

„Nevím.“

„Nepokoušej mou trpělivost!“

„Říkám pravdu. Nikdo kromě vezíra neví, kam přesně putujeme. Hledá nějaké zříceniny v poušti. Důvod zná jen on.“

„Poušť je plná starých rozvalin. Které přesně Kirmiziho zajímají?“

„Nemám tušení.“

„Nelži mi, couro! Jsi prohnaná, určitě jsi vyzvěděla víc…“

„Mám podstoupit rituál ohně? Přiložit si na jazyk rozžhavenou čepel, abys uvěřil, že víc nevím?“

Odfrkl si, ale neobořil se na ni.

„Možná je to skutečně tak,“ přikývl po chvíli. „Proč by vezír ostatním věšel na nos, co ho táhne do pouště? Hm. Musí to být něco mimořádného, když podnikl tak strastiplnou cestu. Nemluvě o tom, že se o to zajímají i hašhašíni.“ Šahram podvědomě ztlumil hlas. „Jsou to opravdu oni? Mrtví u řeky měli pláště s orlím znakem…“

„Původně jich bylo ještě víc. V Al-Chidiru ale došlo k boji. Hodně jich padlo.“

„Hašhašíni obvykle nejednají na vlastní pěst. Někdo si je najal.“

„Určitě. Jenže ani vezír netuší, kdo za tím stojí.“

Šahram se na ni zamyšleně mračil. „Začínám tomu rozumět. I Čelebiho roli v tom všem. Už tyto končiny navštívil. Trmácel se po beduínské cestě z Mosulu k Firatu, slídil ve zříceninách hluboko v poušti. On měl Kirmiziho dovést k cíli. Nemám pravdu?“

Širin jako by znovu zajímaly jen ornamenty na koberci.

„Ano, Čelebi zná cestu,“ přikývl emír sám sobě. „Teď už jen zjistit, po čem Kirmizi pase. V každém případě to bude něco vzácného. Možná starověký poklad. Zlato dávno mrtvých pohanských králů.“

Širin zvedla hlavu. „Jestli si myslíš, že Kirmizi podnikl cestu kvůli zlatu, zjevně o něm vůbec nic nevíš.“

„Tak co podle tebe hledá?“

„Myslím,“ pohled jí utekl do neznáma, „že něco, co by nemělo být nalezeno.“

Rozhostilo se ticho, rušené jen prskáním plamínků v olejových lampách a zvuky z města.

Šahram rozvážně pokýval hlavou.

„Možná máš pravdu. Když po tom prahne Kirmizi, opravdu to může být věc, kterou není radno vynést na světlo Boží. Jenže zároveň,“ předklonil se a oči mu zazářily, „to může být něco, co Bayatům zajistí vítězství nad Turky.“

„Spíš přinese celému kmeni zkázu. Zapřísahám tě, Šahrame…“ Emír ji už neposlouchal.

Vstal a přivolal stráže.

„Odveďte ji zpátky do haremliku. Ayše s ní může dál zacházet jako s poslední otrokyní, krutější trest té malé čubce nevymyslím. Pak mi zavolejte Kemala.“

„Jak přikazuješ, mocný emíre.“

Šahram se otočil a pootevřenými dveřmi přešel do prostornější, lépe osvětlené místnosti. U nízkého stolku s jídlem a vodní dýmkou seděli Peršan a Evropan. Křesťan si sundal klobouk, takže bylo dobře vidět jizvu po popálenině, sahala až do poloviny temene.

„Vytáhl jsi z té ženy jen málo užitečné informace, emíre,“ zabručel Peršan a přejel si dlaní po vyholené lebce. „Nic o tureckých posádkách v Halepu a podél Firatu…“

„No tak, Enver ago,“ přerušil ho křesťan neuctivě a vyfoukl kouř. Hlas měl chraplavý, téměř šepotavý, jako většina náruživých poživačů tabáku. „Mě příběh o pouštním pokladu zaujal.“

„Jenže o žádném pokladu řeč nebyla, poručíku. Jen někdo příliš popustil uzdu představivosti.“

Šahram se na Peršana zamračil, ale ten jeho pohled neopětoval a nabral si hrst datlí.

„Určitě se shodneme, že jde o něco cenného,“ vedl si křesťan svou. „Jinak by vezír neopustil pohodlí sultánova paláce a nevydal se hledat zříceniny v kurdském pohraničí. Znovu navrhuji, abychom ho skřípli a vypáčili to z něj.“

„Vysvětlil jsem ti, co je Kirmizi Mustafa zač.“ Šahram se posadil na volnou podušku a kývl na opodál stojícího otroka, aby mu nalil šerbet. „Jestli je to opravdu sihir, a já tomu věřím, nic z něj nedostaneš. Naopak, ty sám bys mohl přijít k úhoně…“

„Nezačínejte s těmi bezbožnými pověrami o čarodějích a kletbách,“ zabručel Evropan.

„Jestli se toho nafoukance bojíte, svěřte ho do mých rukou. Už dlouho jsem neměl to potěšení mučit tureckého parchanta. Dole v temnici je nádherná sbírka katovského nářadí, je škoda ho nevyužít. Uvidíme, jak vezírova pověst obstojí, až bude mít koule v rozžhavených kleštích.“

„Když už vezíra podrobíme útrpnému výslechu,“ namítl Enver aga, „musíme z něj vydolovat údaje o tureckém vojsku. Nejsme tu kvůli pohádkám o pokladech. Toužíš najít jeskyni loupežníků, kterou otevírá směšné heslo? Nebo skrýš s kouzelnou lampou, ve které sídlí dobrý džin?“

„Nebuď tak úzkoprsý, ago…“

„Úzkoprsý?!“ V nádržce nargile zabublala voda. Peršana zahalil oblak dýmu. „Pro tebe je tohle jen další krvavé dobrodružství. Já jsem ale důstojník ghulamů a nesu odpovědnost za úspěch výpravy. Poslání, jež mi svěřil veliký šáh, první mezi vyvolenými, je v zájmu celé Íránské říše. Jeho příprava stála nemalé prostředky a určitě ti nemusím připomínat, jak namáhavé bylo dopravit sem všechna děla a ostatní zbraně. Nemám v úmyslu tohle všechno ohrozit kvůli tvému rozmaru. Stačí jediná chyba,“ Peršan poprvé úkosem pohlédl na Šahrama,

„a doplatí na to všichni Bayatové. Vzpomeňte si, jak skončilo povstání Jezídů před dvaceti lety. Nebo válka, kterou proti Turkům rozpoutal kurdský chán z Bitlisu.“

„Nikdo z nás nechce, aby Turkmeni dostali výprask,“ řekl křesťan. „Jen tvrdím, že pokud vládce Osmanů po něčem touží, je potřeba mu to sebrat pod nosem…“

Někdo zaklepal, polovina dvoukřídlých dveří se pootevřela. „Pane?“ Šahram se ohlédl. „Kemale. Pojď dál.“

Dveře se otevřely dokořán. Urostlý muž klesl na kolena a dotkl se čelem koberce.

„Mám pro tebe úkol, Kemale.“

„Poslouchám tě, mocný emíre!“

„Několik Turků nám dnes uniklo. Půjdeš, vystopuješ je a přivedeš do Rakky.“ Kemal zvedl hlavu. „Pane…“

„Co?“

„Říká se, že ti mrtví u řeky měli pláště se znamením orla. Je to pravda? Opravdu to byli…“ Kemal zaváhal.

„Hašhašíni,“ přikývl Šahram. „Musíš být opatrný. Vezmi si dostatek mužů.“

„Zburcuji nejlepší bojovníky.“

„Jednoho z Turků mi ale musíš přivést živého. Pamatuješ si na derviše Čelebiho? Před několika lety byl hostem v tomto domě.“

„Jak bych mohl na háfize zapomenout, pane?“

„Takže ho poznáš, až ho znovu uvidíš?“

„Určitě. Udělám vše pro to, aby přežil.“

„Neztrácej čas. Bůh s tebou.“

„On je největší!“

Za Kemalem se zavřely dveře.

„Zdá se, že Čelebiho známe všichni,“ ušklíbl se Evropan. „Setkal jsem se s ním, když jako sultánův vyslanec zavítal na šáhův dvůr.“

„Svérázná figurka,“ přikývl Enver aga. „Doufám, že mu tví muži neublíží, emíre. Je to znamenitý vypravěč.“

„Dostane šanci předvést své umění,“ zašklebil se křesťan a strčil si náustek nargile mezi žluté, nepřirozeně velké zuby. „Povypráví nám příběh o vezírově poslání. A kdyby se zdráhal, i jeho vezmu na prohlídku mučírny.“

~~~

Když Kuzgun krátce po setmění z východních vršků pozoroval Rakku, emírova pevnost vypadala v mihotavém světle loučí a luceren majestátně a nepřístupně.

Zhruba po dvou hodinách se na ni díval ze vzdálenosti několika sáhů a viděl, že hradba je ve skutečnosti ruina. Z průlomů sice hrozily mohutné hlavně a každé dělo střežily několikačlenné hlídky, snadno však našel i úsek opevnění ponořený do tmy a do ticha. Navíc i zdi, které dosud stály, byly zjizvené prasklinami a výtluky po dělových koulích, nebo možná ještě po kamenných střelách z katapultů, zvětralé zdivo se sypalo při každém doteku a cimbuří bylo vylámané jako kurdějemi zdevastovaný chrup.

Vylezl nahoru jako veverka. Z proluky cimbuří opatrně vykoukl vlevo a vpravo. Nablízku ani živá duše. Neslyšně seskočil na ochoz a po zbytcích schodiště seběhl do zahrady. Byla zanedbaná jako všechno kolem. Kozák proklouzl zplanělým porostem a kolem dávno vyschlé fontány až k centrálnímu dvorci. Ten byl v lepším stavu než zbytek pevnosti, ale i tak se našlo dost děr a prasklin, díky nimž Kuzgun lezl po zdi jako po žebříku. Mříže na oknech v přízemí mu jen usnadnily výstup.

Přeskočil balkónové zábradlí v patře, skrčil se za ním a chvíli pozorně naslouchal. Všude ticho.

Čepelí nože otevřel balkónové dveře, sáhl přes rameno na rukojeť šašky zavěšené na zádech a vkradl se dovnitř.

Měl štěstí, komnata byla prázdná. Přešel k protějším dveřím a pootevřel je na dva palce.

Oblouky arkád se černaly na pozadí měsíčního svitu, zalévajícího obdélníkové nádvoří.

Náhle sloupy olízlo mihotavé světlo. Kuzgun bleskově ucouvl. Natáhl se po klice, jenže už nestačil dveře zavřít, kroky se blížily příliš rychle. V duchu zaklel a ustoupil hlouběji do tmy. Dá-li Bůh, strážce si pootevřených dveří nevšimne…

Bůh nedal. Holínky se zastavily. Světlo proniklo škvírou a načrtlo na zeď vedle kozáka ohnivý pás. Opatrně se odsunul hlouběji do tmy.

„Kdo je tam?“ zeptal se muž s pochodní. Syklo tasené ostří. Do dveří dloubla špička šavle. Vrzly panty. Na prahu se zastavila urostlá postava. Ruka s pochodní se natáhla, posvítila do komnaty…

První úder Kuzgun zasadil hranou dlaně, zasáhl strážcův ohryzek a vzal mu tím hlas. Vzápětí hlavicí nože trefil muže do spánku. Turkmen se zapotácel, čehož kozák pohotově využil, odstrčil ho do místnosti a zezadu mu podkopl kolena. Šavle zařinčela na podlaze, pochodeň upadla. Kuzgun se poplašeně ohlédl. Nádvořím přelétl hlas, volající strážcovo

jméno. Vzápětí zadupaly holínky a kolonádou pod sloupořadím problesklo ohnivé světlo.

Kozák zabouchl dveře a zasunul rezavou závoru. Strážci se rozkřičeli. Kuzgun přiskočil k chrčícímu chlapovi, popadl ho zezadu a přitiskl mu ostří nože pod ucho.

„Odpovídej, jinak tě podříznu jako kozu.“

Muž se levou rukou držel za hrdlo, polykal, pokašlával a přemáhal bolest. Oči mu lezly z důlků.

„Dnes přivedli zajatce. Kde jsou?“

„V temnici…“

„Ta je kde?“

„Pod palácem…“

„Byla s nimi mladá žena?“

„Emírova sestra…“

„Sestra? Městu už nevládne Allahaddin?“

„Jeho syn…“

„Co je s otcem?“

„Sťali ho… jako zrádce…“

Dupání nohou dorazilo před komnatu, něco bouchlo do dveří.

„Kde je dívka? V žaláři?“

„V emírově haremliku.“

„Jak ho najdu?“

„Nezabíjej mě, u Boha…“

„Kde je ženská část domu?!“

„Severozápadní roh…“

Kuzgun se rozmáchl a masivní hlavicí dýky praštil Turkmena do zátylku. Muž se svalil na pochodeň a zadusil plamen.

Do dveří znovu narazilo něco těžkého. Závora zařinčela.

Kozák vyběhl na balkón, vyskočil na zábradlí, zachytil se ozdobných výčnělků nad výklenkem a vzápětí už šplhal vzhůru. Jako většina arabských domů i palác měl rovnou střechu s přečnívající vnější obrubou, která v případě nepřátelského útoku sloužila jako předprseň. Kuzgun se přes ni přehoupl právě v okamžiku, kdy v místnosti pod ním zarachotily vyražené dveře a zlomená závora zařinčela na podlaze.

Byl na střeše východního křídla. Nezaváhal a rozběhl se na sever, k budově naproti bráně. Věděl, že už nemá žádnou naději, byl však odhodlán spočinout na Širin alespoň jedním posledním pohledem.

Ve chvíli, kdy dosáhl severovýchodního rohu, v budově kdesi pod ním zařinčely zbraně a nádvořím se rozlehl bojový křik.

~~~

Kirmizi Mustafa se už několik hodin nehýbal. Nebýt nepatrně se zvedající hrudi, působil by dojmem vysušené mumie. Selim na něj zpočátku zíral a napjatě čekal, co se začne dít, ale postupně došel k přesvědčení, že vezír prostě usnul. Sipáhiové se také posadili ke zdem a odpočívali.

Už určitě uplynul čas druhé večerní modlitby, když Selima probral z dřímot světelný záchvěv. Zvedl hlavu a protřel si oči.

„Alláhu…“

Uprostřed temnice přímo pod mříží se vznášelo bledé, mihotavé zjevení. Selim pohlédl na vezíra. Nezměnil polohu, hlavu svěšenou, dlaně na kolenou překřížených nohou.

I ostatní sipáhiové se probouzeli, vrtěli se a šeptali. Čeribaši jim gestem naznačil, aby zavřeli zobáky a nehýbali se.

Přízrak se zavlnil a začal stoupat. Záře podobná slunečnímu třpytu na zčeřené vodní hladině vysvobozovala z temnoty zdi kobky. Zjevení dosáhlo mříže, procedilo se skrz ni a zmizelo mužům z dohledu.

Zírali jako telata na nová vrata a šeptem se modlili. Selima napadlo, že by měl probrat Kirmiziho. Jenže světelnou bytost pravděpodobně vyvolal on. Jen blázen by ho v takové chvíli vyrušil.

Na druhém konci vězení kdosi překvapeně vyjekl. Zazvonilo železo, něco zarachotilo a na podlahu dopadlo tělo. Ozvaly se kroky. Nad mříží se objevil jeden z dozorců. Klekl si, našel v chrastícím svazku klíčů ten správný a odemkl zámek. Se zafuněním mříž zvedl a nechal ji klesnout na podlahu vedle otvoru. Pak se otočil a někam odešel.

Sipáhiové si vyměňovali nechápavé pohledy. Selim se mračil. Pomalu vstal.

Kroky se vrátily. Do otvoru vklouzl žebřík. Rychle se sunul dolů, dokud neklepl spodními konci o podlahu. Strážce stál u něj a vytřeštěnýma očima hleděl do kobky.

Potom skočil. Po hlavě.

Do podlahy narazil obličejem, něco hlasitě křuplo. Tělo vykoplo v jediné krátké křeči a znehybnělo.

V podzemí vládlo hrobové ticho. Sipáhiové stáli jako zakletí. Z dozorcovy mrtvoly se odlepilo ono světelné zjevení, vypadalo to, jako by tělo opouštěla duše. Přízrak se kousek vznesl, ale už nestoupal ke stropnímu vchodu. Potrhal se jako stužky tabákového kouře v průvanu a zhasl. Do kobky se znovu prodíral jen matný svit loučí z horní místnosti.

Kirmizi zvedl hlavu a zasténal.

„Pane?“ otočil se k němu Selim.

Vezír otevřel oči, ale hned je obrátil v sloup, hlava mu klesla a ztuhlé tělo se bezvládně sesunulo podél zdi na bok.

„Vezměte ho,“ přikázal Selim dvěma sipáhiům. „Jste hluší?“ sykl na ně, když jen civěli.

„Odcházíme!“

Sklonil se k mrtvému dozorci a sebral mu šavli a dýku. Vzápětí už stoupal po žebříku. V horní místnosti přeběhl ke stěně a přikrčil se za rozměrným skřipcem. Chvíli naslouchal a švihal kolem sebe pohledem. Potom se nahrbeně vydal k hlavnímu vchodu.

Nevelký stolek, za nímž dozorci za dlouhých hlídek hrávali mangalu, byl povalený, hrací deska i kameny rozsypané po zemi. Na úpatí schodiště, jež stoupalo z podzemí, ležel v kaluži krve druhý strážce. Selim obrátil rozpárané tělo na záda a zmocnil se pistole, jatagánu, prachovnice a váčku s kulkami. O zeď byla opřená puška. Vzal i tu a vydal se naproti ostatním sipáhiům. Mezitím vytáhli z kobky Kirmiziho; naštěstí už se probral a snažil se hýbat sám.

„Byl to melek, nebo džin?“ vyslovil Selim, co mu vrtalo hlavou.

„Musíme se dostat pryč,“ zachraptěl vezír, visící mezi dvěma vojáky.

Rozdělili si zbraně a munici a opatrně vykročili do schodů. Selim šel jako první, šavli v ruce, pistoli za opaskem. Muži, který si vzal pušku, zakázal střílet, pokud to nebude nezbytné.

Vyšli do chodby, která ústila na nádvoří. Právě když nahlédli do kolonády pod arkádami, někde nad nimi zazněly kroky. Bleskově se stáhli zpátky do tmy.

„Nechte mě,“ sykl Kirmizi na sipáhie, kteří ho podpírali. „Už to zvládnu.“

Když ho pustili, zapotácel se, ale opřel se o zeď a nabral rovnováhu. Dlaní si protřel obličej.

„Bránu střeží perští hrdlořezové,“ zachraptěl. „Tamtudy to nepůjde.“

„Vylezeme oknem do zahrady,“ navrhl Selim.

„Okna v přízemí jsou zamřížovaná,“ ukázal Kirmizi palcem přes rameno. Podívali se na opačný konec chodby a uviděli, že má pravdu.

Vrátili se tedy ke schodišti, které pokračovalo do patra. Byli přibližně v polovině výstupu,

když z protilehlé strany nádvoří přiletělo bušení, dupání a výkřiky.

Ztuhli, přitiskli záda ke zdi, pozvedli zbraně.

„To není kvůli nám,“ sykl Kirmizi. „V paláci je vetřelec. Rozvahu!“

Poplašné hlasy sílily. Někdo něčím bušil do zavřených dveří. Nádvoří křižovaly další běžící nohy. Sipáhiové si vyměňovali vytřeštěné pohledy.

„Výborně,“ zachechtal se vezír. „Máme štěstí. Stráže se přesouvají k východnímu křídlu.

Rychle, teď máme šanci!“

Vyrazili, Selim znovu v čele. Už byl skoro nahoře, když uslyšel zašustění oděvu a zpoza ohybu na něj dopadlo světlo. Okamžitě ucouvl.

Pozdě. Na vrcholku schodiště stanul ozbrojenec s lucernou v ruce a pohlédl přímo na čeribašiho.

Selim vyrazil jako leopard.

Turkmen tasil meč, odrazil Sevahirovu čepel a zaječel.

~~~

Kuzgun přiskočil k vnitřnímu okraji střechy, přikrčil se a přes obrubu vyhlédl dolů. Ještě před chvílí všichni ozbrojenci v paláci běželi k východnímu křídlu. Teď se louče a lucerny rojily opačným směrem. Práskl výstřel. Kozák obrátil pohled za zábleskem. Za arkádou v patře západního křídla vypukla mela. Netušil, kdo se bije s kým, ale na tom teď nezáleželo. Ustoupil od okraje střechy a přeběhl po severním křídle k západnímu rohu. Pokud strážce nelhal, měl teď pod nohama haremlik.

„Vydrž, Širin!“

Sňal od opasku karabáč, rychle ho na konci několikrát zauzloval, kouli zahákl do praskliny ve zdi a hodil bič podél vnější zdi. Vzápětí už po něm klouzal dolů. Jakmile se ocitl před oknem, odrazil se nohama od stěny, zhoupl se a vrazil holínkami do okenice.

Zřítil se na podlahu ve smršti dřevěných třísek. Udělal kotrmelec, vyskočil a tasil jednou rukou pistoli, druhou šašku.

„Širin!“ zvolal.

Harém tvořilo několik komnat. Ta, do níž vpadl, vypadala jako ložnice. Ve dveřích do hlavní místnosti, přímo na prahu, ležela dobře živená žena. Kolem krku měla omotaný tenký řemen. Obličej měla voskový, oči jí lezly z důlků, jazyk visel z rozšklebených úst.

„U Proroka, co to má…“

S namířenou pistolí a rozbušeným srdcem vešel do druhé komnaty. V chabém světle olejové lampy zahlédl v koutě dvě mladší ženy, žily, ale ležely obličeji dolů, ruce měly spoutané za zády, v ústech roubíky.

„Širin!“ zavolal znovu.

Místo odpovědi zarachotily hlavní vstupní dveře. Třetí komnata sloužila jako předsíň.

Někdo do ní vběhl.

„Ayše!“

Dveře zakrýval jen korálkový závěs. Mihl se za ním stín. Kuzgun namířil pistoli. Muž postřehl pohyb a bleskově zvedl zbraň.

Vypálili současně.

Ze stěny za kozákem vyprskla omítka. Muž v předsíni vykřikl a zapotácel se, ale neupadl. Odhodil pistoli, tasil meč a přeskočil práh. Kuzgun se mu vyřítil vstříc, oba za sebou táhli zvířený kouř jako čerti vyskakující rovnou z pekla.

Šaška se srazila s masivním kiličem, ostří po sobě jiskřivě sklouzla. Kuzgun švihl pistolí, kterou už svíral za hlaveň jako kyj. Kovová hlavice pažby zasáhla soupeře do obličeje. Turkmen se zhroutil ve spršce krve a zubů. Kuzgun mu dupl na ruku, čímž ho zbavil meče, a ze strany ho kopl do hlavy. Muž se převrátil na bok a znehybněl.

Korálky ze závěsu skákaly po podlaze. Kuzgun přešel do předsíně.

„Širin!“

Ani tam nebyla. Hrubě zaklel a ucouvl, odhodlán vrátit se zpátky ke karabáči a zmizet, dokud je čas. Koutkem oka však zahlédl dokořán otevřené okno naproti hlavním dveřím. Přiběhl k němu.

Našel provizorní provaz, spletený z pruhů rozpáraného závěsu.

Nevěděl, jestli má klít, nebo se smát. Když slézal po karabáči, nemohl otevřené okno zahlédnout, bylo za rohem budovy.

Rámus venku zesílil. Po ochozu se valila vlna lomozu a křiku. Padl další výstřel, zařinčely meče, muži křičeli jako smyslů zbavení. Kozák se otočil.

Bojová vřava z kolonády dorazila do harému. Kdosi vrávoravě proběhl dveřmi, zakopl o koberec a praštil do podlahy kolenem a rychle nataženou dlaní. Kuzgun se rozmáchl šaškou, ale znehybněl s čepelí nad hlavou. Mihotavé světlo lampy odhalilo rudý oděv.

„Bůh miluje náhody,“ vyhrkl Kirmizi udýchaně. „Nejvíce ty nepravděpodobné.“

Vzápětí do haremliku vpadli Selim a ještě jeden sipáhi. Na prahu se otočili a urputně se snažili zadržet nepřátelskou tlačenici ve dveřích. Kuzgun jim přiskočil na pomoc a ohřál šašku krví dvou kočovníků. Zuřivá horda ucouvla, načež sipáhiové zabouchli dveře a zasunuli závoru.

Selim vrávoravě ustoupil. Druhý sipáhi se opřel zády o dveře a sklouzl na zadek. Po dolamě se mu šířila krvavá skvrna.

„Jsme v pasti,“ zachraptěl Selim a pohlédl na Kuzguna. „Kde se tu bereš?“

Z vedlejší místnosti se ozval vezírův štěkavý smích. Muži se nechápavě ohlédli. Korálkový závěs se rozhrnul a na prahu se zastavil kozákův zajatec, ještě trochu omámený, ale při smyslech. Kirmizi mu zezadu držel kinžál na krku.

„Podívej se na to, čeribaši!“

„Bůh je velkorysý!“ zachechtal se Selim.

„Co je tu k smíchu?“ zeptal se Kuzgun, ale vzápětí pochopil. „Emír?“

„Okamžitě přestaňte!“ vykřikl Kirmizi ke dveřím, jimiž otřásaly drtivé údery. „Slyšíte, chátro zavšivená? Máme vašeho velitele!“

„Neposlouchejte ho!“ zavolal Šahram. „Nehleďte na mne! Bojujte, dokud ty turecké špíny…“

Hlavice kinžálu ho praštila do zátylku a srazila na kolena.

Venku kdosi rázně zavelel. Křik a údery ztichly, dveře znehybněly. Sipáhi, který se o ně předtím opíral, ležel na zemi a nehýbal se, obličej s vytřeštěnýma očima ležící v čím dál větší krvavé kaluži.

„Jestli neuděláte, co vám přikážeme, okusí ten kozlí syn nůž!“ křičel Kirmizi. „Za každý neuposlechnutý rozkaz nebo pokus o osvobození mu něco uříznu. Začnu koulemi. Rozuměli jste, zkurvenci?“

Venku zazněly nervózní, vrčivé hlasy.

„Rozuměli?!“ zařval Kirmizi tak, že sebou trhli i Selim a Kuzgun.

„Neuniknete,“ ozval se za dveřmi hlas s cizím přízvukem. „Nemáte nejmenší šanci. Ale než vás vyvrhneme, chvíli si zahrajeme vaši hru.“

„To je rozumná řeč, Peršane,“ zašklebil se vezír. „Máš víc rozumu než ty pouštní krysy.“

„Mluv, co chceš?“

„Začněme tím, že nám osedláte koně a naložíte na ně všechny naše věci.“

~~~

„Zabijme je.“

Enver aga se ohlédl. Jeho zjizvený společník svíral pistoli, kohoutek natažený, a ukazovákem nervózně hladil spoušť.

„Přece je nenecháme odjet. Zkurvení turečtí bastardi. Nesmějí s námi takhle vyběhnout.

Posloucháš mě, ago? Postřílejme je jako psy.“

„A emír?“

„Jeho taky. Nechal se zajmout ve vlastním domě, takový kretén si nic jiného než kulku do palice nezaslouží. Dosadíme na jeho místo jiného panáka, kohokoli z toho smradlavého kočovnického stáda. Beztak o všem rozhodujeme my.“

Peršan se zachmuřil, zdálo se, že o tom skutečně uvažuje. Kirmizi a jeho kumpáni mezitím uprostřed nádvoří nasedli na koně. Kozák a sipáhi svírali pistole a drželi na mušce Šahrama, hrbícího se v sedle. Kolem stáli ghulamové a Turkmeni s namířenými puškami a luky. Stačilo přikázat a prošpikovali by jezdce olovem a šípy.

Enver vyfoukl nosem. „Ne.“

„Proč?“ zavrčel zjizvený.

„Vypukl by chaos. Šahram zamordoval všechny pohlaváry Rudých mečů. Kdyby teď chcípl, ostatní rody by se začaly rvát o vůdcovství. To by nám hodně zkomplikovalo situaci.“

„Nějak bychom si poradili.“

„Jenže by si to vyžádalo čas a ten nemáme. Přípravy na povstání jsou v plném proudu. Poštvali jsme nomády proti Turkům, prolili první krev. Teď nemůžeme couvnout a říct, že si to necháme na později.“

„Zvládneme to.“

„Máme poslání, poručíku! Už ti na něm nezáleží?“

Evropan poprvé odtrhl pohled od Kirmiziho a zadíval se na Envera.

„Dobře víš, že tohle,“ ukázal si hlavní na zohavený obličej, „mi udělali Turci. Proto se účastním každé výpravy, kterou proti nim šáh vyšle. Sám jsem jich několik navrhl a naplánoval.“

„Takže si rozumíme. Chápeš priority.“ Křesťan zaskřípal zuby a sklonil zbraň.

„Jak myslíš. Necháme je jít. Ale půjdu za nimi. Dáš mi tucet ghulamů.“

„K čemu?“

„Turci dříve nebo později udělají chybu, poleví v pozornosti. V tu chvíli jim skočím na krk, uříznu jim palice a možná osvobodím emíra. Turkmeni nám pak budou tuplem zobat z ruky.“

Aga přimhouřil oči. „Vím, co tím sleduješ. Dychtíš po tom svém bláznivém dobrodružství.

Nejde ti o Šahrama ani o pomstu na Turcích. Chceš vyrazit do pouště a hledat poklad.“ Křesťan vycenil koňský chrup. „Možná.“

„Ghulamy nedostaneš. Potřebuju je v plném počtu, abych udržel nomádskou chátru na uzdě. Vezmi si Turkmeny.“

„Vezmu. Za těchto okolností se mnou půjde půl Rakky. Právě proto se mi bude hodit i pár ghulamů. Bez nich tu divokou sebranku nezkrotím. Pořád jich tady zůstane dost, abys udržel město pod kontrolou.“

„Díky za pohostinnost, psi!“ zvolal Kirmizi a zatáhl za uzdu. „Bůh se vám za ni spravedlivě odmění! Teď otevřete bránu a táhněte nám z cesty!“

„Rozhodni se, ago,“ zavrčel křesťan a znovu pozvedl pistoli. „Ještě pořád je můžeme pobít přímo na místě i s tím idiotem Šahramem.“

Enver zamračeně zavrtěl hlavou a dal znamení svým mužům.

Kruh ozbrojenců se roztrhl. Brána zaskřípala a začala se otevírat. Kirmizi a jeho společníci pobídli koně.

Zjizvený poručík palcem povolil kohoutek pistole a zastrčil si zbraň za opasek.

„Tucet chlapů se mnou!“ štěkl na ghulamy. „Sedlejte koně!“

~~~

Jakmile vyjeli z městské brány, obrátili koně na východ a vyrazili cestou podél řeky.

Postupně zrychlovali. Když se však vnořili do lesa na úpatí vršků, Kuzgun přitáhl uzdu.

„Schoval jsem tam koně,“ ukázal do porostu. „A pušku. Není to ani půl míle…“

„Žádné odbočky,“ odsekl Kirmizi. „Z města už určitě vyrazili lovci.“

„Tak se tedy rozdělíme.“

„Jde ti o tu ženskou, že? Pokud se jí podařilo dostat z města, potlouká se kolem. Naivně doufáš, že ji najdeš. Dám ti radu, kozáku, přestaň myslet rozkrokem, jinak kvůli té čubce přijdeš o hlavu.“

„Čubce?“ procedil Kuzgun skrz zuby. „Sám jsi pes!“

„Cože? Ty drzý…“

„Obracíte se ke mně zády, podlí ničemové! Přitom jsem vám tam v paláci zachránil krky!“

„Nevrátil ses kvůli nám. Chtěl jsi zachránit tu holku. Nás bys tam klidně nechal shnít.“

„A dobře bych udělal. Jděte si svou cestou!“

Než soptící vezír stačil odpovědět, Kuzgun si opovržlivě odplivl, škubl uzdou a sjel z cesty.

~~~

Koně čekali na mýtině mezi hustě rostoucími palmami. Rychle přesedl na nejsilnějšího hřebce, další dva uvázal za sedlo a vyrazil porostem na východ. Postupně se přibližoval zpátky k cestě. Už ji měl na dosah, když zaslechl kopyta, tryskem se blížící od města. Jeden kůň. Popadl pušku a bleskově nasypal na pánvičku střelný prach. Natáhl kohoutek a namířil mezi stromy.

Kdyby přímo na cestu nesvítil měsíc, nejspíš by jezdce prostě zastřelil. Ve stříbřitém svitu však na poslední chvíli poznal štíhlou postavu v sedle.

„Širin!“

Polekaně trhla uzdou. Od podkov vyprsklo kamení, kůň se s ržáním vzepjal.

„To jsem já!“

„Stěpane! Bůh je mocný a bdí nad věrnými!“

Vyjel na cestu a chtěl seskočit, aby ji mohl stáhnout ze sedla a obejmout, jenže ona vrhla přes rameno poplašený pohled a zavrtěla hlavou.

„Jsou nám v patách, Stěpane, musíme dál!“ Měla pravdu. Pobídli koně.

„Kdo ti ublížil?“ všiml si její opuchlé tváře. „Ta tlustá ženská, kterou jsi svázala bičem?“ Vrhla na něj překvapený pohled. „Odkud víš…“

„Byl jsem tam, Širin. Až v emírově haremliku.“

„Cože? Jak…“

„Ty jsi ale utekla sama! Šikovná holka. Odkud máš koně?“

„Z tábora pod severní hradbou… Takže ses pro mě vrátil?“

„Snad sis nemyslela, že tě tam nechám?“

„Slyšela jsem výstřely…“

„To jsme byli my. Selim a Kirmizi jsou někde před námi.“

„Jak jste se dostali z města?“

„Máme rukojmí. Otevřel nám všechny brány. Budeš se divit, až ho uvidíš.“ Podívala se na něj. „Šahram?“

Přikývl.

„Hlavně abych se nedostala do jeho blízkosti,“ zavrčela.

„Nic ti neudělá, je svázaný jako jehně plněné jablky…“

„Netvrdím, že on ublíží mně,“ zablýskala Širin očima a kopla koně patami. Z rychlého klusu přešli do cvalu.

DESÁTÁ,

v níž Báthory čelí nejobávanějším zabijákům Orientu.

HLAVA

Dům z nepálených cihel se krčil pod převisem na úpatí rozložitého skaliska. Zadní stěnu jediné místnosti tvořila samotná skála. Obydlí vypadalo stísněně, proláklina pod převisem však byla hlubší, než se zvenčí zdálo, takže uvnitř mohla přenocovat i větší skupina hostů. Pozvaných i těch druhých.

Jeden z hašhašínů vždy venku držel hlídku, zbylí dva odpočívali uvnitř a dohlíželi na Čelebiho.

Příbytek patřil vyzáblému, šedivému, na jedno oko slepému Arabovi. Obživu mu poskytovalo stádečko koz a políčko na druhém břehu mělké říčky. Šejk se rozhodl ušetřit jeho život, jenže stařec se k ránu pokusil uprchnout a hašhašín na hlídce ho skolil šípem do zad. Arabovo poslední zakvílení probudilo i hlasitě chrápajícího Čelebiho. Šejk ležící vedle něj vstal a se svraštělým obočím vyšel před dům.

„Bylo to nutné, oslí hlavo? Vždyť se sotva šoural. Dohnal bys ho i krokem.“

„Aspoň nás neprozradí, až se tu objeví ta sebranka z Rakky…“

Zazněl úder. Něco narazilo do dvora. Čelebi se posunul, aby viděl ven dveřmi. Strážce klečel před šejkem a v předklonu lapal po dechu.

„Alláh ví, že jsem byl v posledních dnech mizerný velitel,“ ucedil šejk. „Utrpěli jsme těžké ztráty, za což padá vina na mou hlavu. To ale nic nemění na tom, že pořád rozkazuji já. Hlavně když jde o to, čí život ušetříme a čí ne. Jdi starci vykopat hrob!“

Šejk se vrátil do domu a přikázal druhému hašhašínovi, aby rozfoukal oheň. O zbytky kůzlete na rožni už se zajímal hmyz.

Čelebi pochopil, že se spánkem je konec. Zvedl se do pokleku, sklopil zrak a neslyšně se pomodlil za nebožtíkovu duši.

V posledních dnech se modlil často, téměř neustále. Už dávno se tak neupínal k Bohu. Přestože měl prvotřídní náboženské vzdělání a kráčel po mystické cestě dervišů, nikdy se nepovažoval za fanatika. Právě naopak, proti přehnané bohabojnosti často skládal posměšné veršovánky. Pohrdal hlavně zaslepenými tupci, kteří se oháněli džihádem, protože nerozuměli jeho duchovní podstatě a mysleli si, že jde jen o pobíjení bezvěrců.

Momentální okolnosti jej však nutily setrvávat v neustálém spojení s Bohem. Jen procítěné modlitby ho chránily před upadnutím do beznaděje a zoufalství.

„Vyznáš se ve snech, derviši?“

Čelebi pohlédl na šejka. „Nejsem vyučený vykladač…“

„Ale řídíš se znameními, která nám Bůh, Prorok, andělé nebo předkové dávají prostřednictvím snů?“

„Jistě, jako každý derviš. Po celý život.“

„Takže už tomu trochu rozumíš. Naučil ses, co které zjevení znamená.“ Čelebi pokrčil rameny. „Co se ti zdálo?“

Šejk se posadil naproti němu. „Ležel jsem na pláni. Nebyla to poušť. Pokrývaly ji zvláštní bledé kameny. Všechny kulaté a přibližně stejně velké. Naskládané těsně vedle sebe jako nějaká dlažba…“

„Lebky.“

Šejk zvedl obočí.

„Lidské lebky,“ upřesnil Čelebi.

„To mě nenapadlo. Nevšiml jsem si žádných očních důlků, čelistí, zubů…“

„Byly to lebky. Pěkně jedna vedle druhé, obrácené temeny vzhůru.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Toto místo už vidělo víc lidí. Vlastně se zjevuje ve snech poměrně často. I já jsem ho jednou navštívil, když mě po ztroskotání na Černém moři mučily horečky a duši jsem měl na jazyku. Překvapuje mě, že jako duchovní vůdce bratrstva jsi o něm nikdy neslyšel.“

„Co je to za místo?“

„Třetí nebe. Přesněji jedna z jeho částí.“

Šejkovi zešedivěla tvář. „Ale ve třetím nebi sídlí…“

„Přesně tak. Zjevil se ti?“

„Ne, vlastně ne. Z výšin ke mně sestoupila bytost na orlích křídlech. Měla ale plášť se znakem hašhašínů, a když si sundala masku, spatřil jsem… vlastní obličej.“

Čelebi znovu světaznale přikývl. „To byl určitě on.“

„Melekü’l-mevt?“

„Tak ho nazývá Písmo.“

„Říká se, že má čtyři tváře a tisíc křídel; že jeho obrovské tělo sestává z lidských očí a jazyků…“

„Každý, komu se zjevil, ho popisoval jinak. V mém snu přišel jako vodní obluda, jakýsi pohanský Poseidon.“

„Ale proč můj Azrail vypadal jako já?“

„Protože ty sám jsi ztělesněním záhuby. Tvým osudem je brát životy. Co ti anděl smrti řekl?“

„Nic. Probudil mě starcův výkřik. Řekni, co ten sen znamená?“

„Vážně ti to musím vysvětlovat?“

Šejk opětoval Čelebiho pohled a zamyšleně přikývl. „Natahuje se ke mně už několik dní. Vlastně od chvíle, kdy jsme uposlechli Ikindžiho výzvu a vyrazili na tuhle výpravu. Od začátku jsme byli odsouzeni ke zkáze. Bůh nechtěl, abychom uspěli.“

„Říkal jsem ti to. Spolčili jste se se Šejtánem. Nemohlo to dopadnout jinak.“ Vůdce hašhašínů narovnal ramena. „Ještě to ale neskončilo.“

„Co máš v úmyslu?“

„Po sabahu se najíme a vyrazíme. Vrátíme se na karavanní cestu a pojedeme na východ, do pouště…“

„Proč?“

„Takový je Druhého plán. A my mu pořád sloužíme.“

„Ikindžiho vzala voda. Kdo ví, kde skončil. Možná už ho nikdy nespatříme.“

Šejk pohlédl dervišovi do očí. „Oba moc dobře víme, že se vrátí. Dříve nebo později se k nám zase připojí a ty uděláš, co ti přikáže.“

Čelebi si zhluboka povzdechl. „Nerozumím ti, šejku. Sám jsi připustil, že spolčení s Ikindžim na tebe přivolalo kletbu. Tvé muže už postihla, podívej se, co zbylo z družiny. Tvá duše míří do pekla, sahá po tobě anděl smrti… a ty pořád tvrdošíjně kráčíš cestou hříchu. Proč?“

Šejk se křivě usmál. „Cechovní čest?“ Nečekal, co na to Čelebi řekne, otočil hlavu a

vyhlédl ven dveřmi. „Rozednívá se. Čas na sabah.“

„Pojďme se umýt.“

Šejk rozvázal dervišovi ruce a všichni tři vyšli z domu. Obloha na východě zbledla a hvězdy nad obzorem jedna po druhé pohasínaly.

V půli cesty k řece šejk zastavil a nataženou rukou zarazil Čelebiho.

„Ahmede?“ zavolal.

Žádná odpověď. Šejk zachmuřeným pohledem přeskočil říčku a zkoumal malé políčko a palmový háj za ním.

„Ahmede!“

Mladík se neozýval.

„Dostal rozum a včas vzal do zaječích,“ usoudil Čelebi. „Když i vy odvrhnete Šejtána a pokleknete v pokorných modlitbách…“

Šejk ho rázně postrčil zpátky k domu.

„Zalez. Hned!“

Druhý hašhašín se mrštně otočil k příbytku, kde nechal luk. Už skláněl hlavu do nízkých dveří, když zarachotil výstřel. Muž vrazil ramenem do veřejí a padl tváří k zemi. Skrčil se, jako by se chtěl zvednout na všechny čtyři, ale síly ho opustily, prudce vykopl nohama a znehybněl.

Zahřměly další výstřely. Šejk a derviš s hlavami staženými mezi ramena doběhli k domu, přeskočili tělo na prahu a vrhli se na podlahu po stranách dveří.

Z dvora prskaly kousky udusané hlíny, ze stěn úlomky cihel, sypalo se zdivo, vířil prach. Kulky hvízdaly. Koně pod přístřeškem vedle domu ržáli. Když se jeden z nich s bolestným řičením zhroutil, ostatní zvířata zešílela, povalila nízkou kozí ohradu a jako o závod vyrazila podél řeky.

Čelebi hrstí písku zadusil oheň. Šejk popadl luk, přiložil šíp k tětivě a ze tmy v zadní části domu opatrně vyhlédl dveřmi.

Z palmového háje za řekou vyrazili jezdci. Prohnali se oblaky kouře z pušek a pistolí, zdupali políčko a sjeli z nízkého břehu.

Šejk pustil tětivu. První z jezdců se svalil přes koňský zadek a plácl sebou do mělké vody. Hašhašín vyškubl z toulce druhý šíp. Zatímco natahoval tětivu, koutkem oka zachytil pohyb. Čelebi zvedl luk mrtvého zabijáka. Šejk sebou trhl, ale derviš zamířil ven ze dveří.

Tětivy zadrnčely současně. Jeden útočník se zřítil do prachu, pod dalším padl kůň, jezdec vyletěl ze sedla jako vystřelený katapultem.

Bojový pokřik Turkmenů se změnil ve zmatené blábolení. Houf jezdců se roztrhl a dvě skupinky vyrazily do stran, pryč z hájemství smrti před dveřmi domu.

Derviš a hašhašín přiložili k tětivám další střely.

Na skalách nad domem zaduněl výstřel. Jeden z jezdců zaječel a muži v domě zřetelně uslyšeli pád těla.

„Pozor!“ vykřikl kterýsi Turkmen. „Tam nahoře…“ Druhý výstřel ze skaliska ho rázně umlčel.

Šejk a Čelebi nelenili a přesunuli se blíže ke dveřím, aby měli lepší výhled ven. Derviš vystřelil z luku a poslal tak do prachu dalšího nepřítele. Turkmen, kterého předtím shodil padající kůň, se právě snažil vstát. Ještě měl jedno koleno na zemi, když mu šejkův šíp proklál hrdlo.

Ze skaliska zazněl třetí výstřel. A vzápětí čtvrtý.

Zbylí Turkmeni s nadávkami seskakovali z koní a schovávali se mezi balvany a ve skalních výklencích na úpatí skály, kde rychle dobíjeli pušky a pistole. Jen jeden obrátil koně a cvalem vyrazil přes řeku.

Čelebi pečlivě zalícil. Šejk mířil o něco kratší chvíli, ale přesto se obě střely společně zabodly mezi jezdcovy lopatky. Bez hlesu se zřítil do pole.

„Škoda jednoho šípu,“ utrousil hašhašín. „Ale střílíš dobře, derviši, to se musí nechat.“ Čelebi přiložil k tětivě další šíp, trochu se zaklonil a úkosem pohlédl na šejka.

„Varuji tě,“ zamračil se hašhašín a mírně pozvedl zbraň. „Jsem rychlejší.“

„Nepochybně,“ přikývl Čelebi a po krátkém zaváhání odvrátil luk. „Nechejme to na později.

Nejdříve si musíme poradit s kočovníky.“

„Máme spojence, díky Bohu. Co myslíš, kdo střílel?“

„Doufám, že mí druhové.“

Boj prozatím ustal, od úpatí skaliska zaznívalo jen přidušené sténání raněných.

„Už mi zpívá,“ ušklíbl se šejk křivě.

„Nemusí k tomu dojít. Když se vzdáš, přimluvím se za tebe…“

„Vzdát se?“ Prošedivělý zabiják se tiše zasmál. „Vůbec mě neznáš, derviši. A nerozhoduj o mém životě, dokud neznáme vítěznou stranu. Kromě toho…“

„Co?“

„Jsi dobrý společník. Možná budu chtít, abys vedle mě kráčel po dlažbě z lebek.“

~~~

Kemal, první pobočník emíra z Rakky, dřepěl pod malým skalním převisem a horečnatě nabíjel zbraně. Když byl hotov s pistolí, položil ji na kámen a popadl pušku. Kousek od něj ve stínu za velkým balvanem napůl seděl, napůl ležel další člen družiny, ovazoval si stehno cárem oděvu a snažil se tak zastavit silné krvácení z průstřelu nad kolenem. Obličej už měl zešedlý a prsty hýbal čím dál nešikovněji.

„Bůh je milosrdný, střeží cesty svých věrných…“ mumlal si Kemal pod vousy, zatímco šťoural nabijákem v hlavni. Potil se jako kůň a ruce i obličej mu pokrývala šedivá vrstva prachu, takže vypadal jako mlynář po namáhavém dni.

Když byl hotov s nabíjením, odklopil ocílku a nasypal prach na pánvičku. Nablízku zachrastilo kamení. Kemal se polekaně otočil za zvukem.

Zpoza skalní hrany rázně vykročil muž v uválené dolamě a v propoceném turbanu. V rukou svíral pistole s dlouhatánskými hlavněmi, dvě kratší zbraně měl zastrčené za šerpou.

„Valláhi!“ vykřikl Kemal, zacvakl ocílku a hranou dlaně se pokusil natáhnout kohoutek. Báthory vystřelil. Na skále za Kemalovou hlavou se rozprskla krev.

Turkmen s raněnou nohou rozechvěle pozvedl šavli. Kulka z cizincovy pistole mu provrtala hruď. Báthory odhodil kouřící zbraně a zmocnil se Kemalovy pistole a pušky.

Za nedalekou hromadou balvanů se objevila pestrobarevná kufíje, matně se zaleskla hlaveň muškety, padl výstřel. Z převisu nad nehybným Kemalem odlétl kus skály.

Báthory se rozběhl a mrštně vyskákal po balvanech. Za nimi skrčený Turkmen se pokoušel znovu nabít pušku. Olovo z Kemalovy pistole rozseklo čelenku, která mu držela na hlavě kufíji; do očí chrstla krev.

Báthory pustil prázdnou zbraň, vzal pušku do obou dlaní a seskočil vedle chvějícího se těla. Pod přístřeškem pro kozy zadrnčela tětiva. Kornel bleskově uskočil stranou a zabořil jedno koleno do písku. Hrot šípu zařinčel na kameni.

Báthory v pokleku přirazil pažbu pušky k rameni, pohled pravého oka prolétl podél hlavně. Muž ve stínu přístřešku vyškubl z toulce druhý šíp.

Báthory stiskl spoušť. Křemen škrtl o ocílku, prach na pánvičce prskl, výstřel však nevyšel.

„Zatraceně!“ Odhodil pušku a sáhl po pistolích za pasem.

Horkým vzduchem zasvištěl šíp. Báthory ucítil náraz do levého ramene, spadl na bok a zalapal po dechu. Turkmen pod přístřeškem sáhl po třetí střele. Kornel zatnul zuby, nadzvedl se, natáhl kohoutek pistole a vypálil.

Lučištník se svalil na záda.

Báthory pustil pistoli, zapřel pravačku do země a zvedl se do sedu. Z ramene mu trčel šíp.

Sevřel násadku v dlani a vytrhl železný hrot z rány.

„Kriste na nebi! Kurva!“

Po rukávu dolamy crčela krev.

Kdesi za domem zaržál kůň. Zpoza rohu se vyřítil turkmenský jezdec, tvář skloněnou až ke koňské šíji, kufíje vlající jako bílá zástava. Báthory výzvu k příměří nepřijal. Natáhl kohoutek poslední pistole. Jezdec se v gejzírech kalné vody prohnal korytem říčky. Báthory zamířil.

Mezi Turkmenovy lopatky se zabodl šíp. Chlap spadl z koně, jenže chodidlo mu uvázlo v třmenu, takže tělo přeoralo pole až k palmovému háji, tam se nárazem do stromu uvolnilo, ještě jednou se převrátilo a znehybnělo.

Rozhostilo se ticho.

Báthory si položil nabitou pistoli do klína a opřel se zády o balvan.

„Evliyo!“ zakřičel a vytáhl z pochvy za šerpou handžár.

„Kapitáne?!“ ozval se z domu rozradostnělý výkřik.

„Chvála Bohu, žiješ.“ Báthory rozřízl rukáv dolamy, aby obnažil ránu. „Kdo je tam s tebou?“

„Šejk hašhašínů. Ale jsem ozbrojený.“

„O nic se nepokoušej, evliyo. Hned se o všechno postarám.“

Báthory si zastrčil rukojeť nože mezi zuby, vzal prachovnici, odcvrnkl zátku palcem a nasypal si na krvácející ránu střelný prach. Potom rychle zvedl ze země prázdnou pistoli, natáhl kohoutek, přitiskl si zbraň pánvičkou k rameni, odvrátil tvář a stiskl spoušť. Křemen škrtl o ocílku, vyletěla jiskra a prach v ráně prudce vzplanul.

Báthory zasténal, zády narazil do skály, patami rozhrabal písek. Nůž mu vypadl z úst.

Zasmrdělo spálené maso.

„Kapitáne?“ zavolal Čelebi. „Co je s tebou? Nestalo se ti…“

Dervišovu větu přerušil nečekaný úder. Báthory popadl poslední nabitou pistoli a snažil se vzpamatovat. Z ramene se mu kouřilo, tkanina kolem rány doutnala.

Někdo přidušeně vykřikl a zvuky zápasu v domě utichly.

„Evliyo!“

Žádná odpověď. Báthory vstal. Ve dveřích se objevil turban. Báthory zamířil. Muž zvedl hlavu.

Byl to Čelebi. Z nosu mu tekla krev a tvářil se provinile. Za ním se ze dveří vynořil muž v černém oděvu. Mířil na derviše lukem.

„Zahoď to!“ vykřikl Báthory. Jeho oko, muška pistole a hašhašínovo čelo se ocitly v přímce.

Šejk ustoupil za Čelebiho. Tětivu s opeřeným koncem šípu natáhl až k líci.

„Odhoď tu pistoli! Jinak derviše prošpikuju.“

„Vážně?“ zkřivil Báthory ústa. „Vůdce nejobávanějších zabijáků Orientu se zbaběle ukrývá za rukojmí? Jsem rozčarován.“

„Dej pryč tu pistoli a uvidíme, kdo má plné kalhoty.“

„Nedělej to, kapitáne,“ zachraptěl Čelebi. „Je to velitel hašhašínů. Ani šermíř tvých kvalit…“

„Přeceňuješ je, evliyo. V Al-Chidiru jsem jich pár oddělal. Nejsou to ti démoni ze starých legend. Krev z nich teče stejně jako z kohokoli jiného.“

Stáli a váhali. Prach zvířený bojem se usadil, smrtelně ranění Turkmeni nadobro ztichli. Báthory sklonil pistoli. „Tohle ti snad dodá odvahu, starouši.“

Šejk povolil tětivu. Báthory pokýval hlavou a palcem uvolnil kohoutek. Hašhašín vrátil šíp do toulce a pustil luk na zem. Potom si sundal i toulec a odhodil ho do prachu. Pořád stál tak, aby mu Čelebi sloužil jako štít.

Báthory zastrčil pistoli za šerpu a tasil šinšir. Šejk se ušklíbl, vytáhl šavli a odstrčil derviše

stranou.

„Schovej se, evliyo,“ přikázal Báthory. „Slyšíš? Zalez někam a nevystrkuj nos.“ Čelebi poslušně couval k domu.

„Kdo vlastně jsi?“ zeptal se šejk.

„Kornelius Báthory.“

„Báthory… Slyšel jsem o tobě. Proslulý džaurský šermíř.“

„Světská sláva, polní tráva.“

„Cože?“

„Nic. Začněme. Nemám na tuhle zábavu moc času. Každou chvíli se tu můžou objevit další prašiviny z Rakky.“

„Neboj se. Skončí to rychle.“

Stáli proti sobě, meče skloněné, hroty čepelí téměř opřené o zem. Báthory se pomalu pohnul doleva, šejk doprava. Zakroužili kolem sebe, pohledy upřené jeden druhému do obličeje. Když opsali celý kruh, znovu znehybněli.

Bylo ticho. Čelebi se neslyšně modlil. Ve skalách za domem zamečela koza.

Vyrazili současně. Mírně zakřivená čepel šavle křísla do výrazného oblouku šinširu. Báthory vycenil zuby. Šavle zaútočila znovu. A znovu. Ostří se míhala, řinčela, jiskřila. Výpad, kryt, výpad, kryt. Holínky vířily prach. Báthory nejdříve ustupoval, potom převzal iniciativu a přinutil pro změnu couvat šejka. Když se tlak vystupňoval, hašhašín odrazil soupeře ráznějším krytem a uskočil. Řinčení ztichlo.

„Slušné,“ pokýval Báthory hlavou.

„Slušné?“ ušklíbl se šejk. „Pro tohle jsem se narodil. Od útlého dětství mě trénovali se všemi druhy zbraní.“

„Myslel jsem, že hašhašíny učí bodat do zad a potají sypat jed do pohárů.“

Šejk zaútočil. Čepel šavle divoce poletovala, shora, v obloucích ze strany i v šikmých spodních výpadech. Jeden sek za druhým. Báthory krok za krokem couval. Ozvěna řinčení se odrážela od skal. Náhle zazněl zvuk párané látky.

„Zatraceně…“

Báthory ztratil rytmus. Šejk mu nedopřál čas nadechnout se, vycítil příležitost a znásobil tlak. Z úkroků se stalo vrávorání a při silnějším úderu shora Kornel dopadl na zadek. Další tvrdý výpad srazil šinšir stranou. Kopnutí do hrudi povalilo Báthoryho na záda.

„Tam u vás jsi možná nejlepší,“ řekl šejk udýchaně. „Tady to nestačí.“ Přišlápl Kornelovu pravačku a rozpřáhl se k poslednímu úderu.

Zadrnčela tětiva. Šejk se prudce prohnul, hrot šípu mu vylezl z hrudi a nadzvedl černý oděv. Ruka s šavlí klesla. Hašhašín zachroptěl a pomalu se otočil.

Klečící Čelebi vytáhl z toulce na zemi druhý šíp, přiložil ho k tětivě a zamířil.

„Nechtěl jsem jím být já,“ řekl. „Nechť se Bůh slituje nad tvou duší.“ Tětiva ho šlehla do zápěstí. Šíp se zabodl hluboko do šejkovy hrudi.

Vůdce hašhašínů ztuhl, jako by pohlédl do tváře bájné Medúzy. Potom si poprskal šedivé vousy krví, udělal krok vzad a svalil se vedle Báthoryho.

Už se nepohnul.

„Kapitáne!“

„Evliyo…“

~~~

Báthory se posadil a chytil se za bok. Když odtáhl dlaň, byla krvavá.

„Je to vážné?“ klekl si k němu Čelebi.

„Jen další šrám. Ale musí se to zašít. Byl dobrý,“ pohlédl na šejka, zírajícího na oblohu.

„Kristova noho, byl vážně dobrý. Skoro mě mrzí, že skončil střelou do zad.“

„Neměl jsem na vybranou…“

„Říkám skoro. Ty jsi v pořádku?“

„Rozbitý nos. Zažil jsem horší věci.“

„Pomůžeš mi vstát?“

„Vydrž. Krvácíš. Mělo by se to ovázat.“

„Musíme vypadnout z tohohle mrchoviště.“

„Pospíším si.“

Čelebi nožem nařezal pruhy látky z oděvů mrtvých Turkmenů. Jeden jakž takž čistý poskládal a přitiskl k řezné ráně pod Kornelovými žebry, druhým ho přichytil a ovázal kolem trupu. Pevně utáhl uzel a pomohl Báthorymu vstát.

„Rád tě vidím, kapitáne,“ pousmál se.

„Já tebe taky, evliyo.“

„Dychtím po vysvětlení, proč ses vrátil a co jsi cestou zažil, ale jak jsem pochopil, nemáme času nazbyt.“

„To opravdu nemáme. Tihle Turkmeni mohli být jen předvoj. Pojď, přivedl jsem ti araba.“

„Bůh je dobrotivý!“

„Tušil jsem, že zásluhy připíšeš jemu.“

Sesbírali ze země zbraně. Zatímco obcházeli skalisko, Čelebi se zeptal na ostatní.

„Kirmiziho a sipáhie zajali Turkmeni z Rakky. Zřejmě tam už nevládne tvůj přítel emír. A pokud ano, zásadně změnil názor na tureckou nadvládu.“

„Zavraždili ho.“

„Jak to víš?“

„Ta jízdní hlídka u řeky… Tvrdili, že Allahaddinovu hlavu nabodli na kůl. Co je se Širin?“

„Tu chytili taky. Stěpan ji šel zachránit.“

Čelebi na to neřekl nic, výraz tváře měl neurčitý.

Koně netrpělivě přešlapovali v úkrytu mezi skalami. Derviš téměř laskavě pohladil araba po hřívě. Báthory mu podal sedlové vaky. Čelebi ztuhl obavou, ale když viděl, že se Kornel usmívá, ožil a nedočkavě rozepnul jednu kapsu. S rozzářenou tváří a děkovnou modlitbou sáhl dovnitř, ale Báthory ho zastavil.

„Později, evliyo. Nemusíš se bát. Zápisky s námi sice přebrodily Firat, ale jsou v pořádku.“ Čelebimu jako by vdechli do těla novou duši. Svižně vyskočil na araba a pobídl ho za

Báthorym. Vrátili se k říčce a ve sprškách kalné vody přebrodili mělké koryto.

„Kam vlastně jedeme?“ zeptal se derviš.

Báthory přitáhl uzdu. „Kirmiziho zajala chátra z Rakky, Satanáše odnesl Firat. Na nějakou dobu jsme se zbavili obou čarodějů. Musíme toho využít.“

„Co navrhuješ?“

„Není důvod trmácet se dál do pouště. Tedy,“ pozvedl Báthory obočí, „pokud nechceš dokončit sultánovo poslání na vlastní pěst.“

Čelebimu ztvrdl pohled. „Nejsem hlupák, kapitáne. Ta ruina v horách beztak neskrývá nic dobrého.“

„V tom se shodneme. Takže nám nic nebrání vrátit se.“

„K Firatu?“

„A dál, do Halepu a Latakiye. A pak první lodí do Istanbulu.“

„To mi zní jako rajská hudba. Cestování mám zase na pár měsíců plné zuby.“ Obrátili koně k jihu a vyrazili podél řeky. Bezpochyby tekla k Firatu.

Vlevo od nich se nad obzor šplhalo žhavé slunce. Vzduch nad pouští se začal vlnit.

~~~

„Zdá se, že od hašhašínů máme nadobro pokoj,“ odplivl si Selim Sevahir.

„A od první tlupy emírových pátračů taky,“ zabručel Kirmizi. „Ne že by to naši situaci kdovíjak zlepšilo.“

Mrtví leželi od rána na slunci a teď v poledne už měli v očích a ranách nakladená muší vajíčka. Kirmizi prošel mezi rozházenými těly k domku a nahlédl dovnitř. Vstoupil, ale po chvilce se zase vynořil a zamířil k říčce, kde čeribaši mezitím dával pít koním. Pláty vysušeného bláta těsně u vody byly rozdrceny kopyty. Vezír přebrodil mělký potok. Na druhém břehu přidřepl, natáhl ruku a dotkl se dlaní země. Po chvíli zvedl hlavu a zadíval se k jihu.

„Derviš žije.“

„Zdrhl, zatímco se Turkmeni bili s hašhašíny?“ hádal Selim.

„Myslím, že odjel, až když bylo po všem. Někdo mu pomohl.“

„Džaur?“

„Kdo jiný?“ Kirmizi se vztyčil. „Jedou na jih, zpátky k Firatu. Musíme je dostihnout. Bez Čelebiho by se hledání hodně zkomplikovalo.“

„Takže chceš pokračovat, pane? Navzdory okolnostem?“

„Co je těch pár životů proti sultánově vůli?“

„Pár životů? Ctihodný pašo… přišel jsem o všechny muže. I my dva jsme přežili jen zázrakem. Možná nám Bůh něco naznačuje.“

Vezír se na něj podíval. Sipáhi se mračil, ale Kirmiziho tvrdému pohledu dokázal čelit jen chvilku, potom sklopil zrak a obrátil se ke svému hřebci. Vyskočil do sedla, vzal za uzdu Šahramova koně a vjel do říčky. Když stoupali na východní břeh, Šahram se zakolébal, svezl se podél koňského boku a udeřil nohama do země. Ruce mu zůstaly viset na provazu přivázaném k sedlové hrušce. Kůň zmateně zafrkal.

„Mor aby to…“ zaklel Selim a znovu sesedl, aby emírovi pomohl.

Šahram se od rána hrbil nad koňskou šíjí, hlavu svěšenou na hrudi, tvář smrtelně bledou. Selim ho tu a tam kontroloval, zda vůbec žije. Pád zajatce probral, když k němu čeribaši došel, kalnýma očima mžoural do slunce a chraplavě klel. Sipáhi se začal potýkat s uzlem na jeho zápěstích.

„Co to děláš, čeribaši?“ přikročil k nim Kirmizi. „Vysaď ho zpátky, pokračujeme.“

„Nezvládne to, pane.“

„Musí!“

„Ztratil hodně krve,“ ukázal Selim na ránu po kozákově kulce. Vnikla emírovi pod klíční kost a vyšla ze zad těsně nad lopatkou. „Celou dobu to mokvá. Rána se musí vyčistit a převázat, jinak chcípne.“

„Po naší stopě se valí celá Rakka, čeribaši. Pronásledovatelé zkracují náskok…“

„Právě proto emíra potřebujeme.“ Pouta povolila a Šahram se zasténáním klesl na zem. Vezír se zhluboka nadechl. „Ale rychle!“

Bolest Šahrama definitivně probrala. Zatímco mu sipáhi vymýval ránu čistou vodou a převazoval ji jakž takž čistým plátnem, vzhlédl k vezírovi.

„Takže jsi to nevzdal, Turku. Pokračuješ do pouště. Navzdory všemu…“

„Navzdory všemu,“ přisvědčil Kirmizi. „Neplýtvej dechem, lotře. Víckrát už kvůli tobě nezastavíme.“

„Co je v těch zříceninách?“

Vezír svraštil obočí. „Odkud víš…“ Nedokončil. Pochopil, že emír vyslýchal svou sestru.

„Musí tam být něco vzácného,“ chraptěl Šahram. „Pachtíš se za tím, i když ti jde o krk… Tví strážci zhebli, ale ani to tě nezastavilo.“

„Máš pravdu,“ přisvědčil Kirmizi. „Je to vzácné. Nesmírně vzácné. Jediné svého druhu.“

„Věděl jsem to,“ vycenil samozvanec zuby. „Je to poklad, že? Hora starověkého zlata…“

„Je to poklad, o jakém se ti ani nesnilo. Má cenu celých království.“

Šahram chtěl něco dodat, ale místo toho zasténal, protože mu Selim utáhl uzel na obvazu.

Nakonec dal sipáhi zajatci napít a pomohl mu zpátky do sedla.

Vyrazili k jihu.

„Lhal jsi mu, ctihodný pašo,“ řekl Selim, když emírovi přibližně po míli znovu poklesla hlava.

„Pozor na jazyk, čeribaši…“

„V tom chrámu není žádné zlato.“

„Nic takového jsem mu přece neřekl. Nemůžu za to, že si pod slovem poklad představuje to, po čem sám prahne.“

„Tak co tam tedy je, pane?“

„Přemýšlej, čeribaši. Kdyby šlo o zlato, potřeboval bych na jeho odvoz karavanu, velbloudy, vozy, otroky… To, co mám na sultánův příkaz najít, snadno odnese jeden jediný muž.“

Kirmizi pobídl koně do rychlejšího klusu.

Čeribašiho tvář zastřel stín. Jen se mu to zdálo, nebo se vezír právě podřekl a vyzradil mu svůj tajný plán?

Když konečně najdou onen „poklad“, z pouštního chrámu odejde živý jen jeden muž.

~~~

Bůh je milosrdný a laskavě bdí nad věrnými!

Už jsem nedoufal, že se někdy vrátím ke svým zápiskům. Bůh však tomuto malověrnému derviši laskavě připomněl, že za žádných okolností, ani v té nejzoufalejší situaci, nesmí ztrácet víru. Nechť je za to veleben, On, který vládne nad osudy všech!

Jsem nevýslovně unaven, ale neodolám a musím napsat alespoň pár řádků. Možná je to způsob, jak znovu získat trochu vnitřní rovnováhy. Od svého posledního záznamu jsem zakusil mnohá nebezpečí a viděl hrůzostrašné věci, jež se vymykají chápání. Svěřím je však těmto stránkám později, až se s pomocí Boží vrátím do civilizovanějších končin a budu mít klid a dostatek času na psaní.

Všemohoucí mi seslal neobvyklého strážného anděla. Je to džaur a věří kacířským bludům, ale přesto mě už dvakrát vytrhl z nepřátelských spárů. Učinil tak naprosto nezištně, dokonce se zdá, že upřednostnil pomoc mně a ostatním z doprovodu ctihodného paši před osobním prospěchem. Zase a znovu jsem se přesvědčil, že ne všichni křesťané jsou krutí, krvelační a zákeřní.

Celý den jsme svižným tempem mířili k jihu. Jak jsme se blížili zpátky k Firatu, krajina kolem nás se probouzela. Poušť ustupovala, stromů přibývalo, zpočátku roztroušené ostrůvky trávy se spojovaly do větších zelených koberců. Narazili jsme i na dvě zemědělské osady, utopené v moři zlatavé pšenice. Raději jsme se jim však vyhnuli.

Navečer jsme dosáhli životem kypícího povodí velké řeky. Byl nejvyšší čas zastavit a odpočinout si. Kapitán se tvářil hrdinsky, ale byl čím dál bledší a řinul se z něj pot. Vypálená rána na rameni nekrvácela, ale přiznal se mi, že ho bolí.

„Jako Luciferův cejch,“ řekl.

Stopu po hašhašínské šavli jsem mu během krátkého poledního odpočinku sešil, Bohu budiž díky, v sedlových vacích jsme nalezli jehlu a nitě. Mé felčarské schopnosti jsou ubohé, ale pár podobných ran už jsem na svých cestách ošetřil.

Tak nebo onak, večer už můj nevěřící společník téměř padal z koně, takže jsme se utábořili ještě před setměním. Dokonce jsme se odvážili rozdělat oheň. Kapitán má tajemný dar, jakýsi šestý smysl, a tvrdí, že nám v tuto chvíli nic nehrozí.

Kéž Bůh dá, aby nám ten pocit bezpečí vydržel alespoň do zítřka!

~~~

„Potřebuješ si odpočinout, evliyo. Sotva to pero udržíš v prstech.“

„Už končím.“

Z ohniště vyskakovaly jazyky plamenů. Neklidné světlo cloumalo stíny palem, jež se skláněly nad táborem. Báthory, i když byl utrmácený, čistil zbraně od prachu a písku. Čelebi otřel pero, zavřel kalamář, odložil stránku k ostatním a všechny psací potřeby pečlivě zabalil.

„Zvláštní. Když mám znovu možnost psát, připadám si… lidsky. Civilizovaně. Jistě to znáš.“

Báthory pokrčil nezraněným ramenem. „Já jsem psaním ze sebe dostával trpkost a žal.

Zkoušel jsem mizernými veršíky přehlušit bolest ze ztráty. Naivní představa.“

„Později už jsi nic nenapsal?“

„Korespondence s vojenskými úřady se asi nepočítá, co?“

Čelebi se pousmál. „Škoda, že jsi na poezii zanevřel. Rozhodně to nebyly mizerné veršíky.

Měl bys něco zase zkusit. Máš talent.“

„Talent, to určitě,“ odfrkl si Báthory. „Život v tobě ty romantické nesmysly postupně zadusí.

Hlavně pokud je to vojenský život.“

„Kolik slavných bojovníků a vojevůdců napsalo nejlepší verše právě na válečných taženích? Pomáhaly jim zachovat si lidství, které člověk ve válce nevyhnutelně ztrácí.“

Báthory zvedl hlavu od rozebrané pistole. „Opravdu mluvíme o poezii, evliyo? Tady, za těchto okolností?“

„Zvláštní, vím. Ale je to jako s tím psaním. Obracím myšlenky k věcem, kterými jsem žil předtím, než mě přinutili zúčastnit se této výpravy.“

„Chápu. Přibylo ti pár nepříjemných zážitků.“

„Nepříjemných je slabé slovo, kapitáne.“

„Včera ses zase topil…“

„To zdaleka nebylo nejhorší.“ Vyměnili si pohledy.

„Karin?“ zeptal se Báthory. „Byl si u něj docela blízko…“

„Tváří v tvář, z očí do očí.“

„A co jsi v těch očích viděl?“

„Nevrátíme se k rozhovoru o poezii?“

„Zlo?“

„Pekelné. Z těch nejodpornějších nočních můr. Už v něm nezbylo nic lidského. Je to jen červivá, páchnoucí mršina, v níž přebývá zlý duch.“ Čelebi se zhluboka nadechl a mávl rukou, jako by chtěl rozehnat chmury, jež mu zastřely tvář. „Něco ti povím, kapitáne. Oba víme, že i vezír je nebezpečný. Že má své skryté, zákeřné úmysly…“

„Bezpochyby.“

„Vedle karina je ale Kirmizi ztělesněný melek. Boží vyslanec. Náš dobrodinec a ochránce.“

„I kdyby, už na tom nezáleží. Výprava k pouštním rozvalinám skončila. Kirmizi trčí v Rakce…“

„Myslíš, že tam pořád je?“

Báthory zvedl hlavu. „Podle toho, co víme, Turkmeni povstali proti sultánovi. Určitě vezíra uvěznili.“

„Ano, ale jak dlouho ho zadrží obyčejné mříže?“

„Nestraš. Jsem rád, že jsme se Červeného zbavili.“

„Já přece taky.“ Čelebi se zachmuřeně zahleděl do ohniště. „Mnohem víc mě sužuje, co je se Širin a Kuzgunem. Jen Alláh ví, zda jsou ještě naživu.“

„Nechci být špatným prorokem, ale ta Stěpanova záchranná výprava na vlastní pěst… Co zmůže sám v doupěti nabroušených vzbouřenců?“

„Navzdory tomu se za něj úpěnlivě modlím. To, že se vrátil osvobodit Širin…“ Derviš ztichl.

„Snad mu to nevyčítáš?“

„Cože? Proč bych měl?“

„No, stál před volbou. Mohl se přidat ke mně a vyrazit po tvé stopě…“

„Jenže jel do Rakky. Jestliže jsem dosud pochyboval, zda ti dva k sobě skutečně něco cítí, nebo zda je na cestu hříchu nesvedlo chvilkové pobláznění tělesnou touhou… Tohle je poslední důkaz.“

„Obávám se, že si lásku vezmou do hrobu.“

„Nemluv tak. Ještě to přivoláš.“

„V každém případě už je nejspíš nikdy neuvidíme. I kdyby vyvázli z Rakky, půjdou svou cestou.“

„Přeji jim to.“

„Upřímně?“

„Jako je Bůh nade mnou.“

„Takže jim nevyčítáš zradu?“

„Byla to vůbec zrada? Srdci nepřikážeš.“

„Hm. Na tom něco je.“ Čelebi přiložil na oheň.

„Díky, že jsi zachránil mé zápisky,“ řekl zdánlivě bez souvislosti.

„Kdepak já. Poděkuj Stěpanovi. Dokud mohl, chránil tu brašnu, jako by v ní byl recept na věčný život. Svěřil mi ji, až když se rozhodl vrátit do Rakky.“

Derviš se přes tančící plameny zahleděl na Báthoryho.

„Co?“ zvedl Kornel hlavu od pistolí.

„Kuzgun není jediný, kdo čelil složité volbě.“

„To tedy ne. Až to celé skončí, budu moci o dilematech přednášet na fakultě filozofie.“

„Nakonec ses ale vrátil.“

„Už je to tak. A neptej se proč. Odpověď by byla stejně nejasná, jako když jsi mi tutéž otázku kladl na Kypru.“

„Zajímá mě jediné: Přišel jsi z vlastní vůle?“

„Jak se to vezme. Ve snu se mi zjevil drakobijce.“

„Hizir?“

„Ano, tak nějak ho nazval Kirmizi…“

„Svatý Jiří.“

„To je on.“

„Co ti řekl?“

„Něco jako: Nebuď zbabělec a upaluj pomoci příteli.“

„Příteli?“

Báthory se pozapomněl a pokrčil oběma rameny. Trhl sebou a zasyčel bolestí.

„Udělal jsem dobře, když jsem tě zbavil otrockých řetězů,“ přikývl Čelebi spokojeně. „Bylo to vnuknutí od samotného Boha.“

„Když myslíš…“

„Poslechl jsi znamení ze snu. Ubíráš se mystickou cestou, kapitáne.“

„Raději bych se ubíral cestou do křesťanských zemí.“

„Rozumím ti,“ zvážněl Čelebi. „Domov je domov. I když se člověk narodí v poušti plné hadů a škorpionů, přesto se tam rád vrací. Navíc tvá domovina je kus nádherné země. Potoky a řeky, úrodná půda, hluboké lesy, sníh na horských štítech…“

„Ani nemluv.“

„Tím více si cením toho, že ses vrátil. Určitě jsou chvíle, kdy svého rozhodnutí lituješ…“

„O tom nepochybuj.“

„Ale na konci, když andělé položí na váhu naše dobré a zlé skutky, každá nesobecká volba převáží tucet hříchů.“

„Jen aby to nebylo naopak,“ ušklíbl se Báthory.

„Znamení, jež dostáváme ve snech, většinou nepocházejí od vyšších bytostí. Jen se v nás ozývá morálka. Otcové, svatí, proroci… jejich hlasy k nám promlouvá svědomí.“

„Uvědomuji si to.“ Báthory odložil pistole, narovnal se a se zasténáním přitiskl dlaň k boku.

„Bolí?“

„Občas jako by mi tam někdo zabořil rezavý hák. Ale zašil jsi to obratně, klobouk dolů.“

„Na válečných výpravách jsem občas pomáhal v polních lazaretech. Tam jsem se také naučil rozeznat, kdy si někdo nutně potřebuje lehnout a odpočinout.“

„Ty na tom nejsi líp.“

„Právě že jsem. Ty jsi strávil noc v sedle, já jsem spal jako batole. Když nepočítám opuchlý nos, nejsem raněný. Kdyby ses viděl, pravděpodobně by ses vylekal. Vypadáš jako karin. Horečka tě nejspíš nemine.“

„Ještě pár hodin vydržím. Vezmu si první hlídku.“

„Nesmysl.“ Čelebi se natáhl pro hašhašínský luk a toulec. „A nepři se se mnou, jen se tím ještě více unavíš.“

Báthory se mračil, ale když viděl dervišovo odhodlání, odevzdaně pokýval hlavou.

Večer byl až podezřele klidný. Ani vánek nezašuměl v korunách palem. Čelebi si rozprostřel kobereček a potichu se modlil. Než dokončil první súru, Báthory už hlasitě oddechoval ze spánku.

~~~

Derviše probudil dotek na rameni. Trhl sebou, jenže ústa mu zakryla dlaň a přidusila polekané vyjeknutí. Zamžoural na tmavou postavu, která se k němu skláněla. Báthory si přiložil ukazováček na rty a uvolnil Čelebimu ústa.

„Nějaká zlá znamení ve snech?“ zeptal se šeptem. „Nepřišel tě otec varovat před nebezpečím?“

„Ne. Zdálo se mi, že jsme zpátky v Halepu…“

„To dokazuje, že na sny není spoleh.“

„Co se děje?“

„Přicházejí.“

„Kdo?“

„Nevím. Ale sledují naši stopu, to je jasné. Musíme se vypařit. Pojď. Potichu.“

Koruny palem se černaly na pozadí blednoucí oblohy. Čelebi se rychle vymočil a v šeru klopýtal ke koním. Neklidně frkali, ale Báthory něco zamumlal a oni sklonili hlavy a ztichli.

„To jsem se vyznamenal, co?“ šeptal derviš, když narychlo zapínali postroje a sedlové podpěnky. „Usnul jsem na hlídce. Ani nevím jak…“

„Teď už je to jedno. I já jsem spal jako zabitý.“

„Jak se cítíš?“

„Líp. Ale nejsem úplně při síle. Asi proto jsem hrozbu nevytušil dřív.“ Báthory utáhl poslední řemen. „Jedeme.“

„Kam vlastně?“

„Nejdříve pryč od řeky. Pak se uvidí.“

Vzali koně za uzdy a svižně vykročili mezi stromy na východ. Sílící světlo vykrajovalo z šera ostřejší stíny.

„Blíží se,“ ohlédl se Báthory k řece. „Musíme přidat.“ Vyskočili do sedel a pobídli koně do klusu.

Vegetace kolem nich rychle řídla. Nejdříve se vytratily palmy, pak keře a nakonec i tráva. Zanedlouho už se kolem rozprostíraly jen skály a písek, podkovy hlasitě zvonily. Z východu říční údolí lemovala příkrá skaliska. Když jejich rozeklané vrcholky pozlatilo slunce, Báthory a Čelebi už kličkovali hlubokými roklinami.

„Pořád jsou za námi!“ pobízel je Kornel.

Zrychlili, nakolik jim to terén dovolil. Čelebi očekával, že už konečně nechají skaliska za sebou a vyrazí do volné krajiny, jenže se děl pravý opak, nořili se čím dál hlouběji do skalního labyrintu. Nakonec se dostali do soutěsky, v níž si téměř otloukali kolena o stěny. Za jedním ohybem Báthory škubl uzdou.

„Zatraceně!“

„Co je?“

„Měl jsem to tušit! Proč jsem to nevycítil?“

Derviš vyhlédl dopředu a srdce mu vynechalo úder. Roklina byla slepá, několik koňských délek před nimi ji přehrazovaly napadané balvany.

„Vrátíme se,“ obrátil se Čelebi v sedle. „Viděl jsem tam odbočku. Úzkou, ale možná…“ Od skalisek se odrazilo zvonění kopyt.

„Pozdě,“ zavrčel Báthory a sesedl. Při doskoku sykl bolestí a chytil se za bok, ale zatnul zuby a narovnal se. „Dolů z koně, evliyo. Jdi na konec. Kdyby bylo nejhůř, zkus vylézt po závalu.“

„A ty?“

„Já je zatím zadržím.“

„Nebudu dřepět ve skrýši.“ Derviš sňal ze sedla toulec a hašhašínský luk.

„Jak chceš. Ale nepřekážej mi při střelbě.“

Čelebi zapřel luk o zem a zručně do něj napnul tětivu.

Zahnali koně na konec úžlabiny a přikrčili se za skálou v ohybu. Báthory rychle nasypal prach na pánvičky všech čtyř pistolí. Čelebi vložil do luku šíp a nasadil ho koncovým žlábkem na tětivu.

Dusot se blížil. Ozvěna skákala od skály ke skále, tříštila se v puklinách. Báthory se chtěl pomodlit, jenže derviš drmolil první súru, a tak se nedokázal soustředit. V duchu si řekl, že za těchto okolností je dobrá kterákoli modlitba, a natáhl kohoutek. Pravačku s pistolí si podepřel levou rukou a zamířil na několik stop vzdálený ohyb.

Klapání kopyt prudce zesílilo a náhle ztichlo. Jezdec zastavil těsně před ohybem.

„Do prdele… Ví o nás.“

Čelebiho ruka, třemi prsty zaháknutá za tětivu, se mírně zachvěla.

Slyšeli, jak muž seskočil z koně a opatrně vykročil k ohybu. Báthory přimhouřil levé oko a pravým se zadíval podél hlavně. Ukazovák pohladil spoušť…

Vzápětí oko zase otevřel a zvedl hlavu.

„Ať se propadnu.“

Čelebi si hlasitě oddechl, sklonil luk a povolil tětivu. „Říkal jsem ti, že ho mříže dlouho nezadrží.“

Muž v ohybu byl celý zaprášený, ale i pod žlutavým povlakem se dala rozeznat karmínová barva jeho oděvu.

„Nevěděl jsi, že jsem to já?“ zavolal Kirmizi.

„Říkám ti, že mé schopnosti přeceňuješ,“ odsekl Báthory. Pořád nesklonil pistoli.

„Nepřibližuj se. Co od nás chceš?“

„To, co od začátku.“

„Situace se změnila.“

„Sultánova vůle ne. A k jejímu naplnění pořád potřebuji evliyu.“

„Je konec, Kirmizi, nechápeš to?! Nebudeme se s tebou trmácet do pustiny. Už to stálo příliš mnoho životů. Jdi si svou cestou a nás nech na pokoji. Vracíme se do Halepu.“

„To se vám nepodaří.“

„Jak nám v tom chceš zabránit?“

„Já ne. Jezdci z Rakky. Jsou nám v patách. Hemží se v údolí a zřejmě už našli vaše noční tábořiště. Pokud chcete přežít, musíte jet se mnou. Mám rukojmí. On jediný tu chátru udrží v bezpečné vzdálenosti.“

„Co když lžeš?“ ucedil Báthory.

„Myslíš, že nás nechali z Rakky jen tak odjet? Museli jsme jich pár zabít, abychom unikli.

Dychtí po pomstě.“

Čelebi položil ruku na Kornelovo předloktí. Kapitán na něj po očku pohlédl. Derviš už vrátil šíp do toulce a luk držel ve svěšené ruce. Ve tváři měl odevzdaný výraz.

Báthory podrážděně odfrkl a obrátil hlaveň k obloze. Kirmizi pokýval hlavou a otočil se. „Pojďte, honem!“

Báthory posbíral pistole, vstal a následoval Čelebiho ke koním.

„Bůh je moudrý,“ prohlásil derviš, když bral araba za uzdu. „Ví, proč nás vede touto cestou.

Pokud chce, abychom zůstali s vezírem, zřejmě je to tak lepší.“ Báthory slyšitelně skřípal zuby.

„Dal bych přednost turkmenskému útoku.“

~~~

Selim Sevahir a rukojmí čekali v nevelké stinné kotlině. Nebyli však sami. Kirmizi prudce škubl rukou, do dlaně mu skočil kinžál.

„Odpusť, pane,“ řekl čeribaši. Ruce držel rozpažené, dlaně pozvednuté a otevřené.

„Překvapili mě.“

„Tak, zase všichni spolu,“ vystoupila zpoza Selima vysoká postava s puškou v rukou.

„Kuzgune, Širin!“ vykřikl Čelebi radostně.

„Efendi!“ zvolala ze stínu za kozákem dívka.

„Chvalme Boha, protože je laskavý! Rád vás vidím… i když jsem doufal, že pokud vyváznete z Rakky, půjdete svou cestou.“

„Měli jsme to v plánu,“ ušklíbl se Kuzgun trpce. „Dokud jsme nenašli mrtvoly hašhašínů a Turkmenů. Ze stop jsem vyčetl, že ti vezír už zase dýchá na krk, efendi. Nemohl jsem nad tím mávnout rukou.“

„Jak šlechetné,“ zavrčel Kirmizi netrpělivě. „A dál? Co podle vás bude následovat?“

„Co asi? Skočíme na koně a zdrhneme.“ Kuzgun povolil kohoutek pušky. „Od řeky se sem valí jezdci z Rakky. Včetně těch po zuby ozbrojených cizinců.“

„Perská prasata,“ zaklel Kirmizi.

„Cože?“ protáhl Čelebi obličej.

„Turkmeny poštvali proti sultánovi Peršané. Poslali do Rakky nové zbraně a oddíl ghulamů.“

„Ghulamů?“ zhrozil se derviš.

„Ghulamů?“ nechápal Báthory.

„Na vysvětlování není čas,“ zavrčel Kirmizi, schoval kinžál a pobídl koně do úzké soutěsky, která se vinula na východ. „Za mnou, rychle!“

Selim, Kuzgun a Širin vyskočili na koně.

„Podařilo se ti to,“ podal Báthory kozákovi ruku a věnoval letmý úsměv dívce.

„Jak se to vezme. Utekla sama, ještě než jsem vnikl do paláce.“

„Opravdu? Šikovné děvče.“

„Ale když už jsem tam byl, pomohl jsem utéct vezírovi,“ dodal Kuzgun. Vyměnili si s

Báthorym pohledy, které vyjádřily shodný názor na tento krok.

„Víc vás nezůstalo?“ zeptal se Čelebi.

„Nevyjeli jsme z Rakky bez boje,“ odpověděl mu Selim. „Nebýt rukojmího, nedostali bychom se odtamtud vůbec.“

„Kdo to vlastně je?“ zamračil se Báthory na bezvládného zajatce.

„Šahram ibn Allahaddin. Nový emír Rakky.“

„Otcovrah?“ vydechl Čelebi.

„Za všechny zločiny zaplatí,“ zasyčela Širin. „I kdyby to ze mě udělalo bratrovražedkyni.“

„Pojeďme,“ pobídl Kuzgun koně. „Pronásledovatelé jsou opravdu blízko.“

„Máš odhad, kolik jich je?“ zeptal se Báthory.

„Mám,“ přikývl kozák.

„Kolik?“

„Kurevsky moc.“

~~~

„Druhý z Pěti?“ zabručel Kirmizi, když mu vedle něj klusající Čelebi v krátkosti povyprávěl, co se dozvěděl od šejka hašhašínů. „Nikdy jsem o žádné Pětici neslyšel.“

„Existují, pane, bezpochyby. Zjevili se mi ve vidině. Cloumali mým vědomím a chtěli z něj vyšťourat, kam putujeme…“

„Podařilo se jim to?“

„Ne. Tedy… ne úplně. Znají směr a viděli i jednorukého starce…“

„Mor na ně! I na tebe, derviši. Myslel jsem, že jsi silnější.“

„Odpusť nehodnému, mocný pašo! Sotva jsem před nimi uchránil svou duši. Jsou to opravdoví démoni. Karinové vtělení do člověka…“

Kirmizi netrpělivě mávl rukou. „Zkusím o nich něco zjistit. Říkáš, že sídlí v horách za Erzurumem?“

„Tam byla jejich původní tekke. Ale kde leží skalní svatyně, která se mi zjevila ve vidině…“

„Co myslíš, evliyo, pověsili se na nás z vlastní vůle, nebo je někdo najal?“

„Šejk mi naznačil, že i Ikindži jen vykonává rozkazy někoho jiného.“

„Velkovezír. Určitě je za tím to albánské psí hovno.“

„Pane, už jen představa, že druhý muž říše uzavřel spojenectví s ďábelským…“

„A proč vůbec poslali Druhého?“ neposlouchal ho Kirmizi. „Uráží mě, že po mé stopě nevyrazil První!“

Skaliska se konečně začala trhat na menší shluky a v rozšiřujících se písčitých úžlabinách mezi nimi mohli jezdci zrychlit. Neudělali to. Nezbyla jim síla. Slunce už stálo téměř v zenitu a skály byly rozpálené jako obrovské plotny.

„K čertu,“ zachraptěl Kuzgun. „Tohle nemá smysl!“

„Koně melou z posledního,“ přisvědčil Báthory. „Takhle nás hadrové hlavy ještě před večerem uštvou.“

Kirmizi se nesouhlasně mračil, ale když viděl, že ostatní jsou zajedno, zastavil koně.

„Dobrá, mudrlanti. Očekávám spásonosné nápady.“

„Trochu upravíme jejich počet,“ vzhlédl Báthory k vrcholkům skal. „Z těch útesů je budeme mít jako na dlani.“

„Chceš s nimi bojovat, dutá palice? Víš, jakou mají přesilu?“

„Vím. Kurevsky velkou. Navíc jsou s nimi ti…“

„Ghulamové.“

„Dozvím se konečně, co jsou zač?“

„Perská napodobenina janičářů. Křesťanští otroci z Gruzie, Arménie a Čerkeska, obrácení na pravou víru a vychovaní ve výcvikových táborech. Elitní jednotky perského šáha. Stačí?“

„Stačí. Stejně tvrdím, že proti nim můžeme využít terén. Uděláme to, dokud to jde. Až vyjedeme do otevřené pouště, už tak výhodnou pozici nenajdeme.“

„Pořád máme rukojmí,“ nadhodil Kuzgun. „Připomeneme těm smradům, že když nepřestanou dotírat, jejich vůdce to pocítí.“

Kirmizi se zhluboka nadechl, ale potom zachmuřeně pokýval hlavou. „Musíme hrozbám dodat na váze. Ukázat, že to myslíme vážně.“

„To je to nejmenší,“ zkřivil Báthory ústa. „Co myslíš, Stěpane? Prsty?“

Kozák se podíval na Šahrama. Ten se právě probral z mdlob, zvedl hlavu a mžoural na ně kalnýma očima.

„Turkmeni by měli na první pohled poznat, že to patřilo jejich náčelníkovi.“

„Asi vím, co myslíš. Přenechám ti to potěšení.“

Kuzgun se naklonil k nechápavě zírajícímu emírovi a odvázal mu ruce od sedlové hrušky.

„Slez.“

Šahram s neblahou předtuchou ve tváři poslechl. Kozák sesedl a zezadu mu podkopl kolena. Samozvanec se svalil do prachu a zaskučel skrz zuby. Kuzgun mu klekl na lopatky a tasil dýku.

Když vytryskla krev a od skal se odrazilo emírovo vytí, Čelebi jako jediný odvrátil zrak.

Báthory, Kirmizi a Sevahir se dívali s chladnými výrazy, Širin planulo v očích zadostiučinění.

~~~

Poručík Robert Bannister, někdejší důstojník flotily lorda protektora Cromwella, odzátkoval polní láhev, nabral do úst trochu teplé vody, vypláchl jí prach, jenž mu skřípal mezi zuby, a hlučně ji vyplivl.

„Zkurvená země,“ zaklel a dopřál si druhý hlt, který spolkl. Čutoru zavěsil zpátky na sedlovou hrušku.

Už od rána měl vražednou náladu. Samozřejmě nečekal, že pronásledování bude procházka rozkvetlým edenem. Pouště se nebál. Už navštívil i nehostinnější končiny, vedle Kandaháru, špinavé díry plné zaostalých fanatiků, i peklo bledlo závistí.

Pronásledování tureckých uprchlíků se však komplikovalo. Předpokládal, že v tuto chvíli už jim bude svírat chřtány a páčit z nich, kam míří a co tam chtějí. Oni však úspěšně unikali a rozsévali za sebou mrtvoly, jako by se mu tím vysmívali.

Minulo poledne. Bylo tak horko, až se Bannister divil, proč okolní skaliska neroztají. Střechu propoceného klobouku zdobila bílá solná krajka. Znovu zachrchlal a odplivl si. Přemýšlel, zda vydat rozkaz ke krátkému odpočinku, dokud nepřejde nejhorší vedro…

Zepředu se ozvaly rozrušené hlasy a předvoj tvořený půltuctem Turkmenů přitáhl uzdy. Bannister se narovnal v sedle a pozvedl ruku se sevřenou pěstí. Dlouhá řada jezdců postupně zastavovala. Muži brali do rukou pušky a luky, zvedali kopí a štíty.

Bannister pokynul ghulamům a v doprovodu tří střelců klusal do čela průvodu.

„Co se děje?“ zavrčel na Tarika.

Velitel Bayatů ukázal dopředu. Kapitán přimhouřil oči. Nad pásem stop, zanechaných tureckými uprchlíky, se u skalní stěny něco třpytilo.

„Ničemné turecké špíny,“ ucedil Bannister. „Jdi to sebrat.“

Tarik nebyl příliš bystrý; poslechl bez zaváhání. Bannister za jeho zády vytáhl od opasku pistoli a vzhlédl k vrcholkům skal. Ghulamové cvakali kohoutky pušek.

Tarik doklusal k suchému keři, trčícímu z pukliny, a sundal z něj kousek motouzu s neobvyklým přívěskem. Otočil se v sedle a ukázal ho Bannisterovi i ostatním.

Lidské ucho vypadalo čerstvě, krev ještě nestačila pořádně zaschnout.

„Je to jeho náušnice,“ potvrdil Tarik Bannisterovu domněnku. „Jsem si…“

Zahřměl výstřel. Kulka trefila pootočeného Tarika do zad a vylétla z hrudi, takže prudký

pád prohnal Turkmena deštěm vlastní krve a úlomků žeber.

Koně se splašili. Bannisterův valach se vzepjal na zadní, čímž svému pánovi nechtě zachránil život, krk mu proděravělo olovo, které by jinak zasáhlo jezdcovu hruď. Bannister se duchapřítomně vymrštil ze sedla klesajícího koně. Při dopadu mimovolně stiskl spoušť pistole. Kulka se odrazila od skály a zabzučela nad rozevlátými kufíjemi.

Ozvěny dalších výstřelů se slily do ohlušujícího burácení. Jednomu z Turkmenů proklál hruď dobře mířený šíp. Ghulamové se snažili vytvořit formaci a opětovat střelbu, jenže ustupující Bayatové do nich slepě vráželi.

Jedni i druzí křičeli jako smyslů zbavení.

~~~

Kuzgun hodil ještě kouřící pušku Širin, která už čekala s prachovnicí a nabijákem v rukou. Tasil pistoli. Čelebi vedle něj přiložil k tětivě hašhašínského luku druhý šíp. Báthory a Selim na protější skále také odložili prázdné zbraně. Kornel namířil druhou pistoli, Selim popadl luk a vyškubl z toulce šíp.

Všichni tři zároveň vystřelili do hulákající vřavy na úpatí skal. Dva jezdci se svalili pod zdivočelá kopyta, pod třetím se zřítil kůň.

Kuzgun si vzal od Širin nabitou pušku. Mezitím Selimova tětiva zadrnčela podruhé, Čelebiho potřetí.

Báthory klidně, jako by se nechumelilo, vzal další pistoli.

~~~

„Ústup! Všichni zpátky! Kryjte se, chátro mohamedánská!“

Ghulamové a Turkmeni do sebe vráželi v divoké tlačenici a střídali kletby s voláním Alláha.

Koně cvakali zuby, vyhazovali zadními a kopali.

Bannisterův valach řičel a snažil se vstát, ale podařilo se mu jen zvednout k obloze zkrvavený pysk a zase se svalil zpátky. Jeho pán přeběhl k výklenku ve skále. Skočil do něj právě v okamžiku, kdy olověná kulka urazila kus skály z okraje otvoru.

Křik, rachot a dusot se vzdalovaly. Zvířený prach se usazoval. Krev vsakovala do písku.

Bannisterův kůň naposledy hrábl kopyty a znehybněl.

Poručík vsedě nabil pistoli, ruce se mu ani nezachvěly. Odložil prachovnici, natáhl kohoutek a opatrně vyhlédl z úkrytu. Šplhal pohledem po útesu. Nahoře se pohnul stín. Bannister bleskově zamířil a vypálil.

Do rozsedliny se sesypalo kulkou uražené kamení. Těsně před výklenkem se do písku zabodl šíp. Bannister se stáhl zpátky do stínu a znovu začal nabíjet pistoli.

„Zkurvená země,“ zopakoval. „Zkurvení turečtí bastardi.“

Rachot turkmenské jízdy ztichl kdesi za skalami. Ghulamové poschovávaní kolem volali na velitele.

„Žiju!“ zakřičel Bannister, zatímco šťoural nabijákem v hlavni. „Uklidněte se! Něco vymyslíme!“

„Hej, ty!“ ozvalo se z vrcholku skály. Hlas hovořil obstojnou perštinou. „Démone z Basry!“

„Kirmizi?“ zakřičel Bannister. „Jsi to ty, hovnivále z paláce? Co jste udělali s emírem?“

„Zatím žije. Jestli nám ale tví psi nepřestanou chňapat po patách, rozloučí se s dalšími kusy těla. Klidně ho okrájíme až na trup. Zůstane mu jen hlava ječící bolestí. Rozuměl jsi?“

„Rozuměl, jak by ne.“ Bannister natáhl kohoutek pistole. „Pokud jde o mě, klidně ho rozkrájejte na kousky. Nepřišel jsem ho vysvobodit.“

„Tak co chceš?“

„Zkus hádat. Už jsi našel Čelebiho? Je tam s tebou?“ Rozhostilo se ticho.

„Takže ano,“ zachechtal se Bannister. „Dobře. Později si s ním rád promluvím. Budeme

vás sledovat a počkáme na vhodnou příležitost.“

Když se Kirmizi znovu ozval, jeho hlas řezal do kostí.

„Pokud nás chceš pronásledovat do východní pouště, budeš potřebovat pomoc Turkmenů. Bez nich to nezvládneš. Ať chceš, nebo nechceš, musíš brát ohled na naše rukojmí. Tví kočovničtí kumpáni věří, že je vyvolený a do čela Bayatů ho postavil sám Bůh!“

„Klidně emírovi uřízni jeho vyvolené koule!“ Bannister opatrně vyhlédl z úkrytu a pátral očima po vrcholcích skal.

„Jak myslíš. Kuzgune!“

„Ano, pašo?“ ozvalo se z protějšího skaliska.

„Splníme slib z Rakky. Udělej ze Šahrama eunucha!“

„S potěšením, pašo!“

Bannister nakrčil obočí. Chvíli bylo ticho, potom mezi skalami prolétlo bolestné zavytí.

„Do prdele, dobře!“ zakřičel. Turkmeny potřeboval. Přinejmenším jako živý štít. „Stáhneme se. Ale tímhle to neskončilo. Nakonec všichni budete zakopaní po krk v písku a supi vám zaživa vyklovou oči!“

Neozvala se žádná odpověď. Bannister bloudil zrakem po skalách, čekal na cíl pro pozvednutou pistoli. Marně. Po nějaké chvíli uslyšel ržání a vzdalující se dusot kopyt.

„Prokletí zbabělci.“ Opatrně vystrčil hlavu, a když z útesů nepřiletěl další varovný šíp, vylezl z trhliny. Sebral ze země klobouk, zběžně ho oprášil a nasadil na zjizvenou hlavu. Přešel k mrtvému valachovi, klekl si a položil dlaň na zkrvavenou šíji.

Tak ho tam našli ghulamové, když se opatrně začali trousit z úkrytů. Bannister ještě chvíli zamračeně hleděl do země, potom vstal, přelétl pohledem okolostojící Peršany a znenadání začal vztekle klít, až se koně plašili.

~~~

„Dobře,“ zamumlal Báthory přes zaprášený šátek, když zhruba po hodině ostré jízdy zpomalili. Skaliska nechali daleko za sebou a v otevřené krajině viděli, že pronásledovatelé se skutečně drží z dohledu. „Dozvím se konečně, co je zač?“

Jeho společníci na něj tázavě pohlédli.

„Ten křesťan. Kde se tu vzal? Zná tě, evliyo.“

„A já znám jeho,“ přikývl Čelebi. Mračil se, jako by musel vzpomínat na něco, co chtěl navždy vytěsnit z paměti. „Setkali jsme se na dvoře perského šáha, když mě sultán vyslal s poselstvím. Jmenuje se Bannister. Poručík Robert Bannister.“

„Angličan?“

„Angličané jsou už od dob Abbáse I., nechť shnije v pekle, spojenci Peršanů. Abbás byl jako všichni Peršané věrolomný šíitský kacíř, takže není divu, že se spřáhl s bezvěrci. Poslal emisary do Evropy a ti tam jako spráskaní psi poklonkovali džaurským králům a žebronili o spojenectví proti osmanskému sultánovi. Angličané souhlasili a společně se šáhovým loďstvem vytlačili z Perského zálivu Portugalce i Osmany.“

Čelebi si stáhl zaprášený konec turbanového pruhu na bradu a dopřál si hlt vody z čutory.

„Časem se ale turecká moc rozšířila podél Firatu přes Bagdád zpátky k zálivu. A tak perský šáh zase začal kňučet a prosit nevěřící kumpány o pomoc. Připlul Bannister a jeho válečná loď vedla perskou flotilu proti Basře. Vyvraždil všechny tamní Turky, včetně žen a dětí. Samotné moře prý zrudlo krví dobrých muslimů.“

„Od té doby mu říkají Démon z Basry,“ dodal Selim.

„A kdo mu usmažil palici?“ vyptával se Báthory. „Když mu spadl klobouk, všiml jsem si ošklivé jizvy…“

„Po tom masakru vyslal sultán trestnou výpravu,“ pokračoval Čelebi. „Naše flotila ve velké námořní bitvě nad Démonem zvítězila. Spálili mu nejdříve loď a potom obličej, přitiskli mu

hubu k dělové hlavni, ještě rozpálené po divoké lodní přestřelce. Uškvařili by ho celého nebýt náhlého protiútoku Peršanů. Vypukla mela, v níž se lotrovi podařilo uniknout. Léčili ho felčaři samotného Abbáse II., kterému Bannister od té doby slouží. Vždy, když je potřeba někde vyvraždit pravověrné, šáh pustí zuřivého psa z řetězu. Vůbec mě nepřekvapuje, že má prsty ve štvaní Bayatů proti sultánovi.“

Báthory naslouchal s pozvednutým obočím. „Spálili jste mu loď i obličej? Ten musí Turky milovat.“

„Kdykoli dojde někde v pohraničí ke krveprolití, ten pekelník je poblíž.“

„Ten chlap se mi líbí čím dál víc.“ Báthoryho probodly nevlídné pohledy.

„Svým způsobem,“ ušklíbl se kapitán, „rozumím jeho motivům. Stejně jako emírovým,“ ukázal na Šahrama, shrbeného v sedle. „Je to zákeřný hrdlořez, který vybil vlastní rodinu a bude se za to vařit v pekelném oleji, ale jeho důvody chápu. Tebe to ještě nenapadlo, Stěpane?“

„Napadlo, jak by ne,“ přikývl Kuzgun zamračeně. „My dva jsme kdysi stáli na stejné straně.

Bojovali jsme proti Turkům. Za svobodu, za svou víru.“

„Anebo za kořist, kvůli vyšší hodnosti nebo z obyčejné pomstychtivosti,“ pousmál se Báthory. „O šlechetnosti pohnutek teď nemluvím. Jen mě tak napadlo… kde se to zvrtlo? Ještě nedávno mi na nohou chrastily turecké okovy. Dnes zabíjím lidi, kteří se bouří proti osmanské krutovládě podobně jako mí rodáci v Uhrách.“

„Nebezpečné myšlenky,“ zamračil se na něj Selim.

„Neboj se, čeribaši, nepřeběhnu k nepříteli. Jen se divím, jakými zvláštními cestičkami se život ubírá.“

„Zvláštními a nečekanými,“ přisvědčil Kuzgun. „K čertu, co by řekli naši otcové, kdyby nás teď viděli?“

Báthory si znovu přetáhl masku přes nos. „Jestli chcípnu někde za tureckými humny, a navíc proto, abych zachránil život mohamedánovi, k pekelné bráně se dostavím s hlasitým smíchem. Satan tu ironii určitě ocení.“

„Širin?“ přerušil Čelebi tíživé ticho.

~~~

Po soumraku seděli u malého ohníčku ze suchých travin a chrastí, k smrti uondaní, zaprášení, málo zasycení skrovnou večeří. Vyprahlými hrdly se slova soukala těžce, a tak raději mlčeli. Dokonce ani nekouřili, i když tabák jim ještě nedošel, po celém dni v pustině měli pocit, že by je kouř z dýmek ještě více vysušil. Vládla nálada, že i pohřeb byl vedle ní bezuzdnou veselicí.

„Efendi?“ opětovala pánův pohled.

„Má drahá Širin,“ vzdychl Čelebi. „To, co teď udělám, nesmíš chápat špatně. Rozhodně ti nic nevyčítám a nemám kvůli tobě těžké srdce. Vím, že nejsem stvořen pro rodinný život a nebyl jsem ti dobrým pánem a manželem. Je přirozené, že jsi hledala útěchu v jiné náruči. V žádném případě nechci, abys za to pykala, ani nemám v úmyslu uvrhnout tě do hanby.“

„Efendi, co to říkáš?“ rozšířily se Širin oči, přestože je pořád zavírala opuchlina.

Také Kuzgun se narovnal a tázavě, trochu s obavou hleděl na derviše. Báthory a Selim zvědavě nastražili uši.

„Ve jménu Boha milosrdného a soucitného,“ přednesl Čelebi, zhluboka se nadechl, pohlédl dívce přímo do očí a řekl: „Širin, zavrhuji tě.“

„Efendi!“ zvolala. Kuzgun poposedl, jako by chtěl vyskočit. Selim zvedl obočí. Báthory přeskakoval pohledem z jednoho na druhého a snažil se pochopit, co se děje.

„Zavrhuji tě,“ zopakoval Čelebi. Slova se mu slyšitelně zadrhávala v krku.

„Můj pane!“ vrhla se mu Širin k nohám. „Počkej ještě! Neunáhli se…“

„Rozmyslel jsem si to dobře,“ odsekl pevně, i když se mu v koutcích očí zaleskly slzy a znovu se musel zhluboka nadechnout. „Zavrhuji tě potřetí!“

Širin zasténala. Její slzy smývaly prach z Čelebiho holínek.

„Neplač, děvče,“ usmál se derviš smutně a vzal ji za rozechvělá ramena. „Naopak, raduj se. Už nejsi mou konkubínou. Jsi svobodná a můžeš se vdát za muže podle vlastního výběru.“

Báthory a Selim pohlédli na Kuzguna. Kozák ztuhle zíral na dívku a derviše. Dlouhý knír mu sklouzl z ucha a zůstal viset jako mrtvý úhoř.

„Efendi…“ zachraptěl.

„Nechci o tom mluvit,“ mávl Čelebi širokými rukávy. „V duchu jsem si to zvážil důkladně a bylo to těžké rozhodování. Nechci, aby mezi mnou a dobrým přítelem visel stín hříchu a lží. Tímhle to skončilo. Mám jen jednu prosbu.“

„Cokoli, efendi.“

„Pokud se rozhodnete uzavřít manželství, chci vás do něj jako imám osobně uvést. Možná to bude trochu divné, ale přesto bych to rád udělal.“

„Nastokrát ti děkuji, efendi,“ uklonil se Kuzgun hluboce. „Jsi moudrý a velkorysý. Dopřej ti Bůh dobré zdraví a dlouhý život!“

„Takové požehnání se mi v nejbližších dnech bude hodit,“ usmál se Čelebi nuceně a úkosem se zadíval na Kirmiziho.

Vezír seděl u Šahrama, upřeně ho pozoroval a rozhovor u ohně ho ani za mák nezajímal. Emírem už několik hodin zmítala zimnice. Když ho večer odvázali od sedla, svalil se jako mrtvola. Teď se neklidně vrtěl pod propocenou přikrývkou a občas cosi nesrozumitelně zamumlal.

„Jak se mu daří, pane?“ zeptal se Čelebi, hlavně aby změnil téma.

„Nedaří, vůbec,“ odsekl Kirmizi. „Horečka stoupá. Kolem už se rojí džinové. Cítí jeho slabost a chtějí mu spolknout duši.“

„Och,“ ohlédl se derviš polekaně. „Mohli bychom je odehnat společnou modlitbou.“ Vezír kupodivu přikývl. „Myslím, že by to mohlo pomoci. Beztak už je čas yatsi.“

„Škoda plýtvat modlitbami na takového zloducha,“ zasyčela Širin. „Ať chcípne.“

„Pomstychtivá žena, hotová pohroma,“ povzdychl si Čelebi. „Musíš se naučit odpouštět, Širin.“

„Nemůžu, efendi. Jemu ne.“

„Tak alespoň pamatuj na to, že ho budeme ještě potřebovat. Ne že tě napadne podříznout mu hrdlo.“

Širin se zatvářila, jako by odhalil její plán.

V noci si však na bratra ani nevzpomněla. Lehli si každý zvlášť, ale když dohořel oheň, dívka vklouzla ke Kuzgunovi. Ještě nespal. Pevně ji sevřel v náruči, jenže zatímco ona okamžitě usnula, kozák se ještě dlouhou dobu pokradmu díval, zda je Čelebi nepozoruje.

Derviš ležel zády k doutnajícímu ohništi a zíral do pouště. Na západě těsně u obzoru blikaly táborové ohně Turkmenů a Peršanů.

Nakonec zavřel oči. Ve snu seděl s otcem v rozkvetlé zahradě jejich starého istanbulského domu. Vůbec nic neříkali, jen si hověli v altánku a s úsměvy na tvářích popíjeli anýzový šerbet.

JEDENÁCTÁ,

v níž nebožtíci odmítají zůstat po smrti, Báthory

a jeho společníci naleznou útočiště se znamením kříže a Selim Sevahir stojí před těžkým dilematem.

HLAVA

18. dne měsíce zil-kade roku 1072 jsme konečně dorazili k řece Chábur. Jeden z nejvydatnějších severních přítoků Firatu protíná syrskou poušť přibližně v půli cesty mezi Rakkou a Mosulem. Jeho zelené údolí dokáže přesvědčit poutníka, který se sem dotrmácel z rozpálené, jednotvárné pustiny, že vstoupil do ráje.

Naopak, během několika předchozích dní jako bychom zabloudili v Džehennemu. Když jsem tudy putoval před několika lety, cestu z Mosulu do Rakky jsem nevnímal jako obzvlášť namáhavou nebo nepříjemnou. Jenže tehdy jsem necestoval uprostřed letních veder a neměl jsem v patách smečku pomstychtivých Bayatů. Mohl jsem se zastavit v každé osadě a turkmenském či beduínském táboře podél karavanní cesty, odpočinout si ve stínu palem, osvěžit se ovocem a čerstvou vodou ze studní a jezírek.

To vše jsme si tentokrát museli odepřít. Turkmeni na této trase patří k Bayatům, musíme je tedy všechny považovat za nepřátele. Pro jistotu jsme se obloukem vyhnuli všem táborům a oázám. Zanedlouho se naše zásoby jídla a vody zoufale ztenčily. Čtvrtého dne jsme už byli tak vyhladovělí a zesláblí, že Kirmizi Mustafa paša navrhl, abychom zabili jednoho náhradního koně.

„Tamta kobyla,“ ukázal, „stejně ztratila podkovu, prasklo jí kopyto, kulhá a zdržuje nás.“

Osmělil jsem se protestovat a také Kuzgun se nesouhlasně mračil, ale vezír trval na svém a Báthory a Selim se k němu přidali. Kapitán vytáhl pistoli a ubohé zvíře usmrtil.

Nechť mi Bůh odpustí! Nejednou mi bylo u různých stepních kmenů nabízeno koňské maso, vždy jsem však odmítl. Kůň je vznešený tvor, stojící vysoko nad zvířaty určenými k obživě. Pojídání jeho masa mi připadá stejně odporné jako lidožroutství. Toho večera jsme se však všichni vrhli na onen koňský kebab jako vlci a strhávali maso z rožňů ještě napůl krvavé. Dobrou hodinu poté jsem se modlil a prosil Boha, aby byl shovívavý a pochopil mou nouzi.

Toto trápení na cestě se samozřejmě netýkalo našich pronásledovatelů. Ti si v každém turkmenském táboře doplnili zásoby a vyměnili koně. A nejen to, cestou nabírali posily, hlavně mladíky dychtící po turecké krvi. Ve chvíli, kdy toto píši, se nám po stopách žene více než padesát bojovníků.

Nejhorší je, že už brzy ztratí důvod, proč nás zatím ušetřili. Šahram je jednou nohou v hrobě a pomalu do něj strká i druhou. Většinou je v bezvědomí, a když tu a tam na okamžik procitne, blouzní o nesmyslech a nikdo mu nerozumí. Rány mu hnisají a pronikavě páchnou. Levá ruka mu strašidelně zezelenala. Je v tak špatném stavu, že i Širin se ho zželelo, po večerech bratrovi čistí rány a snaží se, aby se mu alespoň trochu ulevilo. Údajně to dělá proto, abychom nepřišli o rukojmí, jenže já ji dobře znám a vím, že nemá tak tvrdé srdce.

Tak či onak, kolem samozvance už krouží anděl smrti. A až si ho odvede, Bůh nás

ochraňuj před pomstou jeho soukmenovců.

~~~

„Tomuhle ty říkáš tábor, efendi?“ zabručel Kuzgun a sklonil ruku, kterou si do této chvíle clonil oči. „Vždyť je to hotové město.“

Al-Hasaka, hlavní zastávka na karavanní cestě z Rakky do Mosulu, ležela na obou březích Cháburu. Uprostřed záplavy stanů a provizorních ohrad pro koně, velbloudy a ovce se tyčilo i několik domů z nepálených cihel a hlínou omítnutého rákosí. Měly zvláštní kónický tvar s oblým vrchem a stály v přesně vyrovnaných řadách.

„Město, ano,“ přitakal Čelebi. „Pořádně se rozrostlo od doby, kdy jsem ho viděl naposledy.

Jak ale vidím podle bunčuků a vlajek, stále mu vládnou beduínští Al-Haddedíni.“

„To je arabský kmen, že?“ ujišťoval se Báthory.

„Jistě.“

„Jak vycházejí s Turkmeny?“

„Špatně. Jenže ještě víc jim leží v žaludku Turci, a kdyby si měli vybrat, určitě by se raději přidali k Bayatům. Koneckonců, jedni i druzí jsou nomádi. Mají velmi podobné zvyky.“

„Takže ani tady si zásoby nedoplníme.“

„Možná kdyby se jeden z nás, který dobře umí arabsky, převlékl za obyčejného poutníka a nenápadně proklouzl…“

„Z toho nic nebude,“ zabručel Kuzgun a vystrčil bradu.

Podívali se naznačeným směrem. Od západu se po karavanní cestě blížila početná skupina jezdců.

„Zatraceně,“ zaklel Báthory.

Družina z Rakky zastavila v uctivé vzdálenosti od prvního stanu. Zatímco se usazoval zvířený prach, dopředu vyrazilo pět Turkmenů. Vklusali do tábora a ztratili se mezi stany a domky. Po nějaké chvíli se jeden z nich zase objevil a vrátil se ke zbytku hordy. Řekl něco muži v klobouku, načež i ostatní jezdci pobídli koně a vstoupili do Al-Hasaky.

„A je to, sbratřili se,“ uzavřel Kirmizi. „Musíme to beduínské doupě objet.“

„Širokou oklikou,“ přikývl Báthory. „Najdeme menší vesnici nebo tábor a zkusíme něco sehnat tam.“

„Pojedeme na jih,“ ukázal vezír po proudu řeky. Břehy tam lemovaly skalnaté vrchy. „V kopcích se pronásledovatelům snadněji ztratíme.“

Nikdo neprotestoval. Vrátili se po písčitém svahu do úvalu, kde nechali koně.

„Starověcí pohané údajně považovali Chábur za hranici mezi světem živých a mrtvých,“ poznamenal Čelebi, když se vyhoupl do sedla.

„Něco jako řecká Styx?“ pohlédl na něj Báthory.

„Ano, něco takového.“

„Kde bylo záhrobí? Na východním, nebo na západním břehu?“

„To si nepamatuji. Vichr času všechno změnil. Země za řekou údajně kdysi kypěla životem; dnes je to jen království duchů.“

„A přesně tam míříme,“ uťal je Kirmizi a pobídl koně. Ostatní zvířata odevzdaně následovala prvního hřebce.

~~~

K večeru bez potíží přebrodili řeku. V tomto ročním období měl Chábur málo vody, na nejhlubším místě sahala koním sotva po kolena, takže si jezdci ani nenamočili holínky. Na východním břehu projeli úzkým pásem zeleně a začali stoupat do kopců.

Byli jen asi tři míle od Al-Hasaky, takže je nepřekvapovaly hojné známky lidské přítomnosti. Krátce před setměním jim cestu zkřížila pastevecká stezka, pokrytá čerstvými kozími bobky a stopami bosých nohou. Po krátké poradě se rozhodli stopy sledovat.

Když strmé svahy podél pěšiny vystřídala rozeklaná skaliska, zahlédli proužek kouře, kroutící se nad nízkou, ale rozložitou skálou.

„Vyčmuchají nás tady,“ zamračil se Báthory. Místo mu připomnělo past, v níž s Čelebim uvázli za Rakkou.

„To by nás museli pronásledovat i v noci,“ namítl Kirmizi. „Jsem si jistý, že přespí v Al-Hasace. Vyrazí až ráno, a to už budeme zase v sedle.“

„Nevím jak vy,“ zavětřil Kuzgun, „ale já jsem kvůli pečenému kozímu masu ochoten trochu riskovat.“

Na to se nedalo nic říct. Pobídli koně.

Kouř nestoupal z komína, ale z pukliny ve skále. Pěšina vedla k díře pod masivním převisem. Byla částečně zastavěná nepálenými cihlami, takže do jeskyně se vcházelo normálními dveřmi.

Zastavili a sesedli z koní.

„Zdá se mi to, nebo to vidíte i vy?“ podivil se Báthory. Skálu nad vchodem pokrývaly vyryté i nakreslené obrazce, zřetelně jim dominoval kříž s primitivně vyobrazeným Kristem.

„V těchto končinách žije mnoho křesťanů,“ odtušil Čelebi. „Hlavně v Mosulu a dalších městech podél Tigridu až nahoru po Antioch.“

„Možná se nám tedy dostane křesťanské pohostinnosti. Nechte mě, zkusím…“

„Už ani krok, zasraní pohané!“

Koně zafrkali a škubli uzdami, až se jejich pánové zapotáceli. Ječivý hlas se lámal v ozvěnách mezi skalami, takže jim připadalo, že na ně skučí celá smečka pouštních běsů.

„Táhněte odsud, chátro kacířská! Nic pro vás nemám! Sotva uživím sám sebe!“

Kvůli ozvěnám nebylo možné určit, odkud přesně hlas přichází. Báthory se soustředil a po chvíli obrátil zrak k široké trhlině vpravo. Prudce stoupala a zřejmě jí bylo možné vylézt na vrchol skaliska. Vzhlédl.

„Pochválen buď Pán Ježíš Kristus!“ zavolal.

Zavládlo ticho. Když se hlas ozval znovu, byl o něco klidnější, ale pořád podezřívavý.

„Chcete mi namluvit, že jste křesťané?“

„Ne. Oni jsou mizerní mohamedáni,“ ukázal Báthory palcem přes rameno. „Jediný poctivý křesťan jsem tu já.“

„Nesmysl! Křesťané nesmějí nosit turbany!“

„Jak vidíš, já můžu.“

„Nevěřím ti ani nos mezi ušima! Pokud vyznáváš pravého Boha, pomodli se otčenáš!“

„Otče náš, jenž jsi v nebesích, posvěť se jméno tvé. Přijď království tvé. Buď vůle tvá jak v nebi tak i…“

„Dobře, dobře. Co jsi za křesťana?“

„Cože?“

„K jaké církvi patříš?“

Báthory zaváhal, tyto končiny se jistojistě hemžily odpadlickými sektami. Pak ale šel s pravdou ven. „Římský katolík.“

„Uznáváš tedy papeže.“

„Dejme tomu.“

„Co je to za odpověď? Uznáváš, nebo ne?“

„Tak tedy ano.“

„Jak se jmenuje?“

„Alexandr.“

„Cha! Lžeš!“

„Nelžu.“

„Ale ano. Papežem je Inocenc, toho jména desátý!“

„Kdepak. Ten zemřel v padesátém pátém. Jeho nástupcem je Alexandr VII., vlastním jménem Chigi, z Toskánska.“

Do ticha, jež se rozhostilo v kotlině, zamečela koza.

„Kdy jsi naposledy slyšel čerstvé zprávy z křesťanského světa?“ zeptal se Báthory.

„Pekelně dávno, zdá se.“

V soutěsce zachrastilo kamení.

„Nezkoušejte nic podlého! Mám zbraň a umím se s ní ohánět!“

Z ohybu se vynořila přihrbená postava opírající se o hůl. Podle očekávání byla na kost vyhublá, zarostlá a navlečená v prosté, provazem přepásané tunice, která svou původní barvu a soudržnost ztratila už před mnoha lety. Na kuřecí hrudi se houpal veliký dřevěný kříž.

Báthory přimhouřil oči. To, co zprvu považoval za hůl, byl ve skutečnosti meč. Masivní, s výraznou křížovou záštitou a s trnovými zarážkami ve čtvrtině čepele, sahající otrhanci téměř až k ramenům.

„Zvláštní poustevník, který se ohání obouručním palašem,“ utrousil Báthory.

Muž se rozkročil, vzal rukojeť do dlaní a pozvedl proti kapitánovi zubatou, rzí ohlodanou čepel.

„Říkám, že s ním umím zacházet! Tak pozor!“

„Švihneš s ním dost rychle, abys zastavil kulku z pistole?“ zeptal se Kuzgun. Hrot meče se okamžitě obrátil proti kozákovi.

„Před kulkou mě ochrání Bůh!“

„Skutečně? Tak moc jsi s ním zadobře?“

Z kousku opálené tváře mezi rozcuchanou hřívou a zježenými vousy svítily divoké oči.

Báthory si muže změřil pozorněji.

„Odkdy tu žiješ?“

„Od doby, kdy jsem vyrostl z dětské sutany. Bude to dvanáct… ne, třináct let.“

Báthory pokýval hlavou, ostatní udiveně zvedli obočí. Při setkání s poustevníkem člověk podvědomě očekával napůl šíleného starce. Pokud šlo o rozum, to zatím nedokázali posoudit, ale obyvatel jeskyně skutečně nebyl žádný Metuzalém. Ruce a nohy, i když vyzáblé, vypadaly silně, obrovský meč, pořád výhružně napřažený, se ani nezachvěl.

„Co jste zač?“ zavrčel poustevník.

„Jsem Kornelius Báthory,“ řekl Báthory. „Z Uher. Bývalý kapitán císařského vojska.“

„Vážně?“ vycenil muž řídké zuby. „Bojovník proti mohamedánům?“

„Ano, kdysi.“

„Co tě zaválo na druhý konec světa?“

„Padl jsem do tureckého zajetí.“

„Máš šavli a pistole, takže už nejsi otrok. Což mě zase přivádí k podezření, že nejsi křesťan. Přestoupil jsi na kacířskou víru, jen tak jsi mohl získat svobodu.“

„Mýlíš se. Zachránil jsem svému pánovi život, a on mě za odměnu osvobodil. Rodnou víru jsem si ponechal.“

Poustevník se hadíma očima podíval na Báthoryho společníky.

„Tví přátelé?“

„Víceméně.“

„Zase vyhýbavá odpověď? Jsou, nebo ne?“

„To je složité. Jsou to mí… společníci. Můžu se za ně zaručit.“

„V čem?“

„Že ti nesáhnou na život.“

„Jsou to Turci, že?“

„Záleží na tom? Potřebujeme jen bezpečné místo pro nocleh a možná trochu jídla a krmivo pro koně. Ráno se vydáme dál.“

„Vypadáte uštvaně. Tamten, co je přivázaný v sedle, sotva žije. Až sem cítím smrad z jeho ran. Řekl bych, že vás někdo pronásleduje. Jinak byste putovali přes Al-Hasaku a netrmáceli se těmihle skalami Pánubohu za zády.“

Báthory pokýval hlavou. Takže poustevník nebyl ani starý, ani šílený.

„Bayatové svrhli emíra a povstali proti tureckému útlaku,“ vysvětlil mu popravdě.

„Allahaddin je mrtvý?“

„Jeho hlavu nabodli na kůl.“

„A vy jste se do převratu připletli, takže na vás Turkmeni uspořádali štvanici.“

„Zjednodušeně se to tak dá shrnout, ano.“

„Když vám pomůžu, vaši pronásledovatelé sem přijdou a předhodí mé vnitřnosti supům.“

„Snažili jsme se zahladit stopy.“

„Zjevně ty šakaly neznáš. Znají poušť lépe než vítr, který nad ní vane. Vyčenichají i včerejší prd. Ale teď už je to jedno. Vaše stopy tak jako tak vedou k mému příbytku. Kromě toho,“ sklonil poustevník meč, „když vás nepohostím, vezmete si všechno sami. A zaplatíte mi olovem, jak sliboval tadyhle tvůj kumpán.“

„Jen žertoval. On je veselá kopa.“

„Jo, tváří se jako rozený komediant.“

Kuzgun odtáhl dlaň od rukojeti pistole, obočí měl však pořád svraštělé.

„Pojďte,“ mávl na ně poustevník, opřel si meč o rameno a vykročil k vchodu do jeskyně.

„Koza si dnes zlomila nohu na skalách, právě ji opékám. Koně vezměte s sebou.“

„Vejdou se dovnitř?“

„Pcha!“

Slunce právě zmizelo za obzorem a mezi skalami zčernaly stíny.

~~~

Nejdříve jim vyrazily dech rozměry jeskyně. Potom to, co v ní spatřili.

Od dveří, jimiž museli projít s hluboce skloněnými hlavami, zvolna klesalo schodiště se širokými stupni. Koně na nich neklidně zvonili kopyty a hlasitě frkali. Mezi hrbolatými stěnami, které jako by se pod tíhou obrovského masivu tlačily na schody, družina sestoupila k portálu, otesanému do arkády s bohatým orientálním zdobením na oblouku i podpůrných pilířích. Už pohled na něj jim naznačil, že by měli očekávat překvapení.

Podzemní sál měl pečlivě opracovanou, dokonale rovnou podlahu kruhového půdorysu. Po obvodu se jeden vedle druhého černaly klenuté výklenky. Nad každým se nacházelo znamení kříže a nápisy v latině.

„Milostivý Bože, co je to?“ užasl Čelebi. „Nějaký skrytý chrám?“

„Hrobka,“ hádal Báthory. „Zřejmě ještě z dob svatých válek. Netušil jsem, že se křižáci dostali tak daleko.“

„Odkud jste si mysleli, že mám to haraburdí?“ sundal poustevník z ramene meč.

Když pozorněji nahlédli do temnoty ve výklencích, rozeznali prosté kamenné katafalky a na nich kosti, ztrouchnivělé šatstvo a zbytky zbroje.

„A tady máme nocovat?“ odkašlal si Kuzgun sevřeným hrdlem.

„Mysli na kozí maso,“ poradil mu Báthory.

Pod velkou dírou ve stropě se nad ohništěm opékala koza. Na úpatí skály zurčel pramen. Opodál byla pískem vysypaná ohrada, která zahrnovala i dva prázdné výklenky, čímž je proměnila v jakési chlévy. Asi deset koz, vyplašených cizinci a dusáním koní, do nich rychle zalezlo.

Zatímco se ostatní starali o koně, Kuzgun a Širin položili emíra na poskládaný plášť a

přikrývku. Nevnímal svět, viditelně se chvěl a dech měl sípavý. Sestra mu odhalila rány a začala handžárem odřezávat z kusu plátna obvazy.

„Nevypadá dobře,“ poznamenal poustevník, a i když sám páchl jako odpadní jáma, zhnuseně si přitiskl dlaň na nos a ústa. „Jako by ho žral posmrtný rozklad a ten chlap si jen nechtěl přiznat, že už je po něm.“

„Nemáš nějaké medikamenty?“ zeptal se ho Kuzgun.

„Co máš na mysli?“

„Já nevím. Cokoli. Hojivé masti, odvary z hub a bylinek…“

„Kde bych je vzal?“

„Myslel jsem, že se v takových věcech vyznají všichni poustevníci.“

„Tak to sis myslel špatně. O léčení nevím ani hovno. Přišel jsem do pouště rozmlouvat s Bohem, ne hrát si na mastičkáře. Navíc, koho bych tady léčil? Snad ne ty arabské pohany z tábora?“ Poustevník si podrážděně odfrkl, vrátil se k ohništi, přiložil do plamenů hrst suchého velbloudího trusu a otočil rožněm.

„Jsem Eusebius,“ představil se, když se Báthory vrátil od koní a sedl si k ohni. Ostatní muži se odebrali před jeskyni, aby vykonali večerní modlitbu. „Z chaldejské církve.“

„V životě jsem o ní neslyšel.“

„Vážně?“

Báthory pokrčil rameny.

„Kdysi tu byla východní církev,“ vysvětloval Eusebius. „Jako by nestačil útlak množících se mohamedánů, před více než sto lety došlo k vážným vnitřním sporům. Církev se rozdělila na chaldejskou a prokletou asyrskou. My chaldejští jsme si udrželi svazky s papežem a dál patříme pod římskokatolickou církev. Asyrská větev, ti nestoriánští kacíři, se odštěpili. Tvrdí, a postihne je za to Peklo, že Ježíš měl hlavně lidskou podstatu a Marie je pouze matkou člověka, ne Matkou Boží. Nehoráznost! Někteří asyrští mamlasové dokonce šíří blud, že Ježíš nezemřel na kříži. Věřil bys tomu?“

Báthory znovu jen pokrčil rameny a dal si hluboký doušek z čutory, naplněné čerstvou vodou z pramene.

„Máte štěstí, že nejste vyznavači těch asyrských nesmyslů,“ pohrozil Eusebius kostnatou rukou. „Nebo Jezídové, kteří místo Stvořitele uctívají padlého anděla, jenž je ve skutečnosti Satan. Hnal bych vás svinským krokem!“ Poustevník si znechuceně odplivl směrem k ohradě.

„Nejhorší je, že i někteří chaldejští křesťané přerušili svazky s Římem. Proto jsem odešel z Mosulu a vydal se do pouště hledat pravdu v modlitbách a rozjímání.“

„A našel jsi ji?“

„Jistě. Zjevil se mi Bůh a řekl, že zasraní asyrští heretici skončí v Luciferových kotlích.“ Báthory úkosem pohlédl na poustevníka. Ten jeho pohled opětoval. Chvíli se tvářil vážně,

ale pak mu škublo koutky úst. Oba se zachechtali.

„Co tě drží s těmi bezvěrci?“ zeptal se Eusebius.

„Přinejmenším jednoho z nich považuji za přítele. Jsem mu zavázán, a tak ho chráním.“

„Před Turkmeny, kteří vás pronásledují?“

„Taky. Ale hlavně před tím dlouhánem v rudém.“

„Co je zač?“

„Vezír. Sultánův musahib a rádce.“

„Nepovídej! Jak se takový náfuka ocitl v těchhle končinách?“

„Hledá zříceniny nějakého starého města.“

„Proč?“

„To kdybych věděl. Ale nebude to nic dobrého. Navíc se obávám, že až to najde, pokusí se nás ostatních zbavit.“

„Tak se dřív zbavte vy jeho.“

Báthory s povzdechem přikývl. „Myslím na to už pěkných pár dní. Jenže to není tak snadné.“

„Proč? Je jen jeden. Vy jste čtyři, když nepočítám ženu.“

„Červeného nelze jen tak zabít. Má schopnosti.“

„Schopnosti?“

„Je sihir, jestli víš, co to slovo znamená.“

„Hospodine nade mnou!“ Eusebius si znovu odplivl a rychle se pokřižoval. „Přivedl jsi do mého příbytku pohanského čaroděje?“

Zazněly kroky a do hrobky se vrátil Kirmizi s ostatními. Když si vezír sedal k ohni, vrhl na poustevníka významný pohled, jako by mu oznamoval, že všechno slyšel. Eusebius rychle obrátil pohled k rožni a vonícímu kozímu masu.

„Už to bude hotové. Nabruste si nože.“

Širin vstala od Šahrama a přešla k ohništi. Tázavě se na ni podívali. Zamračeně zavrtěla hlavou.

„Váš přítel mele z posledního,“ poznamenal Eusebius.

„Není to náš přítel,“ uťal Kirmizi.

„Ach… takže nebyl k sedlu přivázaný jen proto, aby nesletěl z koně. Je to váš zajatec?“

„Šahram ibn Allahaddin,“ prozradil mu Báthory.

„Cože? Syn zabitého emíra? Co s ním…“

„Nevyptávej se, džaure,“ zavrčel Kirmizi. „Čím méně se dozvíš, tím budeme mít méně důvodů umlčet tě.“

Eusebius stáhl hlavu mezi ramena. Báthory a Kuzgun počastovali vezíra nevlídnými pohledy, jenže on už si jich nevšímal.

Jedli mlčky. Hned po večeři se Kirmizi a Čelebi uložili k spánku. Selim si vzal první hlídku a s lukem v ruce vyšel z jeskyně. Báthory na půl ucha poslouchal Eusebiovo láteření na adresu příslušníků ostatních křesťanských církví v Sýrii a severní Persii. Kuzgun žmoulal náustek čibuku, tabák mu došel už předevčírem. Širin se k němu přitulila, a když si lehli i ostatní, oba si vzali přikrývky a potichu se vytratili kamsi do tmy.

Šahram mumlal a chrčel z horečnatých snů. Pak ztichl.

~~~

Když za ním cinkl kov, Selim popadl luk a bleskově se ohlédl.

„Klid, to jsem já,“ zvedl Báthory prázdné dlaně.

„U Proroka…“ Sipáhi vydechl a zastrčil napůl vytažený šíp zpátky do toulce. „Přikradl ses jako duch.“

„Ale kdepak. Na těch kamenech a štěrku na pěšině jsem dělal slušný rámus. Musel jsi právě usnout.“

„Že by?“ protřel si Selim obličej. „Už jsem tak unavený, že sotva rozeznám bdění od snů.

Kdyby mě místo tebe překvapil nepřítel…“

„Je zbytečné o tom přemýšlet. Je ticho, nikde nikdo.“

„Vezír měl pravdu. Určitě nocují v Al-Hasace. Vydají se nás hledat až ráno.“

„A to už budeme na cestě.“

Báthory vytáhl od opasku pistole, sedl si na skálu k Sevahirovi a zbraně položil vedle sebe. Z vrcholku skaliska viděli přes zubatou vrchovinu až na protilehlý břeh Cháburu. Nebeská klenba se rojila hvězdami a měsíc připomínal cínový amulet.

„Jdi se prospat, čeribaši,“ řekl Báthory, když se Selim nezvedal.

Sipáhi nereagoval. Báthory na něj pohlédl. Sevahirovi se zvláštně leskly oči, pohled měl nepřítomný, čelo mezi turbanem a nakrčeným obočím protínala vráska.

„Takhle se tváříš přinejmenším od Rakky. Co ti vrtá hlavou?“ Selim zamrkal. „Neměl bych o tom mluvit.“

„Vlastně ani nemusíš. Tuším, oč jde.“

„Opravdu?“

„Všichni přemýšlíme, jaký má tahle výprava smysl. Kolik životů si ještě vyžádá. A hlavně, co Kirmizi udělá, až konečně najde to, po čem prahne.“

„Nevyslovuj jeho jméno nahlas. Uslyší naše myšlenky.“

„Už dávno se ho nebojím.“

„Možná bys měl. Není radno ho podceňovat.“

Báthory se zahleděl do dálky. „Znáš odpověď, čeribaši. Nakonec nás bude chtít zabít, všechny, kdo s ním dorazíme až do cíle. Otázkou je, zda mu to dovolíme.“

„Neprozrazuj mi své úmysly. Pokud proti vezírovi něco kuješ, neříkej mi to. Přísahal jsem, že obětuji i vlastní život, aby Kirmizi naplnil své poslání.“

„Jenže jaké je to vlastně poslání, čeribaši? Nevíme, co chce vezír ve starém chrámu najít.“

„Zbraň.“

Báthory ztuhl. „Zbraň?“

„Nebo něco podobného.“

„Co o tom víš? Mluv.“

„Slyšel jsem vezíra tvrdit, že získá věc, která povede osmanskou armádu k vítězstvím. Dokonce s ní prý pokoří celý křesťanský svět a vztyčí nad ním svatý půlměsíc. To je všechno, co vím.“

Kapitánovi potemněla tvář. „Takže zbraň… To vysvětluje, proč se nechal Avdži tak snadno obalamutit. Říši už léta ovládají Köprülüovci. Rozhodují o všem, hlavně o válečných taženích a dělení kořisti z nich. A sultán chce zpátky dřívější moc. Chce vytřít Fazilu Ahmedovi zrak…“

„On ne,“ přerušil ho Selim. „Valide sultan.“

„Cože?“

„Sultánka Hatidže. Mehmedova matka. Vládla místo něj od začátku. Nastoupil na trůn jako sedmiletý, musela rozhodovat za něj. A dělá to dodnes.“

„Och… říkáš, že Avdži je jen loutka, za jejíž nitky tahá matka?“

„Je mocná a ctižádostivá,“ přikývl Selim. „Určitě díky křesťanskému původu. Přivezli ji jako otrokyni z Ukrajiny. Díky své kráse a intrikám se rychle stala haseki, favoritkou mezi konkubínami sultána Ibrahima. Porodila mu následníka… a od té doby má panovnický dvůr pod palcem. Politika říše se filtruje přes sultánův haremlik, kde má Hatidže hlavní slovo.“

„Takže tuhle výpravu schválila ona?“

„Avdži neudělá nic, co mu matka neodsouhlasí.“

„Podívejme se.“ Ve tmě zasvítily Kornelovy zuby. „Turecký sultán je maminčin mazánek.“

„Nemluv tak. Pořád jsem důstojník palácové gardy. Kdybys něco takového vyslovil u dvora, okamžitě bys měl hlavu na špalku.“

„Pokud je sultánka tak mocichtivá, velkovezír pro ni musí být tříska za nehtem. Co tříska, celý strom.“

„Ve skutečnosti jeho pravomoci posílila právě ona, když byla říše před deseti lety v krizi. Později pochopila, jakou chybu udělala. Teď se snaží získat zpátky dřívější vliv. Proto souhlasila s Kirmiziho návrhem, že přinese z pouště tajemnou zbraň.“

„Hm. Celé by to znělo jako pitomá báchorka… ale po tom všem, co jsme s Kirmizim zažili…“

„Věř mi, zdaleka jsi neviděl všechno, co dokáže.“

Báthory zamyšleně pokýval hlavou. „Co když je Kirmizi všechny převezl? Sultána, jeho matku a Bůh ví, koho ještě. Poskytli mu všechny prostředky a pravomoci, aby mohl uskutečnit,

co si usmyslel. Jenže jak se vezír zachová? Myslíš, že se poslušně vrátí před sultána a odevzdá mu nález, ať už je to cokoli?“

„To ví jen Bůh.“

„Opravdu jen On? Kirmizi je ambiciózní egoista, dychtící po moci. Pokud v těch zříceninách skutečně vyhrabe mystickou zbraň… proč by ji nepoužil pro vlastní zájmy? Jeho loajalitě vůči sultánovi nevěřím ani za mák.“

„Ani já.“

Báthory se na Selima překvapeně zadíval. Čeribaši poprvé nahlas zapochyboval o muži, jemuž měl bezvýhradně sloužit.

„Tak co uděláš, čeribaši? Na čí stranu se postavíš, až půjde do tuhého? Protože pokud Kirmizi svou moc zneužije, postaví se tím proti sultánovi. Musíš se rozhodnout, komu z nich sloužíš.“

Otázka zůstala viset ve vzduchu, sipáhi mlčel. Po dlouhé chvíli sebral luk a vstal.

„Mýlil ses, kapitáne.“

„V čem?“

„Když jsem duchem nepřítomný, nesvírají mě pochybnosti o mé věrnosti vezírovi.“

„Tak o čem přemýšlíš?“

„O manželkách a dětech, které jsem nechal v Edirne. O tom, jestli je ještě někdy obejmu. To mě trápí víc než otázka loajality. Vím, že jako člen palácové gardy bych něco takového neměl vůbec vyslovit…“

„Rozumím ti, čeribaši. Rozpolcenost mezi rodinou a vojenskými povinnostmi dobře znám. Pokud přijmeš radu, rodinu nic nenahradí. Nic. Oddanost vrchnosti je bezcenná ve srovnání s věrností blízkým. Těm, kdo ti rozkazují, na tobě ve skutečnosti vůbec nezáleží.“

„Ty máš rodinu?“

„Už ne,“ sklopil Báthory zrak. „Ztratil jsem ji. Právě proto, že jsem stál před podobnou volbou a rozhodl jsem se špatně. Jestli své ženy a děti miluješ a toužíš se k nim vrátit, podřiď tomu všechno ostatní.“

„Popřemýšlím o tom.“

„Už nemáš moc času. Evliya tvrdí, že nás od cíle dělí šest, nanejvýš sedm dní cesty. A až tam dorazíme, půjde o krk.“

Sevahir pokýval hlavou a otočil se. Právě v tu chvíli na pěšině v trhlině zachrastilo kamení.

Kornel a Selim sáhli po zbraních.

„Kapitáne? Čeribaši? Jste tam?“ Oddechli si.

„Co se děje, Stěpane?“

„Rychle se vraťte do jeskyně.“

„Co se stalo?“

„Šahram.“

„Je po něm?“ mračil se Báthory. „Dodýchal?“

~~~

„Dodýchal? To by byla klidná smrt.“ Čelebi zatlačil samozvanci oči a vstal. „Najednou zaječel, jako by mu něco rvalo duši z těla. Posadil se, dokonce zkusil vstát, ale pak ho najednou opustila síla, dopadl na obličej, několikrát sebou škubl a bylo po všem.“

Rozdělali oheň, stíny poletovaly po hrobce jako hejno přízraků, lovících čerstvou duši. Širin klečela u bratrova těla. Oči měla jako ze skla, bez slz. Ostatní stáli kolem, nehybní a ponuří jako pohanské modly.

„Skoro jsem vyletěl z kůže.“ Eusebius svíral v prstech dřevěný kříž. „Přísahal bych, že ho těsně před smrtí posedl zlý duch.“

„Přišli jsme o rukojmí,“ zabručel Kirmizi. „Teď už tu turkmenskou a perskou havěť nic nezastaví. Můžou na nás kdykoli zaútočit a pobít nás jako psy.“

„Kdo říká, že se to musejí dozvědět?“ Podívali se na Báthoryho.

„Nepřipíchneme přece k našim stopám ceduli s nápisem: Váš náčelník už je bradou vzhůru, pojďte si pro nás!“

„Pravda,“ zúžil Kirmizi oči. „Můžeme se tvářit, že se nic nezměnilo. Mrtvolu pečlivě uklidíme, tak aby Turkmeni nenašli hrob. Má to ale háček.“ Vezír po očku pohlédl na Eusebia. Poustevník stáhl hlavu mezi ramena.

„Nikomu nic neprozradím!“ vyhrkl a o krok ucouvl. „Když vás sem přijdou hledat, budu zatloukat. Do rána odstraním všechny stopy, kozí kosti, koňský trus…“

„Musíme mít jistotu,“ ucedil Kirmizi a švihl pravačkou. Do dlaně mu vskočil kinžál.

„Hej!“ vykřikl Báthory a rázně tasil šinšir.

Selimův kilič se opozdil jen o vteřinu. Vzápětí vyskočila z pochvy Kuzgunova šaška.

„U Boha!“ zvolal Čelebi a vkročil mezi ohnivě se blýskající čepele. „Snad tu nezačnete skutečně prolévat krev!“

„Nepleť se do toho, evliyo,“ sykl Kirmizi. „Musíme umlčet toho křesťanského blázna. Jestli se mi v tom někdo pokusí zabránit…“

„To si piš, že se pokusím,“ zavrčel Báthory.

„Já taky,“ řekl Selim.

Vezír šlehl po Sevahirovi překvapeným pohledem. „Čeribaši?!“

„Odpusť, ctihodný pašo, ale byla by to sprostá vražda.“

„Život bezcenného nevěřícího, utracený v zájmu našeho poslání…“

„Ten muž nám poskytl jídlo a útočiště. Bylo by podlé zaplatit mu nabroušeným železem.“ Kirmizi zkřivil ústa. „Tvrdíš, že jsem podlý, čeribaši?“

„To bych se neodvážil, pane,“ sklonil Selim zrak. „Protože se toho zločinného skutku určitě nedopustíš.“

Vezírovi vzplanuly oči. „Ty nevděčný červe. Nebýt mne, hnil bys v podzemí Rakky…“

„To stačí!“ štěkl Báthory. „Schovej ten kinžál, Červený pašo, jinak ti ho vezmu. Pro jistotu i s rukou. Věř mi, že to udělám s velikou chutí.“

Kirmizi o krok ustoupil, aby měl všechny na očích.

„Zachránil jsem vám životy. Vám všem. V Selahaddinově hradu, v Al-Chidiru, v Rakce. Kdybych neodvrátil karinova kouzla, o vaše zrádné duše by se už rvali džinové v jámě pekelné. Za to mi vyhrožujete zbraní? Kvůli tomuhle trhanovi, který vás akorát nakrmil kozím masem?“

„Plýtváš dechem,“ odsekl Báthory. „Nikoho tady dnes nezabijeme, ledaže by si o to koledoval.“

Kirmizi se mírně rozkročil, zhoupl se v kolenou a vyzývavě pozvedl kinžál.

„Takže koledník.“ Báthory zaujal bojový postoj.

„Očividně jsi na tuhle příležitost čekal. Vy všichni. Tak dobře, pojďte. Uvidíme, kdo ráno vyjde z jeskyně po svých.“

„Souhlasím. Proč to odkládat. Hrobka je vhodné místo pro zúčtování, nemusíme přemýšlet, kam uložit tvé kosti.“

„Valláhi, zadržte!“ zvolal Čelebi. Tentokrát už se před hroty zbraní předstoupit neodvážil, mezi vezírem a kapitánem doslova zhoustl vzduch. „Sváry jsou úplně zbytečné. Mám mnohem lepší plán!“

Stíny na stěnách a v kryptách za výklenky znehybněly. Kirmizi a Báthory se navzájem krájeli pohledy. Kuzgun a Selim postávali hodný kus za Kornelem a usilovně přemýšleli, zda mu v případě potřeby přiskočit na pomoc.

„Beztak nemůžeme poustevníka zabít.“ Čelebi se nevzdával, i když mu hlas přeskakoval jako dospívajícímu chlapci.

„Proč?“ zeptal se Kirmizi, zrak zavrtaný do Báthoryho.

„Pokud se chceme před Turkmeny tvářit, že Šahram je pořád s námi, potřebujeme za něj náhradu. Na východě leží otevřená poušť. Široširá rovina. Pronásledovatelé i z velké dálky poznají, že nás je o jednoho míň.“

Báthory pokýval hlavou. „Evliya má pravdu. Potřebujeme dalšího jezdce.“

„Nesmysl,“ zabručel Kirmizi. „Jen se na něj podívejte. Emír byl kus chlapa. Tenhle všivák váží sotva polovinu. Je kost a kůže…“

„To Turkmeni z dálky nepoznají,“ namítl Čelebi. „Navlečeme ho do Šahramových šatů…“

„O čem to, u Hospodina, mluvíte?“ zachraptěl Eusebius. Pohledem přeskakoval z jednoho muže na druhého. „Nemůžu jet s vámi. Kdo mi ohlídá příbytek, postará se o kozy? Kromě toho už jsou to celá léta, kdy jsem naposledy seděl v sedle. Na obyčejném oslovi. V životě jsem nejezdil na koni.“

„Tím spíše uvěří, že jsi raněný emír,“ uzavřel Čelebi.

„Ale já přece nemůžu…“

„Chceš mít na svědomí krveprolití? Nevidíš, k čemu se tu schyluje?“ Eusebius pohlédl na naježené soky. „Proč by mi na nich mělo záležet?“

„Protože se chtějí zabíjet kvůli tobě. Když boj dopadne ve tvůj neprospěch, nedožiješ se rána.“

Poustevník se nahrbil, takže se zdálo, že ještě víc seschl a scvrkl se. Muži vyčkávali. Do plamenů v ohništi se opřel průvan a stíny se znovu roztančily. Koně pofrkávali.

„Ale až bude po všem, necháte mě vrátit se domů.“

„Jistě,“ slíbil mu Čelebi a obrátil pohled k vezírovi a kapitánovi. „Je to dobrý plán, ne? Složte zbraně. Prosím. Máme nebezpečného nepřítele. Jestli se navíc začneme pobíjet navzájem, bude se o nás vyprávět jeden z těch příběhů odešli do pouště a už je nikdo nikdy neviděl.“

Selim zastrčil čepel zpátky do pochvy jako první. Kuzgun ho po chvíli následoval. Báthory s pohledem upřeným do vezírovy tváře o krok ucouvl a sklonil šinšir. Kirmizi ještě chvíli rozséval nevraživé pohledy a pak mávl pravačkou, rukáv zavlál a kinžál zmizel.

„Tuto situaci si dobře zapamatuji,“ procedil vezír skrz zuby.

„Nemusíš,“ schoval Báthory meč. „Zanedlouho si ji zopakujeme. Ale dotáhneme to do konce.“

„Místo těch siláckých řečí,“ zavrčel Kuzgun, „byste raději měli vymyslet, kam schováme Šahramovu mršinu.“

„Někam ho zakopeme,“ řekl Báthory.

„Mám lepší nápad,“ ozval se Eusebius. Tázavě se na něj zadívali.

„Vím o místě, kde ho určitě nebudou hledat.“

~~~

„Stezka vede k jeskyni,“ vysvětloval beduín, kterého zverbovali v Al-Hasace, aby jim dělal průvodce. „Je to vlastně stará hrobka. Žije tam pastevec, smradlavý, zavšivený, pomatený džaur. Občas mu ukradneme kozu a smějeme se, když na nás pak vrhá kletby a vyhrožuje zrezivělým mečem.“

„Možná u něj Turci přenocovali,“ nadhodil Hazza, urostlý třicátník s nosem zahnutým jako čepel handžáru, který po Tarikově smrti převzal velení turkmenského oddílu.

„Podíváme se tam,“ rozhodl Bannister a pobídl koně.

Ozbrojenci husím pochodem stoupali mezi skaliska a po kamenitých úbočích, kde se zpod

stezky utrhávaly laviny štěrku a koně splašeně ržáli. Slunce už stálo vysoko, turkmenským stopařům ráno trvalo dobrou hodinu, než na východním břehu Cháburu znovu našli stopy uprchlíků.

Když beduín upozornil, že jeskyně je blízko, Bannister přikázal Hazzovi, ať k ní pošle zvědy.

„Buďte ve střehu, bratři,“ varoval Hazza trojici vybraných mladíků. „Nejspíš už dávno zdrhli, ale jeden nikdy neví.“

Skalnatá krajina Bannisterovi připomněla přestřelku před několika dny. Ani trochu netoužil si tu příhodu zopakovat. Vytáhl zpoza šerpy pistoli a pohledem zkoumal vrcholky skalisek. Nikde se však nepohnul stín, nezavířil prach, slunce se nezalesklo na oceli.

„Je tam ticho,“ hlásili zvědové po návratu. „Ale před jeskyní stojí kůň. Dobré turecké sedlo.“

„Že by byli pořád tady?“ Hazza foukl do knotu staré luntové muškety. „To bychom měli veliké štěstí.“

Bannister si tím štěstím nebyl tak jistý. „Pojďme. Opatrně.“

Bělostný hřebec je přivítal nevraživým ržáním. Jezdci zastavili v uctivé vzdálenosti a sesedli. Hazza poslal dopředu pět smělých chlapů a s Bannisterem po boku se kradl za nimi. Bělouš cenil zuby, potřásal hřívou, vyhazoval zadkem, museli dávat pozor, aby je nekopl. Hazza začenichal a nakrčil frňák.

„U Boha, cítíš to?“

„Mrtvola,“ odkašlal si Bannister. „A pořádně zralá. Podívej na sedlo.“

Hazza zachmuřeně přikývl. Na hladké kůži se leskl slizký povlak. Když se podívali lépe, všimli si larev, které se v něm pořád hemžily. Sklonili pohledy k zemi. V písku a na kamení se rýsovaly stejně slizké stopy chodidel. Mířily do jeskyně.

„Mrtvola, která chodí?“ hlesl Hazza.

Bannister si v duchu řekl, že už se nebude ničemu divit, odplivl si a vykročil ke vchodu. Pět dopředu vyslaných Turkmenů v hlubokých předklonech prošlo nízkými dveřmi. Bannister a Hazza je se zbraněmi připravenými ke střelbě následovali. Za nimi se jeden po druhém kradli ghulamové.

Sestoupili po mírně klesajícím schodišti k velkému portálu a nahlédli do rozlehlé síně.

Dírou ve stropě dopadal do hrobky sloup slunečního světla.

„Nikde nikdo,“ hlesl Hazza. Očima přelétl výklenky po obvodu dvorany, ale stíny v nich byly nehybné.

„Kromě něj,“ vystrčil Bannister bradu. „Běloušův jezdec?“

Na podlaze leželo tělo. Jak se k němu blížili, smrad sílil, takže si znovu přetáhli přes obličeje šátky, jimiž se během jízdy chránili před prachem. S namířenými zbraněmi obstoupili mrtvolu. Neznámý ležel obličejem dolů, kolem byl rozprostřen jeho černý háv. Muži si chvíli vyměňovali zhnusené a nechápavé výrazy. Hazza nabral odvahu, sklonil se k tělu a hlavní muškety ho obrátil na záda.

S kletbami a kašláním ustoupili.

„Kriste,“ hlesl Bannister. „Co je to za pekelné čáry?“

Jezdcova tvář se hemžila červy. Vlastně to už ani nebyla tvář, jen zbytky shnilé tkáně na částečně odhalené lebce, oční důlky prázdné, zuby vyceněné, jazyk jako slimák rozmáčklý kolem vozu.

„Vypadá to, jako by sem přicválal na běloušovi a po vlastních sestoupil do jeskyně,“ shrnul Hazza. „Tady jako by si najednou vzpomněl, že je po smrti, a padl na hubu.“

„Je to trik,“ zavrčel Bannister. „Musí to být trik. Turci to takhle narafičili, aby nás zmátli a zastrašili. Jenže mě v žádném případě…“

V nejbližším výklenku zachrastily kosti. Turkmeni i ghulamové s polekanými výkřiky

uskočili a namířili do tmy pod arkádou pušky, pistole a luky.

Nejdříve se zdálo, že dávno mrtvý rytíř ožil a snaží se na masivním kamenném podstavci posadit. Vzápětí se však kosti, zpráchnivělé hadry a zrezivělá zbroj sesypaly na podlahu. Ozbrojenci couvli o další krok. Ve zvířeném prachu viděli, jak se víko podstavce zvedá.

Pochopili, že to není katafalk, ale sarkofág. Těžké víko se znamením kříže spadlo stranou, zadunělo na dlažbě a prasklo vedví.

Turkmeni i Peršané se šeptem modlili a namířené zbraně se jim chvěly v rukou. V kamenné rakvi se někdo posadil. Modlitby nabraly na síle a půlkruh postav kolem výklenku se rozšířil.

Bannister jako jediný zůstal stát na původním místě. Čelo měl svraštělé, oči přimhouřené.

Když se ze stínu výklenku vynořil bledý obličej, sklonil pistoli.

„Emíre?“

Údajný nebožtík hlasitě zachraptěl, chytil se okraje sarkofágu a zkusil se vytáhnout ven; síla ho však opustila a svezl se zpátky.

„To je emír!“ vykřikl Hazza a rozběhl se ke schránce. „Přineste vodu, rychle!“ Hrobku rázem naplnil pohyb a shon.

~~~

Když Šahrama vytáhli z rakve, posadili na zem a dali mu napít, rozhlédl se kalnýma očima a na sinalých rtech mu zahrál úsměv.

„To už je mnohem lepší,“ řekl slabým hlasem.

„Vypadáš příšerně, pane,“ zasténal Hazza. „Ta rána po kulce… slituj se, všemohoucí Bože!“

Šahram sklonil pohled k prostřelenému rameni. „To nic není.“

„Ctěný emíre! Rány ti hnisají a páchnou rozkladem. Nedivím se, že tě ty svině považovaly za mrtvého. Nebo tě ti prokletí bastardi chtěli pochovat zaživa?“

„Musíme okamžitě vyrazit za nimi,“ odvětil Šahram slyšitelně pevnějším hlasem a natáhl k okolostojícím mužům ruku. „Pomozte mi vstát.“

„To nepřichází v úvahu!“ zhrozil se Hazza. „Zůstaň sedět, pane. Vyrobíme ti nosítka a dopravíme tě do Al-Hasaky. Okamžitě potřebuješ dobrého léčitele, jinak ti nečistota z rány otráví krev…“

„Nesmysl. Potřeboval jsem se jen napít. Už je mi lépe. Za chvíli budu plně při síle.“

„Blouzní,“ zabručel Bannister. „Možná už má namále.“ Hazza přikývl. „Někomu se těsně před skonem uleví…“

Šahram prudce vstal a popadl Hazzu pod krkem. Vůdce Turkmenů vytřeštil oči a zachrčel.

Ostatní zmateně ustoupili, jen Bannister zvedl pistoli a ze strany ji přitiskl k emírově hlavě.

„Neunáhli se,“ vycenil koňský chrup. „Zjevně jsi zmatený. Jsme tu, abychom ti pomohli.

Pusť toho chlapa.“

Šahram odvrátil pohled od dusícího se Hazzy a zadíval se do ústí hlavně. Beze strachu, bez jakékoli emoce. Bannister ucítil, jak se mu ve střevech něco zahemžilo.

„Zopakuju to už jenom jednou, naposledy,“ zavrčel Šahram. „Nechystám se zemřít a cítím se dobře. Jsem schopen jízdy a pronásledování. Ti prašivci vyrazili hned ráno, takže mají pořádný náskok. Musíme ho zkrátit. Všichni do sedel! A jestli někdo ještě jednou zpochybní můj úsudek, za neuposlechnutí rozkazu ho vykuchám a nechám ho chcípnout na slunci. Je to jasné?“

Při posledních slovech se Šahram rozhlédl. Něco v jeho obličeji, v těch studených očích, způsobilo, že okolostojící muži pokorně sklonili zraky. Do ticha znělo jen Hazzovo sípání. Jeho chodidla sebou škubala píď nad zemí.

„Rozuměl jsi?“ pohlédl emír na Bannistera.

Poručík se zamračil, až se jizva strašidelně svraštila, vypadala teď jako útržek nějaké příšerné masky. Po chvíli zamyšleně pokýval hlavou, sklonil pistoli a uvolnil kohoutek.

„Jak myslíš. Ale pamatuj, až se svalíš z koně uprostřed pouště, už ti nebude pomoci.“ Šahram pustil Hazzu. Přiškrcený muž se sesypal na podlahu. „Odjíždíme, hned!“

Samozvanec, přestože polonahý, rázným krokem zamířil k vstupnímu portálu. Neznámé mrtvole v černém hávu věnoval jediný krátký pohled, ale nikoho se na nic nezeptal, jako by už dávno věděl víc než jeho poskoci.

Hazza kašlal, lapal po dechu a mnul si pohmožděný krk. Bannister natáhl ruku a pomohl mu vstát.

„Nemá horečku,“ vysoukal ze sebe Turkmen. „Je studený jako led. Jako by v něm už nesídlila duše.“

Vyšli před jeskyni. Bílý kůň pořád na všechny cenil zuby, ržál a výhružně klapal kopyty. Jakmile se však k němu přiblížil Šahram, pokorně sklonil hlavu a dovolil mu nasednout. Bannister si pokradmu vyměnil pohled s Hazzou a viděl, že i jeho se zmocnilo strašlivé podezření. Nikdo z nich ho však nevyslovil.

Nasedli na koně a následovali nového vůdce.

DVANÁCTÁ,

v níž cestu k údajné skrýši padlých andělů hojně svlaží krev.

HLAVA

„Řekni, evliyo…“ začal Selim Sevahir zamyšleně, zašťoural v ohništi a strčil mezi uhlíky hrst chrastí.

„Hm?“ zvedl Čelebi zrak od papíru na podložce opřené o koleno.

„Ach, odpusť, nevšiml jsem si…“

„To nevadí, čeribaši, ještě jsem nezačal. Ptej se.“

„Jsi učený člověk. Hluboce věřící. Znáš Písmo slovo od slova. Bůh je stvořitelem všeho na Zemi, je to tak?“

„Jistě. Z jeho vůle vzešly všechny věci i veškeré tvorstvo, země i nebesa.“

„Co myslíš, z jakého důvodu stvořil tuto pustinu? Je to strašné místo. Liduprázdné, bezútěšné, smrtící.“

Čelebi si povzdechl a pokrčil rameny. „Boží vůle je nevyzpytatelná. Vymyká se lidskému chápání. Všechno však má svou příčinu.“

„Ale jakou?“

„Zřejmě jde o rovnováhu,“ ozval se Báthory s potutelným úsměvem. „Tak, jako stvořil končiny, kde zurčí voda, šumí zeleň a prohání se zvěř, musel stvořit i tuto obrovskou, sluncem rozpálenou pánev, na které se všechno živé škvaří jako kebab. A spravedlivě ta místa rozdělil. V těch prvních žijí křesťané, v druhých mohamedánští bezvěrci.“

Všichni se na něj zamračili, kromě Eusebia, který se pobaveně zachechtal. Čelebi zavrtěl hlavou, navlhčil pero o polštářek v kalamáři a sklonil zrak k papíru.

~~~

Poušť mezi Cháburem a pohořím Sindžar je jako sluncem rozpálená pánev, na níž se muži i koně pečou jako kebab. Rovina se táhne od obzoru k obzoru, jednotvárný výhled jen tu a tam zpestří písčitá duna. Karavanní cestu lemují lebky a kostry. Jinak tu není nic, hlavně ne rostliny a živí tvorové. Jezdec může putovat celý den a nezahlédne jediný trs suché trávy nebo chumáč trní. Nežijí tu dokonce ani hadi a škorpioni.

Uplynulých pět dní jsme nenarazili na jedinou oázu či studnu. Překročili jsme dvě nebo tři řeky, ale jejich koryta byla v tomto ročním období zavátá pískem.

Přišli jsme o další dva koně.

Dnes před polednem se na obzoru konečně objevily vrcholky Sindžaru. Namísto radosti z konce úmorné cesty se nás však zmocnily obavy. Kuzgun a Báthory si za vezírovými zády vyměňují zachmuřené pohledy, protože se bojí Kirmiziho úmyslů. Eusebius bez ustání črtá do vzduchu znamení kříže, protože věří pověsti o Šejtánovi skrývajícím se ve zdejších horách. Samozřejmě, nikdo svůj strach nevysloví. Všichni se cítíme, jako by z nás poušť vysála duše.

Díky Bohu jsou zde i příznivá znamení. Během dne kolem nás přibývaly známky života, ptáci na obloze, keře, houževnatá tráva, dokonce osamělé pokroucené stromy. Alespoň trochu nám to zvedlo náladu.

„Zanedlouho svlažíme ústa čerstvou vodou,“ povzbuzoval jsem druhy. „Přímo před námi, na úpatí hor, je beduínský tábor. Byl jsem tam hostem a získal si šejkovu přízeň. Jistě nám dovolí nabrat vodu ze studny, možná nás i štědře pohostí.“

Ó, já ubohý! Kéž by mi Alláh raději vzal hlas. Rozdával jsem naději předčasně.

Úval, v němž se minule rozkládal velký kočovnický tábor, byl úplně prázdný. Beduíni prostě sbalili stany a odtáhli neznámo kam. Přestože se něco takového dá u kočovníků předpokládat, nepříjemně nás to překvapilo. Spěchal jsem ke studni, ale tušil jsem, že právě ona je důvodem, proč beduíni odešli. Nemýlil jsem se. Na dně šustil jen písek. Zasténal jsem a také mé společníky přepadla beznaděj.

„Hlavy vzhůru!“ okřikl nás Kirmizi Mustafa paša. „Musíme pokračovat. Evliyo? Tohle je místo, kde jsi odbočil z karavanní cesty a vydal se do hor, je to tak?“

Přisvědčil jsem a ukázal na severní úbočí. „Tamhle stoupá stará Jezídská stezka. Po ní jsem putoval na místa velikých vítězství mosulského paši nad kacíři.“

„Valláhi, vpřed!“ zavelel vezír.

Svěřili jsme se do rukou moudrého Boha, který měl jistě dobrý důvod dále nás trápit nouzí, a vyrazili do kopců.

~~~

„Co jsou ti Jezídové vlastně zač?“ přerušil Báthory mlčení, jež zavládlo po jeho posměšné poznámce.

„Bůh nás ochraňuj před pekelným Zlem!“ zvolal Eusebius, vytáhl zpod Šahramových svršků veliký dřevěný kříž a opřel si ho o skloněné čelo.

„Kurdský kmen,“ odpověděl Čelebi. Dopsal poznámky a se soustředěným výrazem odkládal a balil psací potřeby. „I když samotní Kurdové se k nim raději neznají. Jezídi totiž nejsou muslimové.“

„A co tedy?“

„Černokněžníci!“ zvolal poustevník a znovu se pokřižoval. „Vyznavači Satana!“ Báthory na něj vrhl pochybovačný pohled a pak se tázavě zadíval na derviše.

„Říká se to tak,“ pokrčil Čelebi rameny. „Určitě nepatří k národům Knihy. Podle jejich víry je Bůh pouze Stvořitel a dál už se o své dílo nestará. Místo něj svět spravuje sedm archandělů, hlavně Melek Tawus, zjevující se v podobě páva. Muslimové i místní křesťané ho považují za džina a padlého anděla.“

„Je to Lucifer,“ zopakoval Eusebius. „Když ho Bůh svrhl z nebes, zřítil se přímo doprostřed těchto kopců. Od té doby se hemží čerty a strašidly. Někteří říkají, že hluboko v horách je brána do Pekla!“

Báthory postřehl, že opodál sedící Kirmizi se zájmem zvedl hlavu. Širin se schoulila vedle Kuzguna.

„Nestraš, křesťane!“ okřikl poustevníka Čelebi. „V Mosulu jsem pár Jezídů poznal osobně. Ano, setrvávají v odporném kacířském bludu a Bůh je za to odsoudí a svrhne do propasti zániku. Také je pravda, že jsou to neslýchaní fanatici, slyšel jsem o případu, kdy skupina mladíků na otcův příkaz ukamenovala vlastní sestru, protože se zamilovala do muslima. Taková zaostalost a zaslepenost! Vzývání pekelných mocností jsem však u nich nepostřehl.“

„Uctívají Ďábla potají,“ vedl si Eusebius svou. „Zapřísahám vás při krvi Kristově, necestujme hlouběji do hor. Jinak nám démoni okoušou maso, rozdrtí kosti a nakonec spolknou duše. Kdo z vás touží…“

„Zavři už hubu!“ zavrčel na něj Kirmizi. „Prokletý džaur. Místo mozku máš jen oslí trus. Na tvé pověry a modloslužebnická zaklínání není nikdo zvědavý.“

Poustevník se odmlčel jen na okamžik. „Jestli vás moje přítomnost obtěžuje, můžu obrátit koně a cválat zpátky k Cháburu. Ostatně, cíl už máte na dosah…“

„Kdo říkal, že ti necháme koně?“

Eusebius ztuhl. „A jak se vrátím? Pěšky mi to bude trvat nejmíň tři týdny. Poušť mě mezitím sežere a vyplivne jenom moje kosti.“

„Koho to zajímá?“

Poustevník stáhl hlavu mezi ramena, odkradl se do tmy na kraji tábora a něco si tam uraženě brblal.

„Hned ráno pojedeme dál,“ dodal Kirmizi. „Jezídů se bát nemusíme. Je to tak, evliyo? Do Sindžaru tě přivedla touha vidět trosky jejich sídel. Turecké vojsko tu chátru rozdrtilo.“

„Ano, v tisícím padesátém roce,“ potvrdil Čelebi. „Mosulský paša Firari Mustafa se střetl s oddíly rebelů na jižních úpatích hor. V bitvě, která trvala sedm hodin, sťali jeho vojáci tři tisíce hlav. Pak spálili a srovnali se zemí tři sta nepřátelských vesnic. Jezídové zbaběle prchli do hor a ukryli se v jeskyních. Pašovy jednotky je pronásledovaly, trasou, po níž právě putujeme. Našli skrýše ubohých pohanů a rozstříleli je děly a ručně vrhanými výbušninami. Bylo to veliké vítězství!“

„Spíš masakr,“ zabručel Báthory. „A kvůli čemu? Protože ti chudáci vyznávali jinou víru?“

Čelebi se zachmuřil. „Nevíš, o čem mluvíš. Jejich pomýlené náboženství bylo jen jednou z příčin. Hlavně za to mohla jejich oslí kurdská povaha. Zažil jsem ji na vlastní kůži, když jsem byl zajatcem vzbouřeného Abdal chána v Bitlisu. Kurdi jsou tvrdohlaví a vzdorovití jako málokterý národ, který si Osmanská říše porobila. Jezídové nejsou výjimkou. Odmítli se podřídit mosulskému pašovi a platit mu daně. Tak museli zaplatit jinak.“

„Rozumím,“ přikývl Báthory. „Nechtěli se vzdát své svobody a víry, tak jste je vyvraždili.

Totéž zřejmě čeká i Turkmeny.“

Čelebi si podrážděně odfrkl a chtěl argumentovat, jenže v tu chvíli se Kirmizi prudce zvedl.

„To stačí! Nemám náladu na vaše zbytečné hádky. Musíme se uložit k spánku. Cesta přes hory bude namáhavá.“

„Vezmu si první hlídku,“ přihlásil se Báthory. Kirmizi jen kývl hlavou a rázně odkráčel do tmy.

Toho večera už nikdo nepromluvil. Ponurá nálada se jim vrátila.

~~~

„Stěpane?“

Kuzgun sebou trhl a sáhl po šašce.

„To jsem já,“ sevřel mu Báthory zápěstí. „Tiše.“

„Už je půlnoc?“ zamumlal kozák. „Mám dojem, že jsem sotva zavřel oči.“

„Nebudím tě na hlídku.“

„Tak proč…“

„Kirmizi se někam vypařil. Musíme toho využít.“

„Cože?“

„Musíte odjet.“

Kuzgun se s tichým zasténáním posadil a protřel si oči. „Jak odjet? Kdo a kam?“

„Ty, Širin a Eusebius. Poustevník už čeká u koní.“

„Nechápu…“

„Ale chápeš. Zašlo to příliš daleko. Není pochyb, že nás vezír bude chtít zamordovat.

Vezmi Širin a uteč.“

„A Čelebi?“

„Já musím zůstat,“ ozval se ze tmy dervišův hlas. Kuzgun se ohlédl. „Efendi…“

„Kdybychom prchli všichni, Kirmizi by nás pronásledoval a dříve nebo později i chytil. Nic by se nezměnilo.“

„Nenechám tě napospas osudu, efendi!“

„Musíš. Vezír potřebuje jen mne. Vás ostatních už se to netýká. Když zůstanu, nevyrazí za vámi. Bude pospíchat k ruinám a vy se mezitím dostanete do bezpečí.“

„Efendi, nemůžeš žádat…“

„Nežádám. Přikazuji ti to. Slíbil jsi, že Širin ochráníš.“

„Jen když se tobě něco stane!“

„Vždyť už se vlastně stalo. Je to neodvratné. Nasedněte s dívkou na koně, vraťte se na karavanní cestu na jižním úpatí a jeďte do Mosulu. Odtamtud pokračujte na sever, dokud se před vámi neobjeví Kavkaz. Tam už snadno najdeš cestu do své domoviny… co?“

Kuzgun důrazně vrtěl hlavou. „Nemůžu tě takhle zradit, efendi. To nepřichází v úvahu. Jak tě vůbec napadlo, že bych byl schopen…“

„Na dohadování nemáme čas,“ uťal ho Báthory. „Kirmizi může vycítit, že něco kujeme.

Neotálej, Stěpane.“

„A ty?“ pohlédl na něj Kuzgun.

„Mám s Kirmizim nevyřízené účty. Zůstanu s evliyou a postarám se, aby přežil.“

„To je můj úkol,“ odpověděl kozák.

„Už ne,“ uzavřel Čelebi. „Nejsi mi nic dlužen. Propouštím tě ze svých služeb. Teď odjeďte.

Budu se za vás modlit.“

Kuzgun se zhluboka nadechl.

„Efendi… pokud to udělám, tak jen a jen kvůli Širin. Určitě ne proto, abych si zachránil vlastní kůži…“ Ztichl, protože ho Širin vzala za ruku. Probudila se už před chvílí.

„Kvůli mně ne,“ řekla. Podívali se na ni.

„Nechci, abyste se rozdělili kvůli mně. Měli bychom zůstat pohromadě. Pokud je nám souzeno zahynout, ochotně si k vám lehnu do hrobu. A jestli máme utéct, tak všichni společně. I s tebou, efendi.“

„Statečné děvče,“ usmál se Čelebi smutně. „Žel, není to možné. Už zítra dorazíme k příbytku jednorukého starce. Až se Kirmizi dozví, co potřebuje… kdo ví, jak se zachová. Nemá smysl, abychom se té hrozbě vystavovali všichni. Kuzgune? Řeknu to už jen jednou, naposledy: Jeďte!“

Kozák si znovu povzdechl, vstal a podal dívce ruku.

„Ne, Stěpane,“ zavrtěla hlavou. „Slíbili jsme si, že efendiho neopustíme, hlavně ne v nouzi. Za Rakkou už jsme před podobnou volbou stáli. Jsem ráda, že jsme nevzali nohy na ramena. Vzpomeň si…“

Koně poplašeně zafrkali. Muži v táboře se otočili a sáhli po zbraních. Také opodál spící Selim se probudil a vyskočil se zmatkem ve tváři.

Ozval se přidušený výkřik, potom úder, zřetelný zvuk ostří, pronikajícího lidským tělem.

Chrčení ukončily další dva zvučné zásahy. Tělo se zhroutilo.

Po chvíli zazněly kroky. Ze tmy se vynořil Kirmizi. V pravé ruce se mu matně leskl kinžál, v levačce svíral vlasy, na nichž se houpala hlava.

„Vrahu,“ zasyčel Báthory a namířil na vezíra pistoli. „Zkurvený vrahu.“

„Beztak mi ten smradlavý bezvěrec lezl krkem,“ odvětil vezír chladně. „Už ho nebudeme potřebovat.“

Eusebiova hlava se skutálela nehybné čtveřici k nohám.

„Ještě někdo má v plánu odjet?“ Odpovědí bylo jen vyděšené ticho.

~~~

Ráno se chystali v chvatu, jakmile se začalo rozednívat, Kirmizi jim nevrlým hlasem

oznámil, že pronásledovatelé objevili jezídskou stezku a odbočili do hor.

Navzdory tomu všichni alespoň krátce poklekli a obrátili mysl k Bohu. Dnes se jim modlitba zdála důležitější než snídaně nebo kontrola zbraní. Báthory zašel k mělkému písčitému hrobu, do něhož s Kuzgunem uložili Eusebiovo tělo, a v pokleku na jednom koleni prostými slovy vyprovodil poustevníkovu duši k Bohu. Když už byl při tom, pomodlil se i za syna.

„Možná už se brzy setkáme, Miško,“ zašeptal.

Než svítání vymazalo z oblohy poslední hvězdu, klusali na sever.

~~~

„No?“ přerušil Kirmizi mlčení a mírně se nadzvedl ve třmenech, jako by hledal lepší polohu v sedle. Málokdy projevoval nervozitu gesty nebo pohyby těla, když ho ostatní viděli takhle se vrtět, kroutilo jim to žaludky.

Čelebi si dlaní clonil oči před bodavým poledním sluncem. „Snažím si vzpomenout, velkomožný pašo.“

Údolí připomínalo mělkou misku, v níž obrovský hodovník nechal zbytky jídla. Ve skutečnosti to byly ruiny kamenných a hliněných domů, napůl pochované v písku. Země byla hojně zjizvená krátery po explozích tříštivých střel z tureckých kanónů. Jedno dělo v ní uvázlo, z písečné návěje v jámě se bezmocně natahovala prasklá bronzová hlaveň, napůl utržená od rozbité lafety.

„Vzpomínej rychleji,“ naléhal vezír. „Nepřátelé rychle zkracují náskok. Brzy je budeme mít těsně za zadky.“

„Už jsou to léta, ctěný pašo. Nechci se splést…“

„Jednou ses chvástal, že ti Bůh dal výjimečnou paměť. Tak to dokaž!“

„Paša má pravdu, evliyo,“ ohlédl se Báthory k ústí rokliny, kterou vstoupili do údolí. „Hrnou se za námi jako velká voda.“

Stáli na rozcestí kousek za vesnicí. Pěšina se rozdvojovala jako rozpáraná stuha a její větve směřovaly do úžlabin mezi homolemi severních kopců.

„Bůh je vševědoucí a na správnou cestu mě přivádí,“ mumlal Čelebi sám pro sebe.

„Odpusť mi, Proroku, vím, že jsi to myslel jinak. Jenže já bych potřeboval ukázat cestu tím obyčejným, pozemským způsobem…“

Kdesi vysoko vykřikl dravý pták. Derviš udiveně vzhlédl. Nad jedním z kopců kroužil sokol.

„Tudy!“ ukázal.

Bez otálení pobídli koně oním směrem. Postupně zrychlovali. Čelebi v duchu odříkal děkovnou modlitbu.

~~~

Odpoledne projeli dalšími dvěma zpustošenými vesnicemi. Až se nechtělo věřit, jak rychle hlodal zub času, od trestné výpravy proti Jezídům uplynulo jen něco přes dvacet let, zbytky jejich obydlí však už téměř spolkla země. I jámy po explozích částečně zahladil písek a zvětralé kamení.

K večeru se Čelebi začal nervózně ošívat v sedle. Báthory nenápadně pokynul Kuzgunovi.

Kozák zachmuřeně přikývl a položil dlaň na pažbu pušky, ležící křížem přes sedlo.

„Už jsme blízko, že?“ zeptal se Kirmizi. Zpod odměřené masky, kterou obvykle nosil, prorážely záchvěvy nedočkavosti. „Vesnice, v níž jsi našel jednorukého Jezída, je přímo před námi.“

„Za tím hřebenem,“ vysoukal Čelebi vyprahlým hrdlem.

Vyjeli po pěšině na táhlou vyvýšeninu. Sotva však nahlédli přes vrcholek a klesli pohledy do údolí na druhé straně, polekaně se shrbili v sedlech, obrátili koně a spěchali dolů ze svahu. Na začátku stoupání sjeli z cesty a našli si úkryt mezi blízkými skalami.

„K čertu,“ zaklel Kuzgun, když seskočili z koní. „Neměly tam být jen pusté rozvaliny, efendi?“

„Bůh je mi svědkem, že minule tu ty domy nebyly. V údolí žil jen stařec.“

„Vrátili se,“ zaskřípal Kirmizi zuby. „Vybudovali z prachu své zavšivené chlévy. Jezídská sebranka.“

Nechali koně na místě a pěšky se vyškrábali zpět na vyvýšeninu. Zpoza balvanů na temeni se opatrně zadívali do údolí.

„Je to tak,“ mhouřil Báthory oči. „Jsou zpátky. Co teď?“

„Není kdy vymýšlet složité plány,“ řekl Kirmizi. „Potřebujeme rychlé řešení.“

Báthory si stáhl z tváře zaprášený konec turbanu. „Vím, co se ti honí hlavou. Že tam prostě vtrhneme a budeme střílet a sekat, dokud nebudou všichni ležet v krvi.“

„To je má představa. Jenže nikdo z vás se neodváží mě následovat.“

„Ctihodný pašo, šli bychom na jistou smrt,“ namítl Čelebi. „Vesnice je sice malá, ale ať počítám, jak počítám, stejně tam bude patnáct, možná dvacet bojeschopných mužů. Navíc jsme vyčerpaní jízdou…“

„O to nejde, evliyo,“ zabručel Báthory. „Máme slušnou palebnou sílu. Překvapivým útokem bychom vyrovnali síly… Dalo by se to zvládnout. Jenže: je to nevyhnutelné? Můžeme tam jít pod záminkou, že potřebujeme vodu, beztak je to pravda. Pokud dobře vidím, na návsi je studna.“

„Voda má v těchto končinách cenu zlata,“ připomněl Selim Sevahir. „Doslova. Nikdo ji nerozdává zdarma.“

„Určitě vyhrabeme pár mincí.“

„Určitě,“ přidal se Čelebi. „Já tam půjdu, přátelsky je pozdravím a vyjednám dobrou cenu…“

„Ani nápad,“ mávl Kirmizi rukávem. „Dokud nenajdeme jednorukého, nesmíš se vystavit nebezpečí.“

„Dokáži si je naklonit, ctěný pašo. Ovládám jazyk Kurdů…“

„Nebudeme se o tom dohadovat! Odmítáte použít sílu, dobrá, kde nepomůže železo a olovo, možná zaberou lži. Půjdu tam já. Domluvím se s nimi arabsky. Ty se schováš, evliyo, společně se ženou a kozákem.“

Kuzgun k němu obrátil tázavý pohled.

„Ochráníš Čelebiho, kdyby se něco zvrtlo,“ zdůraznil mu vezír. „Zároveň nás budeš krýt, držet Jezídy na mušce. Z támhletěch skalisek budeš mít vesnici jako na dlani.“

Kuzgun se tázavě podíval na Báthoryho, jako by se řídil jeho rozhodnutími. Kapitán zamračeně přikývl.

„Vy dva půjdete se mnou,“ pokynul Kirmizi Báthorymu a Sevahirovi. „Zbraně si pro jistotu připravte ke střelbě. Mluvit ale nechte mě. Při troše štěstí je ošálím tak, že nám vodu ještě rádi dají zadarmo. Přitom se porozhlédneme po jednorukém. Souhlasíte?“

Selim přikývl a Báthory po krátkém zaváhání také. Sestoupili po úbočí na místo, kde ukryli koně.

„Ještě jedna důležitá věc,“ vzpomněl si Čelebi. „Pokud přijmeš radu od ubohého otroka, ctihodný pašo…“

„Mluv.“

„To údajné uctívání Ďábla je pro Jezídy nejhorší urážkou. Ani náznakem nezmiňuj spojitost mezi jejich zbožňovaným Melekem Tawusem a Šejtánem, jinak se to bez krve neobejde.“

Kirmizi zamyšleně pokýval hlavou.

Báthory nabil všechny čtyři pistole. I Selim nasypal prach na pánvičku své pistole a zastrčil

si ji za opasek. Potom napnul do luku tětivu a nasadil si toulec tak, aby opeřené konce šípů vyčnívaly nad pravým ramenem. Kuzgun se mezitím s puškou v ruce a se Širin a Čelebim v patách vydal ke skaliskům na návrší.

Vezír, sipáhi a kapitán nasedli na koně a vrátili se na pěšinu.

Krátce poté se přehoupli přes hřeben a začali sestupovat k vesnici údajných Satanových přisluhovačů.

~~~

Vypadalo to jako nacvičený rituál, zatímco ženy a děti rychle mizely v přízemních obydlích na úpatí svahů, muži se zbraněmi v rukou vycházeli ven a přesouvali se k cestě, jež se vinula dnem údolí. Nepospíchali, kráčeli zdánlivě bezstarostně, jako by dávali najevo, že zde vládnou oni a neexistuje důvod, proč by se měli chovat znepokojeně nebo nějak zvlášť ostražitě.

Jezdci zpomalili. Do zad se jim opíral vítr, hnal kopyty zvířený prach dopředu a částečně jim tak zakrýval výhled. Báthorymu chvíli trvalo, než v žlutém mračnu spočítal zachmuřený uvítací výbor.

Čtrnáct mužů, od řídkých mladických knírků až po úplně bílé plnovousy. Pár pistolí, dvě staré luntové muškety, asi tři luky, jinak šavle a kinžály.

Přímo u studny čekali tři muži. Jestřábí profily, jestřábí pohledy, místo křídel rozevláté hávy, místo drápů a zobáků meče a dýky. Ostatní chlapi se rozestavili kolem, když jezdci vstoupili na prostranství u studny, někteří se přesunuli za ně a uzavřeli kruh. Báthorymu navzdory horku přeběhl po zádech mráz.

Cinkání podkov utichlo. Prach se zvolna usazoval. U dlouhého napajedla za studnou hýkali osli a bučeli velbloudi. Někde na druhém konci vesnice zlostně štěkal pes. V jednom ze stavení se rozplakalo nemluvně.

Kirmizi přehodil pravou nohu přes koňský zadek a dupl holínkami do prachu.

„Mír s vámi,“ pozdravil.

„I s tebou,“ opětovala trojice u studny mírnou úklonu.

„Přijíždíme ze západu. Od Cháburu jsme neměli v ústech čerstvou vodu. Potřebujeme napojit sebe i koně.“

„Poušť je krutá,“ odvětil prošedivělý muž se zlatem intarzovanou šavlí u boku, nepochybně šejk rodu. „A hory nejsou o nic milosrdnější. V naší studni je voda, ale hladina je v tomto období nízká. My sami pijeme na příděly.“

„Rozumím.“ Kirmizi ze záhybů oděvu vyčaroval měšec. Byl sice poloprázdný, ale když s ním zatřásl, zacinkaly mince. „Kolik?“

„Voda pro tři muže a tři koně tě bude stát… řekněme…“

„Ve skutečnosti je koní tucet. A stejný počet mužů.“

Dva mladší jestřábi si načechrali peří a švihli pohledy k okolním hřebenům. Šejk nehnul brvou, zrak zabodnutý do vezírova obličeje.

„Kde jsou ostatní?“ zeptal se.

„Blízko.“

Zašustily oděvy, zaskřípal štěrk, někteří Jezídové si jen hledali lepší postoj, jiní se nenápadně přesouvali na nové pozice. Ruce putovaly k šavlím a pistolím. Vítr foukal do knotů na zámcích mušket a trhal stužky kouře.

„Proč se k nám vaši druhové nepřipojí?“ zeptal se šejk.

„Pro jistotu.“

„Pokud je v tom měšci zlato, je tady dost vody pro všechny. I jídla. Můžete přenocovat u našich ohňů, ctíme zákony pohostinnosti.“

„Stačí, když nám naplníte tyhle měchy a čutory. Hned potom půjdeme svou cestou. Bude to

tak lepší pro nás i pro vás.“

Šejk zamyšleně pokýval hlavou. „Tvá arabština je dobrá, ale podle přízvuku odhaduji, že jsi Turek.“

„Zbytečně bych zatloukal.“

„Tví muži?“

„Z rozličných končin a kmenů, ale poslouchají moje rozkazy.“

„Takže i oni jsou vlastně Turci.“

„Dá se to tak říct.“

„Turci nedali našemu lidu nic kromě opovržení a krutosti. Navzdory tomu jste vstoupili do Sindžarských hor. Buď jste neuvěřitelně odvážní, nebo úplně pomatení. Co tu hledáte?“

„Sultán mě pověřil sepsáním posvátných a poutních míst v říši. Tak cestuji od jednoho k druhému a…“

„K čemu je mu takový seznam? Aby věděl, kam poslat vojsko a zničit všechny, kdo nevyznávají Alláha?“

„Neznám vladařovy úmysly. Dal mi rozkaz, tak ho pokorně plním. Slyšel jsem, že v těchto končinách přebývá světec. Během války přišel o ruku.“

„Starý Choram.“

„Kde ho najdu?“

„Už tu nežije. Odešel před třemi lety.“ Kirmizimu ztuhla tvář. „Kam?“

Šejkova dlaň jakoby mimovolně spočinula na hlavici šavle. „Odhoďme masky. Oba víme, co se tu odehrálo před dvaceti lety. Já jsem to dokonce viděl na vlastní oči a pořád si to pamatuji. Dodnes ve snech slyším zoufalý křik soukmenovců, dusících se v zavalených jeskyních.“

„Co tím naznačuješ?“ zúžil Kirmizi oči.

„Jste na nepřátelském území.“

„Těmto končinám vládne osmanský sultán.“

„A předtím perský šáh. Pořád je to ale Kurdistán. Půda, na níž stojíš, i voda, kterou chceš pít, patří nám.“

Kirmizi se syčivě nadechl. „Dobře si rozmysli, co uděláš. Držíme vás v šachu.“

„I kdyby vás skutečně bylo dvanáct, o čemž pochybuji, jsme pořád v přesile.“

„Jenže my jsme lépe vyzbrojení a mí střelci jsou dobře ukrytí, zatímco vy jste tu na odstřel jako hejno bažantů.“

Šejk poprvé odtrhl zrak od vezíra a přelétl jím vrcholky okolních dun a kopců. „Nikoho nevidím.“

„Vždyť říkám, že mají dobré pozice. Přikaž některému muži, aby na mě prudce namířil zbraň. Uvidíš, co se stane.“

Pes za domy přestal štěkat. Větrem hnaný písek šustil. Báthory koutkem oka pohlédl na Selima. Luk svíral v levačce spuštěné vedle stehna, pravou ruku držel blízko pistole. Tvář měl nehybnou, oči však bloudily kolem a odhadovaly, kdo musí zemřít jako první.

„Pušky,“ ucedil Báthory koutkem úst. Čeribaši nepatrně přikývl.

Šejkův výraz prozrazoval, že mu hlavou víří všechny možné variace toho, co bude následovat.

„Přišli jste z turkmenského území,“ řekl zdánlivě bez souvislosti. „Ani Bayatové nemají Turky v lásce. Dokonce se povídá, že jim chtějí vypovědět poslušnost.“

„Už se stalo. V Rakce vypuklo povstání proti sultánovi.“

„Skutečně?“

„Jedeme odtamtud.“

„Vyvázli jste živí a zdraví. Jak se vám to podařilo?“

„Složitě.“

„Pronásledují vás?“

„Je to možné. Neohlížíme se.“

Šejk se zhluboka nadechl a odtáhl ruku od šavle. „Prašiví Bayatové jsou horší než Turci a Peršané dohromady. Mezi Jezídy a Turkmeny visí staleté prokletí krevní msty. Rádi jim zkřížíme plány. Takže navrhuji, abychom se přece jen dohodli.“

„To jsou moudrá slova.“

„Dej nám zlato, pak vám naplníme čutory a měchy.“

„A prozradíte mi, kde najdu Chorama.“

„To zní, jako by ti na starci záleželo víc než na vodě.“

„Možná.“

„Zaplať, potom se uvidí.“

Vezír po krátkém váhání přikývl, došel blíže k šejkovi a natáhl ruku s měšcem. Šejk pokynul svému pobočníkovi, který váček vzal a rychle ustoupil.

„Začněte čerpat vodu,“ ukázal Kirmizi na vahadlo.

„Strpení.“ Velitel tábora pohlédl na muže s měšcem. Ten váček rozšněroval a vysypal část obsahu na dlaň.

„Akče?“ protáhl šejk obličej.

„Mizerné akče,“ odplivl si pobočník a mrštil mincemi k vezírovým nohám. „Aspoň kdyby to byly guruše bezvěrců, ale akče už nemají žádnou cenu. Za vodu se platí zlatem, Turku. Jestli ho nemáš, nasedni na koně a vypadni!“

Kirmizi zvedl zrak od rozsypaných mincí a tázavě se zadíval na šejka.

„Můj syn je nezdvořilý, ale já bych jinými slovy řekl totéž.“

„Potřebujeme vodu,“ potemněl vezírovi pohled i hlas. „Když nám ji nedáte po dobrém, vezmeme si ji násilím. Ještě dnes se všichni odeberete k Šejtánovi, svému pánovi!“

Jezídové znehybněli a krev jim zmizela z tváří. Báthory se narovnal v sedle. Selimovy prsty se dotkly kované pažby pistole.

„To jsi udělal schválně, Turku,“ zachraptěl šejk. „Věděl jsi, že rouhání vůči Meleku Tawusovi nestrpíme. Je to nejhorší urážka!“

Kirmizi se jen pohrdavě ušklíbl a vyzývavě pohlédl na šejkova syna. Ten zaklel a prudce sáhl po šavli.

„Ahmede, ne!“ zvolal šejk.

Pozdě. Ostří zaskřípalo o kované ústí pochvy.

Rukávy vezírova hávu zavlály jako démonova křídla. Mladík zvrátil hlavu, zhroutil se dozadu a zády narazil do zděné obruby studny. Mezi prsty přitisknutými k hrdlu vystříkla krev.

Šejk popadl pozlacenou rukojeť šavle a prudce se nadechl. Místo útočného výkřiku však vychrlil jen krev, vezírův kinžál mu probodl srdce. Čepel okamžitě vyskočila z rány, aby vykryla meč druhého pobočníka. Ocel zařinčela, Jezíd se zapotácel; Kirmizi se bleskovou otočkou ocitl za ním a zezadu mu vrazil kinžál pod žebra. Zároveň muže chytil levačkou a přidržel si ho jako štít. Právě včas, mužovu hruď proklál šíp a do hlavy ho zasáhla kulka z jezídské pušky. Krví potřísněný Kirmizi odstrčil tělo a vrhl se za zídku studny.

„Zatraceně!“ Báthory rázným tahem uzdy obrátil koně a vyškubl od opasku pistoli. Dva Jezídové, kteří do této chvíle stáli za ním, přitiskli k ramenům muškety.

Jednomu z nich znenadání uletěl kus hlavy, vzdálené dunění Kuzgunovy pušky zaniklo ve vřavě. Druhý střelec, potřísněný směsí krve a mozku, překvapeně pohlédl na padajícího druha. Než se otočil zpátky, kulka z Báthoryho pistole mu provrtala hruď a mrštila jím na zem.

Selim vystřelil z pistole, jeden z Jezídů se zřítil s dírou nad okem, zahodil kouřící zbraň, pozvedl luk a nacvičeným pohybem sáhl do toulce. Jeho kůň zatancoval dokola, ale zadrnčení tětivy i tak následovalo bolestné zaječení.

Zarachotily jezídské zbraně. Báthory se sklonil nad koňskou šíji a vyrazil mezi domy. Zdivo prskalo, kulky hvízdaly, psi se mohli ztrhat. Kornel se prohnal několika dvory, tasil druhou pistoli a na úpatí svahu strhl zvíře zpátky ke studni. Krátce předtím koutkem oka zachytil Stěpana, který v lavinách kamení a písku sbíhal po úbočí.

Báthoryho kůň přeskočil ovčí ohradu. Zpoza rohu se vyřítil křičící Jezíd. Kapitán ho střelil do tváře z takové blízkosti, že plamen z hlavně zapálil mužovy vousy.

Dupot, křik, míhající se stíny, krvavý déšť.

Selimovu hřebci se podlomily nohy, z hrudi mu trčelo opeření šípu. Sipáhi včas vytáhl chodidla ze třmenů a odkutálel se stranou, jenže ztratil luk a zbylé šípy se vysypaly z toulce. Vyskočil na nohy s kiličem v ruce. Jeden z Jezídů na něj vystřelil z pistole, ale minul. Sevahir k němu přiběhl a švihl mečem. Pistole spadla do prachu i s rukou.

Báthory vletěl na prostranství u studny a vytrhl ze sedlových pouzder pistole s dlouhými hlavněmi. Jednomu Jezídovi provrtal rameno, dalšího zasáhl do břicha. Odhodil těžké zbraně a tasil šinšir.

Zaduněla Kuzgunova pistole. Kozák přeskočil klesajícího protivníka a se šaškou v ruce vběhl na bojiště.

Čepele se blýskaly jako vykované ze slunečních střípků. Krev měla barvu mladého vína.

Poslední tři Jezídové se dali na útěk. Kirmizi chytil kinžál za krvavou čepel, rozmáchl se a hodil. Jeden z uprchlíků zaryl obličej do prachu.

Báthory s výkřikem pobídl koně.

„Korneli!“ zařval za ním Kuzgun.

Jezídové vběhli mezi domy, Báthory za nimi. Všechno zmizelo v mračnu prachu. Kuzgun a Selim zřetelně slyšeli, jak šinšir dvakrát nelítostně dopadl. Křik utichl.

Krev vsakovala do písku. Selimův dodělávající kůň zoufale řičel. Z domů se řinul srdceryvný nářek. Některé ženy vyběhly ven a vrhly se na mrtvoly svých mužů, jako by je vlastními těly chránily před dalším zohavením.

Báthory přijel úzkou uličkou zpátky k studni, zastavil a sesedl. Kirmizi právě došlápl na mrtvého muže a vytrhl mu ze zad kinžál. Báthory k němu přikročil a bez varování švihl mečem. Vezír výpad pohotově vykryl, ale zapotácel se a Kornelova pěst ho tvrdě zasáhla do obličeje. Něco křuplo. Kirmizi zahuhlal a zřítil se na zem. Báthory se znovu rozehnal mečem.

Do očí mu bleskla široká čepel kiliče. Kapitán ztuhl a pohlédl na Selima.

„Ne tady,“ ucedil čeribaši a namířil na něj krvavý hrot meče. „Ne teď.“

„Proč?“ ohrnul Báthory rty.

„Ještě jsme nedorazili do cíle.“

„Chceš se přesvědčit na vlastní oči, že nás tam čeká jen Zlo? Až potom si vybereš stranu?“

„Možná.“

„Co když už bude pozdě?“

Selim neodpověděl. Čekal. Až když Báthory nechal ruku se šinširem klesnout, i on sklonil meč a ustoupil. Kornel pohlédl na vezíra.

„Čubčí synu. Všechnu tuhle krev máš na svých rukou. Co znamenal ten trik s mincemi?

Vím, že máš zlato. Akče jsi jim podstrčil, jen abys je vyprovokoval. Ty jsi chtěl vyvolat boj!“ Kirmizi neodpověděl, nevěnoval kapitánovi jediný pohled. Vstal a zvedl ze země kinžál.

„Je někdo zraněný?“ zeptal se.

Kuzgun zavrtěl hlavou. „Bůh stál při nás.“

„Nikdo neví proč,“ zabručel Báthory.

„Dobře,“ řekl vezír a rukávem si otřel krev, která mu z nosu crčela na vousy a hruď.

„Naberte vodu.“

~~~

Poručík Bannister nepřestával klít. Většinou v duchu, ale občas procedil pár šťavnatých výrazů i přes šátek, kterým si halil obličej.

Během jízdy od Cháburu k Sindžarským horám jeho počáteční odhodlání téměř vyprchalo. Už několik dní přemýšlel, jak se vlastně dopracoval k tomu, že vede bandu perských hrdlořezů a prašivých nomádů nehostinnými končinami kdesi Pánubohu za zády.

Velel vlastní lodi už před sedmi lety, když flotila admirála Blakea tvrdě udeřila na berberské piráty a rozstřílela na tisíc kousků jejich doupata na tuniském a alžírském pobřeží. Potom se plavil do Indického oceánu, kde pomohl flotile Východoindické společnosti vyprášit Holanďany z průlivu Malakka. Roku 1658 zamířil do Perského zálivu, Angličané byli už od dob Abbáse I. spojenci Íránců a společně bojovali s nenažranými Portugalci a na jihovýchod se deroucími Osmany.

V zálivu Bannister vybojoval několik dobrých bitev. Především dobyl Basru, která byla právě tehdy v područí Turků. Kriste, prolil tam hotové oceány krve! Není divu, že se Turci rozzuřili a vyslali proti němu flotilu. Když ho dopadli, spálili mu nejdříve loď a potom obličej. Ze zranění se léčil v paláci samotného šáha Abbáse II., tam ho zastihla zpráva, že Republika padla, moci se znovu ujali prokletí royalisté a Karel II., ta zbabělá krysa, nechal exhumovat Cromwellovy ostatky a posmrtně je oběsit.

A tak kapitán krátce po lodi a polovině obličeje přišel i o domov.

Vstoupil do šáhových služeb. Bojoval s povstalci v Kandaháru i s kozáckými nájezdníky na kaspickém pobřeží. Přirozeně, vyhledával hlavně příležitosti pomstít se tureckým sviním. Spoustu jich pobil v Baku na ázerbajdžánském pobřeží. Loni na podzim se vrátil do zálivu a coby velitel malé perské flotily poslal ke dnu dobrý tucet sultánových galér.

Ano, byla to znovu nenávist k Turkům, která ho přiměla přidat se k tajné výpravě hluboko na osmanské území. Společně s agou ghulamů měl vyburcovat turkmenské kmeny k „boji za svobodu“. Ve skutečnosti šlo o oslabení osmanského pohraničí před plánovaným vpádem Peršanů. Že kočovníci nakonec nevyhnutelně pochcípají? Nevadí, nejdříve ale zasadí Turkům hlubokou ránu.

Doufal, že stejně bolestivým úderem bude pro sultána smrt jeho věrného vezíra, jakož i skutečnost, že mu vyfouknou hledaný poklad, ať už to bylo cokoli. Pronásledování uprchlíků z Rakky však bylo čím dál nepříjemnější. Bannistera už nebavilo počítání mrtvol, které za sebou ti podělaní Turci nechávali.

„Bez milosti pobili všechny muže,“ řekl Hazza. „Ne že by bylo zasraných Jezídů škoda, ti lidožrouti obětují Šejtánovi vlastní děti. Jenže kdyby tady místo kurdského doupěte stál turkmenský tábor, dopadlo by to stejně. Musíme ty turecké vrahy konečně poslat k Malikovi, ať je rozseká a jejich cáry nahází do ohnivé propasti.“

Ve světle zapadajícího slunce se dlouhé stíny jezdců natahovaly k mrtvolám, naskládaným v řadě na prostranství u studny. Vdovy, matky, dcery a sestry u nich klečely, naříkaly, kvílivě zpívaly a sypaly si na hlavu písek smíchaný se zaschlou krví.

„Spíš mě zajímá, proč to udělali,“ odplivl si Bannister. „Jen kvůli vodě by tak neriskovali.

Víc jsi z těch plaček nevytáhl, Hazzo?“

„Jedna naříká, že jí unesli syna. Malého chlapce.“

„Že by průvodce?“ přemýšlel Angličan. „Zeptej se, k čemu toho parchanta potřebují.“ Hazza hrubě křikl na jednu z žen. Kvílivě odpověděla.

„Je to tak,“ zamračil se Hazza. „Má Turkům ukázat cestu.“

„Kam?“

„Do Chrámu Sedmi andělů.“

„V životě jsem o něm neslyšel.“

„Já ano. Zlořečená svatyně hluboko v horách. Jezídové tam ukrývají svou hnusnou modlu.“ Poručík pokýval hlavou a obrátil se k Šahramovi.

„Emíre?“

Šahramův výraz se od setkání v křižácké kobce nezměnil, obličej měl nehybný, jakoby ochrnutý, oči bez lesku. V Bannisterovi dozrávala jistota, že to ve skutečnosti není Šahram, jen jeho tělo posedlé zlým duchem. Tímtéž zlým duchem, který na běloušovi přicválal k hrobce a nechal tam svou předchozí tělesnou schránku, příliš poškozenou hnilobou.

Šahram se očividně rozkládal také. Kůži měl nazelenalou, v ranách se mu hemžili červi a smrděl jako masový hrob. Turkmeni i Peršané se ho stranili a nepochybně si mysleli totéž co Angličan, ale neodvážili se bojovat s démonem, riskovali by, že duch vyleze z emírova těla a posedne jiné, které bude právě po ruce. Někteří se rozhodli utéct, předevčírem ráno Bannister zjistil, že v noci odjelo třináct mužů. Těžko říct, jestli ti, kdo zůstali, byli odvážnější, nebo je naopak strach z tajemného vůdce paralyzoval. Stále však měli společný cíl. Ať už přízrak v Šahramově těle vedlo cokoli, také chtěl dopadnout turecké uprchlíky.

„Emíre!“ zopakoval Bannister hlasitěji. „Měli bychom vyrazit.“

Šahram k němu obrátil mrtvolný pohled. „Ne. Přenocujeme tu. Dolů z koní. Potřebujete si odpočinout.“

„Pane,“ osmělil se Hazza, „mají náskok hodinu, nanejvýš dvě. Když pojedeme i potmě, konečně je dostihneme a skoncujeme s nimi! Je nejvyšší čas!“

„Ne,“ odsekl Šahram. „Už jsme blízko.“

„Blízko čeho, pane?“

„Jejich cíl je na dosah. Jen ať nás k němu hezky dovedou. Potom zaútočíme.“

„Emíre…“ začal znovu Bannister.

„Už jsem řekl! Brzy to všechno skončí. Naberte síly.“

Hnijící ohava zalétl zrakem ke skalnatým kopcům na severu. Slunce zapadlo. Stíny se rozpily jako namočený inkoust a splynuly s večerním šerem.

Bannister znovu v duchu zanadával a začal rouhavě klít, jako někdo, kdo už je tak jako tak odsouzen k peklu.

TŘINÁCTÁ,

v níž se před Báthorym a jeho společníky otevírá jedna brána za druhou.

U každé číhá smrt.

HLAVA

Kirmizi, Báthory a Kuzgun šplhali po příkrých kamenných schodech. Úzké, vysoké stupně musely být do vápencové skály vytesány před staletími, už dávno neměly ostré hrany a místy byly otlučené a popraskané tak, že při neopatrném kroku hrozil pád do hlubin.

Těsně pod vrcholem skaliska se zastavili, aby se vydýchali. Pot z nich crčel proudem. Po chvíli se vezír pohledem zeptal, zda jsou připraveni. Kapitán a kozák přikývli. Natáhli kohoutky, pozvedli zbraně a rychle překonali poslední úsek.

Chrám Sedmi andělů byl napůl zahloubený do skalního masivu na vrcholu hory. Nad jednoduchým čtvercovým vchodem, který se ničím neuzavíral, se tyčil kužel věže, zadní stranou přitisknutý ke skále. Podlouhlé kvádry po stranách dveří zdobily reliéfy hadů, plazících se od země až k vodorovnému vrchnímu překladu.

Kuzgun namířil pušku do přítmí za bránou.

„Zatím není potřeba,“ přešel Kirmizi před něj a se skloněnou hlavou překročil práh. Kapitán a kozák se na sebe podívali a následovali ho.

Uvnitř vládl stín, ale dusivé horko trochu polevilo, až když dalším portálem přešli z vnější přístavby do útrob skaliska. Kradmým krokem se protáhli dvěma prostě zařízenými, téměř prázdnými místnostmi až k zavřeným dvoukřídlým vratům. Ztmavlé dřevo bylo okované bronzovými pásy s bohatým ornamentálním tepáním. Škvírou mezi křídly se cedil pás jasného světla.

Kirmizi se soustředěně zadíval na vrata, jako by byl schopen proniknout jimi pohledem. Potom se nechápavě zachmuřil, švihl pravačkou a hrotem kinžálu, který mu vskočil do dlaně, strčil do jedné veřeje. S vrznutím se pootevřela.

Báthory zvedl pistole do výše očí. Kuzgun přitiskl pažbu pušky k rameni.

Vezír mezerou nahlédl dovnitř a zamračil se ještě víc. Potom rázně otevřel obě křídla dokořán a překročil práh. Jeho společníci vešli za ním. Pohledy vrhanými podél hlavní krájeli prostor.

Jeskynní svatyně byla mnohem prostornější než vstupní místnosti, ale stejně skrovně zařízená. Navzdory tomu vetřelci užasle vzhlédli.

Stáli tváří v tvář Tawusi Melekovi, pánu světa, první ruce spícího Stvořitele.

Mosazný páv s rozprostřeným ocasem stál na sáh vysokém kamenném sloupu, po němž se plazili další hadi. Každé pero půlkruhového vějíře mělo na konci vyobrazené oko, možná andělské, možná božské. Otvorem ve stropě proudilo do síně sluneční světlo a zřejmě díky chytře umístěným zrcadlům dopadalo přímo na idol. Pečlivě vycíděná mosaz se leskla jako zlato a oslňovala nevítané hosty. Museli odvrátit tváře a přimhouřit oči, aby pronikli pohledy do vzdálených tmavých koutů a ujistili se, že tam nikdo nečíhá.

„Kde jsou?“ zabručel Kuzgun.

„Blízko,“ řekl Kirmizi. Trochu huhlal, rozbitý nos mu opuchl.

Báthory se v neblahé předtuše otočil zpátky ke vchodu. Všechny dveře, jimiž prošli, byly v jedné řadě, takže jimi viděl až před chrám. Čtverec slunečního světla zastínily tmavé postavy. Vynořovaly se z místností, jimiž trojice prošla, a pomalu kráčely ke dveřím hlavního sálu.

„Past,“ sykl Kuzgun a společně s Báthorym couvl ke sloupu s andělským pávem.

Kirmizi svíral kinžál ve skloněné, trochu od těla odtažené ruce a upřeně hleděl na blížící se Jezídy. Postupně vcházeli do dvorany a podél zdí se rozestupovali do stran. Nakonec vytvořili půlkruh, sedm mužů různého věku, v prostých tmavých hávech přepásaných pestrobarevnými šerpami a s nízkými černými fezy na hlavách. Každý z nich svíral v ruce středně dlouhý meč se zvlněným ostřím, hrot byl vlastně hadím ocasem, čepel jeho tělem a hlavice měla tvar hadí hlavy.

Vládlo ticho. Ve zlatavém svitu modly jako by se nehybné postavy zvolna rozplývaly.

„Může se to tentokrát obejít bez střílení a krve?“ ucedil Báthory.

„Uvidíme,“ pozvedl Kirmizi koutek.

Šedovousý muž ve středu půlkruhu, bezpochyby šejk bratrstva, vykročil vpřed. Jeho druhové pevněji sevřeli hadí meče.

„Turci jsou nepřátelé Jezídů,“ řekl stařec arabsky. „Před dvaceti lety jste se nás pokusili vyhubit.“

„To už je dávno,“ odvětil Kirmizi.

„My si dunění tureckých děl pamatujeme, jako by se to stalo včera. Bylo prolito tolik krve, že horami poprvé zurčely potoky. Ale přežili jsme, znovu rozmnožili rod a začali se vracet do vyvražděných vesnic. Možná nás turečtí krutovládci chtějí zase zlomit a zahnat hlouběji do hor. A tak poslali špehy, aby vyčmuchali naše úkryty.“

„Nejsme špioni. Nepřišli jsme kvůli Jezídům. Hledáme jedno místo. V tomto chrámu údajně žije muž, který zná cestu. Jak se tak dívám, není mezi vámi. Ten muž přišel ve válce o ruku.“

„Choram,“ zachmuřil se šejk.

„To je jeho jméno. Potřebujeme s ním mluvit. Hned potom odejdeme a nikomu z vás neublížíme ani vám nezpůsobíme žádnou škodu.“

„Nemůžete s ním mluvit.“

Kirmizi se zamračil. Chvíli upřeně hleděl na šejka a pak přikývl. „Rozumím. Je mrtvý.“

„Byl už hodně starý. Loni ho povolal Tawus Melek. Jeho duše vzlétla ke hvězdám.“

Vezír přelétl pohledem po tvářích ostatních Jezídů. „Takže nám cestu musí ukázat někdo jiný. Choram ten příběh ochotně vyprávěl, dokonce i cizincům a tureckým pocestným. Jistě se o tajemství podělil i s vámi.“

„Co je to za místo, které hledáš?“

„Starověký chrám. Zpustl dávno předtím, než do Sindžaru vkročila noha prvního Jezída.

Dnes je skoro celý zavátý pískem.“

Strážci svatyně pokradmu hleděli jeden na druhého a něco si šeptali.

„Černé údolí,“ řekl nakonec vůdce. „To není dobré místo, Turku. Nikdo by tam neměl vkročit. Zapomeň na něj a raději…“

„Znáte cestu?“ naléhal Kirmizi.

„Sídlí tam mocnosti, jež není radno rušit. Pokud je probudíš, budeš toho trpce litovat.“

„Kdo z vás zná cestu?“ zopakoval vezír zlověstnějším tónem.

„Všichni ji známe. To tajemství však neopustí tyto zdi.“

Vezír o krok ucouvl a švihl pohledem doleva a doprava. Báthory a Kuzgun stále drželi zbraně připravené k výstřelu. Kirmizi znovu pohlédl na šejka.

„Složte zbraně. Nemáme v úmyslu vám ublížit, ale když nám nedáte na vybranou,

pobijeme vás.“

„Bude to jen další důkaz, že z Černého údolí pochází veliké Zlo. Podívej se na sebe, jsi ochoten pro ně vraždit, přestože jsi na to prokleté místo ještě nevkročil. Čeho budeš schopen, až ho najdeš a nasákneš jeho pekelnou silou?“

„To je dobrá otázka,“ řekl Báthory. Pistole však držel pevně a z jeho výrazu bylo zřejmé, že při nejmenším podezřelém pohybu spustí palbu.

Kirmizi upřeně hleděl na šejka. „Takže věříš, že jsme schopni zabíjet. Skutečně jsi ochoten zemřít jen proto, abys nás trochu zdržel? Toho jediného totiž docílíš. I když se tady nic nedozvím, půjdu dál do hor a budu pokračovat v hledání. Dříve nebo později to místo najdu.“

Šejk na okamžik zaváhal, ale pak narovnal ramena. „Ano, jsem připraven.“

„A obětuješ i životy svých druhů? Sedm životů pro nic za nic?“

Tentokrát se starcovo mlčení prohloubilo. Muži za jeho zády se netvářili zdaleka tak odhodlaně. Někteří už dokonce pokukovali po dveřích a odhadovali, zda se k nim dostanou včas, jestliže skutečně vypukne střelba.

„Ne, to si na svědomí nevezmeš,“ odvětil místo šejka Kirmizi. „Dobrá. Vidím, že máš rozum. Řeknu ti, co teď uděláme. Vybereš nejodvážnějšího z těchto mužů a přikážeš mu, aby šel s námi a ukázal nám cestu. Vy ostatní nás můžete sledovat. Z uctivé vzdálenosti a bez pokusů zastavit nás. V okamžiku, kdy už průvodce nebudeme potřebovat, vydáme vám ho.“

„Žádáš, aby se jeden z nás dobrovolně stal tureckým rukojmím?“

„Druhá možnost je, že tuto situaci vyřešíme zbraněmi.“

„A v takovém případě,“ obrátil Kuzgun pušku proti šejkovi, „budeš mít díru v hlavě jako první.“

Vůdce Jezídů nakrčil huňaté bílé obočí. „I kdybyste se dostali do Černého údolí, živí odtamtud neodejdete.“

„To vás přece nemusí trápit.“

„Jenže když probudíte Zlo, které tam dlí…“

„Dost,“ zavrčel Kirmizi netrpělivě. „Vyber si, buď přistoupíš na můj návrh, nebo svlažíme podlahu krví.“

Šejk pokýval hlavou a o krok ustoupil. Ještě chvíli probodával vezíra pohledem, ale potom se otočil k urostlému mladíkovi po svém boku.

„Rašúfe?“

Muž pokorně sklopil zrak. „Cokoli přikážeš, ctěný šejku.“

Po několika minutách Kirmizi a jeho společníci vyšli z hady střežené brány a přimhouřili oči před ostrým sluncem.

„Slyšel jsem dobře?“ odfrkl si Báthory. „Vážně jsi jim poradil, aby nás sledovali?“

„Jistě,“ přisvědčil vezír.

„Teď se nám budou motat za patami a přemýšlet, jak nás zlikvidovat a osvobodit rukojmí.“

„To by přece udělali tak jako tak. Když jsem to sám vyslovil, posílil jsem jejich falešnou naději, že nás ještě budou moci zastavit. Jinak by na můj návrh nepřistoupili a museli bychom je pobít. Kromě toho, ať klidně čenichají po naší stopě. Nezmůžou ani hovno.“

„Jezídové beztak nejsou náš nejhorší problém,“ řekl Kuzgun a kývl hlavou na jih. Nad pahorky přibližně dvě míle od chrámu stoupal oblak prachu.

„Rychle pryč,“ postrčil Kirmizi Rašúfa ke schodům. Za nimi se z brány chrámu jeden po druhém trousili Jezídové a potěžkávali v rukou hadí meče, jako by přemýšleli, zda přece jen nezaútočit. Když však na ně Báthory z vrchního schodu ještě jednou namířil pistole, o krok ucouvli.

Rozhodli se, že si počkají na lepší příležitost.

~~~

Báthory asi hodinu po večerní modlitbě seděl na nevysokém písčitém pahorku nad táborem a hleděl k jihu.

Jako obvykle si vzal první hlídku. Beztak jím zmítal neklid, jako by se mu pod šaty vplazila zmije a nervózně se tam kroutila. Nejdříve to připisoval předtuchám toho, co je čeká v kopcích na severu. Svůj podíl určitě měla i vezírova blízká přítomnost, od Eusebiovy vraždy bylo jasné, že Kirmizi skutečně představuje smrtelnou hrozbu; krveprolití v jezídské vesnici to jen potvrdilo. Když však kapitán osaměl a mohl se soustředit, zjistil, že nervozita má jiný původ.

Něco se plížilo v jejich stopách. A nešlo o Turkmeny, Peršany ani Jezídy. Kornelovi se zdálo, že na jihu je tma hustší, jako by tam svit hvězd a měsíce něco zastínilo.

„Ano, je blízko.“

Báthory vyskočil a sevřel v dlani pistoli, palec na kohoutku. Zmije pod šaty se zahemžila, špičky jedových zubů polechtaly Kornela na kůži, jen se zakousnout.

„Jen klid, nepřišel jsem tě zabít,“ řekl Kirmizi.

„Tak co chceš?“

Vezír prošel kolem kapitána na okraj srázu a zadíval se do tmy.

„Je s nimi,“ řekl po chvíli. „Dal se dohromady s lovci z Rakky. Dokonce převzal velení a vede je po naší stopě. Ale dnes se jich nemusíme bát, táboří několik mil od nás. Karin vyčká, až ho dovedeme k cíli naší pouti.“

„Potom ale zaútočí,“ zabručel Báthory. „I s Turkmeny a Peršany.“

„Potom na nás může poštvat třeba celou šáhovu armádu.“

Báthory zvedl obočí. „Takže je to pravda. Opravdu věříš, že nalezneš zázračnou zbraň.“

Kirmizi si pobaveně odfrkl. „Sevahir minule zapomněl držet jazyk za zuby. Příliš se na jeho domněnky nespoléhej. Jsou vykonstruované z náhodně zachycených útržků palácových šeptand.“

„Ať už hledáš cokoli, určitě to znásobí tvou moc. Jsem si jistý, že ji hned vyzkoušíš.

Nejenom na tom čaroději a chlapech z Rakky.“

Kirmizi mlčel. Báthory za jeho zády pevněji sevřel pažbu pistole.

„Nezkoušej to,“ prohodil vezír přes rameno. „Jsi naivní hlupák, pokud si myslíš, že mě můžeš přemoci.“

„Včera jsem tě už měl na lopatkách. Nebýt Selima, jezídské vdovy by roztrhaly tvou mršinu a děti by si hrály s tvojí useknutou…“

Vezír se bleskově otočil. Báthory vytrhl pistoli zpoza šerpy, ale než natáhl kohoutek, Kirmiziho levá ruka mu silou kovářských kleští sevřela zápěstí. Zavrčel a druhou rukou sáhl po dýce. Vezírova pravačka vyrazila. Kornel ucítil na hrdle ostří kinžálu. Ztuhl.

„Můžu tě zabít, kdykoli se mi zachce,“ procedil Kirmizi skrz zuby. „Žiješ jen díky mému rozmaru, prokletý džaure.“

„Raději to ukonči, dokud máš příležitost.“

Vezír přitlačil. Báthory ucítil horký pramínek, stékající z hrdla pod dolamu.

„Na co čekáš?“ sykl. „Jsi blízko tepny. Stačí jen trochu přitlačit a potáhnout…“

„Dobře vím, jak podříznout krk,“ zašklebil se Kirmizi. „Ale neudělám to.“

„Proč?“

„Pořád věřím, že dostaneš rozum a rozhodneš se rozvinout své schopnosti. Pod mým dohledem, samozřejmě.“

„Kdo je tady naivní hlupák?“

„Zanedlouho možná změníš názor.“

Zblízka si hleděli do očí, přetlačovali se pohledy.

„Vím, o co ti jde,“ zavrčel Báthory. „Doufáš, že až ve zříceninách zesílíš, budeš si mě moci nadobro zotročit.“

Vezír odtáhl kinžál, pustil Kornelovu ruku a ustoupil.

„Pokud je to tak,“ zavrčel Báthory, „raději si sám vpálím kulku do hlavy. Jestli se má ze mě stát to, co z tebe…“

„Nemáš ponětí, co jsem vlastně zač. Netušíš nic o mých úmyslech.“

„Ať už hledáš cokoli, neodevzdáš to sultánovi. Zneužiješ nález ve vlastní prospěch.“ Kirmizi škubl rukou. Kinžál zmizel. „Podceňuješ mou oddanost vládci Osmanů.“

„Mehmed je jenom rozmazlený panák.“

„Já přece nemluvím o Avdžim. Sloužím Hatidže, sultánově matce. Přinesu jí zdroj nesmírné moci. Ráda se o ni se mnou podělí.“

Báthory se zamračil. „Co s ní máš?“

„Je to ještě mladá žena,“ odhalil Kirmizi zuby. „Mehmeda porodila, když jí bylo třináct. Jako dvacetiletá se stala vdovou. Teď je jí pětatřicet. Co myslíš, kdo celá léta uspokojoval její tělesné touhy? Je to Ukrajinka, krev a mléko, oheň v žilách. Takové bez chlapa dlouho nevydrží.“

Báthory sklonil pistoli. „U všech ďáblů, síť tvých intrik je hustší, než jsem předpokládal.“

„Jen dobře radím lidem, kteří chtějí něčeho dosáhnout.“

„K tomu má sloužit ta věc, po které pátráš?“

„Oslabím s ní Köprülüovce.“

„Chceš je vyvraždit?“

„Ale jdi. Nesmýšlím tak jednoduše. S tou zbraní dosáhnu velikých válečných úspěchů a získám si tak přízeň armády a prostého lidu. Hatidže bude moci odstavit Ahmeda Köprülüa od koryta a jmenuje velkovezírem mne. Společně budeme vládnout říši, která zanedlouho pohltí Evropu a nakonec úplně vyhladí křesťanství z povrchu zemského. Tobě nabízím šanci být při tom, stát mi po boku. Muž s tvým talentem by se mi hodil. Přijmi pravou víru a staň se mým pobočníkem.“

„Ne.“

„Jestli to neuděláš dobrovolně, přinutím tě.“

„Takže jsem se trefil.“

„Chceš mít neuvěřitelnou moc, nebo přijmeš osud nemyslícího otroka? Přemýšlej o tom.

Na rozhodnutí nemáš moc času.“

„Nezastrašíš mě. Ani nepodplatíš. Nemíním se dívat, jak zabiješ Čelebiho a ostatní.“

„A co uděláš?“

„Něco vymyslím.“

Kirmizi se jen opovržlivě ušklíbl a obrátil se k odchodu.

„Spi klidně,“ zavolal za ním Báthory. „Zatím tě nechám naživu. Vlastně jsem zvědavý, co chceš z těch rozvalin vyhrabat. A ještě víc toužím vidět tvůj výraz, když to tam nenajdeš; když zjistíš, že jsi uvěřil pověrám a báchorkám.“

Vezír se ohlédl přes rameno. „Jak se budeš tvářit ty, až získám přesně to, co hledám?“

Báthory osaměl. Zastrčil si pistoli za šerpu a promnul si slabě krvácející hrdlo. Potom se znovu zadíval k jihu.

Na jedné straně ten, jehož evliya nazýval Ikindži. Na druhé Kirmizi.

Už dávno nedokázal odhadnout, kdo z nich je horší.

~~~

„Víš to určitě?“ zavrčel Kirmizi.

Rašúf přikývl, přestože se netvářil nijak přesvědčeně. Bylo krátce před polednem. Údolím, na jehož začátku stáli, se nevinula pěšina ani nic, co by ji alespoň vzdáleně připomínalo. Naopak, terén před nimi byl čím dál členitější a neschůdnější.

„Tudy na koních neprojedeme,“ řekl Čelebi.

„Vrátit už se nemůžeme,“ ozval se Báthory z chvostu průvodu. Stál zády k ostatním a díval se na vzdálenou vyvýšeninu, z níž před chvílí sestoupili. Nad hřebenem se právě vynořila početná jízda, doprovázená mračnem prachu.

„Za mnou,“ přikázal Kirmizi, sesedl a vzal zvíře za uzdu.

Báthory se zamračeně díval na pronásledovatele. Vůdce klusal několik koňských délek před hlavní skupinou.

„To musí být ten parchant,“ řekl Kuzgun.

„Jo. Druhý z Pěti.“

„Trefil bych ho,“ dotkl se kozák pušky.

„Škoda kulky. Už rozchodil horší zranění.“

„Aspoň bych ho zpomalil.“

„K tomu ještě bude lepší příležitost.“

Sklouzli ze sedel a bok po boku vykročili za ostatními. Kuzgun podepřel Širin, která sotva pletla nohama.

~~~

Prach se mísil s potem, rychle usychal a pokrýval poutníky i koně bledými praskajícími strupy. Vypadali jako pomalovaní divoši na válečné výpravě.

„Varuji tě, jezídský červe,“ zamumlal Kirmizi zpod zaprášeného šátku. „Jestli nechceš přiznat, že jsi zabloudil, nebo mě schválně vedeš špatnou cestou, abys získal čas…“

„Ani jedno, ani druhé, pane. Přísahám při Tawusi Melekovi, který všechno vidí! Jsem si skoro jistý, že jdeme správným směrem.“

„Skoro? Nepokoušej mou trpělivost, kacíři!“

Přibližně v době odpolední modlitby začal terén znovu klesat. Na úpatí skalnaté hory poutníci objevili širokou strouhu, která se táhla od východu a stáčela se na sever.

„Co je to?“ zamračil se Báthory.

„Koryto vyschlé řeky?“ hádal Čelebi.

„Stopa po obrovském hadovi,“ ušklíbl se Kuzgun.

„Je to cesta!“ zaradoval se Rašúf. „Starý Choram o ní mluvil. Právě ona ho dovedla do Černého údolí.“

„Nevymýšlíš si?“ zamračil se na něj Kirmizi.

„Ne, pane, přísahám! Odtud už snadno trefíte. Můžu se teď vrátit?“

„Vážně si myslíš, že jsem takový pitomec? Dokud neuvidím údolí na vlastní oči, můžeš na Chrám Sedmi andělů zapomenout.“

Konečně mohli vyskočit do sedel a vyrazit svižnějším tempem. Už po několika sázích podkovy pronikavě zazvonily. Jezdci se podívali lépe a mezi pískovými závějemi si všimli opracovaných vápencových plátů, oddělených rovnými škvírami.

„Na mou duši, cesta,“ podivil se Báthory. „Dokonce dlážděná. Takové stavěli Římané.“

„Jejich legie těmito končinami prošly,“ potvrdil Čelebi. „Měli pevnosti až u Tigridu. Jenže tahle cesta bude starší. Mnohem starší. Z dob, kdy Řím byla jen zahnojená vesnice v močálech…“

„Nezdržujte!“ osopil se na ně Kirmizi a pobídl koně.

Jeli na sever. Zhruba po hodině začali zpomalovat, mračit se a neklidně se rozhlížet. Přestože slunce ještě stálo vysoko, kolem nich jako by se roztahoval stín. Nejdříve to přišlo v podobě zneklidňujícího pocitu, jako když se na okraji zorného pole objeví skvrna, ale po otočení hlavy rychle zmizí. Potom se krajina skutečně začala měnit. Barvy vybledly, žlutavou a narudlou vystřídala šedivá.

„U Boha,“ zachraptěl Kuzgun. „Co to má znamenat?“

„Co asi?“ odsekl Kirmizi. On jediný se nemračil, oči mu zářily, jako by se povzbudil dávkou opia. „Blížíme se k cíli.“

Po další míli získali pocit, že projíždějí spáleništěm, kam až oko dohlédlo, písek i skaliska měla odstín popela. Dokonce se zdálo, že i slunce ztratilo sílu, přestože na obloze nebyl ani mráček a vzduch byl pořád horký.

Z údolí mezi nevysokými pahorky začali stoupat k majestátním útesům. Jednolitou skalní hradbu roztínala černá puklina, právě do ní vedla cesta. Nad vchodem do soutěsky se na vrcholku útesu tyčily zubaté zbytky nějaké stavby; pár kamenných bloků se zřítilo přes hranu a ležely rozbité u paty skaliska.

„Hláska,“ řekl Čelebi. „Určitě střežila přístupovou cestu k chrámu.“

Před ústím rokliny se zastavili. To, co z dálky vypadalo jako úzká štěrbina, byla ve skutečnosti několik sáhů široká rozsedlina, kterou by vedle sebe projely dva vozy. Báthory měl dojem, že se chystají vlézt mezi obrovské mlýnské žernovy, jako by stáli před Skyllou a Charybdou, jen neměli holubici, která by je bezpečně převedla. I koně začali frkat a střečkovat.

Kirmizi postřehl, že ostatní váhají. Obrátil se v sedle.

„Není se kam vrátit,“ ukázal dozadu.

Ohlédli se. Pahorkatinou se proplétalo mračno šedivého prachu.

„Teď už nás zachrání jen to, co se skrývá v chrámu,“ obrátil se vezír dopředu a pobídl koně.

„Nás?“ zabručel Báthory.

~~~

Kličkovali mezi šedými pískovými dunami a hromadami zvětralého kamení. Ostré vrcholky skalisek odřízly z oblohy úzký blankytný pás, který se klikatil vysoko nad hlavami jezdců. Stín dole se změnil ve skutečné šero. Klapání podkov se rozléhalo v ozvěnách, z nichž drnčely zuby a zaléhalo v uších.

Kirmizi se každou chvíli neklidně ohlížel. Jeho rostoucí nervozita nakazila i ostatní, přestože za sebou nic neviděli, neslyšeli ani necítili. Jen Báthory se podvědomě hrbil v sedle a hlavu měl vraženou mezi ramena, jako by se za ním natahovaly démonické spáry.

„Dohánějí nás!“ zvolal vezír a zabořil paty do koňských slabin. Zrychlili.

Asi míli od strážní věže se roklina začala rozšiřovat a světla znovu přibylo. Cesta prudce odbočila. Jezdci v ohybu překvapeně zatáhli za uzdy.

„Milosrdný Bože!“ hlesl Čelebi.

„Stůj při nás,“ dodal Báthory. Šplhali pohledy někam vzhůru.

Ocitli se před bránou. Cesta procházela mezi dvěma hranatými věžemi s reliéfy okřídlených lvů a rohatých draků na čelních stěnách. Na to, že byly z cihel, se zachovaly v překvapivě dobrém stavu, rozšířené vrcholky, tyčící se až nad okolní skaliska, pořád cenily na poutníky trojúhelníkovité zuby cimbuří. S větší chutí se živly zakously do krátkých hradeb, jež spojovaly věže s blízkými skalními stěnami. Úplně nejhůř dopadl oblouk nad bránou, který se zřítil do průjezdu a přehradil ho hromadou rozdrcených cihel, zdiva a písku.

„Tohle koně nepřelezou,“ řekl Kuzgun.

„Musí,“ odsekl Kirmizi a znovu se ohlédl. I Báthory se otočil v sedle. Dosud to vnímal jen jako chvění v podvědomí, teď roklinou proletěla ozvěna dunění, kterou zaslechli i ostatní.

„Hněte sebou!“ zvolal vezír.

Sklouzli ze sedel a vzali koně za uzdy.

„Věř mi,“ postrčil Báthory zmateného Rašúfa k bráně, „v téhle situaci jsme my ta lepší

možnost.“

Škrábali se po závalu. Koně ržáli a pohazovali hřívami, kopyta se jim bořila do jemného písku, podkovy klouzaly na větších cihlách a kusech zdiva. Kobyla, kterou za sebou vedla Širin, na to doplatila, došlápla tak nešťastně, že spadla a bubnujíc kopyty sklouzla s malým písečným sesuvem zpátky na cestu. Dívka vykřikla a svezla se za ní.

„Širin!“ vykřikl Kuzgun, hodil uzdu svého hřebce Báthorymu a běžel zpátky.

„Pospěšte si, u Proroka!“ zakvílel Čelebi.

Hřmění kopyt se blížilo jako divoká bouře. Pronásledovatelé jako by vycítili příležitost, hnali koně cvalem.

„Bůh je veliký!“ Kirmizi vyběhl na zával, jako by ho nadnášela neviditelná křídla. Ať už na druhé straně zahlédl cokoli, rozechvělo mu to hlas vzrušením, jaké u něj nepamatovali. Svižně se vydal dolů protilehlým svahem. Selim se krátce ohlédl na ostatní, ale pak jim ukázal záda a následoval vezíra.

„Utíkej, Širin!“ zvolal Kuzgun, když pomohl dívce vstát. „Slyšíš? Běž, jak nejrychleji můžeš!“

„Můj kůň!“

„Přivedu ho!“

„Stěpane!“ zakřičel Báthory a tasil pistoli. „Nestihneš to! Nech tu mršinu být!“

Klisna se mezitím vyšvihla na nezraněné nohy a odběhla od závalu. Kozák ji dostihl, obratně zachytil uzdu a táhl zvíře zpátky. Klisna ržála a bránila se, nechtěla si zopakovat pád.

Dusot sílil. Báthory pleskáním po zadcích pobídl koně na hřeben závalu.

„Schovej se, evliyo!“ křikl na Čelebiho, který se právě zastavil na vrcholu haldy. Potom se otočil, podal volnou ruku Širin a pomohl jí překonat strmější úsek. Kuzgun se pořád pachtil s klisnou.

„Stěpane! Proboha!“

Kopyta se vyřítila ze zatáčky ani ne dvacet sáhů od brány. Muži v sedlech se rozkřičeli a pozvedli pušky, pistole a luky.

„Nestřílejte, oslí hlavy!“ vykřikl jezdec v klobouku. „Zasáhnete…“

Zbylá slova pohltila salva. Z haldy v průjezdu brány prskaly gejzíry písku, létaly úlomky zdiva. Rašúf vykřikl a se šípem mezi lopatkami se zabořil obličejem do písku. Klisna zařičela, vzepjala se na zadní a v krvavé spršce se zřítila dozadu. Kuzgun dopadl na zadek, ale hned se obrátil a vyrazil za svými druhy. O pušku se opíral jako o hůl.

Báthory vytáhl i druhou pistoli a z obou zbraní najednou vystřelil do blížícího se houfu. Jeden jezdec sletěl ze sedla, druhý se svalil na cestu i s koněm. Dva další o něj zakopli a sesypali se v divoce ječícím chumlu.

Padly další výstřely, zadrnčely tětivy.

„Širin!“ vykřikl Kuzgun tak, že přehlušil všechnu vřavu a lomoz. Báthory se zděšeně otočil.

Klesla na vrcholu závalu, jako by jen uklouzla nebo zakopla. Šaty jí však potřísnila krev, rudé kuličky, rychle se obalující prachem.

Báthory k ní doběhl jako první. Právě se nadzvedla na jedné ruce, jenže loket se jí podlomil a klesla zpátky.

„Kriste na nebi!“ Bleskově zastrčil pistole za šerpu a popadl dívku v podpaží. To už k nim dorazil Stěpan, podal Kornelovi pušku a s hlasitým nářkem Širin zvedl. Bezvládně mu zůstala viset v náruči.

„Bože, ne!“

„Rychle, Stěpane!“ vzal ho Báthory za rameno. „Jinak tu skončíme všichni!“ Seběhli po odvráceném svahu závalu.

„Valláhi!“ zvolal Čelebi. „Je raněná?“

„Umírá!“ zaskučel Kuzgun. Podal dívku Báthorymu, a když vyskočil na koně, zase si ji vzal a posadil před sebe. I derviš a kapitán se vyhoupli do sedel.

Pobídli koně. Kirmizi a Selim už byli pořádný kus před nimi a jejich siluety se ztrácely ve zvířeném temném mračnu.

Rozlehlá kotlina, do níž hned za bránou ústila soutěska, připomínala kráter sopky. Byla zavátá uhlově černým pískem a vysokánské útesy, jež ji obklopovaly jako nepřístupná hradba, měly popelavou barvu s četnými tmavými šmouhami jako od plamenů.

Kolem jezdců se míhaly otlučené hroty obelisků, hlavice sloupů a vrcholky věží, trčely z písku jako náhrobní kameny. Zanedlouho se z trosek vynořil mohutný tvar. Přímo uprostřed kotliny se tyčil zikkurat. Nedalo se odhadnout, kolik má chrámová pyramida stupňů, z písku čněl jen vrchol široké horní terasy a na ní vyvýšená svatyně s velikou bránou a špičatými věžičkami v rozích.

„Vydrž, Širin! Prosím, vydrž!“ opakoval Kuzgun.

Dívka už nevnímala, hlava jí klimbala na kozákově hrudi. Po boku koně stékala krev a kapala do černého písku.

~~~

Tři schodiště se vynořovala z písku a setkávala se na úzké plošině před bránou, kterou se vcházelo na velkou terasu. Vstup střežily reliéfy lvů s lidskou hlavou a orlími křídly.

„Jsme tu,“ zachraptěl Kirmizi a stáhl si konec turbanového pruhu z obličeje. „Dokázali jsme to. Našli jsme Nergalův chrám.“

Širin věnoval jediný lhostejný pohled a vzápětí už stoupal po schodech a táhl za sebou koně. Selim s lítostí pohlédl na dívku, ale pak následoval Kirmiziho.

Báthory pomohl kozákovi sundat Širin. Zasténala. Kuzgun jí rychle stáhl z tváře yašmak, aby se mohla nadechnout. Na ústa jí však vyrazila krev; začala se dusit a tělem zazmítaly křeče. Černý písek lačně vpíjel jasně rudou pěnu.

„Širin, pro Boha…“ zasténal Kuzgun.

„Už jdou,“ řekl Báthory.

Kozák a derviš se ohlédli. Od brány v roklině se valili Peršané a Turkmeni.

„Svině,“ zavrčel Kuzgun a vstal, chroptící dívku v náručí. „Přísahám, že tu nechají kosti.

Všichni do jednoho.“

„Rád ti s tím pomůžu,“ přikývl Báthory. „Hlavní vinu však nese někdo jiný.“

„I jeho čas přijde. Už brzy.“

I s koňmi vyšli k bráně a krátkým průjezdem vstoupili na terasu. Odtamtud se pustili do výstupu po dalším, o něco užším schodišti. Vedlo ke vchodu do horní svatyně, v jejímž stínu právě zmizeli Kirmizi a Sevahir. Koně na schodech nejistě tančili, řinčeli podkovami a hlasitě ržáli.

„Dobré místo pro obranu,“ utrousil Báthory, když vstoupili do portálu svatyně. Vytáhl ze sedlové kapsy váček s kulkami a začal dobíjet pistole. Čelebi hned za dveřmi rozprostřel plášť a přikrývku a Kuzgun na ně uložil chvějící se dívku. Derviš odněkud vyčaroval handžár a zahnutým koncem čepele rozřízl Širin šaty.

„Milosrdný Bože…“

Kulka z turkmenské nebo perské zbraně zasáhla mladou ženu do zad, kde zanechala nevelkou ranku. Když však vylétla těsně nad pravým ňadrem, vytrhla úlomky žeber spolu s hroudou krvavé tkáně.

Čelebi vzhlédl ke kozákovi a oči se mu zaleskly.

„Tady už pomohou jen modlitby, příteli.“

Kuzgun zakvílel skrz zatnuté zuby. Širin se při tom zvuku probrala z mdlob a mžourala

kolem sebe kalnýma očima.

„Tady jsem,“ klesl kozák na kolena a vzal ji za ruku.

„Bůh je soucitný a milosrdný,“ odříkal Čelebi se svěšenou hlavou. „Není božstva kromě Něho a Mohamed je jeho Prorok…“

Bannister seskočil z koně na úpatí schodiště.

„Za mnou!“ zvolal a tasil pistoli.

~~~

Bayaty ani ghulamy nebylo třeba pobízet. Smrt několika druhů u zřícené brány je naplnila čerstvou pomstychtivostí. Nedočkavě seskakovali z koní a hrnuli se za Angličanem po schodech k bráně na terasu. Sotva jí první z nich proběhli, v tmavých dveřích horní svatyně se zablesklo.

Chlap vedle Bannistera padl jako podťatý. Ostatní muži se rozkřičeli.

„Neustupujte!“ zařval Angličan a nazdařbůh vystřelil z pistole. Odpověděl mu druhý výstřel ze svatyně. Bannisterovu tvář olízlo horko. Olovo sklouzlo po lícní kosti na nezjizvené straně tváře, utrhlo ušní lalůček a zavrtalo se muži za Angličanem do hrudi.

Bannister se ochromeně zhroutil na zem. Dva ghulamové k němu přiskočili, popadli ho za oděv a táhli jej zpátky do stínu brány. Zaduněl třetí výstřel. Na dlažbu terasy dopadl nějaký Turkmen; z díry v kufíji vytryskla krev. Po čtvrtém zarachocení se svalil jeden z Peršanů, kteří táhli Bannistera. Druhý Peršan velitele pustil a spěchal do bezpečí. Ne dost rychle, zátylek mu probodl šíp. Muž se ještě vypotácel před bránu, jenže tam se mu podlomila kolena a skutálel se ze schodů.

Klející Bannister se obrátil na břicho a nejdříve plazením a pak po čtyřech unikl z dostřelu nepřátelských zbraní.

Turkmeni a Peršané se schovávali na schodech a pod předprsní, lemující terasu. Někteří se modlili, jiní hrubě kleli, ale všichni dobíjeli zbraně.

„Zavřete huby!“ křikl Bannister a opřel se zády o zeď vedle brány, hlavu měl mezi tlapami lva s lidskou hlavou. „Hyeny zbabělé!“

„Potřebujeme plán,“ vyhrkl Hazza.

Bannister se chytil za obličej a podíval se na krvavou dlaň, pak se dotkl zbytku ucha a zasyčel bolestí.

„Počkáme,“ procedil skrz zatnuté zuby. „Nemají kam uprchnout. Dříve nebo později musejí vylézt. Neuškodí, když nám ten poklad najdou a přinesou. Aspoň na sebe vezmou kletbu, která tam určitě číhá.“

Hazza se rozhlédl. „Kde vlastně trčí emír?“

„V pekle,“ odsekl Bannister. Turkmen se na něj zděšeně podíval.

„Nečum tak, víš to stejně dobře jako já,“ syčel Angličan, zatímco nabíjel pistoli. „Šahram ibn Allahaddin je dávno na pravdě Boží. Chcípl už u Cháburu. Jeho mrtvolu posedl zlý duch.“

Muži, kteří ho slyšeli, vyvalili oči a udělali rukama ochranná znamení. Mnozí měli podobné podezření, ale neodvážili se ho vyslovit.

„Skutečný Šahram byl přesvědčen, že Turci hledají starověký poklad,“ zašťoural Bannister nabijákem v hlavni. „Jsem náramně zvědavý, co tady hledá démon, sídlící v jeho těle.“

~~~

Dým z Báthoryho pistolí se zvolna rozplýval. Kapitán se otočil a prošel kolem Selima, který s druhým šípem na tětivě vyhlížel další cíl. Kornel cestou do svatyně nacvičenými pohyby nabíjel pistole. Když však spatřil Širin, ruce se mu zastavily.

„Všichni svatí…“

Čelebi se horlivě modlil, přestože mu přeskakoval hlas. Kuzgun právě zatlačil Širin oči.

Chvíli se snažil zachovat rozvahu, pak ale popadl chladnoucí tělo, pevně si ho přitiskl k hrudi a hlasitě zaskučel.

Báthory se pokřižoval a sklopil zrak.

Ve tmě za oltářem, na němž dávnověcí kněží spalovali obětní zvířata, zablikalo světlo.

Kirmizi odněkud vyhrabal dvě pochodně.

„Našel jsem vchod do podzemí. Pojďte.“

„Proč?“ zabručel Báthory a cvakl kohoutkem pistole.

„Potřebuji vás. Tam dole číhá nebezpečí.“

„Tím spíš nevidím důvod, proč bychom tě měli následovat. Jestli po tobě skočí nějaký pekelník, ještě mu popřeju dobrou chuť.“

„Nebuď hlupák. Jsme tu v pasti. Před Ikindžim vás nic neochrání, jen já a to, co se skrývá pod chrámem.“

Selim sklonil luk a odvrátil se od vchodu. „Já tě doprovodím, pane. Jak jsem přísahal.“

„Půjdeme všichni,“ zopakoval Kirmizi. „Dokud máme společného nepřítele, musíme táhnout za jeden provaz. Později, pokud přežijeme, se konečně vyrovnáme.“

Chvíli na to nikdo neodpověděl. Kuzgun a Čelebi zabalili nebohou Širin do přikrývek a vstali. Kozák vzal pušku a otočil se k ostatním. Oči měl rudé a opuchlé.

„Vy jděte,“ řekl chraplavě a rukávem si otřel nos a knír. „Nemůžu opustit její tělo. A někdo musí pohlídat koně.“

„Když zaútočí, sám to tu neubráníš,“ namítl Báthory. „Zůstanu taky…“

„Ne, Korneli. Musíš být u toho, až paša najde svůj poklad. Protože pokud to bude Zlo, jak se všichni obáváme, bude ho nutné hned na místě zastavit.“

Kirmizi si jen posměšně odfrkl, ale Báthory vážně přikývl. „Pravda. Pojďme, pašo. Když už jsme došli tak daleko, ujděme i ten poslední kousek. Chci konečně vědět, kvůli čemu byla prolita všechna ta krev.“

„Já taky,“ ozval se Čelebi nezvykle chladným hlasem. „Veď nás, Mustafo. Ale dej si pozor, při nejmenším náznaku, že nás chceš zradit, ti s chutí useknu hlavu.“

Obrátili k dervišovi užaslé pohledy. Kirmizi nikdy nevypadal tak překvapeně.

„Nezdržujte,“ zasyčel Čelebi ještě nevlídněji a připjal si k boku kilič. Vykročili do tmy za obětním kamenem.

~~~

Nechali za sebou dvě malá odpočívadla, na nichž se úzké, strmé schodiště prudce zalamovalo do protisměru. Když konečně dosáhli jeho úpatí, byli desítky sáhů pod svatyní zikkuratu i zemským povrchem. Dýchalo se jim těžce a všichni čtyři hlasitě funěli. Plameny pochodní se zkrátily. Kirmizi posvítil do chodby s nízkým stropem.

„Opatrně, pane,“ varoval ho Selim.

„Vidím.“ Vezír sklonil pochodeň k vysušeným lidským ostatkům na podlaze. Tělo mělo oddělenou hlavu i končetiny, dokonce bylo přeseknuto v pase. Kosti pokrývalo hnědé mumifikované svalstvo. Ani šaty se ještě nestačily rozpadnout, lebka byla omotaná turbanem a zmrzačený trup halila prostá tunika.

„To není starověká mrtvola,“ utrousil Báthory.

Kirmizi zblízka posvítil na stěny nad mrtvolou. „Meč!“

Selim mu podal kilič. Vezír ho vystrčil daleko před sebe a zatlačil hrotem do podlahy. Pod vrstvou prachu se pohnula dlaždice. Za stěnami něco zaskřípalo. Muži rychle couvli.

Z prachem zanesených vodorovných škvír vyskočily široké čepele, dvě zleva, dvě zprava, přesekly chodbu ve výšce od kolen ke krku a zarachotily na konci čtvrtoblouků kolmo ke zdem.

„Zatraceně,“ vydechl Báthory. Ostří byla zrezivělá, ztupená a polámaná, ale přesto

dostatečně účinná, aby usmrtila neopatrného vetřelce. Kirmizi počkal, až se usadí prach, zapřel pochodeň do jedné z čepelí a zatlačil. Za zdmi znovu zasténaly převody, ostří se zasunula do škvír a dlaždice se vrátila do původní polohy.

„Nevěřil bych, že lidé v dávných dobách dokázali sestrojit něco takového,“ užasl Selim.

„Spíš se divím, že to po tisíciletích pořád funguje,“ odtušil Čelebi. „Další důkaz, že jsme na neobyčejném místě.“

Kirmizi koncem ostří odhrnul písek z pohyblivé dlaždice, vrátil meč Sevahirovi a dlouhým krokem překonal nebezpečné místo. Obezřetně ho následovali. Strop byl tak nízko, že se museli sehnout. Chodba končila prostým obdélníkovým otvorem, za nímž vládla temnota. Kamenný plát, který kdysi sloužil jako dveře, byl v mnoha kusech rozmetaný po chodbě i místnosti za prahem. Báthory si na úlomcích všiml černé šmouhy.

„Střelný prach. Prostě dveře vyhodili do vzduchu. Předběhli tě vykradači hrobek, pašo.“

„Museli být zklamaní, protože tohle není hrobka,“ odsekl Kirmizi.

„A co tedy?“

„Svatyně.“

„Myslel jsem, že svatyně je na vrcholu pyramidy,“ namítl Selim.

„Tam se konaly běžné obřady. Obětování zvířat a plodin. Divadlo pro davy. Skutečné rituály se zjevně odehrávaly zde, mimo zraky obyčejných smrtelníků.“

Překročili ruiny ve dveřích a vstoupili do místnosti. Mohli se narovnat, strop byl vysoko, prostor rozlehlý.

„Valláhi,“ zachraptěl Čelebi, když došel k masivnímu oltáři uprostřed kobky. Proláklina v jeho horní části měla tvar lidské postavy, v životní velikosti. Vedly od ní svažující se kanálky.

„Ti zaostalí barbaři vykonávali lidské oběti!“

„Jen lidská krev může zasytit a zkrotit démona,“ řekl Kirmizi. Dál to nerozvíjel; zvedl pochodeň a pohledem zkoumal stěny. V mihotavém světle se postupně zjevovaly malby a reliéfy bohů a démonů.

„Zdá se, že zde naše cesta končí,“ ozval se Čelebi. „Jediné dveře jsou ty, jimiž jsme vešli.

Tohle je místo, které jsi hledal, pašo?“

„Kdepak. Půjdeme hlouběji do podzemí. Mnohem hlouběji.“

„Tajné dveře?“ zeptal se Báthory. Znovu si posvítil na oltář. Kanálky vedoucí od oběti ústily do hlubšího žlabu na podlaze. Kornel ho sledoval pohledem, strouha mířila do tmy v zadní části sálu. Vykročil podél ní.

„Myslím, že to mám.“ Pospíšili si za ním.

„Opatrně,“ posvítil na podlahu. Kirmizi šouravě došel k díře, jejíž pravidelné okraje svědčily o tom, že nešlo o náhodný propad podlahy. Okolní dlaždice byly potažené černými šmouhami, jako by se temnota v jámě zhmotnila a jako živá smola vylezla ven.

„Odsud ten černý hnus vyvěrá,“ odplivl si Báthory do otvoru. Plesknutí sliny neuslyšeli. Temnota pohltila i světlo pochodní, nejen že nedohlédli na dno jámy, nezahlédli ani její zdi. Z představy, že přímo pod jejich nohama zeje ohromná propast, se jim dýchalo ještě hůř.

„Tam nevlezu ani za všechny poklady světa,“ zachraptěl Čelebi.

„Ani není třeba.“ Kirmizi zvedl pochodeň a posvítil na zeď za dírou. „Propadliště jen chránilo skutečný vchod do podzemí.“

Vezír opatrně obešel jámu a vstoupil na úzký pás podlahy mezi ní a zdí.

Díval se na reliéf draka. Měl hadí tělo, rohatou hlavu, čtyři krátké ještěrčí nohy a na ocasu škorpioní bodec. Kirmizi natáhl ruku a přejel prsty po zvlněném plazovi od hlavy až k ocasu. Soustředěně se zadíval na bodec. Byl namířen přímo vzhůru. Vezír ho sevřel a se zvukem kamene skřípajícího o kámen otočil směrem k hlavě, do útočné polohy.

Za zdmi něco zadunělo. Báthory, Čelebi a Sevahir vyplašeně couvli od propadliště. I Kirmizi pro jistotu ustoupil stranou.

Veliký kamenný blok, do něhož byl reliéf draka vytesán, se pohnul. Jakmile se kolem jeho okrajů vytvořily škvíry, podzemí strašidelně zahučelo a muži ucítili proudění vzduchu. Plameny pochodní se zazmítaly, ta vezírova zhasla.

Jako by se hlubiny pod chrámem po dusivých tisíciletích s úlevou nadechly.

Prastarý mechanismus hlasitě skřípal. Blok s drakem se v oblacích zvířeného prachu zanořil asi půl sáhu do stěny, kde znehybněl.

Syčení vzduchu ustalo, tlak se vyrovnal. Prach se zvolna usazoval.

„Jdeme,“ pohlédl Kirmizi na Báthoryho. Kapitán připálil jeho pochodeň svou. Vezír vkročil do otvoru a protáhl se kolem okraje bloku. Selim ho bez dlouhého váhání následoval. Báthory a Čelebi si vyměnili pohledy. Derviš si povzdechl a přikývl. Opatrně obešli propadliště, Čelebi se úzkostlivě snažil nepohlédnout dolů, a vstoupili do tajných dveří. Když se prosmýkli mezi masivním blokem a nepravidelnými, přímo do skály vytesanými stěnami, zastavili se na vrcholku dalšího schodiště.

„Myslím,“ pohlédl Báthory na vezíra, „že je načase, abys nám prozradil, co nás tam dole čeká.“

Vezír opětoval jeho pohled. Nejdříve se zdálo, že i tuto otázku, jako už mnohé předtím, přejde mlčením. Ale pak, těsně předtím, než začal sestupovat po schodech, řekl:

„Brána Irkally.“

ČTRNÁCTÁ,

v níž Kirmizi odhalí svou pravou tvář

a temné síly se zjeví v podobě, jakou nikdo nečekal.

HLAVA

„Nemám tušení,“ odpověděl Čelebi Kornelovi, zatímco sestupovali po strmých, úzkých schodech. Derviš šeptal, jako by se bál, že probudí pohanské bohy a démony, jejichž reliéfy jako vředy bobtnaly pod černým povlakem na stěnách. „V životě jsem o žádné Irkalle neslyšel…“

„Podsvětí,“ prohodil přes rameno Kirmizi, kráčející vpředu.

„Ctihodný pašo?“

„V dávných dobách tak nazývali podzemní království mrtvých, zastřené věčnou tmou.

Možná jedno ze sedmi pekel.“ Čelebi zakoulel očima.

„Takže ses nemýlil, evliyo,“ zabručel Báthory. „Za Cháburem skutečně leží záhrobí. Možná i Eusebius měl kus pravdy s tou pekelnou bránou uprostřed hor. Něco tu očividně není, jak má být. Co je zač ta černá odpornost, která prosakuje ze země?“

„To ví jen Bůh,“ uťal ho Čelebi. „Modleme se.“

„Máš pravdu.“

Sestupovali tak dlouho, až jim brnělo v lýtkách a kolenou. Vzduch byl pořád řídký, ale chválabohu se alespoň hýbal ve slabém průvanu, dotírajícím na plameny pochodní.

Reliéfy se postupně vytratily. Schody byly čím dál nepravidelnější a náhodně se kroutily mezi členitými, jen tu a tam podle potřeby přitesanými stěnami jeskyně. Naprostá temnota drtila čtyři odvážlivce a snažila se zadusit pochodně.

Cestu jim zkřížil výrazně poškozený úsek schodiště. Navzájem si pomáhali slézt z vysokého zlomu a hromady sutin pod ním. Když znovu stanuli na rovném kameni, zjistili, že dosáhli úpatí schodiště.

S malými dušemi kráčeli úzkou jeskyní. Uši měli zalehlé, hlavy se jim točily. Chvílemi si připadali, jako by se brodili proudem černého oleje. Po chvíli hrbolatý kámen pod podrážkami vystřídala dlažba. Ze tmy se vynořily majestátní sochy dvou okřídlených lvů. Těla jim vyrůstala přímo ze skalních stěn vlevo i vpravo, lidskými tvářemi se zblízka dívali jeden na druhého a mezera mezi jejich předními tlapami tvořila bránu. Za ní se rozprostíral rozlehlý prostor. Báthorymu hned cosi sevřelo vnitřnosti a zkroutilo je, jako by je chtělo vyškubnout z těla. Všiml si, že i Kirmizi zpomalil a krouží kolem sebe ostražitým pohledem.

„Jsme blízko.“ Chabé světlo vezírovy pochodně vylouplo z temnoty majestátní hranatý tvar. Čtyřboký cihlový sloup měl jednu stranu širokou přibližně sáh; na vrchol nedohlédli. Z tmavého, jakoby zakouřeného povrchu vystupoval reliéf bytosti s psí hlavou, lidským tělem, orlími pařáty a dvěma páry křídel. „To je jeden ze strážců podsvětí.“

„Neměla by tu čekat Ariadna s klubkem?“ utrousil Báthory a s loučí vysoko nad hlavou se snažil zahlédnout větší úsek dvorany. Sloupů bylo víc. Mnohem víc. Černý les se táhl do

nedohledna.

„Není potřeba, najdu cestu,“ řekl Kirmizi a vykročil. „Za mnou.“

Brzy ztratili pojem, kde je vpředu a kde vzadu. Neviděli stěny, jen další a další sloupy. Báthory se každou chvíli neklidně ohlížel. Měl pocit, že se těsně za rozmazanými světelnými skvrnami nepřirozeně pohybují stíny, že se zpoza pilířů, nebo přímo z nich, natahují tlapy a vystrkují zubaté tlamy. I vezír zamračeně slídil pohledem v okolní tmě.

„Není to jen pocit,“ odpověděl na Kornelovu nevyslovenou otázku. „Vyrušili jsme je.

Pomalu se probouzejí.“

„Kdo, při všemohoucím Alláhovi?“ rozhlédl se Čelebi poplašeně.

„Přízraky dávných božstev. Musíme si pospíšit!“

Míjeli jeden sloup za druhým. Báthory, Čelebi a Sevahir byli úplně dezorientovaní, ale vezír očividně znal směr. Po několika minutách se jim zepředu vrátila ozvěna kroků. Přidali, už skoro běželi. Světlo loučí narazilo na nový tvar a postupně se po něm rozlévalo, dokud nenašlo hrbolatou skalní stěnu, o niž se impozantní kolos opíral.

Došli na konec dvorany. Zpomalili a nakonec se zastavili.

Dlouhou chvíli se zakloněnými hlavami a užaslými výrazy hleděli někam vzhůru a nikdo se nezmohl na slovo.

„Jsme zde,“ řekl nakonec Kirmizi. „Tohle je to, co od začátku hledám.“

~~~

Šahram přiklusal k zikkuratu, jako by se nechumelilo. Zastavil koně, sesedl a beze spěchu vykročil po schodišti k bráně. Bannister měl sto chutí okřiknout ho, kde doteď vězel, ale raději rozdrtil zlost mezi zuby. Emír mu beztak nevěnoval pozornost. Tvář měl ztuhlou a pohled také, mrtvýma očima zíral přímo před sebe, jako by si Turkmenů a Peršanů ve skrýších pod terasou ani nevšiml.

Vkročil do brány.

Ze svatyně na vrcholu zikkuratu vyšlehl výstřel. Šahram se svalil na záda jako podťatý.

Plošinu a schody před bránou pokryly útržky kufíje, kousky lebky a hrudky mozku.

Bannister nevěděl, jestli má klít nebo se chechtat. Nahlédl do průjezdu brány. Kulka zasáhla emíra nad levé oko, a když vylétla vzadu z lebky, vytrhla celý zátylek. Po dlažbě se rozlévala tmavá kaluž.

„Blb,“ zazubil se Angličan sám pro sebe. „Kéž by tvou duši zchvátil Satanáš a nabodl ji na rozžhavený rožeň!“

Turkmeni zmateně brblali. Hazza navrhl, aby mrtvolu odtáhli.

„Nepřibližujte se k němu!“ štěkl Bannister.

Šahram se posadil, jako by ho zvedla ocelová pružina. Angličan polekaně odvrátil obličej od okraje brány. Když se odvážil nakouknout zpátky, emír už stál. Po zádech mu stékala hustá tmavá břečka. Vykročil ke schodišti do svatyně.

Práskl druhý výstřel a vyškubl z těla úlomky kostí a slizké chuchvalce. Šahram spadl na schody. Po chvíli však zvedl hlavu a znovu vstal. Třetí výstřel jím jen škubl. Emír nabral rovnováhu a dál stoupal k temnému vchodu do svatyně.

Tentokrát Bannister věděl, co má dělat. Klel, až Bůh pohoršeně odvracel zrak.

~~~

„Čubčí synu!“ Kuzgun odhodil kouřící pistoli a tasil šašku. „Olovo na tebe neplatí? A co takhle kozácká ocel?“

Pomalu ustoupil do tmy uvnitř svatyně. Překypoval nahromaděnou pomstychtivostí, ale přesto v něm hlodala nejistota. Poprvé se zarazil, když v jezdci poznal emíra Bayatů, který chcípl před jeho očima v křižácké hrobce. Vzápětí pochopil, komu ve skutečnosti čelí. Bílý hřebec, na kterém Šahram přiklusal, mu to prozradil.

Zasyčela tasená čepel. Emír se s mečem v ruce vynořil nad horním okrajem schodiště. Dírou v čele prosvítala šedivá večerní obloha. Kuzgun si přehodil šašku do levé dlaně a pravačkou strhl z opasku bič. S neslyšnou první súrou na rtech zaujal bojový postoj. Když bude muset rozsekat toho parchanta na kousky, tím lépe, alespoň ze sebe dostane směsici zoufalství a zuřivosti, která jím lomcovala při každém pohledu na nehybné, do deky zabalené tělo na podlaze.

Šahram nezaváhal, nezpomalil, nepátral zrakem ve tmě, vkročil do tmavého vchodu a zamířil rovnou ke kozákovi.

Práskl bič, omotal však jen rychle pozvednuté předloktí. Kuzgun trhl, ale emír se pouze rozkročil kvůli lepší rovnováze a pořádně škubl rukou. Rukojeť biče vylétla kozákovi z prstů a dopadla na podlahu.

„Parchante…“ Kuzgun vyrazil a švihl šaškou. Karin v otcovrahově těle svižně vykryl výpad a vzápětí přešel do protiútoku.

Čepele řinčely; spršky jisker vytrhávaly ze tmy emírovu zkrvavenou tvář, odrážely se v kozákových vyvalených očích. Soupeřova síla Kuzguna zaskočila. Chvíli jen zmateně couval, ale postupně se mu duchapřítomnost vrátila a z ústupu udělal součást taktiky. Démon usoudil, že nalezl trhlinu v protivníkově obraně, a vodorovně sekl po jeho krku. Kuzgun se zhoupl do podřepu, jako by chtěl zatancovat kozáčka, a když mu emírův meč zasvištěl nad temenem, vší silou sekl nemrtvého do kolene.

Karin němě otevřel ústa a zapotácel se. Kozák se bleskově narovnal, odrazil slabý výpad mečem a znovu zeširoka švihl šaškou.

Na zem dopadla emírova levačka, useknutá těsně nad loktem. Čepel šašky uvázla v hrudním koši. Než ji Kuzgun stihl vytrhnout, znovu se mihla ruka s mečem. Pustil rukojeť s krkavčí hlavicí a vrhl se pod dopadající čepel. Hlavou vrazil do emírova trupu a povalil zmrzačené tělo na záda. Šaška narazila hrotem do podlahy a vyklouzla z rány. Kuzgun ji pohotově popadl, s kolenem zapřeným o emírův rozkrok vstal, dupl na zvedající se ruku s mečem a rozmáchl se.

„K čemu ti je děravá palice?“

Šaška prolétla krkem a zazvonila o podlahu. Šahramova prázdná lebka odskočila. Kozák do ní kopl, jako když si v dětství hrávali ve stepi s hadrovým míčem. Hlava dutě křupla do okraje dveří a skutálela se po schodech až na terasu.

Bezhlavé tělo sebou pořád škubalo, kopalo patami do země a naslepo šátralo pravačkou a pahýlem levačky. Šaška se dala do práce. Nejdříve oddělila končetiny, potom se hrotem několikrát ponořila do hrudníku; prošla plícemi i srdcem. Páchnoucí černá krev stříkala do všech stran, rozlévala se po podlaze. Kuzgun ustoupil, odplivl si a zahákl si dlouhý knír za ucho.

„Ta čubka, co tě vyvrhla, musela přijít ze samotného pekla. Brzy se s ní obejmeš. Nakrmí tě krví z černých cecků.“

Kusy emírova těla sebou ještě párkrát mlaskavě škubly a znehybněly. Kozák popadl jednu ruku, přešel ke vchodu a mrštil končetinou k bráně.

„Tohle zůstalo z vašeho velitele! Ještě někdo zkusí vejít dovnitř?“

Podivný, překvapivě chladný závan ho přiměl ohlédnout se. Zdálo se mu, že tmou ve svatyni se mihl stín.

„Bože, to snad…“

Tělo Širin pod přikrývkou se pohnulo. Kuzgun znehybněl, oči se mu rozšířily.

„To ne. Bože, prosím!“

Širin se posadila. Deka z ní sklouzla. Sinalá tvář se obrátila ke kozákovi. Měl pocit, že mu zkameněly nohy. Neschopen pohybu sledoval, jak jeho milá toporně vstává a kráčí k němu.

„Širin…“

Vztáhla k němu ruce, jako by ho chtěla obejmout, ale dravě zkřivené prsty prozradily pravý úmysl. Kuzgun zasténal skrz zatnuté zuby a vrazil šašku do těla. Čepel se v proudu krve vynořila ze zad. Širin ani nehnula brvou, posunula se po ostří a popadla kozákovo hrdlo. Zalapal po dechu, pustil šašku a oběma rukama sevřel útlá zápěstí. Dívka vycenila zuby a nečekanou silou ho zvedla ze země. Škubal sebou, kopal, a když nic nepomáhalo, začal bušit pěstí do tváře, kterou ještě včera s láskou líbal. Karinem posedlá Širin si toho nevšímala. Vykročila na úzkou terasu před vchodem a mrštila kozákem na schody. Narazil zády do zubatého okraje a z výšky dobrých dvou sáhů se hlavou dolů zřítil na terasu. Hlasitě praskla kost. Kuzgun se rozplácl v černém písku a znehybněl.

Ikindži vytáhl ze svého nového těla zkrvavenou šašku, lhostejně ji upustil na schody, otočil se a zamířil do temnoty za obětním oltářem. Tentokrát spěchal.

~~~

Obrovská kamenná socha měla tělo a obličej ženy, ale ze zad opřených o stěnu jeskyně jí vyrůstala křídla a místo chodidel měla pařáty dravého ptáka, pravděpodobně sovy. V rukou natažených vpřed svírala nádobu s baňatým tělem a dlouhým úzkým hrdlem. Nejdříve se zdálo, že přívětivě nabízí pohoštění příchozím ze sloupové síně. Pozornější pohled však vnukl podezření, že jim urnou hrozí.

Seděla na hřbetech několika umně vytesaných leopardů. Ti stáli na podstavci tak mohutném, že mohl sloužit jako horní terasa zikkuratu. Po jeho bočních stranách stoupala k bohyni schodiště, vpředu se črtaly přibližně dva sáhy vysoké dvoukřídlé dveře. Ty Báthoryho zaujaly víc než socha. Matný černý povlak zjevně pramenil ze škvíry mezi veřejemi, ale zároveň ji ucpal jako saze dlouho nevymetený průduch kamen. Kornel podal louči Čelebimu, vytáhl pistoli a zaklepal na bránu okovaným koncem pažby. Derviš se přikrčil v obavě, že někdo z druhé strany na klepání odpoví.

„Bronz,“ řekl Báthory. „Čistý bronz, žádné plechem potažené dřevo. Zajímalo by mě, jak takovou obludu v dávnověku odlili.“

„Mě ne,“ zabručel Selim. „Nechci o tom vědět vůbec nic.“ Otočil se k vezírovi. „Pane?

Říkáš, že jsme u cíle?“

„Ano. Tohle je první ze sedmi bran Irkally, babylonského pekla.“

„Ty to myslíš vážně, co?“ Kornel přitiskl k bráně dlaň a pak i ucho a tvář.

„Opatrně, kapitáne!“ varoval ho Čelebi.

Báthory zřetelně ucítil chvění. Pronikalo bránou, jako by byla z druhé strany vystavena obrovskému tlaku. Cosi mu vnuklo představu nesčetného davu šedivých, napůl průsvitných postav, které se strkají, šlapou po sobě a jedna přes druhou se sápou k vratům v marné snaze otevřít je a uniknout. Rychle odtáhl tvář a štítivě si ji protřel dlaní, jako by se ho dotklo něco odporného. S chmurami na čele se otočil k vezírovi.

„Šel jsem s tebou až sem, Červený, chtě nechtě. Ale jestli teď řekneš, že hodláš jít dál, že znáš způsob, jak otevřít ty dveře, na mou duši vytáhnu pistoli a na místě tě odprásknu.“

„Proč otevírat bránu? To, co hledám, je tady.“ Kirmizi zvedl hlavu a s téměř nábožným výrazem pohlédl na sochu. „Kvůli tomuhle jsme sem přišli.“

„Ztratil jsi rozum?“ zachmuřil se Báthory. „Je to jen pohanská modla. Kus kamene.“

„Mlč. Nic nevíš. Čeribaši? Střel do té urny.“

„Pane?“

„Ta nádoba, kterou drží. Střel do ní. Je vysoko, jinak ji nerozbijeme.“

Selim s udiveně pozvednutým obočím vytáhl od opasku pistoli, cvakl kohoutkem a namířil na bohyni.

„Nepřiláká výstřel ty…?“

„Nezdržuj!“

Sipáhi stiskl spoušť.

Odražená kulka zahvízdala. Na podstavec pod ptačíma nohama bohyně se sesypaly střepy. Ozvěna výstřelu letěla dvoranou, tříštila se o sloupy a pomalu zanikala v dálce.

Když se rozplynul dým a usadil prach, uviděli díru v břichatém těle nádoby. Byla dutá a uvnitř se něco třpytilo.

„Valláhi!“ Kirmizi už nedokázal skrývat vzrušení. „Opravdu tam je. Staré svitky nelhaly.

Džaure! Potřebuji tvou palebnou sílu.“

Báthory se zamračil ještě víc, ale po krátkém váhání natáhl ruku k Čelebimu, který měl za opaskem zastrčenou jednu z jezdeckých pistolí. Derviš mu ji podal, přičemž si vyměnili pohledy. Kornel namířil a vypálil. Kulka urazila ještě větší kus nádoby. Teď už zřetelně viděli, že se uvnitř skrývá druhá, stejně tvarovaná, jen o trochu menší urna. Leskla se, jako by byla ze stříbra.

„Ještě jednou!“

Báthory vytáhl zpoza šerpy druhou jezdeckou pistoli, pozorně namířil na dlaň, kterou bohyně držela dno nádoby, a vystřelil. Ruka se rozprskla a pravá urna vypadla z úkrytu. Do okraje podstavce a dlažby před bránou narazila s pronikavým zazvoněním. Skutečně byla ze stříbra.

Ozvěny dozněly v labyrintu a prach se usadil. Kirmizi vykročil k nádobě. Oči mu planuly, a když se natáhl, z rukávů vylezly prsty zkřivené jako jestřábí pařáty.

Dvojité kovové cvaknutí znělo v tichu nepatřičně hlasitě. Vezír znehybněl a úkosem pohlédl na Báthoryho.

Kapitán svíral v dlaních zbylé dvě pistole.

„Přesně tak, čaroději. Od této chvíle přebírám velení. Což znamená, že se té věci ani nedotkneš. Evliyo? Dojdi pro to harampádí.“

Místo Čelebiho odpovědi vlevo od něj vrzlo dřevo a kůže. Šlehl tam koutkem oka.

„Zatraceně…“

Selim na něj zblízka mířil lukem. Jeho pochodeň poblikávala na podlaze. Opodál stojící Čelebi si přehodil louči do levačky a sevřel rukojeť kiliče.

„Neopovažuj se, evliyo!“ zasyčel sipáhi. „Jinak tvého kacířského kumpána na místě oddělám. A ty, odhoď pistole. Hned!“

Báthory se k němu mírně natočil. Selim ukročil pravou nohou a natáhl tětivu tak, že se hrot šípu dotkl pěsti svírající dřík luku. Kdyby teď vystřelil, šíp proletí Báthoryho hrdlem jako listem papíru.

„Poslechni!“

„Nemůžu, čeribaši.“ Báthoryho hlas byl chladnokrevný, ani se nezachvěl. „Nesmíme mu to dovolit. Nevidíš, o co tady jde? Je to nástroj nějaké pohanské ďáblice. Ničivý nástroj. Sám přiznal, že je to zbraň. Pokud se jí zmocní, jen Bůh ví, co bude následovat.“

„Polož zbraně, kapitáne, jinak přísahám…“

„I kdybys mě prošpikoval šípem, ještě stihnu vystřelit. Na něj určitě, možná i na tebe.“

„Zahoď pistole!“

„O tom jsme přece spolu mluvili, čeribaši. Nastal okamžik, kdy si musíš vybrat správnou stranu.“

„Už jsem se rozhodl. Sloužím sultánovi.“

„Jistě. To chápu. Vzpomeň si ale na cíl této výpravy. Má dopravit panovníkovi to, co tady najdeme. Tak to udělej. Vezmi tu věc a odvez ji do Edirne. Jen nedovol, aby se jí dotkl tenhle had.“

„Plané hrozby,“ ozval se Kirmizi. „Nic ti nehrozí, čeribaši. Vrátíš se po mém boku na

sultánův dvůr a budeš za věrnou službu královsky odměněn.“

„Jestli toho lháře poslechneš,“ ucedil Báthory, „už nikdy neuvidíš svou rodinu.“

Selimovo svraštělé obočí se vyrovnalo. Kornel se mu zahleděl do očí. Hrot šípu se začal vzdalovat od pěsti.

Kirmizi, na okamžik nikým nepozorován, sáhl po nádobě.

Čas se zpomalil, jako by se v dusném vzduchu všechno hýbalo těžkopádně. Báthory obrátil zrak k vezírovi a namířil pistoli.

Čelebi tasil kilič a vyrazil jako lovící rys. Selim pustil tětivu.

~~~

Čelebiho meč zasáhl Selimovo rameno přesně v okamžiku, kdy tětiva vymrštila šíp. Sipáhi sebou škubl a střela se vychýlila z určeného směru. Proděravěla konec turbanu ovinutý kolem Báthoryho hrdla, škrábla kapitána do zátylku a odletěla do tmy.

Kornel vystřelil. Při zadrnčení tětivy však sebou instinktivně trhl, takže vezíra minul, kulka urazila kus cihly z obruby bronzové brány.

Selim se s výkřikem zhroutil na podlahu a rovnováhy zbavený Čelebi přistál na něm.

Báthory zvedl druhou pistoli.

„Tak dost!“ vykřikl Kirmizi. Kornel na něj pohlédl a ztuhl.

Vezír držel stříbrnou urnu v levé ruce, prsty pravačky svíral masivní pečeť na konci hrdla.

„Ani se nehni, jinak to vypustím na svět.“

Sevahir se pokusil vstát. Čelebi ho praštil do zraněného ramene a přitiskl mu oboustranně broušený konec kiliče pod bradu.

Báthory propaloval vezíra pohledem. „Zahubí nás to všechny.“

„Kdepak. Držitele pečetě ne. Já dávám rozkazy.“ Kornel namířil pistoli mezi vezírovy oči.

„Zabij ho, kapitáne,“ ozval se Čelebi. „Vystřel mu mozek z lebky. Není rychlejší než kulka.“

„Kde berete jistotu, že mě výstřel zabije?“ zakřenil se Kirmizi.

„Přesvědčíme se,“ přimhouřil Báthory levé oko a ukazovákem pohladil spoušť.

Přišlo to znenadání, jako by se mu do zad zabořilo tisíc zrezivělých jehel. Hned pochopil, že za ním někdo stojí, někdo, kdo tam ještě před chvílí nebyl. Také Kirmizi natáhl krk a překvapeně pohlédl za kapitána. Báthory, aniž by sklonil pistoli, vrhl rychlý pohled přes rameno.

„Kristovy rány…“

„Širin?“ zachraptěl Čelebi.

Stála mezi sloupy na hranici světla, sinalá tvář lemovaná havraními vlasy, oči vypoulené jako mrtvá ryba, trup ošklivě poraněný, krví nasáklé šaty přilepené k tělu.

„To není Širin, evliyo,“ protlačil Báthory sevřeným hrdlem. Druhý z Pěti se dostavil na scénu.

~~~

„Houževnatý bastarde,“ zašklebil se Kirmizi nenávistně. „Kolikrát jsi chcípl, co jsi mi na stopě? A pořád nemáš dost!“

„Dej mi to, sihire!“ přikázal Ikindži. Širinin hlas se mísil s nelidským sykotem a chroptěním.

„Kdo tě poslal, Druhý?“ Vezír pevněji sevřel pečeť. „Kdo si najal Pětici, aby mě sledovala?“

„Dej mi to!“

„Velkovezír? Ten albánský pes, který žere vlastní výkaly?“ Ikindži rázně vykročil.

Báthory se k němu otočil a vystřelil. Z dívčiných zad vychrstly tmavé cucky. Zmrzačené tělo

couvlo, zapotácelo se, ale nespadlo; narovnalo se a kráčelo dál. Báthory zahodil pistole a tasil šinšir. Ikindži zachytil jeho výpad předloktím, a zatímco ostří skřípavě klouzalo po kosti, ochromil Kornela pohledem mrtvých očí a praštil ho pěstí do hrudi. Báthory se s vyraženým dechem zhroutil na dlažbu. Když to viděl Čelebi, kilič mu skoro vypadl z ruky; vrávoravě ustoupil karinovi z cesty. Druhý z Pěti obrátil zrak ke Kirmizimu.

Vezír se hnusně šklebil. V prstech svíral pečeť a mířil na Ikindžiho otevřeným hrdlem nádoby.

Karin se zastavil, zaváhal.

„Ustup, mátoho zkurvená!“ zavrčel Kirmizi.

Něco se kolem nich mihlo, něco nepostřehnutelného, podobného zachvění stínu na okraji zorného pole nebo závanu z prastaré krypty. Do nosů je udeřil příšerný zápach, jako by se propadli do týden starého masového hrobu. Svraštili obličeje, zalapali po dechu, dusivě se rozkašlali.

Potom uslyšeli smích.

Dětský smích.

Vstávající Báthory ohromeně klesl zpátky. Měl pocit, že srostl s kamennou dlažbou.

Dokázal jen mírně pohnout hlavou, vytřeštil oči na blízké sloupy.

Na dlažbě zapleskaly bosé nohy. Šerem se mihla drobná postava. Znovu se ozvalo zachichotání.

Kriste Ježíši… to snad… to nemůže být…

Zpoza jednoho sloupu vyhlédla střapatá hlava. Šibalsky se zasmála a zase se schovala. Kirmizi zapomněl zavřít ústa. Ať už čekal cokoli, tohle určitě ne. Báthory, Čelebi a Sevahir němě zírali. Dokonce i Ikindži znehybněl.

Chlapec znovu vyhlédl. Tentokrát se nestáhl. Chvíli si muže prohlížel, pak pomalu, s dlaněmi sunoucími se po povrchu sloupu, vystoupil ze stínu. Strašlivé tušení, jež Báthorymu vnukl už hlas zjevení, se prodralo hrdlem v přiškrceném zasténání:

„Miško?“

~~~

Byl úplně nahý, vyzáblý, mrtvolně bledý a jeho oči neměly bělmo, bulvy jako by vybrousili z lesklého černého čediče. Podoba se však nedala popřít.

„Samueli?“ hlesl Čelebi. „Probůh, chlapče, kde se tady…“

Báthory po dervišovi střelil pohledem. Jako by z něho šmahem sňali zakletí. Pochopil. I Druhý z Pěti procitl z ohromení a zlostně zasyčel. Vzápětí zaútočil. Ne však na přízrak, otočil se a vyrazil proti vezírovi. Kirmizi natáhl ruku s pečetí a něco vykřikl.

Výrostek se znovu zasmál, mihl se mezi šokovanými muži a skočil. Ikindžimu, který se právě natáhl po couvajícím vezírovi, dopadl na záda a zezadu ho popadl kolem hrdla.

„Namtaaar!“ zakvílel karin ústy nebohé Širin. Hlas se však okamžitě zlomil a změnil se v chropot a blábolení, Turkmenčin jazyk vypadl z rozevřených úst; na podlahu mlaskl už jen chuchvalec černého slizu. Ďábelský chlapec objal tělo ženy ještě pevněji, jako by po dlouhém hledání nalezl matku a odmítal se jí pustit. Mrtvole slezla kůže z tváře, bulvy vytekly z očních důlků, povolily klouby a šlachy. Kusy těla pleskaly na podlahu.

Báthory se odstrčil patami, obrátil se na všechny čtyři a vrávoravě vstal. Strčil do pořád ztuhlého Čelebiho.

„Honem, evliyo!“

„Ale to je…“

„Kdepak. Je to jen démon, který šálí zrak! Nedívej se na něj!“

Čelebi si však nemohl pomoci, vyděšeně a zároveň fascinovaně zíral na Širin. I Báthory se naposledy ohlédl. Z těla se za minutu stala tmavá kaluž, do které s chrastěním dopadla

hromada kostí. Chlapec s tváří Michala Báthoryho klesl do podřepu a vítězně se zachichotal.

„Dej pozor!“ zvolal Kirmizi.

Těsně za chlapcem se vztyčil neforemný černý stín. Dítě vstalo a otočilo se. Tělesné schránky zbavený karin zavířil jako dým v průvanu, pokusil se malou postavu obklopit a pohltit. Dítě však radostně zavýsklo a samo se mu vrhlo do náruče.

„Zlikviduj ho!“ zašermoval Kirmizi pečetí. „Jednou provždy ho pošli do Džehennemu.“

Karin se zmítal a vystřeloval do všech stran nehmotná černá chapadla, jako když topící se člověk zoufale šátrá po pomocné ruce. Podařilo se mu uvolnit a vzlétnout do výšky mezi bohyni a sloupy. Chlapec však vyskočil, nepřirozeně vysoko, jako by ho nadnášela neviditelná křídla, a znovu karina chytil. Jak ho táhl dolů, Ikindži vyl jako mučená duše v pekle. Dítě vesele žvatlalo, zjevně to pro ně byla jen krutá hra.

„Kapitáne!“ zasténal Čelebi.

Báthory sebral ze země šinšir a jednu pistoli, otočil se a s dervišem po boku se nazdařbůh rozběhl mezi sloupy.

Za nimi doznívalo Ikindžiho smrtelné vytí.

~~~

Selim vrávoravě vstal. Ruku si tiskl ke krvácejícímu rameni, Čelebi ho sekl tak silně, že ostří prošlo kroužkovým pancířem a zanechalo ve svalu hluboký šrám.

„Pane…“ zachraptěl.

Kirmizi odtrhl pohled od párajícího se černého chumáče, Ikindžiho naříkání postupně utichalo, a pohlédl na Sevahira. Sipáhi mimovolně ucouvl. Ve vezírově výrazu nezbyla ani stopa příčetnosti.

„Podařilo se, čeribaši. Našli jsme bránu Irkally a jejího strážce. Neputovali jsme nadarmo.

Ani tví muži nepadli pro nic za nic.“

„Pane,“ vysoukal ze sebe Selim, bledý jako podmáslí, „co je to? Co jsi to probudil?“

„Vítězství, čeribaši. Veliké vítězství. Díváš se na zkázu nevěřících, křesťanů i šíitských kacířů v Persii. A nejen jich. Povedu osmanská vojska do bitev, v nichž nebudou mít soupeře. Tato zbraň zničí celé armády.“

„Pane…“

„Pro tebe cesta končí, čeribaši.“ Selim znehybněl.

„Takže džaur měl pravdu,“ přikývl a tasil meč.

Kirmizi pozvedl pečeť a rozkazovačně vykřikl v neznámé řeči. Černý vír se mezitím roztrhal a karinův hlas ztichl. Z rozplývajících se cárů temnoty vykročila nízká postava.

„Valláhi,“ hlesl Selim.

Chlapec došel blíž, pohled tmavých očí upřený do čeribašiho tváře. Na rtech mu pohrával úsměv, jako každému dítěti, které dostalo novou hračku.

„To není možné,“ vysoukal ze sebe Selim. Ruka s mečem poklesla, až hrot cinkl o podlahu. „Ali?“

Chlapec k němu natáhl ruku. Vnitřní hlas na Sevahira křičel, že to ve skutečnosti není jeho syn, že nesmí věřit zákeřnému klamu, jenže kdesi v něm se něco zlomilo, jako by na něj dolehla neskutečná únava a hrůza ze všeho, co zažil, a to dítě, třebaže falešné, bylo jedinou jistotou v celém širém světě, posledním světýlkem v temnotě.

Zvedl levou ruku a sevřel chlapcovu dlaň.

Byla studená a vlhká, ale Selim přesto pocítil nesmírnou úlevu. Na okamžik ho zachvátila nevýslovná láska, jakou je možné planout jen k vlastnímu dítěti.

Chlapec se znovu široce usmál.

Selim zaječel jako na mučidlech a pustil meč. Strašlivá bolest ve slabinách ho zlomila v

pase. Pod pažemi a na krku mu naběhly vředy, bleskově se rozšířily na ruce, ztmavly jako rozpité inkoustové skvrny a popraskaly. Rány vychrlily hnis a okamžitě se prožraly svalstvem ke kostem.

Drobná dlaň vyklouzla z rozpadající se ruky. Chlapec ustoupil a přestal se usmívat, dokonce posmutněl.

Selim zkusil ještě jednou vykřiknout, jenže se dávivě rozkašlal a z úst mu vytryskl proud slizké krve. Na podlahu se zhroutil už ve smrtelných křečích. Posledním zábleskem jasné mysli si uvědomil, že jeho skutečná rodina se nikdy nedozví, jak skončil a kde leží jeho ostatky.

Bolest se vystupňovala a v prudkém agonickém výbuchu náhle pominula. Čeribašiho udeřilo do očí jasné světlo.

Kráčel stínem arkády na dvoře svého edirnského domu. Odněkud k němu doléhaly dětské hlasy. Chvíli syny nemohl najít, a propadaje zoufalství si říkal, že tohle musí být peklo. Najednou však vyběhli zpoza sloupu a vrhli se mu do náruče.

Ve skutečnosti to byl ráj.

~~~

Jak běželi, plamen pochodně se zoufale třepotal. Čelebi se ho snažil chránit dlaní, jenže po chvíli ho proudění vzduchu stejně sfouklo.

„Zatraceně,“ zaklel Báthory do neproniknutelné tmy. „Vydrž, evliyo, zkusím ji zapálit ocílkou pistole.“

„Pospěš si, u Boha.“ Čelebimu se zřetelně chvěl hlas. „Okolo číhají ti psohlavci.“

„Nepanikař. Dostanu nás odtud.“

„Ale ten labyrint…“

„Najdu lví bránu. Slibuju…“ Báthory náhle ztichl.

„Co je?“

„Pst!“

Derviš zadržel dech. Chvíli nic neslyšel, jen skličující, nepozemské ticho.

Potom se kdesi mezi sloupy ozval šepot a šramot. Znělo to, jako by podzemím profukoval vítr. Zvuk však postupně sílil, až se v něm nakonec daly rozeznat syčivé hlasy.

„Allahu ekber!“ zasténal Čelebi. „To jsou oni!“

Báthory natáhl kohoutek a přiložil pistoli k pochodni, ale s prstem na spoušti zaváhal. Uvědomil si, že vidí Čelebiho siluetu. I derviš postřehl, že temnota už není jednolitá a dokonalá. Ohlédli se.

Mezi vzdálenými sloupy jako světlušky zakmitaly pochodně.

„Rychle!“ popadl Báthory derviše za kaftan a rázně vykročil za světlem.

„Pomátl ses? To budou Turkmeni a Peršané, Démon z Basry…“

„A přicházejí od lvů. Máme směr.“

Klopýtali tmou, v níž sílily nelidské hlasy, šelest a škrábání. Báthory vyškubl zpod hlavně nabiják a popaměti dobíjel pistoli.

~~~

„Musíme být v předpeklí,“ odplivl si Bannister, zastavil se a zvedl pochodeň výš. Za jeho zády ztichlo dupání ghulamských holínek, řinčení zbroje a cinkání spon a kování. „Zkurvené bludiště. Nikde ani náznak něčeho cenného. Raději se vrátíme, dokud nejsme moc daleko od schodiště.“

Pro změnu za ním zazněly výdechy úlevy.

„Jestli ti čarodějové něco vyhrabou,“ dodal, „budou se muset vrátit lví bránou. Tam je…“

Ztichl a zvedl hlavu. Mihotavé světlo vylouplo ze stínu pod krempou klobouku staré jizvy i čerstvé rány.

„Slyšeli jste to?“

„Pane?“

„Poslouchejte!“

Kdesi v temnotě zazněly kroky. Angličan a Peršané marně mžourali. Ať už se k nim blížil kdokoli, nenesl světlo. Bannister vyškubl od opasku pistoli.

„Stůj! Kdo tam?!“

Kroky utichly. Těsně za hranicí světla stála nezřetelná postava. V rukou svírala něco lesklého.

„Polož to! Slyšíš, Turku zasraný? Vím, že jsi to ty. Všechno zahoď a pojď blíž. Hned!“

Ghulamové se roztáhli do šiku, sklonili proti siluetě dlouhé hlavně mušket a natáhli kohoutky. Postava udělala krok zpátky a splynula s tmou.

„Zastřelte ho!“ zavelel Bannister a vypálil z pistole.

Muškety zahřměly. Kulky hvízdaly, na dlažbu se sypaly úlomky cihel. Zatímco salva doznívala ve vzdálených ozvěnách, Peršané horečně dobíjeli zbraně. Dým vířil nízko nad dlažbou.

Bannister tasil rapír. „Pomalu vpřed. Odvahu, chlapi! Bůh je s námi!“

Ghulamové nestihli poslechnout. Ze tmy se někdo pohnul k nim. Tyto kroky však zněly jinak. Lehce.

Ze směru, kterým pušky ještě před chvílí chrlily olovo, vyšla hubená bosonohá postavička. Bannisterova koňská tvář se ještě prodloužila. Ruka s mečem ochabla, hrot zbraně břinkl o podlahu.

Navzdory chabému světlu chlapce okamžitě poznal. Setkal se s ním v Basře. Dobře si ho pamatoval. Jak by také ne, vlastnoručně ho zabil, skrz naskrz probodl rapírem. Bylo to snadnější než napíchnout jehně na rožeň.

Mladý Turek se zastavil a usmál se na něj. Zlověstně. Peršané museli vidět něco jiného, protože skláněli zbraně a radostně na chlapce volali různými jmény.

„Hovno předpeklí,“ zavrčel Bannister, nadechl se a ustoupil za šik ghulamů. „Peklo samotné. Zabijte ho!“

Obraceli k němu zděšené, nesouhlasné pohledy.

„Slyšíte, hlupáci?“ štěkl. „Je to jen přízrak! Ďábelský duch. Oddělejte ho, jinak zabije on vás!“

Ghulamové váhavě zvedali muškety, šamšíry a tabarziny. Výstřel však nepadl, ostří neseklo. Chlapec se zachichotal a směle cupital k hlavním a hrotům. Bannister znovu ucouvl, pak ještě o krok a o další. Chlapec natáhl ruku. Jeden z ghulamů gesto přijal. Jakmile se dlaně dotkly, Peršan strašlivě zaječel. Muže ovanul dusivý smrad. Poručík zaskřípal podpatkem holínky na dlaždici a rozběhl se zpátky cestou, kterou přišli.

Za ním se zmatený křik Peršanů lámal do bolestného vytí, skučení, blábolení a chroptění.

Zarachotily dva výstřely, jenže zkázu to evidentně nezastavilo.

Bannister prchal, co mu síly stačily, před očima vidinu zavražděného dítěte, bledého obličeje a ďábelsky černých, pomstychtivých očí. Třepotající se plamen louče vytrhával z temnoty jeden sloup za druhým, dokud světlo nezatančilo na tlapách okřídlených lvů. V průchodu mezi nimi Angličan zpomalil a krátce se ohlédl.

Pochodně ghulamů popadaly na zem a jedna po druhé zhasínaly. Vzdálený jekot se tříštil mezi sloupy.

Bannister ukázal bludišti záda. Podrážky však neodlepil z místa.

Zpoza jedné tlapy, silné jako pilíř v katedrále, vykročil muž v turbanu a uválené dolamě. Poručík instinktivně švihl rapírem. Útočník úder vykryl třpytivým obloukem šinširu a praštil

Angličana pažbou pistole, kterou svíral v levé ruce. Bannister se zhroutil na dlažbu. Vytryskla krev, zachrastily vyražené zuby. Báthory dupl holínkou na čepel rapíru a zvedl spadlou

pochodeň.

„Evliyo?“

Čelebi k němu přešel a zapálil od plamene vlastní louči.

„Pojďme, kapitáne!“ naléhal. „Kirmizi tu bude coby dup.“

Báthory však hleděl na klejícího, pomalu se zvedajícího Angličana.

„Kapitáne! Nech ho tady!“

„Beztak by běžel za světlem. Nechci ho mít za zády.“ Báthory namířil na Bannistera pistoli. Zjizvenec ztuhl. Báthory však nestiskl spoušť, místo toho sundal podrážku z rapíru. Angličan se na meč nechápavě podíval.

„Hni sebou. Druhou šanci ti nedám. Půjdeš před námi.“

Při zvuku latiny Bannisterovo obočí vyskočilo ještě výš. „Co jsi zač?“

„Křesťan jako ty. Nezdržuj.“

Bannister sevřel košem chráněnou rukojeť. Báthory couvl a namířil mu pistoli na čelo. Angličan vstal a zastrčil úzkou čepel do pochvy. Mezitím daleko ve tmě ztichly poslední ozvěny vytí ghulamů.

„Nemáme čas,“ pokynul Báthory hlavní pistole. Bannister vykročil. U derviše přimhouřil oči.

„Čelebi?“

„Dobrá paměť, poručíku,“ uznal derviš chladně. „Znovu se setkáváme. Za podivuhodných okolností, musím uznat.“

„Podivuhodných je slabé slovo.“ Sestoupili z rovné dlažby a spěšně pokračovali po hrbolatém chodníku. „U Všemohoucího, viděli jste to děcko? Oddělalo mi celou družinu. Muži padali jako mouchy…“

„Není to dítě, je to Ďábel,“ řekl Báthory. „Vyvolal ho Kirmizi. Kvůli němu sem putoval.“

„Takže žádný poklad? Žádné starověké zlato?“

„Není tu nic cenného. Jen stará bronzová brána, kterou určitě nechceš otevřít. Přidej do kroku!“

Dorazili k rozlámaným schodům. Zatímco Angličan a Turek lezli po hromadě sutin, Báthory zalétl pohledem dozadu. Měl pocit, že se v hlubinách jeskyně bezhlavě přelévají a mísí proudy divotvorných sil a starých, napůl šílených, nelidských vědomí. Šeptaly hlasy, které lidské ucho nezachytilo, možná proto, že by jim vůbec nerozumělo.

Navzdory tomu vycítil vědomí, které Kirmizi vysvobodil ze staletého vězení. Pulzovalo tak mocně, že téměř pohltilo ozvěnu samotného vezíra. Po chvíli však zesláblo a Kornel znovu vnímal jen Kirmiziho. Vezír skoncoval s Peršany a mířil k bráně.

Báthory rychle vylezl na zbytek zborceného schodiště. Na posledním úseku mu Čelebi podal ruku.

„Už tomu rozumím, kapitáne.“

„Čemu?“

„Proč jsi nezabil Démona z Basry. Venku pořád číhají Turkmeni. Angličan nám poslouží jako rukojmí.“

„To mě vůbec nenapadlo, evliyo,“ přiznal Báthory, když vykročili po schodech. „Hlavně jsem ho nechtěl předhodit Kirmiziho novému sluhovi. To si nezaslouží nikdo. Hlavně ne chlap, který se mi tolik podobá.“

~~~

Báthory obrátil bodec škorpiona vzhůru a ustoupil k propadlišti. Skryté převody zasténaly a zaskřípaly; blok s rohatým hadem se posunul dopředu a splynul se stěnou obětní komnaty.

„To ho nezastaví,“ řekl Čelebi.

„I malý náskok se počítá.“

Obešli poskvrněný oltář a vstoupili do nízké chodby.

„Dávej pozor,“ varoval Báthory Bannistera kráčejícího vpředu.

„Vím,“ překročil Angličan pohyblivou dlaždici. Vedle mumifikovaných ostatků ležel mrtvý Peršan. Ze zkrvaveného těla trčela polámaná ostří. Jedno oko měl vyražené, druhé bylo pořád překvapeně vytřeštěné.

Stoupali po schodech, jak nejrychleji dokázali. Na prvním odpočívadle se však Bannister zastavil a o krok ucouvl.

„Co je?“ šťouchl do něj Báthory hlavní pistole.

„Neslyšíte?“

Shora k nim doléhala slabá ozvěna nepravidelného dunění.

„Střelba,“ řekl Čelebi.

Báthory důrazněji pokynul Angličanovi. „Jdi. Žádné hlouposti.“

„Co máš vlastně v plánu?“

„Dostat se odsud živý. Nebraň mi v tom a možná přežiješ i ty.“

Nechali za sebou i druhou podestu a pustili se do výstupu po posledním úseku schodiště. Teď už nebylo pochyb, z vrcholku zikkuratu se ozývaly výstřely, střídané vzteklým i bolestným křikem.

„Nechal jsem na hlídce Bayaty,“ bručel Bannister. „Někdo na ně musel zaútočit.“

Těsně před vrcholkem schodiště Báthory cvakl kohoutkem pistole. Angličan natočil hlavu.

„Zabiješ mě zezadu, poturčenče?“

„Jen když mě donutíš. A nejsem poturčenec. Pokračuj.“

Tmou ve svatyni probleskovalo světlo výstřelů. Přilétalo zvenčí, vchodem, jenž vyřízl tmavě modrý obdélník z hvězdnaté oblohy. Koně, které Báthory a jeho společníci zatáhli dovnitř, nervózně ržáli a zvonili podkovami. Čelebi kolem sebe kroužil pochodní a pátral pohledem po podlaze. Našel však jen přikrývku, do níž zabalili Širinino tělo.

„Kde je Kuzgun?“ obořil se na Bannistera. „Ikindži ho musel zamordovat, aby se dostal dovnitř…“

„Netuším, o kom mluvíš.“

„Ten kozák, který střežil vchod do svatyně, kam se poděl?!“

„Je po něm. Zlomil si vaz. Leží venku pod schody.“

Čelebimu poklesla ramena. „Nechť se Bůh slituje nad jeho duší…“

„Amen,“ zabručel Báthory a postrčil Bannistera ke dveřím. Angličan přitiskl rameno ke zdi vedle otvoru a opatrně vyhlédl ven.

Bayatové se krčili za vyvýšenými okraji terasy, pro změnu zevnitř. Ve tmě kolem zikkuratu kmitaly výstřely. Jedna kulka zasáhla okraj dveří a podlahu svatyně zasypaly kamenné úlomky. Bannister couvl, ale narazil ledvinami do Báthoryho pistole.

„Nezapomínej, co máme v patách. Je jen otázkou času, kdy to vyleze na povrch. Otázkou

krátkého času.“

Angličan se nadechl. „Hazzo! Slyšíš, Hazzo?! To jsem já!“

„Poručíku!“ ozvalo se z terasy. „Bůh je milosrdný! Pošli své střelce! Čelíme přesile prašivých Jezídů. Je jich jako červů na mršině.“

„Do prdele.“ Angličan se zamračil na své nechtěné společníky. „To je vaše vina, hlupáci.

Kdybyste nevyvraždili tu vesnici…“

„Na tom už nezáleží,“ uťal ho Báthory. „Přemýšlej, jak se odtud dostaneme!“

„Poručíku!“ křičel zvenčí vůdce Bayatů. „Perští střelci musejí rychle…“

„Nepočítej s nimi, Hazzo! Zůstali pod zemí a už nevylezou. Jestli odsud nezmizíme, skončíme stejně.“

„Valláhi! Jsme obklíčeni, pane! Navíc bez koní, buď je pobili, nebo rozehnali…“ Turkmenovo lamentování přerušily další výstřely. Kulky práskaly do kamene a pronikavě

hvízdaly.

„Vidím jedinou možnost,“ řekl Báthory. „Vyrazit ven a prostřílet se k bráně do kotliny.“

„I potmě nás můžou pořádně pocuchat…“

„Dáš přednost kulce, nebo tomu, co sežralo ghulamy?“

Bannister zachmuřeně přikývl. „Máme tu pět koní. Jednoho mi dejte a nikdo z Bayatů proti vám neobrátí zbraň, dokud nebudeme míle odsud.“

„Dohodnuto. Teď musíš vyburcovat kočovníky do útoku. Jakmile se vyhrnou ven a strhnou na sebe pozornost Jezídů, vyvedeme koně ze svatyně. Setkáme se u dolní brány. A…“ Báthory se ohlédl do tmy za oltářem. „… svižně kmitej nohama i jazykem. Kirmizi se blíží.“

Angličan se pokřižoval, stáhl hlavu mezi ramena a vyběhl ze svatyně. Než zarachotily zbraně v ruinách kolem zikkuratu, byl už v polovině schodiště. Na úpatí prudce odbočil a vrhl se do podřepu za předprsní. Turkmeni přestali nazdařbůh střílet do tmy. Dobíjeli zbraně. Rozlehl se Bannisterův štěkavý hlas.

Báthory ustoupil od vchodu, zastrčil pistoli za šerpu a pospíchal ke koním. Čelebi už kontroloval sedla, postroje a své věci.

„Budeme potřebovat zásah shůry, abychom to přežili,“ řekl. Hlas se mu kupodivu nechvěl, byl nezvykle vyrovnaný.

„Už jsme přežili horší situace,“ odvětil Báthory a pustil se do uvazování uzd ostatních koní k sedlům svého a dervišova zvířete.

„Skutečně? Zřejmě mi poprvé selhává paměť…“

„Nesýčkuj, evliyo.“

„Nevyčerpali jsme zásobu zázraků? Bůh milostivě bdí nad věrnými, ale neměli bychom jeho přízeň považovat za samozřejmost. Hlavně když jsme poskvrněni čerstvými hříchy. Ta vyvražděná jezídská vesnice…“

Báthory ho umlčel rázným gestem a vrhl pohled do tmy v zadní části svatyně.

„Kirmizi otevřel tajné dveře,“ zachraptěl, popadl koně za uzdu a obrátil se ke vchodu.

„Prokletý Angličan, proč mu to tak…“

Nad zikkurat vzlétl ostrý povel, následovaný sborovým pokřikem Bayatů. Zadupaly běžící nohy, zarachotily pušky a pistole.

„Pojďme!“ zavelel Báthory a zatahal za uzdu neklidného, vzpínajícího se koně. Čelebi, jak jinak, nahlas odříkal modlitbu.

~~~

Turkmeni se vyhrnuli před zikkurat. Nocí bzučely kulky i šípy. Báthory a Čelebi rychle sestupovali po schodišti. Koně na stupních nejistě tancovali a pronikavě ržáli. Bannister na úpatí schodiště hulákal na Bayaty, kteří se už protahovali bránou a sbíhali po vnějších schodištích. Báthory už byl skoro u něj, když poblíž syklo olovo a poslední z tří koní, které za sebou vedl, bolestně zařičel. Kornel se polekaně ohlédl. Raněné zvíře se vzepjalo, jenže na schodech okamžitě ztratilo rovnováhu. Při pádu přes zubatou hranu strhlo i zbylá dvě zvířata. Báthorymu to vyškubla uzdu z dlaně.

„Hóóóu!“ vykřikl a s rozpaženýma rukama přeběhl ke svému hřebci, který hned vyskočil na nezraněné nohy a zadusal na terase. Uzda uvázaná k sedlu škubla hlavou prostředního koně. Ten tolik štěstí neměl, když se pokusil vstát, křupla nalomená kost a zvíře se s řičením svalilo zpátky. Báthory popadl svého koně za ohlávku a zkrotil ho rázným tahem. Vzápětí tasil šinšir a přesekl uzdu, napnutou od sedlové hrušky. Hlava raněného koně klesla na zem.

„Kapitáne!“ vykřikl Čelebi.

Báthory se otočil. Derviš s dalšími dvěma jančícími koňmi právě doklopýtal na úpatí schodiště. Bannister mu vyšel naproti a znenadání obnažil rapír. Čelebi včas tasil kilič, jenže výpad vykryl nemotorně, zakopl o schod a spadl na zadek.

„Evliyo!“ Báthory si přehodil šinšir do levačky a pravou rukou vytáhl pistoli. Zamířil, jenže mezi ním a Angličanem zadusalo dervišovo zvíře. Báthory zaklel a rozběhl se. Bannister popadl araba za ohlávku a pokusil se nasednout. Marně, splašený kůň se točil dokola a vyhazoval zadními.

„Táhni od něj!“ zařval Báthory s pistolí v natažené ruce. Bannister vytáhl nohu ze třmenu a ustoupil.

„Uzavřeli jsme dohodu!“ štěkl Báthory, ukazováček na spoušti.

„Měl jsem se spolehnout, že ji dodržíte? Zkurvení Turci. Proklínám vás i vašeho falešného mohamedánského…“

Bannisterova hlava vylétla vzhůru, nesená krvavým gejzírem z přeseknutého hrdla. Zatočila se ve vzduchu, ztratila klobouk a dopadla do štěrku na povrchu terasy. Báthory zaskočeně couvl před horkým deštěm. Bezhlavé tělo kleslo na kolena.

„Nerouhej se, kacíři,“ zavrčel Čelebi, sklonil kilič a zezadu skopl Angličanovo tělo na zem. Báthory zíral s vyvalenýma očima.

„Nebyl tak tvrdý, jak se říkalo,“ dodal derviš a rukávem si otřel krev z obličeje. Báthory trhaně přikývl. „Kirmizi je na dosah.“

Vzhlédli ke svatyni. Ze tmy ve vchodu vykročila malá bledá postava.

„Pryč!“ štěkl Báthory a natáhl se po uzdě svého hřebce. Čelebi se ocitl v sedle araba jako mávnutím čarovného proutku.

„Efendi!“

Zaskočeně se ohlédli.

„Kuzgune?“

„Stěpane!“

~~~

Vypotácel se z temného koutu pod schodištěm jako nebožtík, jehož nekromantovo kouzlo vyvolalo z hrobu. Pravá ruka mu bezvládně visela podél těla, v levé z posledních sil držel šašku a táhl ji hrotem po zemi.

„Valláhi!“ zasténal Čelebi, rázně obrátil koně a pobídl ho ke kozákovi.

Do bojové vřavy, zaznívající z ruin kolem zikkuratu, se ozval dětský smích. Kozák se překvapeně ohlédl na postavu, která sestupovala po schodišti.

„Nedívej se na něj!“ vykřikl Čelebi, strhl ze sedlové hrušky uzdu vezírova koně a hodil ji Kuzgunovi. Kozák pustil šašku a neohrabaně řemen chytil. Kůň však větřil valící se smrt a nervózně se vzpínal. Stěpan se ho marně pokoušel zvládnout jednou rukou a zasunout nohu do třmenu.

„Nestihnete to!“ zaječel Báthory a vrhl pohled k bráně. Byla volná, kdyby hned naskočil na koně…

Pobrukující si chlapec v polovině schodiště odbočil k okraji stupně, přikrčil se a seskočil z výšky půl druhého sáhu na terasu. Vezírův kůň splašeně poskočil. Kuzgun ztratil rovnováhu a spadl na zem, přímo na zlomenou ruku. Zavyl bolestí.

„U Boha!“ zanaříkal Čelebi. Chlapec se zvedl z podřepu. Terasu zalil hnilobný smrad. Čelebiho kůň se s řičením vzepjal na zadní. Derviš z něho sklouzl a spadl na záda. Vyrazilo mu to dech.

„Do prdele!“ Báthory pustil uzdu a rozběhl se k druhům. „Kurva kurevská!“

Chlapec natáhl ruku a zamířil ke Kuzgunovi. Kozák k němu vzhlédl uslzenýma očima.

„Ne!“ zařval Báthory a skočil.

Později nedokázal popsat, co přesně se v tu chvíli stalo. Tvrdil, že mu připadalo, jako by jeho výkřik jako dýka rozpáral oponu noci a otevřel pramen oslňujícího zlatého světla. Hnán nevysvětlitelným pudem do té trhliny skočil.

~~~

Nádvoří mezi masivními hradbami bylo zalito sluncem. Kolem se vlnil zvědavě hučící dav.

Kornelovi však připadal jen jako houf šeptajících duchů.

Zato muže, stojícího v kruhu uprostřed zástupu, viděl naprosto zřetelně. Na sobě měl zaprášenou legionářskou zbroj, opíral se o dlouhatánské kopí a na levém předloktí měl nasazený obdélníkový štít. Jednou nohou stál na černé šupinaté hlavě. Musela patřit obrovskému ještěrovi.

„Koupal ses v dračí krvi, pitomče,“ řekl Kornelovi. „To nás spoutalo. Tak buď mnou.“

Načež prudce švihl kopím. Hrot rozsekl sluncem zalitý prostor a otevřel škvíru zpátky do noci.

~~~

Báthory dokončil skok, pod holínkami zaskřípal štěrk na terase. Sluneční jas za ním zavlál jako světelná šmouha za pochodní roztočenou ve tmě. Tento svit však nepohasl. Kornel si všiml, že svírá v dlani zářivý přízrak kopí a na levačce má nasazený světelný štít.

Na údiv neměl čas. Skočil mezi démona a Kuzguna, přistál na kolenou a zvedl štít.

Mystická záře mohutně vzplanula, zalila schody i terasu a rozhodila údolím ostré stíny.

Ďábelský chlapec couvl, jako by dostal rodičovský pohlavek. Báthory vykřikl první slova otčenáše. Pulzující světlo ze štítu se rozlilo a přikrylo kapitána i bezmocně ležící druhy jako zlatý plášť. Obličej Miška Báthoryho se zkřivil hněvivým nářkem. Výrostkovi sebrali hračku.

Báthory sevřel světelné kopí. Nahmatal ho docela zřetelně, dotýkal se ratiště, uvědomoval si váhu zbraně.

„… buď vůle tvá…“ Rázně zvedl hlavu, vstal a rozmáchl se. Chlapec zaječel. Zlatavá záře se odrazila v černých bulvách. Báthory vší silou bodl.

Světlo mu vyšlehlo do očí. Vykřikl, až jemu samotnému zalehlo v uších.

~~~

„Kapitáne!“

Zmohl se jen na zachrčení. Vlastní hlas mu hučel v lebce jako vodopád. Někdo mu nadzvedl hlavu a přiložil k ústům hrdlo čutory. Pil, dokud mu nezaskočilo. S kašlem se obrátil dolů obličejem.

„Musíš se vzpamatovat, kapitáne. Měli bychom odtud zmizet. Kirmizi zahnal Jezídy na útěk, ale mohli by se vrátit.“

Zvedl se na všechny čtyři, pak do kleku. Zamžoural kolem sebe. Nad zikkuratem pořád blikaly hvězdy. Ještě jednou zachrchlal a odplivl si.

„Vezír…“

„Utekl,“ naklonil se k němu Čelebi. „Když jsi odrazil džina, Kirmizimu to nahnalo takový strach, že nás raději nechal být. Odvolal přízrak, nasedl na koně a odjel. Turkmeni a Jezídové se ho zřejmě pokoušeli zastavit, slyšeli jsme jejich ječení.“

„Co jsi to vlastně udělal, Korneli?“ zeptal se Kuzgun. Zlomenou ruku měl zpevněnou dlahou z násady válečné sekery a zavěšenou v provizorní bandáži kolem krku. „Odkud se vzalo to světlo?“

„Neptej se, Stěpane. Nemám tušení. Přišlo to samo.“

„Nepřišlo,“ zavrtěl Čelebi hlavou. „Vyvolal jsi to. Možná podvědomě, pudově, ale vzešlo to z tebe. Kdybys tu schopnost rozvíjel…“

„Přestaň, evliyo,“ natáhl k němu Kornel ruku. „Zní to jako Kirmiziho žvásty.“

Derviš mu pomohl vstát. „V něčem měl vezír pravdu. Provází tě anděl, vítěz nad drakem.

Dává ti nadpozemskou moc.“

Báthory se na něj nevlídně zamračil. „Nechci o tom mluvit. Pojďme odsud. Co koně?“

Čelebi smutně zavrtěl hlavou, poklepal po sedlových vacích přehozených přes rameno a ukázal na opodál ležící mršinu. Už se skoro nedalo poznat, že to byl statný arabský hřebec.

Báthory zaskřípal zuby. „Co za démona vraždí takovým způsobem? Vypadalo to jako mor.“

„Mor, který tě místo dnů a týdnů sežere za pár okamžiků,“ přisvědčil Čelebi, zatímco kráčeli k bráně a po schodech ven.

„Ikindži vykřikl slovo…“

„Namtar.“

„Něco takového. Mohlo to být džinovo jméno?“

„Pokud ano, nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Jisté je jen jedno,“ ozval se Kuzgun. „Je to zákeřná stvůra. Vzala na sebe podobu mého mladšího bratra. Když mu bylo deset, zabil se při pádu z koně.“ Kozákovi přeskočil hlas. Dolehla na něj jiná bolestná ztráta, od níž uplynulo jen pár hodin.

„Ke mně přišel jako Samuel,“ řekl Čelebi ztěžka. „Židovský chlapec, kterého jsem měl jako otroka na cestách Sedmihradskem a Horními Uhry. Zemřel na zápal plic, nešťastník.“

„Každému se démon zjevil jako nějaké dítě z minulosti,“ zabručel Báthory. „Většinou mrtvé.

Možná jako strážce podsvětí může na sebe brát podoby duší.“

Nechali zikkurat za sebou a spěchali černým pískem ke vstupu do kotliny. Tváře si museli zakrýt šátky, vzduch příšerně páchl. Všude kolem se povalovaly mrtvoly Turkmenů, Jezídů a koní. Většinu z nich pokrývaly zčernalé vředy a hluboké hnisavé rány.

„Kirmizi má v rukou neskutečnou moc,“ řekl Kuzgun. „Tímhle může opravdu vyhubit celé armády, vyprázdnit města.“

„Nemůže, protože ho zastavíme,“ prohlásil Báthory. „Dřív než se s tou ohavností dostane do civilizace.“

„Jsme za to částečně odpovědní,“ utápěl se Čelebi v chmurných myšlenkách. „Měl jsi pravdu, kapitáne. Škoda, že jsme Kirmiziho neklepli přes prsty dřív. Za své váhání teď pykáme. Musíme to odčinit.“

„Jenže jak?“ zabručel Kuzgun. „Těžko ho můžeme pronásledovat bez koní…“ Kozák ztichl, zastavil se a natáhl krk.

„Co je?“ ohlédl se Báthory.

„Zdálo se mi, že jsem slyšel…“

V temnotě frkly nozdry, duplo kopyto. Muži si vyměnili pohledy a rozběhli se k pahýlu dávnověké věže. Za ruinou našli půltucet přivázaných koní a několik oslů.

„Koně Jezídů!“ zvolal Čelebi. „Bůh budiž pochválen! Konečně dobré znamení!“

„Už bylo načase,“ vysoukal ze sebe Kuzgun. „Po tom všem…“ Báthory mu položil ruku na rameno.

„Nemohl jsem ji ani řádně pochovat…“ Kozákův hlas dočista odumřel.

„Při každé modlitbě budeme orodovat za její duši. Pojď, Stěpane. Skočíme do sedel a vyrazíme. To nám pročistí hlavy.“

Kuzgun se zhluboka nadechl, zdravou rukou si promnul tvář a narovnal ramena. „Pojďme.

Čím větší vzdálenost nás oddělí od toho prokletého města, tím lépe.“ Vzali si každý dva koně. Vedli je za sebou a mířili ke zřícené bráně.

Údolí halila temnota. Zikkurat byl zlověstně mlčenlivý a vchod do svatyně připomínal němě křičící ústa.

PATNÁCTÁ,

v níž Báthory a jeho druhové uspořádají štvanici, avšak nakonec se kořistí stanou oni sami.

HLAVA

„Určitě?“ zamračil se Čelebi nevěřícně. „Čekal jsem, že vyrazí na východ, do Mosulu, a odtamtud pak karavanní cestou po severním okraji pouště zpátky do Halepu. Je to pohodlná a bezpečná trasa, se spoustou kervansarayů a osmanských posádek…“

„Jsem si jistý,“ zvedl se Kuzgun z podřepu. „Odbočil na západ, zpátky k Cháburu.“

„Možná je to nějaký trik. Dovtípil se, že ho budeme sledovat, a tak se nás pokouší zmást.

Na cestě je spousta stop…“

„Stěpan se nemýlí, evliyo,“ díval se Báthory k západnímu obzoru. „Kirmizi se vrací po vlastních stopách. Cítím ho. Slabě, ale směr je jasný.“

Čelebi se zhluboka nadechl a vyfoukl nosem. „Takže musíme znovu projet nepřátelským územím a pouštním peklem.“

„Víc mě zneklidňuje, proč si tu trasu vybral vezír.“

„Myslíš, že se chce pomstít?“ Kuzgun se vrátil ke koním a nasedl, zvládl to i s jednou rukou. „Vyzkoušet na Bayatech svou zbraň?“

„Neustále blábolil o velikých vítězstvích. Možná si chce jedno připsat ještě před návratem do Istanbulu.“

„Nedá se nic dělat,“ zasténal Čelebi. „Při sabahu jsem v duchu přísahal Bohu, že nedopustím, aby Kirmizi přivezl tu bezbožnou ohavnost do srdce říše. Slovo se musí dodržovat.“

Pobídli koně.

Pohoří Sindžar, údajné Satanovo hnízdo, se za jejich zády postupně zmenšovalo, až nakonec jako fata morgána zmizelo ve zvlněném vzduchu nad horizontem.

~~~

Ve jménu Boha milosrdného a soucitného!

Inkoust už mi téměř došel. Píši tato slova posledními kapkami, rychle usychajícími na polštářku kalamáře.

Jízda od Sindžaru k Cháburu a dále k Rakce se s konečnou platností změnila v pouť krajinou smrti. Už se nebojím napsat, že Kirmizi Mustafa ibn Zalim paša je ztělesněné Zlo. Nedbám na následky, pokud si tyto řádky přečte někdo významný. Vezír je ničema a lotr, který se nadobro odvrátil od Boha. Jeho činy nepochybně řídí zlomyslný karin, možná sám Šejtán.

Kirmizi s pomocí svého hrůzostrašného sluhy vraždí všechno, co mu přijde do cesty. Muže, ženy i děti bez rozdílu. V oázách, táborech, vesnicích i podél cest nacházíme jen zčernalé, ďábelskou nákazou strávené mrtvoly. Rozkládají se na slunci, protože je nemá kdo pochovat, jedinou společností jim jsou mračna much a mrchožrouti, kteří mor dál roznášejí po kraji. Al-Hasaka na břehu Cháburu, během naší poslední návštěvy rušná a hlučná, je teď tichá jako hřbitov a zahalená puchem hnijícího masa. Stovky lidských životů, krutým způsobem zmařené

pro nic za nic. Ano, tito lidé byli sultánovými nepřáteli. Jenže žádná trestná výprava by za sebou nezanechala takovou spoušť.

Putujeme v mizerné náladě. Kuzgun truchlí po své milované Širin, celé dny nepronese ani slovo a večer si brouká bezútěšné dumky o havranech a osamělých stepních jezdcích. Rozumím mu. Také se mi svírá hrdlo, když mi turkmenská dívka vstoupí do vzpomínek. Často se mi o ní zdá. Až se někdy bojím, že mě její duch volá na druhou stranu.

Kapitán Báthory je většinou podrážděný, ošklivě kleje, vztekle hází vším, co mu přijde pod ruku. Hlavně proto, že se nám nedaří dostihnout Kirmiziho. Vezír jistě ví, že jsme mu v patách, a udržuje si bezpečný náskok. Postupně podléháme dojmu, že celé pronásledování nemá žádný význam a že se budeme takto pachtit za Kirmizim až do Istanbulu, kde nás bude čekat katův meč.

Báthoryho mrzutost však má i jinou příčinu. Pronásledují jej tajemné vize a sny, živější a častější nežli dříve. Svěřil se mi, že se mu opět zdálo o Drakobijci.

„Je to veliký dar, kapitáne!“ řekl jsem mu. „Prostřednictvím Hizira k tobě promlouvá Všemohoucí. Pozorně mu naslouchej a snaž se pochopit. Ukazuje ti cestu. Kolik bohabojných se snaží něčeho takového dosáhnout, avšak není jim to nikdy dopřáno? Každý světec, každý súfi by ti záviděl. Mne nevyjímaje. Celý život kráčím po mystické cestě a hledám spojení s vyššími, vznešenými sférami. Ty jsi něco takového dostal darem.“

„Jenže já o ten dar nestojím.“

„Mlč! Už nikdy nic takového nevyslovuj. Odmítáš tím Boha a dopouštíš se trestuhodného rouhání. Přestože nechápu, proč si Nejvyšší vybral právě nevěřícího pohana, navíc prostřednictvím židovského kacíře, stalo se. Jsi vyvolený.“

„Vyvolený!“ odplivl si kapitán nevychovaně. „Dej pokoj. To je to poslední, co jsem chtěl slyšet!“

„Ty tvrdohlavče! Vzpíráš se, neboť Bůh klade na tvá bedra odpovědnost. Díky tomu daru jsi už zachránil dva životy, můj a Kuzgunův. Možná Všemohoucí chce, abys jich spasil ještě mnohem víc.“

„Já? Nedokázal jsem zachránit ani vlastní dítě!“ S těmi slovy se kapitán odvrátil a odmítl o tom dále hovořit.

Dosáhli jsme zeleného údolí Firatu a zítra dorazíme k Rakce. Bojím se, co tam nalezneme. Přestože je to povstalecké doupě, modlím se k Bohu, On je moudrý a milosrdný!, aby Kirmizi město nechal být. Nechť Bayaty a jejich perské spojence raději nelítostně rozdrtí sultánovo vojsko, třebas i za cenu vysokých ztrát. I krvavá válka je lepší než zkáza z moci pohanského démona, jehož existence, kéž je mi odpuštěno!, je plivnutím do tváře dobrého muslimského Boha.

Kalamář vyschl. Poslední tahy perem věnuji Bohu a Prorokovi. Nechť nás jejich milost chrání na další cestě. Nechť nám sešlou dobrá znamení, neboť těch zlých už bylo skutečně dost.

~~~

Vypadalo to, jako by se od západu valila bouřková mračna, jedna z těch vzácných bouří, již jednou za několik let přivanou větry od moře a prudkým lijákem změní poušť v rozsáhlé bahniště.

Ve skutečnosti to ale nebyly mraky. Rakka hořela.

„Má smysl tam jet?“ zabručel Kuzgun. „Není těžké si domyslet, z čeho se ten černý kouř valí.“

„Spálené maso,“ zavětřil Báthory. „Stěpan má pravdu, evliyo. Raději město objeďme.

Nepotřebuji vidět další morové doupě…“

„Já ano,“ odvětil Čelebi. „Alespoň z dálky.“

„Proč?“

„Abych si připomněl, proti jakému běsovi stojíme. A teď nemyslím toho, jehož drží na uzdě stará pečeť.“

Derviš pobídl koně. Báthory a Kuzgun na sebe pohlédli, odevzdaně si povzdechli a následovali ho. Cesta se vinula hustým porostem na severním břehu Firatu. Za nejbližším ohybem přitáhli uzdy.

V zátočině ležel v trávě kůň. Ještě žil, ale kopyta už hrabala z posledních sil. Z nozder se valila hnědá pěna.

Jezdec se pokusil doplazit k vodě, ale asi tři kroky od ní ztratil sílu a převalil se na záda. Otylé tělo pokrývaly fialové vředy, některé už praskly a mokvaly hnisem. Muž měl na sobě honosnou perskou zbroj.

„Že by sám velitel ghulamů?“ podivil se Báthory.

„Vypadá to tak,“ přikývl Čelebi.

Muž se pohnul, mírně nadzvedl hlavu a pátral kolem sebe očima podlitýma krví.

„Vodu…“ zachraptěl.

„Co se tam stalo, ago?“ zeptal se Čelebi persky.

„Bůh… rozhněval se… seslal anděla zkázy…“

„Nebyl to Bůh,“ řekl derviš temně. „A už vůbec ne anděl.“

„Všechny sežrala černá smrt… ten chlapec… vodu, prosím…“ Báthory vytáhl zpoza šerpy pistoli.

„Škoda kulky,“ řekl Kuzgun.

„Někdo zaslechne výstřel,“ dodal Čelebi.

„Nikdo takový nezůstal,“ odsekl Báthory a vpálil Enver agovi kulku do čela. Kuzgun se zachmuřil, ale pak i on tasil pistoli a zastřelil koně.

Odbočili z cesty a vyklusali na vrcholky východně od Rakky. Dým zastřel slunce. Popel vířil nad krajinou jako šedivá metelice. Vzduch páchl spáleninou tak strašlivě, že nepomáhaly ani šátky přes obličej. Koně frkali.

Pohled na město potvrdil Kornelova slova.

Nezůstal nikdo, kdo by je slyšel. Turkmenská rebelie skončila.

~~~

Toto píši 20. dne měsíce zil-hidže. V tento posvátný čas by měl každý vyznavač Jediného a Nedosažitelného podniknout pouť do Mekky. Já a mí dva společníci se však místo toho trmácíme odlehlými končinami Sýrie, proti proudu Firatu a směrem k Halepu.

Včera jsme se zastavili v tekke bratrstva mevlevíya. Jaká úleva, dívat se zase do zdravých, nákazou neposkvrněných tváří! Kirmizi Mustafa ještě úplně nezešílel, v klášteře přenocoval, avšak nikomu neublížil.

Kromě vody, jídla a píce pro koně jsem si u bratrů dervišů doplnil i zásobu inkoustu. Dnes si tedy mohu zapsat několik poznámek.

Z tekke jsme vyrazili hned po sabahu a usilovně jeli celý den. V předvečer jsme narazili na veliký vojenský tábor. Podle vlajek a tří zlatých tugů nad největším stanem jsem okamžitě určil, že jde o vojáky z Halepu a velí jim paša osobně.

Jak jsem se později dozvěděl, zpráva o turkmenské rebelii se rychle rozlétla podél Firatu. Güzeldže Hasan paša promptně zorganizoval trestnou výpravu. V tom jemném, zdánlivě zženštilém muži se skrývá překvapivě rázný duch. Nekorespondoval do Istanbulu a nečekal na velkovezírovy rozkazy. Rozhodl se zakročit ihned, dokud požár povstání nedorazí až k hradbám jeho města. K pěti stovkám sipáhiů a janičářů přidal téměř tisícovku naverbovaných mužů, zapřáhl koně do dvou tuctů polních děl a vyrazil k Rakce.

„Buď opatrný, evliyo,“ varoval mě Kuzgun, když jsme z dálky pozorovali tábor. „Kirmizi Mustafa je coby sultánův rádce nadřízeným halepského paši. Mohl mu přikázat, aby nás zastavil, uvěznil, nebo dokonce popravil!“

„Tak, tak,“ přitakal kapitán Báthory. „Raději tábor objeďme.“

„Ne,“ prohlásil jsem. „Pravda je silnější než lež. Přesvědčím Hasana pašu, že Bůh je na naší straně a že ať už mu vezír namluvil cokoli, byla to podlá slova našeptaná zlým duchem.“

Povzbuzeni mou vírou a odvahou, oba mne následovali do tábora. Vyplatilo se. Nikdo nás nezajal a neodzbrojil. Naopak, zavedli nás přímo k honosnému stanu se třemi tugy. Hasan paša nás přivítal se zmatkem ve tváři.

„Můj drahý evliyo!“ zvolal, když jsme sesedli z koní a udeřili čely o zem. „Vysvětli mi, při samotném Bohu, co se to děje?“

„Na co se ptáš, vážený pašo?“

„Minulou noc, když jsme nocovali poblíž Al-Chidiru, dorazil do tábora Kirmizi Mustafa paša. Zdržel se jen do rána, hned poté vyrazil cvalem k Halepu. Tvrdil, že mám odvolat výpravu, obrátit se a zamířit s vojskem zpátky do města. V Rakce prý nezůstal jediný povstalec. Údajně je skosila černá smrt! Byl jsi tam, evliyo?“

„Byl, ctihodný.“

„Je to pravda?“

„Ano. Viděl jsem to na vlastní oči. V Rakce není živé duše. Jen hromady morem strávených mrtvol hoří jako dřevo a k nebesům se valí páchnoucí dým, až se slunce ztrácí jako za mračny.“

„Při Bohu! Ta nákaza musela udeřit rychle!“

Přemýšlel jsem, zda mu mám říci pravdu, ale zřejmě by mě obvinil, že mu věším na nos vymyšlené báchorky. Tak jsem raději mlčel.

Pak se mě paša zeptal: „Řekni mi, evliyo, proč už necestuješ po boku ctěného vezíra?

Když jsem ho viděl osamoceného, polekal jsem se, že jsi zahynul.“

„Jak vidíš, žiji. Mnoho však nescházelo. Kirmizi Mustafa paša jel napřed, neboť veze sultánovi cenný nález.“

„Myslíš tu zvláštní stříbrnou nádobu?“

„Přesně tu.“

„Evliyo, nežertuj! Kvůli ní jste putovali do pouště a obětovali tolik životů?“

„Je to tak, velkomožný pašo.“

„V té nádobě musí být něco vzácného. Prozraď mi: co to je? Zlatý písek? Popel význačného světce? Nebo snad živá voda?“

„Živá voda?“ usmál jsem se trpce. „To vskutku ne, pašo. Spíše naopak, je tam něco, co způsobuje zmar a zánik. Dovol ubohému, otrhanému dervišovi, jenž obtěžuje tvůj nos zápachem koňského potu, aby ti dal radu.“

„Mluv, evliyo!“

„Neptej se, co vezír našel v hlubinách pouště. Věř mi, je lepší to nevědět. Už jen onen poznatek zasévá do duše temnotu a přivolává na smrtelníka pozornost zlých džinů.“

Güzeldže Hasan paša se polekal a slíbil, že nebude vyzvídat. Navrhl mi, abych do Halepu putoval s jeho vracejícími se oddíly, ale vysvětlil jsem mu, že mám naspěch. Laskavě mi tedy přidělil půltucet sipáhiů, aby mě doprovodili do Halepu. Také mi napsal dopis, který jeho podřízeným ve městě přikazuje, aby mi ve všem vyšli vstříc. Hlasitě jsem za to pašu blahořečil, dokonce jsem složil krátkou kasídu o jeho velkorysosti a moudrosti. Potěšila ho natolik, že mi daroval krásného plnokrevníka a deset zlatých.

Hned po ranní modlitbě nasedneme na koně a vyrazíme do Halepu. Nechť nás cestou ochraňuje mocný a moudrý Bůh!

~~~

V kleci ze zlatých drátů zpíval slavík. Z komnat a chodeb paláce mu odpovídali ostatní opeřenci.

Báthory a Kuzgun si přiťukli stříbrnými číšemi a napili se. Kapitán se zašklebil.

„Jestli se jednou vrátím do křesťanských končin, ze všeho nejdřív zajdu do šenku a napiju se pořádného piva.“

„Taky se mi stýská po stakanu vodky,“ povzdechl si Kuzgun. „Jenže islám pálenku zakazuje.“

„Nikdy není pozdě obrátit se zpátky na pravou víru. Kaj se a tvůj kacířský poklesek ti bude odpuštěn. Dobrý křesťanský Bůh ti dovolí chlastat pálenku, pivo i víno.“

Kozák se na kapitána zamračil, ale když spatřil úšklebek v jeho obličeji, také se pousmál.

Zvedl levou ruku, nedávno zbavenou dlahy, a zahýbal prsty.

„Zdá se, že ti srostla dobře,“ řekl Báthory.

„Stejně se bojím, že už mi nebude sloužit jako předtím.“

„Přinejmenším tě budou bolet kosti, když se změní počasí. Tedy… pokud se vrátíš do končin, kde se mění počasí.“

„Co tvá zranění?“

„Už je ani necítím. Měl jsem horší. Mnohem horší.“

„Jak ses z nich vylízal?“

„Zázrakem.“

Kuzgun se na něj zadíval a pozvedl obočí. „Myslíš to vážně, co?“

„Vyléčil mě starý židovský alchymista.“

„Žid? Fuj! Prý jsou to čarodějové a tajně uctívají Ďábla!“

„Jistě. Stejně jako mohamedáni, luteráni, pravoslavní…“

„Dobře víš, že s Židy je to jiné.“

„Vím jen tolik, že nebýt starého Zachariáše, mé kosti by roztahali vlci. Je ale pravda, že od té doby se se mnou dějí ty zvláštní věci.“

„Zvláštní věci?“ odfrkl si Kuzgun. „Na vlastní oči jsem viděl, jak tě nepozemská síla proměnila ve válečného archanděla. Efendi věří, že to byl sám svatý Jiří. Tomuhle ty říkáš zvláštní?“

Báthory zachmuřeně pokrčil rameny a zvedl k ústům číši.

Na chodbě zazněly kroky. Janičářské stráže udeřily do dlaždic násadami tirpanů a otevřely dvoukřídlé dveře.

„To jsem si mohl myslet!“ zvolal Čelebi s hraným rozčílením. „Zahálka a pijatyka!“

„Je to jen boza, efendi.“

„Sultán ji zakázal, protože obsahuje alkohol. Maličko, ale přece.“

„Vždyť ji piješ i ty!“

„Pravda. Nalijte mi. Potřebuji to.“

Derviš si vzal od Báthoryho číši a jediným douškem ji obrátil do sebe. „Odpusť mi, Bože!

Dnes by měl být každý pravověrný zdrženlivý. Je dvacátý šestý den zil-hidže.“

„Nějaký svátek?“ zeptal se Kuzgun.

„Jsi mizerný muslim, když si nepamatuješ nejvýznamnější data! Dnes je výročí smrti kalifa Omara, věrného druha samotného Proroka.“

„Nějaké novinky z města?“ zeptal se Báthory.

Čelebi se posadil. „Navštívil jsem svého starého známého, hadžiho Ibrahima. Je to nejvýznamnější halepský háfiz a imám. Vede největší medrese, školu u hlavní mešity. Velmi učený člověk…“

„Zeptal ses ho, kdo je Namtar?“

Derviš přikývl. „Hned jsem viděl, že mu to něco říká. Prohledal školní knihovnu, sfoukl prach z nejstarších svitků, dokonce z hliněných tabulek…“

„A?“

„Jak jsme předpokládali, Namtar byl bůh. Za dávných dob ho uctívali v Mezopotámii. Uctívali… a při tom se před ním třásli strachem. Střežil podsvětí. Zároveň sloužil vládci záhrobí Nergalovi jako anděl smrti. Rozséval mezi lidmi epidemie, hlavně mor. Trestal je tak za nedostatečné oběti bohům.“

„Něco jako chodící Pandořina skříňka,“ přikývl Báthory. „Asi ses nedozvěděl, jak se dostal do té nádoby a jak ho zničit, hm?“

„Ne. Vím jen, že bohyně se sovími drápy je Ereškigal, Namtarova matka. Pohanská ďáblice! Odpusť mi, Alláhu, že jména těch běsů vůbec beru do úst!“

Nalili si ještě pohár.

„Takže démona nezničíme,“ mračil se Báthory. „Můžeme ho jen poslat do zapomnění.

Mořské dno mi připadá jako nejvhodnější místo, kam tu nádobu umístit.“

„Když už budeme při tom, proč tam neposlat i Kirmiziho?“ navrhl Kuzgun.

„Nejdříve ho musíme chytit,“ řekl Čelebi. „Pořád má dvoudenní náskok.“

„Odpočinuli jsme si dost, hned ráno vyrazíme do Latakiye. Při troše štěstí bude vezír muset počkat na loď. Máme šanci ho dostat.“

„Modleme se, aby tvůj předpoklad vyšel.“

„Nebo se na to napijme,“ odvětil Kuzgun a znovu sáhl po karafě.

„Poslední pohár,“ zakýval Čelebi ukazováčkem. „Ráno musíme mít čisté hlavy.“

~~~

„Zatraceně!“ odplivl si Báthory.

„K čertu!“ kontroval Kuzgun. „Moc nescházelo. Kurva jeho mať!“

Stáli na latakiyském molu a dívali se, jak Útočící jestřáb nabírá do plachet příznivý vítr a vzdaluje se k západnímu obzoru. Buben duněl, vesla krájela hladinu. Pod plátěnou stříškou na zádi stály dvě postavy, jedna korpulentní, druhá vysoká a vyzáblá. Hleděly na přístav a Báthory byl přesvědčen, že se posměšně šklebí.

„To nemůže být náhoda,“ hořekoval Čelebi zklamaně. „Možná nám Bůh něco naznačuje.“

„Jo. Že jsme si měli pospíšit. Ten čubčí syn nám unikl jen o vlásek. Kdybychom se ráno nezdržovali modlitbami…“

„Nerouhej se.“ Čelebi se zadíval doleva, k řadě galér a galeot, zvedajících nad nábřeží okované tarany. „Půjdu se poptat, která loď jako první vyplouvá do Istanbulu.“

Báthory se mračil jako hrom do kostelní věže. Podkovy klapaly na zděném molu.

~~~

Chvála Bohu, Ochránci a bedlivému Průvodci!

Konečně zase na suché zemi. Dnes, 12. muharremu, jsme přistáli na severním cípu Rhodu, ve městě stejného jména. Tyto řádky sepisuji v komnatě majestátního hradu, jenž zde zůstal po Bohem prokletých hrdlořezech, následnících krutých křižáků. Když vojska sultána Mehmeda, věčná mu sláva, ostrov dobyla, zbytky řádu potupně odešly na Maltu a Sicílii, kde si vybudovaly nová hnízda a útočí z nich na pravověrné. Kéž je Bůh odsoudí k peklu a Malik nabodne jejich duše na hořící kůly!

Kalite Šehrazád je v rámci možností pohodlná a reis Türkan obstojný společník a hostitel, jak by také ne, řekl si za náš převoz do Istanbulu nečestně vysokou sumu! Jenže tak jako tak je to jen pomalá kupecká loď. Válečná kadirga by plavbu na Rhodos zvládla za čtyři, nanejvýše za pět dní; Šehrazád se sem z Latakiye plahočila téměř týden.

Kirmizi Mustafa paša nám stále uniká. S Báthorym a Kuzgunem už je to k nevydržení, většinou zadumaně mlčí, a když otevřou ústa, bručí a klejí. Nejhorší je, že se v

tom bohapustém klení navzájem doplňují a podporují, jako by jeho prostřednictvím konečně nalezli společnou řeč. Obávám se, že jejich nálada se nezmění během celé plavby egejským archipelagem.

Teď podrobně popíši hrad, jenž je dnes sídlem janičářské posádky a rhodského paši, našeho štědrého hostitele…

~~~

Zvednout, předklon, ponořit, záběr. Zvednout, předklon, ponořit…

Báthory odvrátil pohled od rytmicky se zvedajících zad veslařů a vrátil se do stínu pod záďovou stříškou. Čelebi a Kuzgun seděli na poduškách; derviš si něco zapisoval, kozák zamyšleně okusoval náustek čibuku a broukal si jednu z melancholických dumek.

„Marná snaha,“ řekl Báthory a posadil se. Pohlédli na něj zpod zamračených obočí.

„Nedostihneme ho. To je jasná věc. Náskok toho hovnožrouta se nezkracuje, spíš naopak.“

„To jsou mi novinky,“ vyfoukl Kuzgun nosem kouř.

„Jen přemýšlím, co dál.“

„Otázka zní, kam vlastně Kirmizi míří.“ Čelebi odložil pero i podložku s papírem. „Musí se co nejdříve dostat na sultánův dvůr. Vladař tráví léto tradičně v Edirne. Naopak Istanbulu se Kirmizi musí vyhnout, hlavní město má pod palcem velkovezír, a pokud je pravda, že Pětici najal Köprülü…“

„Taky si myslím, že Jestřáb nepoletí do Istanbulu,“ přitakal Báthory. „Zakotví na jižním pobřeží Rumelie.“

„Pravděpodobně v Enezu. Odtamtud je to do Edirne blízko, rychlý jezdec to zvládne za jediný den. Máš pravdu, kapitáne. Dostihneme vezíra až na sultánově dvoře.“

„Je bezpečné tam vůbec jet?“ mračil se Báthory.

Čelebi si povzdechl. „I já o tom usilovně přemýšlím. Kirmizi se vrací jako vítěz. Splnil poslání, a navíc rozdrtil turkmensko-perskou rebelii. Sultán a jeho matka ho přivítají s velkou slávou.“

„A se strachem,“ dodal Kuzgun. „Kdo by si nenadělal do kalhot před člověkem, který sám smetl z povrchu zemského povstalecké vojsko?“

„No právě,“ bručel Báthory. „Co zmůžeme my? Předstoupíme a budeme tvrdit, že Kirmizi je vlastně lotr a ta odpornost, kterou přivezl, se může snadno obrátit i proti samotné Osmanské říši?“

„Okamžitě bychom skončili v katových rukou,“ souhlasil Čelebi. „Ani by nám nedopřáli vznešenou smrt stuhou, sklonili bychom šíje před mečem. Potřebujeme plán. Platí staré pravidlo, že když se chceš někoho zbavit, spoj se s jeho nejmocnějším nepřítelem.“

„Jenže s velkovezírem nemáš dobré vztahy,“ namítl Báthory.

„Mírně řečeno. A má to ještě jeden háček.“

„Jaký?“

„Nám by se velkovezírovo spojenectví hodilo. Jenže potřebuje on nás? O tom, že Kirmizi získal nadpřirozenou zbraň, už se Köprülü možná dozvěděl od Pětice. V takovém případě jistě nelenil a vyslal své vrahy do přístavů, aby tam na vezíra počkali a pokusili se ho odstranit a urnu mu vzít.“

„To se jim nepodaří.“

„No právě. Takže znovu, co můžeme velkovezírovi nabídnout my?“

„Nic,“ zabručel Báthory. „Když si to tak probírám v hlavě, jsme zoufale bezvýznamní.“

„Nejrozumnější by bylo někam se zašít a počkat, dokud se to všechno nepřežene,“ mínil Kuzgun. „Jenže co se mě týká, nemám v plánu jednat rozumně. Kirmizi má na svědomí Širin.

Musí za to zaplatit.“

„Na druhou stranu,“ sledoval Čelebi tok vlastních myšlenek, „možná přece jen máme velkovezírovi co nabídnout.“

Báthory opětoval dervišův upřený pohled. „Ne, evliyo. Nechci se do toho zapojit tímto způsobem.“

„Ty jediný dokážeš démonovi čelit. Ani karin, kterým byl posednut Ikindži, to nezvládl…“

„Byla to čirá náhoda. Moc, kterou jsem Namtara odrazil… vytryskla sama od sebe.

Netuším, jak ji ovládat. Podruhé už ji možná neprobudím.“

„Probudíš. Jsem o tom přesvědčen. Hizir stojí při tobě, ochraňuje tě…“

„Marná snaha, evliyo. I kdybych se skutečně mohl postavit přízraku tváří v tvář, nechci to udělat. A už vůbec se nehodlám zaplést do sporů mezi tureckým sultánem a velkovezírem. Pochop, že pro mne jsou oba lotři a nepřátelé.“

„Nebuď tak krátkozraký, kapitáne. Pokud nic nepodnikneme, Kirmizi použije démona proti džaurům na severu. Chceš vidět Namtara běsnit v zemích nad Dunajem, případně v samotné Vídni? Jsem oddán Alláhovi a přeji si rozšíření pravé víry do celé Evropy, ale ne takto. Nechci vidět, jak křesťanská města postihne osud Rakky.“

„V tom jsme zajedno, evliyo. Jenže pokud mám s přízrakem bojovat, jestli si to skutečně přeje Bůh, budu mu čelit na straně těch, které přímo ohrožuje. V boji na severních hranicích, ne v pletkách na tureckém dvoře.“

„Ach tak.“ Čelebi se odmlčel.

„Na to jsem se vlastně ptal na začátku,“ dodal Báthory. „Co bude dál se mnou?“

„Chceš se vrátit do křesťanských končin?“

„Viděl jsem z mohamedánského světa dost. Nenašel jsem nic, co by mě tu drželo. Spíš naopak.“

„Myslíš, že ti doma bude lépe?“

„Ne. Ale budu doma.“

Čelebi se zhluboka nadechl. „Nu, jsi svobodný člověk, kapitáne. Dal jsem ti dekret…“

„Ztratil jsem ho cestou.“

„Napíšu ti nový. Jakmile zakotvíme v některém ze severních přístavů, můžeš skočit do sedla a jet, kam tě srdce volá.“

„Udělám to. Tentokrát nezaváhám.“

„A já ti nebudu nijak bránit. Tvé dluhy jsou splaceny.“

„Bez Kornela ale opravdu nemáme co nabídnout, efendi,“ ozval se Kuzgun.

Čelebi vážně přikývl. „Stanou se z nás nežádoucí osoby pro sultána i pro velkovezíra.

Skutečně bude nejrozumnější stáhnout se do závětří a počkat, jak se všechno vyvrbí.“

„Prahnu po pomstě, efendi, ale v zájmu tvého bezpečí…“

„Zvážím, co přesně uděláme; kam se vydáme. Zbývá pár dní na rozmyšlenou. Než tyhle necky doplují do Istanbulu…“

Nad lodí zazněl výkřik. Vstali a vyhlédli zpod stříšky. Hlídka v koši na hlavním stěžni ukazovala někam dopředu. Reis Türkan, stojící u zábradlí na přídi, si zastínil oči dlaní.

„Ostrov,“ ukázal Kuzgun. „Přímo před námi.“

„Jihozápadní cíp Kosu,“ upřesnil Čelebi. „Ale to není důvod pro rozruch.“ Sešli ze zádě a pospíchali po středovém můstku na příď.

„Reisi? Co se děje?“

Türkan ukázal na hladinu mezi lodí a přibližujícím se pobřežím. Přimhouřili oči před bodavým dopoledním sluncem. Třpyt na hladině narušovalo několik tmavých skvrn.

„Vypadá to na trosky nějaké lodě,“ dokazoval Kuzgun, že má sokolí zrak.

„Neblahé znamení,“ prohlásil Türkan. „Už celé týdny nebylo špatné počasí. Moře je klidné.“

„Takže je to důsledek nepřátelského útoku,“ hádal Čelebi. „Možná berberští piráti.“

„Nebo křesťané. Prokletí Benátčané. Často v těchto vodách číhají na naše obchodní lodě.“

Galeota směřovala k mysu. Zanedlouho začaly trosky narážet do lodního trupu a zčeřená voda je unášela za záď. Nejdříve to byly jen úlomky prken, pak ale zahlédli vyřezávaný sloupek a na něm cár záďové stříšky. Rozpoznali na něm obrazec dravčího křídla.

Báthory, Čelebi a Kuzgun pohlédli jeden na druhého. Ve tvářích se jim mísily pocity od čirého zděšení až k nepříčetné radosti, netušili, čemu dát průchod, protože ve vzduchu viselo příliš mnoho otázek.

„Podívejte se tamhle!“ ukázal Türkan.

Už byli na dohled ostrovních pláží. Po bílém písku na úpatí vápencových srázů běžely k vodě tmavé postavičky a jako o život mávaly na loď.

„Trosečníci,“ vyslovil reis, co všichni věděli. „Zakotvíme a pošleme pro ně člun.“

Otočil se, aby rozdal rozkazy, jenže Čelebi ho popadl za rameno. „Neunáhli se, reisi. Trosky pocházejí z lodě, kterou jsme pronásledovali. Takže ti lidé na břehu mohou být naši nepřátelé.“

Türkan zaváhal. „Co tedy radíš? Nechat je tady? Tohle je neobývaná část ostrova a oni můžou mít raněné, kteří potřebují pomoc. Taky bychom měli vědět, jaké neštěstí je postihlo. Jestli nablízku operuje džaurská nebo pirátská flotila…“

„Neřekl jsem, že je tu necháme. Jen žádám, abys byl opatrný. Ať muži, které pošleš na břeh, neprozradí naši přítomnost. Přikaž jim zjistit, kdo se z Útočícího jestřába zachránil.“

„Dobrá, jak si přeješ.“

„Pamatuj, že jsi nás přivítal na své palubě, takže v očích našich nepřátel jsi náš spojenec.“

„To si uvědomuji,“ svraštil Türkan čelo. „Už od chvíle, kdy jste se nalodili. Takže žádný strach, nezradím tě.“

Zaskřípaly kladky a nevelký záchranný člun, visící u zádě na pravoboku, šplouchl do vody.

~~~

Pod provizorním přístřeškem ve stínu pinií na kraji pláže ležel Hikmet Tubrukzade. Svět vnímal zastřeně, vjemy se mu mísily, muži ho sice přenesli do stínu, ale i v něm bylo horko. Přestože ten žár zřetelně cítil, přece jím lomcovala zimnice.

„U Boha, ta noha páchne až sem,“ řekl jeden ze stínů, které se zastavily před chatrčí z chvojí.

„Obávám se, že mu ji budeme muset uříznout. Jinak to nepřežije. Má horečku, že by se na něm dalo péct maso.“

„Je při smyslech?“

„Jak kdy. Myslím, že se zrovna probral.“

Hikmet si uvědomil, že hlas, který pokládá otázky, zná. Zároveň si byl téměř jistý, že nepatří nikomu z posádky. Zachroptěl.

Muž v turbanu strčil hlavu pod přístřešek.

„Slyšíš mě, reisi?“

Ten hlas. Tak známý…

„To jsem já, Čelebi Mehmed ibn Zilli. Vzpomínáš si na mne?“

„Evliyo…“

„Kuzgune! Vodu.“

Někdo Hikmetovi podepřel hlavu a Čelebi mu přiložil k ústům čutoru. Reis se snažil pít pomalu, ale přesto mu zaskočilo. Naklonili ho a počkali, až kašel přejde.

„Odpověz mi na pár otázek, reisi. Kam se poděl Kirmizi? Tví muži nevědí, co se přesně stalo. Záď prý zasáhla střela z černé lodě.“

„Nevím…“

„Co nevíš?“

„Vezír…“

„Stál tam s tebou.“

„Koule vybuchla… Mě to odhodilo na dolní palubu… Vezír… zmizel… Nejspíš je po něm…“

Čelebi se odvrátil a chvíli hovořil s dalšími stíny, jež mu nahlížely přes rameno.

„Vezír měl zvláštní stříbrnou nádobu,“ otočil se zpátky. „Viděl jsi ji?“

„Držel ji… v rukou…“

„Když vás zasáhla palba?“

„Chtěl s ní… něco udělat… Říkal, že nás zachrání… tehdy nás zasáhli…“

„Strhl pečeť?“

„Oheň… a rachot…“

„Stihl urnu otevřít? Slyšíš?“

„Výbuch… spadl jsem… všechno zmizelo…“

Čelebi si povzdechl. „Dobře. Odpočívej. Na lodi se o tebe postará felčar. Dá-li Bůh, přežiješ to.“

Derviš se narovnal a obrátil se k Báthorymu a Kuzgunovi. Oba se šklebili od ucha k uchu.

„Bůh je veliký,“ vzhlédl kozák k obloze. „Seslal na toho psa zaslouženou zkázu. Zdá se, že vezír i démon skončili na mořském dně.“

„Modleme se, aby to byla pravda,“ pochyboval Báthory. „Nechce se mi věřit, že bychom měli takové štěstí.“

„Taky bych raději viděl Kirmiziho mrtvolu na vlastní oči,“ souhlasil Čelebi. „Ale jestli ho opravdu žerou ryby… Ó, Alláhu, ty moudře bdíš nad pravověrnými a trestáš ty, kdo se od tebe odvrátili!“

„Také by to znamenalo, že se můžeš vrátit na sultánův dvůr,“ dodal Báthory.

„Raději ne,“ přestal se Kuzgun usmívat. „Ještě by efendimu přisoudili podíl na vezírově selhání…“

„Záleží na tom, jak jim evliya celý příběh naservíruje. Není to tak, Čelebi? Uvěří všemu, co jim nabulíkuješ.“

„Řeknu sultánovi pravdu.“

Báthory a Kuzgun na derviše pohlédli, jako by se lekli, že mu slunce spálilo mozek.

Čelebimu zacukaly koutky úst.

„Jen,“ dodal potměšile, „zlehka upravím některé detaily.“

~~~

Krátce po polední modlitbě Šehrazád zvedla kotvu a vyplula na sever. Na pravoboku ubíhaly pláže a kamenité svahy západního Kosu, na vrcholcích zdobené tmavě zelenými chumáči pinií. Po pěti mílích galeota obeplula nejsevernější cíp mysu a mužům na palubě se otevřel výhled na ostrov Kalymnos. V tom okamžiku zaječely poplašné trubky a na lodi vypukl zmatek, dupot a vřava.

Od Kalymnu směřovala k jihu početná flotila, asi dvanáct galér, následovaných hejnem galeot i malých čajek.

„Nevěřící!“ neslo se palubou. „To jsou nevěřící, kteří potopili Útočícího jestřába!“

„Obrat!“ zakřičel Türkan. „Na východ!“

Kormidelní veslo zaskřípalo, buben zaduněl rychleji, práskly biče a vesla na levoboku a pravoboku porušila jednotný rytmus. Loď zasténala a začala se otáčet.

„Co je na východě?“ pohlédl Báthory na nervózně přešlapujícího Čelebiho.

„Bezpečí. Na opačném konci Kosu stojí pevnost s janičářskou posádkou. A na dohled je turecké pobřeží. I přístav v Bodrumu střeží hrad plný vojáků a jsou tam válečné lodě…“

„Bezpečí…“ zopakoval Báthory zachmuřeně. „Tak proč mám pocit, že míříme do pasti?“

Šehrazád ukázala blížící se flotile levý bok, buben znovu změnil rytmus a vesla rozťala hladinu jednotně. Loď pospíchala do průplavu mezi Kosem a Kalymnem. Uprostřed něj se ze sytě modrých vod zvedal menší skalnatý ostrov.

„Ta skaliska před námi,“ cedil Báthory skrz zuby. „Něco za nimi číhá…“

„Osmanské vlajky!“

Zvedli pohledy k hlídkovému koši.

„Jsou to turecké lodě!“ křičel strážce.

Türkan otálel, ale když další bystré oči na palubě potvrdily, že lodě ze severu nepatří bezvěrcům, přikázal zvednout vesla z vody.

V čele flotily brázdila hladinu majestátní galeáza. Když se přiblížila k Šehrazád, zpomalila a Türkan obdržel výzvu, aby se identifikoval. Poslechl a na oplátku se dozvěděl, že flotila pluje z Istanbulu do Alexandrie. Galeáza a tři válečné galéry sloužily jako ozbrojený doprovod pro houf kupeckých plavidel.

„Buďte opatrní, oči na stopkách!“ volal Türkan přes spojené dlaně na velitele galeázy, stojícího u zábradlí. „Nablízku se pohybuje flotila benátských džaurů! Pár mil jižně zničili kadirgu reise Hikmeta Tubrukzadeho a zabili ctihodného Kirmiziho Mustafu!“

„Dáme si pozor!“ odpověděl kapitán galeázy. „Kolik je těch džaurských lodí…“

Zbytek otázky zanikl v poplašném troubení. Strážce na stěžni galeázy bodal rukou do vzduchu směrem na jih. Všichni se tam podívali.

„K čertu!“ zaklel Kuzgun.

Zpoza výběžku Kosu, který teprve před chvílí obeplula Šehrazád, se vynořovaly plachty a ostré tarany. Na stožárech vlály vlajky s okřídleným lvem.

„Benátčané,“ hlesl Čelebi.

„Střelci!“ zaječel velitel galeázy. „K palbě připravit!“

Poplach přeskakoval z veslice na veslici. Menší galeoty a čajky se okamžitě začaly obracet zpátky k severu. Čekalo je však nepříjemné překvapení, zpoza Kalymnu se vynořily další galéry s erbem lva.

„Je to past!“ otočil se Türkan k dozorcům. „Pokračujte na východ! Rychle!“

Karabáče zatančily na zádech veslařů. Dřevěné listy zpěnily hladinu. Šehrazád letěla podél severního pobřeží Kosu.

„Chystejte se,“ ucedil Báthory, vytáhl zpoza šerpy pistoli a chopil se prachovnice.

„Na co?“ pohlédl na něj Čelebi vystrašeně.

„Je to opravdu past. Sevře se ze všech stran.“

Za zádí zaduněla první salva. Děla galeázy vychrlila oheň a železo, Benátčané palbu opětovali. Vířil dým, z hladiny stříkaly bělostné gejzíry. Báthory se neohlížel. Zacvakl ocílku pistole a zadíval se ke skalnatému ostrovu mezi Kosem a Kalymnem. Pohledem jako by chtěl provrtat útesy.

„Jsou tam,“ zasyčel.

„Kdo?“

Báthory neodpověděl. Už nebylo potřeba.

Nad výběžkem ostrůvku se nejdříve objevily vysokánské stěžně s plachtami nadmutými příznivým větrem. Vzápětí se vynořil majestátní černý galion s vyřezávanou figurínou archanděla svírajícího plamenný meč. Za ním se zpoza útesů sunul vysokánský černý trup.

„Obrat!“ zaječel Türkan, seběhl ze zádě, odstrčil dozorce od bubnu a sám se chopil paliček. „Na sever! Obeplujeme Pserimos ze severu!“

Biče práskaly, až na veslařské lavice pršela krev. Trup obracející se lodě pronikavě vrzal.

„Nestihneme to,“ vydechl Báthory a natáhl kohoutek pistole.

Bylo to zoufalé gesto tváří v tvář otevřeným střílnám galeony a vysouvajícím se hlavním kolubrin.

Někdo na palubě černého korábu zavelel. Horní řada děl zaburácela. Pravobok galeony zahalilo bílé mračno, z něhož vylétly těžké železné střely, črtající za sebou kouřové stopy.

„Ve jménu Boha milosrdného a soucitného,“ odříkal Čelebi.

Bůh se však tentokrát staral o dobrou mušku benátských dělostřelců. Šehrazád dostala plný zásah.

~~~

Vzduchem rotovaly ostré úlomky plátování, zábradlí i veslařských lavic; spolu s nimi lidské údy, chuchvalce vnitřností a třpytivé rudé gejzíry. Střed paluby zmizel v krvavém galimatyáši. Hlavní stěžeň v polovině praskl, ráhno a koš se přes roztříštěný pravý bok zřítily do vody.

Báthory, Čelebi a Kuzgun nic z toho neviděli. Jedna koule zakvílela těsně nad zádí, takže kapitán a kozák každý z jedné strany vrazili do Čelebiho a strhli ho na palubu. Zadní sloupky držící stříšku se rozprskly společně s ramenem kormidelního vesla i samotným kormidelníkem. Tři ležící muže zasypaly třísky a pokropila krev.

V uších jim hvízdalo. Otřeseně vzhlédli. Přeživší veslaři ječeli a zoufale lomcovali řetězy. Türkan a dozorci se hrnuli k zádi, k záchrannému člunu, který zlomená kladka spustila na vodu, jenže provazy ho zatím držely.

Báthory se zvedl na všechny čtyři a doširoka rozevřel ústa, protože mu zalehlo v uších.

„Zbabělé krysy!“ Kuzgunův hlas k němu doléhal jako z obrovské dálky. „Máte ještě polovinu vesel, když zaberete…“

Střední část paluby explodovala. Ohnivý gejzír vytrhl kus můstku a rozmetal další lavice. Pahýl stěžně se nadobro zhroutil, přičemž rozdrtil dva otroky. Jak si Báthory později domyslel, bok galeoty prorazila tříštivá koule, skutálela se do podpalubí a tam po několika vteřinách vybuchla. Dírou u kýlu začala veslice nabírat vodu.

Türkan a dozorci s křikem a strkáním sbíhali po nakloněné lávce vedle zádě a skákali do člunu. Báthory a Kuzgun se rychle vzpamatovali. Kozák zvedl ze země Čelebiho a táhl ho k lávce.

„Počkejte!“ vykřikl. Muži v člunu horečnatě odřezávali provazy.

„Nemáme místo!“ odsekl Türkan.

„Aspoň jeden muž!“

„Člun je přetížený!“

Báthory stále svíral v dlani pistoli; namířil ji reisovi do obličeje. „Ještě jeden muž se vejde.

Jinak mu udělám místo.“

Türkan pohlédl do černého ústí. „Ale jen jeden!“ Kuzgun postrčil Čelebiho po lávce. „Rychle, efendi!“ Derviš se zmateně ohlédl. „Co bude s vámi?“

„My si trochu zaplaveme,“ usmál se Báthory křivě. „Pobřeží je blízko.“

„Evliyo!“ vykřikl Türkan. „Nemáme čas!“

Čelebi se nadechl, ale Báthory a Kuzgun mu rázně pokynuli.

„Bůh s vámi,“ vydechl a dlouhým krokem vstoupil do člunu. Dýka odřízla poslední provaz, vesla se ponořila do vody. Loďka vyrazila na sever, ke Kalymnu.

Čelebi se nešťastně díval na Báthoryho a Kuzguna na lávce. Najednou sebou trhl a do tváře mu vstoupila hrůza.

„Mé zápisky!“ zaječel. „U Boha, mé zápisky!“

„Zachráníme je, efendi!“ zakřičel Kuzgun.

„Opravdu?“ zabručel Báthory pod nosem. „Já jsem to s tím plaváním myslel vážně. A čím dřív…“

„Neumím plavat.“

Kapitán se zprudka otočil. „Vždyť Eufrat jsi překonal…“

„Držel jsem se koně. Jinak bych se utopil jako kotě.“

„Zatraceně!“

„Neváhej, Korneli. Skoč do vody a plav. Pobřeží opravdu není daleko, dá se to zvládnout.“

„Chceš tu zůstat? Loď jde ke dnu!“

Z podpalubí znělo hučení vody, valící se dírou po výbuchu. Šehrazád se pomalu nakláněla. Veslaři křičeli, řinčeli okovy, prosili Boha nebo ho proklínali.

„Potřebují pomoct,“ ukázal na ně Kuzgun a zavěsil si dlouhý knír za ucho. „Potom se chytím nějakých trosek. Možná se setkáme na břehu. Vypadni už, příteli. Čas se krátí. Podívej.“

Báthory se ohlédl. Galeona pod plnými plachtami pospíchala do srdce námořní bitvy na západě, ale k ochromené Šehrazád vyslala dva velké čluny s veslaři a mušketýry. Zřejmě měli zachránit křesťanské galejníky.

„Do prdele!“ Báthory si strhl z hlavy turban. „Jdi najít evliyovy papíry. Já se postarám o otroky.“

Kuzgun se zamračil, ale nic neřekl, jen kývl hlavou, otočil se a vběhl do nízkých dvířek pod zádí. Báthory vyrazil k veslařským lavicím.

„Dej pozor!“ okřikl naříkajícího mladíka s nohou v železné obruči. Veslař pochopil a odvrátil tvář. Báthory prostřelil řetěz.

„Klíče!“ křikl. „Kde jsou klíče?“

Mladík vstal a vrávoravě se rozběhl k bubnu pod zádí.

Galeota se nakláněla čím dál rychleji. Pravý okraj paluby klesl na úroveň hladiny a přes zábradlí se začala valit voda. Galejníci se rozkřičeli ještě hlasitěji. Báthory tasil šinšir a sekal jím do řetězů, jenže marně. Osvobozený veslař přiběhl s masivním klíčem. Veslaři ječeli jeden přes druhého, každý se dožadoval, aby nejdříve odemkl právě jeho. Báthory vyškubl klíč z mladíkových prstů a dal se do uvolňování okovů mužů na pravoboku. Loď hlasitě sténala a praskala, voda zurčela, šplouchala a syčela.

„Odhoďte zbraně!“

Báthory vzhlédl. Čluny z galeony už byly na dosah. Střelci namířili muškety.

„Nestřílejte!“ zakřičel Báthory latinsky. „Jsem křesťan! Musíme zachránit galejníky!“ Odpověď nedostal, ale pušky se zvedly k obloze. Báthory pokračoval v odemykání okovů.

Vysvobodil všechny přeživší muže na pravoboku a přeběhl na vyvýšenou druhou stranu. Voda se valila za ním, protékala pod středovým můstkem a stoupala k levému okraji paluby.

Benátské čluny dorazily k Šehrazád. Námořníci pomáhali galejníkům z vody. Báthory chrastil klíčem v prostých zámcích na kotníkových obručích. Poslední tři už odemykal téměř poslepu, voda dorazila k levoboku a paluba se definitivně ocitla pod hladinou.

„Ty! Ani se nehni!“

Báthory střelil pohledem ke člunům. Muškety mířily na záď. Kuzgun stál po kolena ve vodě, Čelebiho sedlové vaky na rameni. Jednou rukou se přidržoval zárubně kajutových dveří, druhou instinktivně sáhl na hlavici šašky.

„Ať tě to ani nenapadne, pohane, jinak budeš slanou vodou zapíjet olověnou svačinu!“

„Není mohamedán!“ zakřičel Báthory, zatímco se pachtil s posledním zámkem. „Je křesťan jako já!“

„Ozbrojený křesťan na turecké lodi?!“ štěkl velitel výsadku, poddůstojník v kyrysu a přilbici.

„Oba lžete, prašiví poturčenci!“

„Nechme je, ať se utopí,“ navrhl podobně ustrojený muž ve druhém člunu. „Beztak máme málo místa.“

„Nebuď hlupák, Orlando. Admirála bude zajímat, co jsou zač. Navíc, ty nejsi zvědavý, co

má ten holohlavec v kapsách? Slyšíte, špíny prolhané? Pojďte sem. A žádné hlouposti!“

Kuzgun pohlédl na Báthoryho. Kapitán se mračil, ale pokrčil rameny na znamení, že nemají na vybranou. Přebrodili se zpěněnou, zvířenou a bublající vodou ke člunům. Hladina jim vystoupala až po prsa. Kuzgun držel sedlové vaky nad vodou.

„Dej to sem!“ přikázal mu velitel.

„Není tam nic zajímavého,“ řekl Báthory. „Žádné zlato…“

„Já posoudím, co je zajímavé! Hej, plešatá palice! Hoď ty kapsy sem, jinak půjdete na dno i s tím kacířským korytem.“

Kuzgun přešel ke člunu a natáhl ruku s vaky. Jeden z Benátčanů mu je vyškubl a podal veliteli.

„Co tam je?“ nahlížel nedočkavě Orlando. Velitel vytáhl z kapsy kožené pouzdro.

„Opatrně!“ štěkl Kuzgun.

„Drž hubu!“

Velitel vytáhl obsah pouzdra. Muži protáhli obličeje.

„Papíry?“ zkřivil Orlando ústa.

„Pohanské čmáranice,“ řekl velitel. „Hovno z toho!“ Zlostně mrštil zápisky do vody.

„Ne!“ zaječel Kuzgun. „Bůh ztrestej kurvy, které vás porodily!“

Pažba muškety ho zasáhla do levého obočí. Hlava rázem zmizela pod hladinou. Báthory se rychle natáhl, popadl ohon vlasů na kozákově temeni a vytáhl ho zpátky na vzduch.

„Berte je!“ štěkl velitel. „Odzbrojit, svázat! Křesťané nebo kacíři, na skřipci raz dva zazpívají, jak se dostali na tureckou loď.“

Když čluny vypluly na západ, ostrými kýly rozhrnovaly papíry rozsypané po hladině.

Inkoust se rychle rozpíjel a pracně zaznamenaná slova mizela v zapomnění.

~~~

Nad zčeřenou hladinou mezi Kosem a Kalymnem se ještě převaloval kouř, ale kanonáda už utichla. Bylo po boji. Pár tureckých lodí se bezmocně pohupovalo na vodě, další už před nějakou dobou zmizely pod hladinou. Několika z nich se podařilo vyklouznout ze skrumáže a rychle prchaly na sever.

„Budeme je pronásledovat, pane?“

Admirál Giorgio Morosini zavrtěl hlavou. „Jsme příliš blízko tureckých přístavů. Zanedlouho se to tu bude hemžit pohanskými galérami. Musíme opustit tyhle vody, než krev přiláká žraloky.“

Admirál si prsty pročísl zpocené vlasy a nasadil si široký klobouk s volavčím perem a zlatou sponou na stuze. Odvrátil pohled od vodního bojiště, na němž vítězové rychle sbírali kořist, zajatce a osvobozené křesťanské veslaře, a přešel k zábradlí nad hlavní palubou.

„Tak jak?“ zavolal na muže pod zádí.

„Jeden je obřezaný, Výsosti! Určitě je to mohamedán. Druhý tak nevypadá, ale nevěřil bych mu ani slovo.“

„Nic takového nemám v úmyslu,“ odsekl Morosini a pohlédl na dva klečící, úplně nahé zajatce. „Jména!“

„Kornelius Báthory, bývalý kapitán armády císaře Leopolda…“

„Slyšel jsem o tobě. Jak ses dostal mezi hadrové hlavy?“

„Padl jsem do zajetí. Před dvěma lety, v Sedmihradsku. Sloužil jsem na galejích. Pak mě vykoupili.“

„Ach tak. Aby sis zachránil krk, zaprodal jsi křesťanského Boha.“

„Ne.“

„Nelži! Bezvěrci by jinak nedovolili nosit zbraň!“

„Zachránil jsem život muži, který mě koupil. Za odměnu mi daroval svobodu a právo ozbrojit se a jezdit na koni.“

Admirál nedůvěřivě přimhouřil oči. „A tvůj kumpán?“

„Stěpan Dmitrijevič Voronin. Donský kozák. Padl do zajetí během nájezdu na turecké pobřeží.“

„Je mohamedán.“

„Naoko přijal jejich víru, aby unikl smrti na kůlu. V srdci však zůstal dobrým křesťanem.“

„Obřezaný křesťan, neslýchané!“ zašklebil se Morosini zlostně.

„Pane!“ zvolal poddůstojník, který zajatce přivezl na člunu. „Určitě jsou to špioni. Přistihli jsme je, jak se snaží vynést z lodi nějaké spisy.“

Admirál zpozorněl. „Jaké spisy?“

„To nevím přesně, pane…“

„Kde jsou ty listiny?“

„Pane, ony… spadly do moře.“

„Ty idiote! Zahodil jsi je, co? Neuměl jsi přečíst turecké písmo a nenapadlo tě, že máš možná v rukou cenné informace!“

„Pane, netušil jsem…“

„Jistěže netušil, protože máš místo mozku kravské lejno! Měsíc bez žoldu!“

„Pane!“

Morosini netrpělivě mávl rukou s krajkovou manžetou. „Později ty dva vyslechnu důkladněji! Jestli se ukáže, že jsou to zrádci a špioni, oběsíme je na ráhně. Teď mi je odkliďte z očí! Zavřít do podpalubí! A vraťte jim šaty. Ať mi tady ten zasraný kozák nehoupá obřezaným ptákem. Takové rouhání na své lodi nestrpím!“

~~~

Lodní žalář tvořila dlouhá ocelová klec, rozdělená mřížemi na několik úzkých cel. Všechny se utápěly v šeru, protrhávaném světlem rozhoupaných luceren. Sláma na podlaze se už dávno proměnila v hnůj. Surově postrčení Báthory a Kuzgun do ní spadli a okamžitě se dávivě rozkašlali.

Mříž se zabouchla, klíč posměšně zarachotil v zámku.

„K čertu, to je smrad,“ odplivl si Kuzgun. „Odporný chlív! Hned vím, že jsem zpátky v křesťanském světě!“

Báthory zachrchlal, zakašlal a sedl si. „Na tvém místě bych už nikdy nepřipomínal, že jsi mohamedán…“

„Doufal jsem, že tvé slovo má mezi džaury větší váhu!“

„Jak vidíš, tak ne. Svlékli mě a zmlátili stejně jako tebe. Ani se nedivím. Být na admirálově místě, taky bych nás považoval za poturčence.“

„Ten náfuka znal tvé jméno.“

„Mé jméno,“ odfrkl si Kornel, „už nic neznamená ani tam, odkud pocházím.“

„To jenom tak pokrčíš rameny a budeš čekat, až nás natáhnou na skřipec a začnou nám opékat paty?“

Báthory pohlédl kozákovi do očí. „Uklidni se, Stěpane. Spadli jsme do žumpy, ale není bezedná. Ani nám nesahá tak vysoko, abychom z ní museli pít. Je třeba zachovat si chladnou hlavu a popřemýšlet, co dál. Posaď se a zhluboka dýchej.“

Kuzgun se zašklebil. „Posadit se a dýchat? Tady?“

„Zvyknete si.“

Ztuhli jako zakletí. Nejdříve si vyměnili pohledy, pak se prudce otočili a zapátrali očima v polotmě. O dvě cely dál se ze stínů vyklonila sedící silueta.

„Po několika hodinách ten smrad přestanete vnímat,“ dodala.

„Ať se propadnu,“ zachraptěl Kuzgun. „Ten zkurvenec žije!“

„Na mou duši,“ vstal Báthory. „Buď pozdraven, ctihodný pašo! Vychutnáváš si křesťanskou pohostinnost?“

„Prozatím,“ odfrkl si Kirmizi a vstal. Loď se zhoupla na mírné vlně, lucerny se zakymácely a po vezírovi přelétla světelná skvrna. Byl špinavý, otrhaný a posetý ranami. Oči mu však pronikavě zářily, i když se znovu ponořil do tmy. „Při nejbližší vhodné příležitosti tenhle plovoucí chlív opustím.“

„Tak jako temnici v Rakce,“ zamračil se Kuzgun. „Selim mi vyprávěl, jak ses dostal z cely.“

„Pak víš, co mám v úmyslu. Vypařím se rychle a nenápadně. Možná obětuji pár minut, abych vyčistil podpalubí od krys. Na dvě z nich se právě dívám.“

„Můžeš to zkusit,“ ucedil Báthory. „Stejně jako u zikkuratu.“

„Kde je Čelebi?“

„V bezpečí. Kde je stříbrná urna?“

„Také v bezpečí.“

„Na mořském dně, doufám.“

Kirmizi pokrčil rameny. „Dělostřelba nás zasáhla dřív, než jsem na džaury poštval Namtara. Nevadí, je to jen další komplikace, se kterou si poradím. Dokonce už jsem vymyslel, jak urnu najít a vyzvednout z mořského dna.“

Kuzgunovi se vydral z hrdla zvuk, který ani nepřipomínal lidský hlas. „Viděli jsme, co jsi způsobil v Rakce.“

„Fascinující, že? Celý kmen zaostalých trhanů vyhlazený během jediného dne. Křesťanský svět pokoříme za pár týdnů.“

„Fascinující?“ zavrčel Báthory. „Jen v případě, že chceš vládnout říši krkavců a morových jam.“

„Vážně si myslíš, že jsem takový hlupák? Nikdo si nepřeje, aby podrobená území zničila nákaza. Stačí tímto způsobem vyhladit jediné džaurské město; ostatní pak bez odporu otevřou brány pravověrným. Namtar poslouží spíš jako strašák než jako zbraň. Je potřeba jen vybrat, které město obětovat. Musí být velké a významné, aby bezvěrci pocítili váhu hrozby. Co myslíte? Vídeň? Řím? Praha?“

„Na to, že spíš v hovnech, koukáš se skrz mříže a zdroj tvé moci leží na mořském dně, si děláš velkolepé plány. Nepředbíhal bych. Copak tě události posledních dní nepřesvědčily, že osud má rád překvapení?“

„Strachem z budoucnosti byste se měli třást vy dva. Zjevně vás za bezcenné vyvrhele považují pravověrní i džauři.“ Kirmizi se syčivě zachechtal a couvl zpátky do stínu. Zdálo se, že splynul s tmou v koutě cely.

„Uvidíme, kdo se bude smát naposledy,“ utrousil Kuzgun, holínkou odhrnul z podlahy nečistotu, posadil se a opřel se zády o mříže.

„Moje řeč,“ ztlumil Báthory hlas. „Až nás admirál zavolá, barvitě mu vyložíme, koho vlastně vězní.“

„Obávám se,“ zabručel kozák, „že budeme mít co dělat, abychom ho přesvědčili o nutnosti nenasadit smyčky na naše krky.“

„Jedno s druhým, příteli. Jedno s druhým.“

~~~

Zdálo se, že Morosini na vězně úplně zapomněl. Uplynul den, druhý, třetí, ale Báthory a Kuzgun stále nepovšimnuti trčeli v cele. Dozorci, kteří jim jednou denně nosili mizernou stravu, na Kornelovy žádosti o slyšení u admirála odpovídali jen nadávkami a kopanci.

S Kirmizim už nepromluvili, vezír se většinu času skrýval ve tmě. Chvílemi je přepadávala

obava, jestli se nevypařil, ale pak vždy znovu zahlédli jeho číhající stín. Se spaním se střídali, z Kirmiziho blízké přítomnosti měli nervy napnuté k prasknutí.

Benátská flotila plula na západ. Čtvrtého dne ráno konečně uslyšeli rachocení řetězu a šplouchnutí kotvy. Galeona přistála.

Kirmizi vstal a vkročil do světla.

„To bude Morea, nebo nějaký blízký ostrov. Možná Kythera, benátští psi tu pořád ovládají pobřežní pevnosti. Výborně. Osmanské území je blízko. Zde naše společná cesta končí.“

Báthory a Kuzgun se beze slova mračili do podlahy, jako by ho ani neslyšeli.

~~~

Smrákalo se. Galeona dnes nehodlala zvednout kotvu. Většina posádky se vylodila, aby v přístavních hospodách a nevěstincích oslavila úspěšnou výpravu do pohanských vod. Černý koráb byl nezvykle tichý. I v podpalubí zdánlivě vládl klid.

Báthory a Kuzgun však byli jako na jehlách. Kirmizi zalezl do tmy a ztichl, dokonce ho neslyšeli ani dýchat. V Kornelovi z minuty na minutu sílila ošklivá předtucha. Zpod svraštělého obočí se díval skrz troje mříže a snažil se zrakem proniknout do temnoty v koutě vezírovy cely. Marně.

Zhruba hodinu po soumraku se přes železné pruty začal cedit matný přísvit. Kapitán a kozák zpozorněli. Jak jinak, světlo se šířilo z vezírovy cely. Konečně uviděli ponurou postavu v tureckém sedu, se svěšenou hlavou a dlaněmi na kolenou.

„Měl jsi pravdu,“ ucedil Báthory. „Probudí meleka.“

Náhle zavrzaly dřevěné schody, vedoucí do žaláře z vyšší paluby. Zacinkalo železo. Podél mříží kráčeli tři kyrysníci s halapartnami na ramenou. Báthory a Kuzgun obrátili pohledy ke Kirmizimu. Mystické světlo pohaslo; sedící silueta znovu splynula s tmou.

Zbrojnoši se zastavili před vezírovou celou. Jeden zarachotil svazkem klíčů a odemkl dveře.

„Vstávej, pohane! Čeká tě hradní temnice.“ Žádná odpověď.

„Chrápeš, nebo jsi chcípl?“ zavrčel jeden z mužů, sundal z háku lucernu a posvítil do cely.

Kirmizi pomalu zvedl hlavu, trhaně se nadechl a zamžoural do světla.

„Admirál tě prohrál,“ zazubil se velitel hlídky. „Kostky. Morosiniho velká slabost. Od téhle chvíle jsi zajatcem kytherského guvernéra. Výkupné za tebe bude inkasovat on.“

Vezír nehnul ani brvou. Zavřel oči a sklonil hlavu, jako by ho přemohla únava.

„Seberte ho!“ přikázal velitel. Dva kyrysníci vešli do cely.

Báthory odvrátil obličej a dloubl do Kuzguna. „Nedívej se, Stěpane! Zavři oči!“ Benátčané se sklonili k Turkovi a popadli ho pod pažemi.

Vytrysklo světlo, tak oslňující, že kapitána a kozáka bodlo do očí i skrz sevřená víčka. Zbrojnoši zavyli. Na padajících tělech zařinčela zbroj, zaduněla prkna. V dalších výkřicích už neznělo jen překvapení, kyrysníci sténali bolestí.

Báthory si zastínil tvář dlaní a pootevřel oči. Otočil obličej ke Kirmiziho cele.

Oslnivé zjevení rozprostřelo mezi mřížemi nehmotná křídla. Zbrojnoši se svíjeli na podlaze, jako by je proudy světla drtily jako šváby. Báthory naopak zjistil, že ho záře nezraňuje. Sklonil ruku a otevřel oči.

„Parchante…“ procedil skrz zuby.

Přízrak, přestože vypadal jen jako spleť rozevlátých běloskvoucích pavučin, se evidentně otáčel k němu.

„Korneli, proboha, co to vyvádíš?“

„Zůstaň dole, Stěpane. Ani se nehni.“

Kirmiziho nadpřirozený sluha vyrazil k Báthorymu. Mříže krájely nehmotné tělo. Báthory si uvědomil, že se nebojí. Naopak, cítil skálopevnou jistotu a příval síly.

„Tak pojď, mátoho zkurvená,“ řekl a prudce vstal.

~~~

Giorgio Morosini přikryl stříbrný pohár dlaní, zatřásl s ním a vysypal kostky na stůl.

Důstojníci z lodi i hradu se naklonili nad stolek.

„Admirále,“ zachechtal se guvernér. „S takovou brzy prohrajete celou flotilu. Nechcete se raději věnovat vínu a děvčatům? Mám tu hezkou tureckou břišní tanečnici…“

„Nechte těch posměšků,“ odfrkl si Morosini. „Hrajeme dál. Házejte!“

„Jak myslíte,“ pronesl guvernér odměřeně, shrnul kostky do poháru, zvedl ho a důkladně zaštěrkal.

Hodit už nestihl. Zvuk kostek přehlušilo poplašné troubení, zaznívající z přístavu. Muži se polekaně ohlédli k východu na terasu.

„To je z galeony, Výsosti!“ hlásil mladý poddůstojník, vyhlížející dveřmi.

Temnotu venku protrhlo jasné světlo. Na rozdíl od blesku však nepřišlo z oblohy a nepohaslo. Stoupalo odněkud z přístavu a rozpohybovalo ostré stíny. Hradem letělo užaslé volání.

„Kriste, co je to?“ Morosini vstal tak prudce, že převrátil hrací stolek. S guvernérem a dalšími muži v patách se hrnul ke dveřím a ven na nízkým cimbuřím lemovanou terasu.

Z přístavu pod hradním vrchem vzlétlo bělostné světlo, zářící chuchvalec neurčitého tvaru, pohybující se ale se zjevným úmyslem.

„Dalekohled!“ štěkl Morosini a natáhl ruku. Kdosi pohotově poslechl. Admirál dalekohled rozložil, přitiskl k oku a vyhlédl prolukou v cimbuří.

„Svatý Marku, ochraňuj nás,“ zachraptěl.

„Co je to?“ přešlápl guvernér z nohy na nohu.

„Vypadá to jako… podívejte se sám.“

Místodržící sáhl po dalekohledu, jenže prsty sevřely pouze vzduch. Morosini zahlédl něco nového a okamžitě přitiskl okulár zpátky k oku.

„Tam je druhý!“ zvolal někdo.

Z galeony se vzneslo druhé zářivé zjevení. Očividně pronásledovalo to první. Zakrátko ho dostihlo a vrhlo se na ně. Loď zalévalo měňavé bílé světlo. Po palubě zmateně pobíhali členové posádky, kteří nedostali povolení vystoupit na břeh.

„Admirále,“ naléhal guvernér, „co přesně vidíte? Volným okem to vypadá jako…“

První zjevení začalo prudce klesat. Druhé se střemhlav vrhlo za ním a ještě ve vzduchu na ně divoce udeřilo. Morosini později tvrdil, ale nebyl ochoten přísahat a dával si pozor, v jaké společnosti to vypráví, že jeden přízrak svíral v ruce cosi jako kopí a probodl jím protivníka skrz naskrz.

Světlo mohutně vyšlehlo. Admirál v poslední chvíli odtrhl oko od dalekohledu. Také ostatní muži odvraceli tváře a zakrývali si oči předloktími. Uslyšeli zapraskání, jako by se roztrhla obloha. Vzápětí do nich udeřil poryv neznámé síly, rozcuchal jim vlasy a vousy, zaškubal oděvy a sfoukl z hlav klobouky.

Když po nějaké době zvedli hlavy stažené mezi ramena a otevřeli oči, na Kytheře už zase ležela tma, prosvícená jen hvězdami, pochodněmi a lucernami. Po záhadných zjeveních nebylo ani stopy.

„Otče náš, jenž jsi v nebesích…“ modlil se guvernér.

Morosini rázně pokynul poddůstojníkům, otočil se a zamířil ke schodům na nádvoří a k hradní bráně.

~~~

Nad padacími dveřmi do podpalubí nedočkavého Morosiniho zadrželi jeho pobočníci a poslali napřed kyrysníky s halapartnami a mušketami. Když ozbrojenci ohlásili, že nezaznamenali bezprostřední nebezpečí, admirál a poddůstojníci sestoupili do žaláře.

Opatrně kráčeli podél mříží dozadu, kde před otevřenou celou leželi na podlaze tři zbrojnoši. Halapartníci je obrátili na záda a s kletbami a modlitbami ucouvli.

Mrtví kyrysníci měli místo očí pouze díry. Z úst jim lezly černé, jakoby ohořelé jazyky.

Vypadali jako neúspěšní pouťoví polykači ohně.

„To je vezírova cela?“ nahlédl Morosini do tmy za otevřenou mříží.

„Ano, Výsosti.“

„Je pryč?“

„Ne.“ Jeden zbrojnoš si zavěsil lucernu na hrot halapartny a natáhl zbraň přes práh cely. Morosini zkřivil ústa a nakrčil nos. „Ježíši, Mario, Josefe…“

Kirmizi Mustafa ibn Zalim ležel úplně vzadu, ruce a nohy rozhozené. Vypadal, jako by v jeho útrobách explodovala nálož. Oční bulvy mu visely z důlků, z nosu a rozšklebených úst vytékala kaše krve a mozku, roztrhaným oděvem se draly ven rozmetané vnitřnosti.

„Všichni svatí, co se tu vlastně stalo?“ hlesl do ticha jeden z důstojníků.

„Možná nám to někdo řekne,“ zachmuřil se Morosini a vrátil se o tři cely zpět. „Ty!

Obřezaný!“

Kozák zvedl hlavu od uherského kapitána, nehybně ležícího na zemi.

„K čemu tu došlo?“

„Netuším,“ odvětil Kuzgun. „Přišlo ostré světlo a oslnilo mě. Slyšel jsem hluk a lomoz. Pak světlo zhaslo a bylo po všem. Víc nevím.“

„Nelži!“

Kozák pouze pokrčil rameny a sklonil pohled k Báthorymu.

„Co je s ním?“ zavrčel Morosini. „Dýchá?“

„Dýchá. Je jen v bezvědomí. Když vyšlehlo to světlo, spadl a praštil se hlavou o mříž.“

„Zase lžeš, cikáne cikánský. Určitě s tím vším máte něco společného…“

„Kdyby to byla pravda, už bychom tu dávno nebyli. Otevřeli bychom si mříže a pláchli.“ Morosini podrážděně zafuněl, až se mu zakroucené kníry narovnaly. Otočil se ke své suitě.

„Odkliďte mrtvé. Nechci, aby se mezi mužstvem šířily divoké historky. Aspoň ne divočejší, než je nevyhnutelné. Mrtvoly zašijte do pytlů, aby je při vynášení nikdo neviděl. Turkovu mršinu hodíte do člunu, ten odtáhnete daleko do moře a tam zapálíte. Rozuměli jste?“

„Dokonale, Výsosti.“

Holínky zadusaly na schodech. Báthory otevřel oči.

„Kriste… co se stalo?“

Kuzgun ho probodával pohledem. „To řekni ty mně. Zdá se, že ti přišel na pomoc starý známý. Něco se dělo nad lodí. Jako by Drakobijce bojoval s Kirmiziho melekem… nebo co to vlastně bylo.“

„Kdo vyhrál?“

„Kdo asi? Ty žiješ. Kirmizi ne.“

„Cože?“

„Je po něm, Korneli. Vypadá jako ropucha, kterou přejel formanský vůz.“

Báthory přivřel oči. Když je znovu otevřel, chabě se usmíval. Kozák mu pomohl posadit se.

„Myslíš, že vezírovi opravdu sloužil anděl? Nejde mi to do hlavy. Napáchal tolik zlého…“

„Bůh ví, co to bylo za zjevení. Už se to nikdy nedozvíme. A vůbec, záleží na tom? Džin nebo melek, vezír si ho beztak zotročil. Byl to jen vykonavatel jeho vůle.“

„Pravda. No… nakonec se to zvrtlo ještě dobře.“

„Neříkal jsem to?“

„Co?“

„Osud má rád překvapení.“

Na vyšších palubách znělo dupání, vřava a shon, ale ticho v žalářích už zase rušilo jen pištění krys a táhlé, jakoby unavené vrzání lodního plátování.

„Co osud přichystal nám dvěma?“ vzdychl si Kuzgun a opřel se zády o mříže.

„Co já vím?“ pokrčil Báthory rameny. „Věštecké schopnosti jsem v sobě zatím neobjevil.“

EPILOG, v němž se vše ve zlé obrátí.

Yusuf jako obvykle vstal ještě za tmy, a než první světlo odtrhlo nebesa od východního obzoru, jeho čajka s trojúhelníkovou plachtou už plula podél pobřeží na západ. Každou chvíli se ohlížel, zda ho někdo nesleduje. Vždycky si dával záležet, aby ho nezahlédli jiní rybáři z okolí Bodrumu. Závistivci z městského tržiště okukovali jeho prohýbající se pult a snažili se vyslídit, odkud vždycky přitáhne plné sítě. Nejdříve ho přemlouvali, pak to zkoušeli s úplatky, dokonce se ho snažili opít. Když nic nezabíralo, začali ho sledovat. Yusuf si jich však pokaždé všiml, včas obrátil loď a plul jinam. Během těch dní byl jeho úlovek stejně mizerný jako jejich, ale co na tom, příště si to vynahradil.

Dnes bylo moře za čajkou prázdné a ani po příbřežních kopcích se nikdo neplížil. Bude dobrý lov a plný měšec.

Ranní modlitbu si Yusuf odbyl už na břehu zátoky na odlehlém skalnatém pobřeží. V tom tkvěla jeho výhoda proti ostatním rybářům, opouštěli domy až po sabahu. Yusuf už byl tou dobou na místě. Nejenže ulovil víc, ale ještě ke všemu dorazil na tržiště jako první. Obviňovali ho, že páchá hřích, když vyráží na moře ještě před modlitbou. Pokaždé odsekl, že pracovat začíná až po ní, což byla pravda. Když se na pláži pomodlil, nasedl do loďky a plul doprostřed zátoky. Ve chvíli, kdy vyšlo slunce, už vytahoval z vody plnou síť.

„U Prorokova vousu,“ zasténal, rozkročil se v čajce a napnul svaly. „Ty potvory snad večeřely kameny.“

Horko těžko vytáhl síť z vody a okamžitě pochopil, proč ho to stálo tolik námahy. Ve spleti mrskajících se ocasů a naprázdno se otevírajících tlam se něco zalesklo. Kov. Možná dokonce…

„Bůh je veliký!“ zvolal Yusuf, nedočkavě rozhrnul ryby a zvedl zvláštní nádobu s baňatým tělem a více než loket dlouhým hrdlem.

„Stříbro,“ hlesl. „Ryzí stříbro.“

Sáhl na masivní voskovou pečeť. Nádoba byla podezřele těžká. Možná je něco vzácného i uvnitř…

Z Yusufovy hrudi vytryskla krev a zacákala nádobu. Zdeformovaná kulka ještě vyškubla pár třísek z boku člunu a šplouchla do vody. Rybář zachroptěl a padl obličejem dolů mezi ryby.

Od svahů nad zátokou se odrazila ozvěna výstřelu.

Po několika minutách sjeli po srázu na pláž tři jezdci. Dva z nich na sobě měli všední cestovní oděvy a byli dobře ozbrojení. Třetího muže halil černý háv a obličej mu zakrýval konec turbanového pruhu. Na člun hleděly podivné oči, jež by se spíše hodily k lovící šelmě.

„Přineste mi to,“ přikázal syčivým hlasem.

Průvodci se chvíli dohadovali. Nakonec se jeden nasupeně vyzul, zbavil se svršků i všech zbraní a skočil do vody. Doplaval k čajce, vlezl do ní, obrátil mrtvého rybáře na záda a vytáhl zpod něj stříbrnou nádobu. Pak skočil zpátky do vody a vrátil se na břeh.

Temný muž sesedl z koně a zpod hávu se vynořila ruka, kostnatá a s prsty zkřivenými jako

dravčí pařáty. Plavec se chtěl dohadovat, ale když uviděl černooděncův pohled, raději mu nádobu odevzdal.

Neznámý pohledem ohmatal obrazce a znaky vytepané do stříbra a zkontroloval, zda pečeť dobře drží.

„Tohle jsi hledal, pane?“ zeptal se oblečený ozbrojenec. Zatímco jeho kumpán plaval tam a zase zpátky, znovu si nabil pušku a teď ji svíral v obou rukou, s hlavní mírně natočenou k černé postavě.

„Přesně tohle,“ přisvědčil temný.

„Výborně. Od této chvíle už naše služby nepotřebuješ. Vyplatíš nám slíbenou odměnu?“

Černooděnec postřehl zlověstný tón a vzhlédl od nádoby. Oblečený muž natáhl kohoutek pušky. Jeho polonahý společník se sklonil ke svým věcem a zvedl jatagán.

„Jistě,“ přikývl temný. „Je čas vyrovnat se.“ S těmi slovy strhl pečeť z ústí hrdla.

„Vaše odměna je zde v urně.“

Lupiči nedůvěřivě, avšak zvědavě nahlédli do tmavého hrdla. Zdálo se jim, že slyší vzdálený dětský hlas.

Těsně předtím, než z plných plic zaječeli, První z Pěti se pod šátkem široce usmál.