Juraj ČERVENÁK

OKO NETVORA TEMNOT

Povídková sbírka

Slovo úvodem

(Aby případní čtenáři věděli, co se jim dostává

do rukou)

Dovolil jsem si sestavit tuhle sbírku povídek, jelikož jsem si všiml velkého zájmu o Ďurovo literární dílo. Jeho příběhy o Černokněžníkovi, Bohatýrovi či Bivojovi jsou bezesporu velice zásadní romány české fantasy - byť je to vlastně slovenský spisovatel. Ďuro však napsal také spousty skvělých kratších povídek a novel.

Většinou jsou to povídky, které tématicky více či méně s těmito romány souvisí a hlavně… jsou to povídky posbírané jednotlivě z různých sborníků a časopisů. Zatím žádná z nich nevyšla v souborné Červenákově knize. Povídky jsou seřazeny podle data vydání, takže můžete sledovat měnící se a vyzrávající Ďuriho styl psaní.

Okem netvora temnot vlastně všechno začalo. Kdysi, krátce po revoluci, dva blázny napadlo vydávat vlastní knížky. Rozhodili sítě a pár začínajících spisovatelů jim poslalo své práce. Mezi nimi byl i jistý Juraj Červenák. Jeho povídka Oko netvora temnot byla mezi všemi jedna z nejzajímavějších. Slovo dalo slovo a vznikla vzájemná spolupráce, jež později vyvrcholila Olgerdem ze Scallbornu a Tollranderem Gothrynem…

Oko netvora temnot

Temnota se nepohnula už celá léta. Nikdo do ní nevstoupil, neozval se ani ten nejtišší zvuk, nezablikalo nejmenší světýlko.

A přece, když se to potom stalo, byl tu kdosi, kdo byl překvapen. Odněkud z dálek se ozval tichý dívčí zpěv a černé postavy tiše splývající s tmou se po nekonečném spánku začaly probouzet. Probouzet a divit se.

Když pochopily, co se vlastně děje, vesele se rozesmály. Ten smích však byl příjemný asi jako čepel dýky zařezávající se do hrdla strachem šílené oběti…

I. Zajatkyně

Pomalu kráčela chodbami. Za okny lilo a burácející blesky se pokoušely bojovat s neproniknutelnou tmou půlnoci. Zastavila se u jednoho z oken a hleděla na kapky stékající po skle. Nevěděla, že ji pozoruje. Nikdy nevytušila jeho přítomnost. Vždy se vynořil odněkud nepozorovaně a nečekaně ji oslovil.

„Jano?“ zašeptal jí do vlasů.

Snažila se uklidnit bušení srdce a nedat na sobě poznat úlek. Neotočila se, ani neodvětila, pohled stále upřený do tajemného neznáma. Když se opět ozval, přivřela oči v nepopsatelné snaze odolat síle jeho hlasu.

„Slyšel jsem tě chodit po chodbách…“

„Vždy chodím chodbami, když zrovna nespím nebo nejím, Sorgu!“ odpověděla ostře.

„Vzbudila tě bouřka?“ Jeho hlas byl zcela klidný a tichý, přesto však v něm nebylo možné postřehnout ani špetku něhy či přívětivosti.

„Nespala jsem,“ odsekla krátce.

Zmlkl. Stál za ní, a když občas udeřil blesk do nedalekých hor, světlo vrhlo prízračné stíny na jejich tváře. Jana se mračila. Jemu pohrával na rtech lehký, bezstarostný úsměv.

„Už je půlnoc,“ ozval se po hodné chvíli, ale odpovědělo mu jen šumění deště.

„Měla by ses pokusit spát…“

„Jak mohu spát v tomto prokletém místě mezi horami a bažinami, kde stále jen prší, v prasklinách zdí vyje vítr a kolem krákají houfy havranů?“

Úsměv z jeho tváře nezmizel. Ona však sklonila hlavu a skousla ret, aby přemohla nutkání rozplakat se.

„Nechci spát, Sorgu. Nechci spát, protože se bojím těch příšerných snů, ze kterých se nedá probudit…“

Její hlas zanikl v burácení hromu.

„Zítra budeš bledá a celá nesvá…“

Vzlykla, prudce se od něj odtáhla a rozběhla se dlouhou, ve tmě se ztrácející chodbou. Jemné černé šaty za ní vlály jak pavučiny potrhané větrem. Z nebe sjel blesk a vrhl na stěnu Janin poplašený stín.

Sorg zůstal stát osamocen, s pohledem upřeným na okno. Úsměv mu pomalu mizel z tváře. Dunění hromu zmateně letělo mezi studenými zdmi…

*

Plameny vyšlehly s tichým zahučením. A byly modré. Ne takové obyčejné žluté s modrým nádechem, ale čistě modré jako bezoblačné nebe. Jejich jazyky olízly neviditelné tělo matky Temnoty s otevřenou chlípností a zlomyslností.

A postavy už najednou nebyly jen černými stíny. Světlo vykreslilo ve tmě jejich zohavená těla… a nezůstalo v nich nic lidského. Takže nevznikly jen znetvořením normálních tvarů, ale byla to ohavná bestiálnost o sobě. A jejich duše a myšlení bylo také takové. Ba možná ještě horší.

Naproti tomu dívka, která se znenadání vynořila z temnot a vstoupila do plamenného kruhu, nebyla nijaký netvor. Byla krásná a nevinná, i když její zevnějšek hovořil o značných útrapách a trýzni. Z šatů jí zůstaly jen ubohé zbytky, chodidla měla poraněná, na celém těle modřiny, slepené a ušpiněné vlasy jí padaly do tváře.

V jakémsi magickém kruhu, kterým ji obklopily modré plameny, nejprve poklekla a pak si sedla na paty. Pohled jejích očí byl stále ještě upřen do neznáma. Zohavená těla, Bestie, přistupovaly blíže k ohňům, aby pochopily, co jim chce dívka říci. Obrovský nůž s vábivě blýskající čepelí v její pravé dlani dával tušit, že o zábavu mají postaráno.

Nejdříve si prořízla tepny na zápěstích. Lhostejně a pomalu. Krev vytryskla proudem a stékala po jejích téměř nahých prsou na zem a na nohy.

Mezi služebníky Temnoty to zašumělo, sem tam se někdo spokojeně zachechtal.

Zvedla si ruce k tváři a smyslně vyplazeným jazykem si olizovala krvácející rány. Pak zdvihla zrak a její oči již najednou nebyly nepřítomné. Hleděla přímo do hnijících a rozpadávajících se tváří Bestií a ony s morbidními úsměvy opětovaly její velevýznamný pohled.

Děsivě pomalu si přiblížila ostří nože ke krku. Krví zalitá ocel pronikla nejdříve jen jemnou pokožkou, pak se zakousla hlouběji a po chvíli se čepel v celé své šířce zakrojila do křehkého dívčího hrdla. Dívka vytřeštila oči, jazyk jí vyklouzl z úst spolu s přívalem krve a absurdní ozvěna několikrát zopakovala její šílený výkřik. A potom, pohybujíc nožem v ráně zleva doprava a vychutnávajíc příjemné teplo proudu krve stékajícím po jejím těle, se začala nepříčetně smát.

A Bestie se smály s ní. Náramně se bavily.

*

Když se nesmyslné sny rozplynuly v hlubinách zapomnění a ona otevřela oči, všude panovalo hrobové ticho a okny pronikalo do ponurého pokoje mdlé šedivé světlo. Jana už téměř zapomněla, co to znamená probudit se do příjemného slunečního rána. Toto sídlo, toto bludiště nekonečných chodeb a tmavých komnat, bylo ve dne v noci ponořeno do říše mlhy a jí se zdálo, že z toho příšerného oparu vystupují bezejmenné duše mrtvých a toulají se kolem.

Vstala z postele a přistoupila k velkému zrcadlu. Smutně hleděla na své mladé nahé tělo. Bylo svěží a dokonale souměrné, a bohové, jak toužilo po hřejivém dotyku mužské ruky. Ale člověk, který jí mohl tento dotek věnovat, byl odtud strašně daleko a nevěděl nic o duševním utrpení, nutícím Janu za nocí zoufale opakovat jeho jméno.

Rozčesala si dlouhé husté vlasy a oblékla černé šaty. Neměla na výběr, pokud šlo o barvu, ve skříních mohla nalézt desítky šatů, ale všechny byly černé. Ostatně jako každičká věc v tomto zámku.

Opustila pokoj, prošla několika schodišti a chodbami, až se nakonec ocitla v obrovské jídelně. Vešla a dveře se za ní zavřely.

V krbu hořel oheň. Za ten měsíc, co již na zámku strávila, se ještě nestalo, že by v krbu nehořelo. Na dlouhatánském stole obklopeném padesáti židlemi tiše blikaly tři svícny. Příbor pro dva. Jako vždy.

Když vešel Sorg, na tváři mu pohrával ten jeho nesmazatelný úsměv, plný bezstarostnosti a vnitřního klidu. Beze slova k ní přistoupil a políbil ji na čelo.

„Asi ses dobře nevyspala,“ poznamenal, hledě jí do očí. Uhnula pohledem a zamračila se.

Zatvářil se nechápavě.

„Snad jsem ti nějak neublížil?“ zeptal se provinile.

Znovu se otevřely dveře. Tentokrát to byl sluha, který vzdor svému značně pokročilému věku chodil stále hrdě vzpřímený a byl mlčenlivější než bažiny táhnoucí se na jih od zámku. Přinesl velký stříbrný podnos se snídaní. Místnost se naplnila vábivou vůní pečené ryby. Stařec položil podnos na stůl a zůstal nehybně stát, viditelně čekaje na povolení vzdálit se.

„Díky, Alhade,“ řekl Sorg, přičemž sluhovi nevěnoval ani kratičký pohled. „To je všechno.“

„Dobou chuť, pane. Dobou chuť, slečno,“ řekl Alhad a rychle opustil místnost. Jana s námahou prolomila klec, do které ji spoutával nehybný Sorgův pohled a posadila se ke stolu. Nečekajíc na Sorga, nabrala si vidličkou na talíř kus ryby a pustila se do jídla. Snažila se tvářit, že si ani nevšimla, když si Sorg sedal, nabíral si jídlo a jedl, neustále přitom hleděl na ni a usmíval se.

Už před týdnem si začala myslet, že zešílel a teď si tím byla téměř jistá.

II. Tvor z bažin

„Prokletá krajina,“ zaklel nahlas Yram, přehodil nohu přes sedlo a smekl se na zem. Vlhký mech pod jeho nohama tiše zamlaskal. Yramův vraník potřásl hřívou a zafrkal.

„Vím, vím,“ přikývl Yram chápavě a přátelsky ho popleskal po šíji. „Vypadá to tu jak samotný brloh smrti.“

Všude kolem dávno mrtvé a zčernalé stromy natahovaly k chladné obloze své bezlisté větve, jako by mlčky prosily o pomoc, která však nepřicházela. Visely z nich zbytky popínavých rostlin a ani v trní, obtáčejícím jejich kmeny jak černá těla hadů, už nebyl život. Jejich kořeny se jen ztěžka držely v rozblácených a rozmáčených ostrůvcích, tvořících jakousi stezku napříč bažinou

Yramovým srdcem otřásl neklid. Až dosud se držel chodníku, který jakž takž bylo vidět v té spleti mrtvých rostlin a zrádných třasovišť, ale dnes ráno se mu stezka načisto ztratila. Přešel asi míli nebo dvě v naději, že naň znovu narazí, ale vítala ho jen mlha, převalující se nad bažinou a natahující svá smrtící chapadla po všem, co se hýbalo.

Yram hodnou chvíli bezradně hleděl kolem, pak však jen pokrčil rameny a vsunul levou nohu do třmene.

„No nic, kamaráde,“ promluvil opět na vraníka. „Budeme se muset vrátit. Doufám, že najdeme aspoň cestu zpět.“

Zašustění a praskot za jeho zády ho zastavily uprostřed pohybu, když se chtěl vyšvihnout do sedla.

Sklouzl zpět na zem a pomalu se otočil za zvukem. Měl strach a jeho roztřesená ruka začala šmátrat po pouzdru, které viselo u sedla a ukrývalo širokou a dlouhou čepel jeho meče.

Ticho.

Yram přimhouřil oči ve snaze něco zahlédnout, ale mlha mu zakrývala výhled a strach, který se v něm nezadržitelně šířil, mu rozbušil srdce.

Znovu praskot a zvuky, patřící pohybu nevelkého, ale čilého tvora.

„Co je to tam, k čertu!“ zvolal Yram více méně proto, aby si dodal odvahu a tasil meč z pouzdra. Čepel, ukutá nejlepšími mistry z pravé gyriadské oceli, se matně zaleskla v šedém světle ponurého dne.

„Pch!“ zaznělo mlhou protkanými černými keři. Yram se neodvážil učinit ani krok, neboť strach jej načisto znehybnil a zároveň se v duchu divil skutečnosti, že se mu podařilo narazit na něco živého. Od chvíle, kdy tato smutná scenérie bahna a černých stromů vystřídala voňavé lesy Rayzonu, neukázal se jeho očím ani jediný živočich. Jen jednou slyšel kdesi v dálce osamělé krákání vrány.

„Pch!“ ozvalo se znovu. „Když schováš ten meč,“ říkal hlas pramálo podobný lidskému, „mohl bych ti pomoci.“

„Pomoci?“ zapochyboval Yram, ale meč neschoval.

„Ano. Rozhlížíš se kolem jako někdo, kdo zabloudil. Asi to není moc příjemný pocit ztratit cestu v této krajině.“

„To tedy není,“ souhlasil Yram a strach trochu ustoupil. „Co jsi zač? Ukaž se!“

„Jmenuji se Lintin,“ pronesl hlas hrdě. Křoví se zachvělo, cosi zpoza něj vystoupilo a blížilo

se k Yramovi. Když se to konečně vynořilo z úkrytu bílého oparu, mladík vytřeštil ohromením oči.

„Tváříš se, jako bys poprvé v životě viděl skřítka,“ promluvilo asi tři stopy vysoké stvoření s dlouhým nosem, špičatýma velkýma ušima, kulatýma očima a tělem zabaleným v kožešinách, nahrazujících oděv.

Yram si uvědomil, že musí vypadat dost hloupě, protože tvor jím byl rozhodně pobaven.

„Takže schováš ten meč?“ usmál se Lintin. „Vypadám na to, že ti chci nějak ublížit?“

„Pch,“ napodobil Yram skřítka. „Co když tu všude kolem číhají tví kamarádi a jsou celí nedočkaví pochutnat si na mém mase?“

Skřítek se rozesmál, až se tlustými dlaněmi popadal za břicho. Yram však nadále na něj hleděl s nedůvěrou.

„Pch!“ odvětilo stvoření. „Za prvé, žiji v tomto prokletém smradlavém močále úplně sám už celé roky. A za druhé, tvým masem bych si tak přivodil akorát pořádné bolení břicha!“

Čepel meče se pomalu ztratila v koženém pouzdru. Lintin jen trochu pokýval velkou střapatou hlavou a rozhlédl se. Pak pohlédl Yramovi do tváře a zeptal se.

„Tak kam máš namířeno, příteli?“

„Do zámku Sorga Antrina.“

Skřítkem škublo, až skoro poskočil a okamžitě se přestal usmívat. Yram znejistěl a pohlédl na tvora s obavami.

„Co tě tak vzalo?“ zeptal se ho.

„Pch, pch,“ zaprskal Lintin a potřásl hlavou. „Musíš tam jít?“

„Je tam dívka, která se chce stát mou ženou.“

„Pch!“ nadzvedl skřítek obočí. „Snad mi nechceš říci, že máš v úmyslu si vzít Janu Antrinovou…“

„Ty ji znáš?“ podivil se Yram.

Lintin si zkřížil ruce na prsou a začal nervózně pobíhat dokolečka. Přitom vydatně odfrkoval, prskal a odplivoval si. A cosi si sám pro sebe bručel. Mladík jej chvíli pozoroval, pak se k němu sklonil a zastavil ho rázným uchopením obrovského ucha do prstů. Skřítek zakňučel a zlostně na něj pohlédl.

„Co má znamenat to tvé prskání?“ zavrčel Yram.

„Je to zlé, chlapče,“ řekl Lintin a myslel to vážně. „Je to opravdu dost zlé. A pusť mi to ucho, ano?!“

*

Jana pozdvihla pohár k ústům a téměř ho vyprázdnila. Víno bylo to jediné, co v tomto hnízdě smutku za něco stálo. Pohlédla přitom přímo na Sorga. Pokud její pohled neopětoval, vydržela se na něj dívat tak dlouho, jak se jí chtělo. Tehdy se jí před očima vynořovaly obrazy z jejich dětství, z časů, kdy Sorg byl takový, jako kterýkoliv jiný člověk. Vlastně nebyl takový. Byl milejší, veselejší a inteligentnější.

„Na co myslíš?“ zeptal se, neodtrhuje zrak od tlusté knihy, kterou četl už skoro dvě hodiny.

Jeho hlas byl tichý a klidný. Vždy byl takový. A přesto ji vylekal. Pohár v její ruce se zachvěl a málem jí vypadl z ruky na kamennou dlažbu.

„Cože?“ probrala se ze zamyšlení.

„Ptal jsem se, na co myslíš,“ trpělivě opakoval Sorg a zvedl zrak od hustě popsaných stránek.

Pokrčila rameny a dopila víno. Sledoval její ruku, kladoucí pohár na masivní stůl. Oheň v krbu téměř neslyšně praskal a příjemně hřál.

„Vzpomínala jsem,“ zašeptala.

„Na naše dětství?“ zeptal se, jako by četl její myšlenky.

„Ano.“

Chvíli se pokoušela hledět mu do očí, ale nakonec stejně uhnula pohledem.

„Na časy, kdy…“ hlas se jí zasekl kdesi v hrudi, blízko u srdce.

„Před otcovou smrtí,“ doplnil stručně.

„Ano.“

Pohlédla na něj, ale když viděla, že se na ni upřeně dívá, rychle se zase zahleděla do ohně.

„Tenkrát jsem byl jiný,“ vzdychl si.

„Ale ty ses nezměnil po otcově smrti, Sorgu. Ty ses stal jiným krátce předtím, od toho dne, kdy…“

„Já vím, Jano.“

„Ale proč? Jak tomu mám rozumět?“

„To je úděl rodu Antrinovců.“

„Jsme prokleti,“ řekla jakýmsi cizím hlasem a sáhla po džbánu, aby si opět nalila do poháru víno.

„To už nikdy neříkej, Jano. Víš, že to není pravda.“

Napila se a očima bloudila po obrovské místnosti. „Předtím jsi byl lepší…“

„Ne.“

„…a já jsem se v tvé přítomnosti tenkrát necítila tak hrozně. Byl jsi jednoduše člověk. Jako ostatní.“

„Ne, Jano. To vše je jen zdání. Mám tě stále stejně rád. Jenom… jenom jsem se stal součástí tohoto místa. A tebe čeká totéž.“

„Já nechci!“ vyštěkla, ale jemu se ve tváři nepohnul ani sval.

„A i když opustíš náš rodný dům,“ pokračoval, „zůstane navždy vrytý do tvé duše a do tvých vzpomínek. Staneš se něčím, co k němu patří.“

„Ale proč!“ zvolala, podrážděná jeho klidem.

„Protože je to zákon,“ usmál se na ni mile.

*

Obrovský nezvládnutelný zmatek. Výkřiky, vřískot a šílený smích. Nesmyslné pohyby, pokoušející se o tanec…

Děvče se rozhlédlo kolem a Bestie k ní naklonily tváře, přičemž jedné z nich odpadl od lebky kus shnilého masa.

„Takže?“ zeptala se dívka a oči se jí zaleskly, jako by se v nich rozhořely pekelné ohně.

„Čekáme na tebe!“ zachrčela jedna z Bestií a ostatní se znovu příšerně rozesmály. „Překonej svůj strach! Překonej svůj strach, Jano!“

*

Našel ji stát před bránou, nad velkým vstupním schodištěm. Stála tam nehybná a mlčenlivá a hleděla nad mlhou zahalenými bažinami kamsi do dálek. Vítr si pohrával s jejími lehounkými šaty.

Dotkl se rukama jejích ramen. Mimovolně si uvědomila, jak příjemně teplé má dlaně.

„Je tu chladno, Jano,“ řekl potichu.

„Já vím, Sorgu! Ale ty proklaté můry jako by žily a smály se mi do tváře.“ Téměř neslyšně se zasmál.

„To jsou jen tvé představy, Jano. Nemysli si, já ti věřím, že toto místo na tebe působí velmi deprimujícím dojmem. Není to slunečný Rayzon, to je pravda. Ale… Je to přece dům našich rodičů a místo, kde jsme společně vyrostli…“

„To jsi říkal už stokrát!“ zvolala nervózně, prudce se otočila a pohlédla mu do očí. Kolik odvahy a odhodlání by ji to stálo jindy. Nyní však s ní lomcoval hněv a zoufalství.

„Chci odtud odejít, Sorgu! Hned!“

Oči se jí zaleskly, jak rozhořívající se pekelné ohně.

„Překonej svůj strach, Jano,“ uklidňoval ji. „Věř mi, dnešní noc tě ho navždy zbaví. A zítra můžeš jít, kam se ti jen zachce. Věř mi!“

Náhlý plamen jejího hněvu rychle pohasl.

„Opravdu se zítra mohu vrátit do Rayzonu k Yramovi?“ zeptala se už klidněji.

„Samozřejmě, ty hlupáčku!“

A upřímně se zasmál. Tentokrát se usmála i ona.

*

„Tedy tak je to,“ vydechl Yram ohromeně a v jeho vytřeštěných očích se zračila čiročirá hrůza. Seděl na vyvráceném kmeni mrtvého stromu a Lintin, stojící proti němu, oduševněle pokyvoval svou střapatou hlavou.

„Věru tak, příteli. Něco takového jsi ani netušil, co?“

„Kdyby mě něco takového jen napadlo, nikdy bych jí nedovolil strávit v jeho společnosti ani chvilinku.“

„Nevím, nevím, jestli se ti podaří ještě teď s tím něco udělat,“ dodal Lintin a vypadal ustaraně.

„Její vlastní bratr,“ kroutil hlavou Yram, stále ještě neschopný přijmout jako skutečnost to, co mu skřítek před chvílí dovyprávěl.

„Kdyby jen její bratr! Ale i její otec, jejich strýc… Vlastně všichni muži z rodu Antrinovců. Celé generace.“

„Odkud to vlastně víš? Neutahuješ si ze mne?“

„Pch! Už tu přece žiji nějakých pár set roků, kamaráde. Až příliš dobře vím, jak skončila Janina matka a sestra jejího otce.“

„To je strašné,“ zašeptal Yram.

Lintin se na něj podíval zkoumavým pohledem a nevypadal spokojeně.

„Tuším tě to vzalo víc, než bylo třeba, člověče. Namísto toho vzdychání by ses měl raději dát dohromady a něco podniknout.“

„Něco podniknout?“ pohlédl na něj Yram s údivem.

„Copak jsi dobře neslyšel?“ zaklepal si Lintin prstem na čelo. „Když jsme se potkali, tak jsi odvážně mával tím svým lesklým párátkem… Ještě stále tě nic nenapadá?“

„Nejsem hlupák,“ zamračil se Yram. „Vím dobře, co máš na mysli, jenom… mám dojem, že časy hrdinů s meči jsou dávno pryč…“

Lintin vypadal překvapeně.

„Takže ty ji vlastně nemáš rád? Je to pěkná žena…“

„Je to nejkouzelnější děvče, jaké jsem kdy potkal. A miluji ji víc, než bych dokázal milovat kteroukoli jinou ženu na světě…“

„Aha,“ přikývl Lintin zamyšleně. „Takže… takže to s tím mečem, to bylo jen takové divadýlko.

Ty s ním asi vůbec neumíš zacházet, co?“

„Používat meč mě učili ti nejlepší učitelé šermu…“ Lintin si unaveně a zároveň s poznáním povzdechl.

„Takže pak zůstává již jen jediná možnost, bojíš se!“

Yram byl viditelně v rozpacích.

„Když je to tak, jak říkáš, budu mít co do činění s kouzly…“

„To je sice pravda, ale za pokus to snad stojí, nebo ne? Jestli ji tedy máš opravdu tak rád, jak říkáš.“

„Není to předem prohraný boj?“ pochyboval Yram. Lintin začínal vypadat podrážděně.

„Tak se mi zdá, že bys potřeboval přidat pořádný kus odvahy, příteli. No, snad už něco vymyslíme. A teď je čas vyrazit, abychom do setmění stáli před tím prokletým antrinovským hnízdem.“

Yram se pokusil zahnat všechny obavy, pokrčil rameny a vyšvihl se do sedla. Lintin se chytil koženého pouzdra meče a obratným pohybem se vznesl na hřbet vraníka, hned za budoucího hrdinu.

„V pořádku?“ zeptal se Yram.

„Sedím pevně, vy bázlivče. Vpřed do náručí smrti!“

A začal se hlasitě smát. Yramovi to vůbec nepřipadlo směšné.

III. Sestup do podzemí

Jedna z Bestií se sklonila do bezprostřední blízkosti tváře děvčete, kterému z ran nepřestávala tryskat krev a zachrčela.

„Tvůj čas se blíží, Jano!“ ozval se za dveřmi Sorgův hlas.

Právě skončila s oblékáním. Měla na sobě nádherné černé šaty, které jí na dnešek vybral on sám. Myslela na to, že kdyby ji viděl takto oblečenou Yram, asi by se zamračil a řekl by „Nezdá se ti, že tě ty šaty poněkud málo zakrývají?“

„Můžeš vstoupit, Sorgu!“ zvolala. V zrcadle pak sledovala otevírající se dveře a svého bratra, který vešel dovnitř a s úsměvem na tváři k ní přistoupil. Položil jí ruce na ramena, jako vždy, a pohlédl na její obraz v zrcadle.

„Jsi kouzelná. Jsem velmi rád, že právě dnes vypadáš tak nádherně.“

Její nepříjemné pocity se mezitím vytratily. Pomyšlení, že už zítra opustí toto strašné místo a vrátí se do Rayzonu k Yramovi, způsobilo, že ji začalo mrzet to, jak se chovala k Sorgovi a jak mu otevřeně řekla, že se v jeho přítomnosti cítí příšerně… Bylo to od ní sobecké. Vždyť on k ní byl neustále milý, přímo z něj vyzařoval klid, trpělivost, vyrovnanost… Byl divný, to ano. Ale rozhodně ne zlý. Asi to vše bylo tím, že si příliš zvykla na Yrama. Ten byl jiný, úplně jiný. Takový lidštější. Rozhodně však Sorgovi křivdila a dnes mu to chtěla vynahradit. Byla rozhodnuta být k němu dobrá a přívětivá.. „Půjdeme?“ zeptala se.

„Můžeme,“ přikývl a odstoupil od ní. Sfoukl drobné plamínky na svíčkách, které až dosud místnost osvětlovaly. Za okny panovala tma a hvězdy jen chabě blikaly kdesi v dálkách.

Vyšli na chodbu, osvětlenou hořícími pochodněmi ve starých kovových držácích na stěnách.

Začali sestup do hlubin podzemí…

*

„Tak tohle je to místo, po kterém tak nesmírně toužíš,“ ukázal Lintin svým malým tlustým prstíkem na pochmurnou budovu, která se před nimi nečekaně vynořila ze spleti křovin, stromů a chomáčů mlhy. K zámku Antrinovců dorazili už za tmy. Nad nepřívětivými zdmi rozsáhlé stavby plul temnou oblohou kulatý měsíc.

„Zámek je to pěkný,“ usoudil Yram. „Ale vzdor tomu to tu vypadá dost opuštěně.“

„Neboj se, uvnitř bude docela veselo,“ zachichotal se Lintin, ale kromě něj tu už nebyl nikdo, kdo by ocenil jeho smysl pro humor.

„Jak se dostanu dovnitř?“ uvažoval Yram nahlas.

„Vyjdeš po tom schodišti,“ ukazoval skřítek, „zaboucháš na bránu a někdo ti už snad otevře.“ Zlostný pohled, který na něj Yram vrhl, způsobil, že se malý tvor bojácně schoulil.

„Jen jsem přemýšlel, jestli by nebylo lepší dostat se dovnitř nepozorovaně.“

„To se ti nepodaří, pch!“ odfrkl Lintin. „Zdi jsou kluzké a i nejspodnější okna jsou příliš vysoko i pro tebe.“

„Hm… Dostat se dovnitř bránou?“ pochyboval Yram.

„No a co?“ tvářil se skřítek bezstarostně. „Budou se snad divit? Jako Janin snoubenec a budoucí švagr toho čarodějníka přece nevzbudíš žádné podezření. Jednoduše jsi přišel na návštěvu. Klidně zapomeň na to, co jsem ti vyprávěl. Možná k něčemu podobnému vůbec nedojde.“

„Jestli už vůbec není pozdě…“

„Nebuď tak skeptický,“ popleskal ho Lintin po rameni a sesmekl se z koně. Když na něj Yram pohlédl s překvapením v očích, skřítek mu skoro posměšně zakýval rukou na rozloučenou.

„To ostatní už není má starost,“ ospravedlňoval se tvor z bažin.

„Myslel jsem, že mě doprovodíš až dovnitř,“ doufal Yram.

Lintin na něj pohlédl s výrazem, jakým hledí člověk na chudáka, pomateného šílenstvím.

„Copak ses zbláznil? Kdo je tu hrdina? Já nebo ty? No tak! Snad sis nemyslel, že se dám kvůli tobě zabít!“

*

Sestupovali po mohutném točitém schodišti do ponurých prostor pod antrinovským zámkem. Před nimi kráčel starý sluha oděný v černém hábitu a držící ve zdvižené ruce hořící pochodeň, jejíž prízračné světlo tančilo po vlhkých kamenných stěnách. Sorg držel Janu kolem ramen a ona se k němu tulila ve snaze alespoň trochu odolat chladu, vkrádajícímu se pod její jemné, lehoučké šaty.

Tak tohle je tedy podzemí zámku. Zámku, ve kterém prožila celé své dětství, ale sem jí nikdy nebylo dovoleno vkročit. Matka ji vždy strašívala, že schodiště, které měla maličká Jana dost často chuť prozkoumat, vede do pekla, do říše plamenů a krvelačných netvorů. Když se zeptala otce, co je tam dole, jen se od ní zamračeně odvrátil a zabručel, že jen studené kobky plné potkanů a pavučin. Dnes už Jana věděla, že oba rodiče jí lhali. Nebylo tam ani peklo, ani temné kobky. Hluboko pod zámkem se nacházela jen obrovská místnost, kterou celé generace Antrinovců nazývali svatyní…

Schodiště vyústilo do úzké dlouhé chodby s nízkým stropem. Kdesi v dálce před nimi se něco pohnulo a Jana se polekaně zarazila. Sorg ji tišil klidným hlasem.

„Nemusíš mít strach, byla to jen krysa. Tvorové podzemí se bojí světla a zalézají před ním do svých děr.“

Chodba končila masivními okovanými dveřmi, jejichž povrch byl pokryt zvláštními prastarými reliéfy. Jana s úžasem hleděla na nesmírně realisticky vyobrazené postavy, uvězněné ve smyčkách pokrouceného hadího těla.

Vzápětí couvla o krok zpět, to když sluha strčil ruku do prohlubně ve stěně chodby a všude kolem nich se ozval náhlý dunivý zvuk. Dveře se začaly otevírat s vrzáním, pronikajícím Janě až kamsi na dno duše. Tma za dveřmi dávala tušit obrovský prostor.

„Vstup, Jano,“ zašeptal jí Sorg do vlasů a oči mu svítily přímo až dětskou radostí a nadšením. Vykročila a něco neviditelného a nepříjemného se jí zakouslo do mysli. Byl to strach.

*

Ticho bylo tíživé a Yramovi se zdálo, že to neviditelné břemeno, spočívající mu na ramenech, už neunese. V kolenou cítil neuvěřitelnou slabost. V jedné chvíli dokonce neměl daleko k tomu, aby se jak podťatý strom svezl k zemi.

Vystoupil po schodišti až k bráně antrinovského sídla a rozhlédl se, jako by od něčeho neurčitého očekával podporu. Nebyl tu však nikdo, kdo by mu dodal odvahy. Naopak, pochmurné hory nalevo i napravo a zamlžené bažiny za ním, to vše jen víc a více znásobovalo jeho nepříjemné pocity. I ten prokletý skřítek se vrátil kamsi do svého zabahněného brlohu…

Nedovol, abys vypadal jako zbabělec, chlapče, domlouval v duchu sám sobě. I když, ale to nebral v úvahu, ho tu pravděpodobně neměl kdo vidět. A to zároveň znamenalo, že se mu ani neměl kdo smát.

Zabouchal na bránu a dlaň levé ruky položil na rukojeť meče, visícího mu po boku. Dodávalo mu to jistoty, protože se domníval, že tak vypadá hrozivěji. Každý muž je rád, když vypadá před jiným chlapem hrozivě.

Dlouho se nic neozvalo, proto zabouchal ještě jednou.

Mohutné dřevěné dveře okované železem se otevřely tak prudce, že Yram o krok ustoupil a z hrdla mu vyrazil jakýsi nepřirozený, přiškrcený zvuk. Rychle zakašlal, aby to podivné zakňučení nějak zamaskoval, ale starý sluha, který mu otevřel, vypadal, že ho Yramovy pazvuky pramálo zajímají.

„Pane?“

Yram se ptal sám sebe, jestli už někde viděl něco, co by víc odpovídalo výrazu ‚kamenná tvář’.

„Jmenuji se Yram a jsem snoubencem slečny Jany Antrinové. Tento zámek je snad sídlem rodu Antrinů, nebo ne?“

Sluhovo pravé obočí se maličko zvedlo vzhůru a vrásky u levého oka se nepatrně uvolnily.

„Jsem rád, že jste nás navštívil, pane,“ odvětil, ale v jeho hlase, který byl monotónnější než ticho v bažině, mnoho radosti nebylo. Potom ustoupil, otevřel dveře dokořán a starou vysušenou rukou ukázal do tmy zaplňující budovu.

„Vítejte v sídle Sorga Antrina.“

Yram ukázal vztyčeným palcem za sebe.

„Můj kůň… Máme za sebou dlouhou a namáhavou cestu…“

„O zvíře bude dobře postaráno.“

Mladík uklidněn přikývl a vstoupil dovnitř. Sluha za ním zavřel dveře a světlo hořící pochodně v jeho ruce chabě osvětlilo obrovskou vstupní halu.

„Je mi líto, pane, ale…“

Slečna Jana je už bohužel mrtvá, dokončil Yram v duchu starcovu větu. Bylo by zajímavé, kdyby ta věta opravdu zazněla a pak bych dostal přes hlavu tou pochodní…

„…obávám se, že slečna Jana a pan Sorg se vám právě teď nemohou věnovat.“

„Proč?“ obrátil se Yram prudce ke starci a ten rychle sklopil zrak. Mladík si toho všiml a už tušil, že tu něco nehraje.

„Neptejte se mne na to, pane. Souvisí to s… se starými zvyky rodu Antrinovců. Vy se teď v klidu navečeříte, potom se vyspíte a odpočinete si a ráno se můžete setkat se slečnou Janou a pá…“

„Jenže já jsem se na toto proklaté místo trmácel několik dnů jen kvůli tomu, abych se setkal s Janou a seznámil se s tím jejím vydařeným bratrem,“ zavrčel Yram.

Toto byla chvíle, kdy mu došla trpělivost a obavy a strach poslušně ustupovaly před valícím se hněvem. Ale stařec nepohnul ani nejmenším svalem ve tváři.

„Opravdu si myslím, pane, že není vhodná chvíle na…“

„Chci vidět Janu,“ trval Yram na svém. Chviličku uvažoval nad tím, jestli se tu nerozčiluje zbytečně a jestli by opravdu nebylo lepší počkat do rána… Ech, pryč s tím vším!

„Pane,“ začal znovu stařec, ale Yram ho popadl pod krkem a přitáhl si jeho pobledlou tvář těsně ke své.

„Kde je Jana, ty stará kryso!“

Kde se v něm vzalo to drsné chování?

„Nemohu! Prosím,“ zachrčel stařec a hlas se mu zlomil. Yram okamžitě zalitoval svého hrubého postupu a starce pustil. Chudák se nadechl a bezradně pokrčil rameny. Bezvýraznost se z jeho tváře rychle vytratila.

„To, co by se stalo, si vůbec neumíte představit, pane. Nechtějte po mně, abych…“

Yram se rozhodl. Pravou dlaní sevřel rukojeť meče a čepel s hrozivým zařinčením opustila pouzdro. Stařec vytřeštil oči, když se mu blýskavý hrot meče opřel o hruď. Nemohl tušit, že Yram by mu nikdy nedokázal ublížit.

„Tak,“ klidně řekl mladý Rayzončan. „A teď mě zavedeš do té vaší prokleté antrinovské svatyně. Nebo chceš snad říci, že tam Janu a Sorga nenajdu?“

Sluha neodpověděl. Jen si vzdychl, obrátil se a kráčel ke dveřím, za kterými se nacházelo schodiště do podzemí. Yram ho následoval a ptal se sám sebe, jestli to, co nyní dělá, je skutečně nezbytné.

IV. Čas hrdinů

Jen co starý sluha opustil obrovskou místnost a vzal s sebou i hořící pochodeň, jediný zdroj světla, Janu a Sorga obklopila neproniknutelná tma. Strach, který se dosud Janě dařilo jakž takž zasunout kamsi na dno duše, se nyní dral ven a začínal omotávat všechny její splašené myšlenky.

„Sorgu?“ řekla do tmy a neúnosná cizota jejího vlastního hlasu, odrážejícího se od vzdálených kamenných stěn, ji ohromila.

„Tiše,“ ozval se kdesi z hrozivé černi hlas jejího bratra. „Teď by nám zbytečná slova jen překážela. Stůj mlčky tam, kde jsi.“

Ani se nemínila pohnout. Uvědomila si, že by tu pravděpodobně v této chvíli nestála, kdyby ji nebyla dočista opustila ta hádavá náladovost posledních dní. Jenže začala litovat svého chování k Sorgovi a chtěla to odčinit, proto svolila. Mezitím ale již tohoto rozhodnutí litovala také.

Z temnoty se opět ozval Sorgův hlas. Tentokrát však nehovořil k ní, ale potichu a monotónně odříkával nějaká zvláštní slova v jazyce, o kterém Jana věděla, že dnes už jím nehovoří žádný národ na světě. Byla to řeč civilizace, obývající tento kontinent kdysi v dávnověku. V temném a zapomenutém dávnověku. Ani si nedokázala představit, kolik staletí, ba možná tisíciletí uběhlo od doby, kdy tato kultura uboze zanikla a dovolila barbarským kmenům rozdupat jejich města na prach. A přece celé generace Antrinovců dokázaly zachovat odkaz těch dob. Úplně tajně, na tomto odlehlém místě, v úkrytu chladného podzemí… Až dodnes. A Jana se měla stát dalším člověkem, který pozná to prastaré tajemství.

Sorg náhle ztichl.

Cosi zapraštělo a ozvalo se tichounké vrzání.

A v tom okamžiku vylétl ze středu místnosti modrý paprsek světla a nakreslil tečku na nesmírně vzdáleném stropě.

Uprostřed obrovské svatyně, na nevelkém vyvýšení se tyčil asi čtyři stopy vysoký podstavec ve tvaru kvádru. A na něm čtyřboký jehlan z kovu, jehož stěny se právě u vrcholu a na stranách od sebe oddělovaly a postupným otevíráním stále víc a víc umožňovaly modrému světlu hladit stěny místnosti.

Jana se zhluboka nadechla. Tak tohle je tedy to pověstné oko netvora temnot…

Když po chvíli stěny jehlanu klesly zcela dolů a odhalily tak zdroj magického světla, velkou křišťálovou kouli, byla svatyně osvětlena dokonale a stíny jen zdůrazňovaly souměrnost celé její výzdoby. Sochy s morbidními tvářemi a nepřirozeně pokroucenými těly, reliéfy přeplněné obscénními a nechutnými výjevy, klenba, připomínající vnitřnosti jakéhosi gigantického živočicha, prízračné osvětlení… To vše jasně hovořilo o tom, jaká byla ta zapomenutá božstva a lidé, kteří je uctívali. Nedalo se to porovnávat s jemným a skromným rayzonským uměním.

Jana byla šokována tím, co kolem sebe viděla. Pohlédla na svého bratra a zhrozila se pomyšlení, že i on je oddaným přívržencem tohoto zvráceného a absurdně nesmyslného kultu odpornosti. Sorg stál na vyvýšeném místě hned u křišťálového podstavce a rukama jako by ve vzduchu hladil ten přízračný modrý křišťál.

Když obrátil tvář k Janě, jejím tělem proběhlo mrazivé chvění. A nebylo to chladem. V Sorgově pohledu postřehla něco, co k němu nepatřilo. Cosi cizího a… nebezpečného.

„Přistup blíže, Jano,“ řekl nepřirozeným hlasem.

„Sorgu,“ vzlykla, „chci jít pryč.“

„Teď už nemůžeš ustoupit. Pojď ke mně.“

A v jeho slovech cítila výstrahu. Všechny sliby, kterými se sama sobě zavázala, že dnes odčiní své nehezké chování k Sorgovi, ji přímo udeřily do mozku. Vždyť se vlastně nic neděje. Učiň bratru po vůli, vykonej ty záhadné a nepoznané obřady a budeš mít navždy pokoj. Už nebudeš muset poslouchat ty jeho řeči o předávání antrinovského tajemství z generace na generaci…

Polkla nasucho, okřikla v duchu všechny stíny strachu, které se vynořovaly za jejími zády a odrazovaly ji od dalších skutků, a vykročila. Po několika schodech vystoupila k podstavci a snažíc se tvářit klidně, pohlédla nad zářícím křišťálem na Sorga.

„Nikdy na tuto noc nezapomeneš, Jano. To, co se nyní stane, se na věky vryje do tvé nesmrtelné duše. Tak… seznam se s bohy starověku, kteří vystoupili z propastí, aby vládli lidskému rodu, a pak se opět do nich vrátili, aby počkali na svůj nový čas. Přijde den, kdy se znovu vynoří a my, vyvolení, budeme stát po jejich boku a podílet se na vládě nad světem.

Na okamžik se odmlčel a hleděl do čiré hlubiny modré koule zasněným pohledem. Potom znovu zvedl zrak k Janě a zašeptal:

„Polož ruku na oko netvora temnot, který byl otcem všech těch mocných bohů dávnověku.“

Jana nevěděla, kde se v ní nabrala ta odvaha a odhodlání, ale jen co dořekl, napřáhla ruku před sebe a nechala ji dlaní pomalu přiblížit ke kouli. Světlo příjemně hřálo a Jana měla pocit, že se jí to teplo rozlévá rychle do celého těla. Sorg ji napjatě pozoroval a výraz na jeho tváři mohl klidně patřit člověku posedlému šílenstvím. Odpověděl mu sestřin klidný a vyrovnaný pohled. Dívka si jen na okamžik a mimovolně uvědomila, že je jí všechno jaksi lhostejné. Nedalo se tomu bránit. Najednou zmizel všechen strach a zůstala jen slastná otupělost.

Sorg řekl pár slov v neznámém jazyce.

Vzápětí začaly Janě mezi prsty stoupat proužky dýmu. Lehounkého modrého dýmu. Cítila, jak ty jemné stuhy přepodivného voňavého oparu proudí odněkud z tajemného nitra magického křišťálu a ovíjejí její tělo i myšlenky. Náhlá příjemná únava a pocit blahodárného uvolnění jí dovolily zavřít oči…

A obrazy se roztančily. Trochu to připomínalo sen, ale spíše to byly jakési nejasné vidiny, které jí přinášely před zrak obrysy podivných míst, zvláštních staveb, umožnily jí poslouchat slova písní, znějících z úst lidí v pestrobarevných šatech… Tváře kamenných soch bohů, sedících na mohutných mohylách. A pak vize rozkoše, smíchu a vzdechů, které rychle vystřídal nářek, zoufalý křik a zlomyslný řehot vítězů a katů… A nakonec tu byly tváře jakýchsi lidí, mezi kterými se nakonec zjevily i tváře jejího otce, jejího děda a… a Sorgovy úděsné oči a usměvavá ústa. A ta ústa hovořila: „A teď potřebuji tvou krev, Jano. Na zpečetění všeho!“

A jí to připadalo hrozně veselé, příjemné a samozřejmé…

*

Jenže v tom okamžiku to zadunělo, zaskřípalo a dveře do svatyně se začaly otevírat. Skrz otvor se do svatyně vřítil Yram, chvilinku stál a jediným rychlým pohledem hodnotil celou situaci. Viděl Sorga a obrovský nůž v jeho ruce, viděl i Janu, která nepřítomným zrakem hleděla na svou ruku, přilepenou k jakési svítící kouli. A ještě viděl dým. Dým, stoupající z koule, který ve vzduchu nad ní houstl a získával jakési ne právě líbezné tvary.

Sorg se prudce otočil k Yramovi a mladík měl dojem, že ho ovanul žhavý dech pekelné propasti. Janin bratr zavrčel jak divoké zvíře a pozdvihl mohutný nůž k útoku.

„Zdravím tě, drahý švagre!“ zvolal Yram s předstíranou a tak trochu zoufalou veselostí a odhodlaně zamával obnaženým mečem. „Tak se mi zdá, že jsem přišel v tom nejlepším.“

Sorgovou vždy klidnou a vyrovnanou tváří zalomcoval hněv.

„Ty jsi tedy ten prokletý Yram, co si myslel, že se může vetřít do vznešené rodiny Antrinovců?“

„Ano, to jsem já,“ mírně se uklonil mladík, strhl si z ramen plášť a odhodil jej bokem.

„Skutečně je vaše rodina až tak vznešená?“

Sorg přiskočil blíž a široká čepel jeho nože opsala ve vzduchu zářivý oblouk. Yram uznale našpulil rty, protože ten úder byl opravdu pekelně rychlý a vyžadoval bleskovou reakci. Ocel zařinčela, když Rayzončan pozdvihl svůj meč a zachytil tak let čepele do tváře. Následovalo několik Sorgových mohutných rozmachů a silných úderů. Yram ještě nikdy skutečně nebojoval a teď byl příjemně překvapen, jak je to snadné. Trpělivě naslouchal svištění čepele Sorgova nože, bez větší námahy odrážel mocné údery a v duchu děkoval svým učitelům šermu za tvrdý výcvik. Bratr jeho snoubenky bojoval s přílišným zaslepením a hněvem, ba až s jakýmsi šílenstvím. Jeho pohybům scházela souhra a krátká rázná seknutí postrádala jakoukoliv taktiku. Yram se mu posměšně zasmál do tváře, i když věděl, že tím jen přilévá olej do ohně jeho zuřivosti, a jednoduchým protiútokem srazil svého soupeře na zem. Sorg tvrdě dopadl na záda a zvířecky zavrčel. Yram mu přiložil hrot meče k hrudi a zakroutil hlavou.

„Tvůj styl za nic nestojí, milý švagre. Tvoje zbraň je dobrá tak na zařezávání slepic. Mimochodem, jsem rád, že jsem tě hned na začátku poznal i po této stránce. Až si vezmu Janu, můžeme si spolu někdy zašermovat.“

Jenže v té chvíli se rozlehlo obrovským prostorem svatyně další nelidské vytí. Ale tentokrát nebylo ze Sorgova hrdla. Yram překvapeně zvedl zrak a to, co spatřil, jej na okamžik omráčilo a úplně zeslabilo jeho pozornost.

Dým, který i nadále proudil mezi prsty nehybné Jany, se natolik zhmotnil, že jeho tvary začínaly mít konkrétní podobu a vytvářely zjevení, mající v úmyslu zasáhnout do průběhu událostí. Yram celkem zřetelně rozeznával hlavu, jakési rohy, oči plné zla a tlamu vyzbrojenou ostrými zuby… A potom morbidní tělo, obludné tvary rukou.

Sorg uměl vyčíhat příležitost. Dokonale využil kratinkou chvilku Yramova ohromení. Mocným úderem širokého nože vyrazil svému soupeři meč z rukou a téměř současně mu podrazil nohy. Yram zvolal něco nejasného a pád na tvrdou podlahu mu vyrazil dech. To stačilo Sorgovi k tomu, aby vyskočil a koleny prudce přiklekl na Yramovu hruď. Rayzončanovi vylezly oči z důlků.

„Je mi to líto, drahý švagre,“ zavrčel Janin bratr, „ale musím ti říci, že kdybys už byl manželem mé sestry, tak právě teď z ní učiním vdovu.“

Yram pocítil Sorgovy silné prsty na svém hrdle a uviděl nůž, stoupající vzhůru, aby vzápětí mohl rychlým úderem rozhodnout tento boj. V zoufalém vypětí přivolával ztracenou sílu zpět do těla. První úder pěstí do Sorgova boku tím šílencem jen trochu zatřásl, avšak druhý zásah ho odhodil stranou. Mladý Rayzončan švihl pěstí ještě jednou a když zasáhl Sorga do úst, měl pocit, že si zlomil všechny prsty. Janin bratr upadl na záda a z úst mu prýštila krev, ale okamžitě se začal zdvíhat. Yram se po čtyřech vrhl ke svému spadlému meči, popadl zlatem zdobenou rukojeť a rychle vyskočil na nohy. Otočil se k protivníkovi právě ve chvíli, kdy ten přiskakoval v novém útoku. Yram jen zvedl čepel meče před sebe a Sorg, hnaný setrvačností, se už ostrému hrotu nestačil vyhnout. Ocel zmizela kdesi v jeho těle a obrovský nůž zasvištěl naprázdno do vzduchu.

Yram pohlédl do Sorgových vytřeštěných očí a řekl:

„Nemusíš být z toho smutný, chlapče. Na svatbu bych tě stejně nepozval.“

Prudkým trhnutím vytáhl meč ze Sorgova těla a poslední muž rodu Antrinovců se s nedůstojným chrčením svalil na dlažbu. Yram vzhlédl vzhůru a dech se mu zatajil.

*

Tlama netvora, který se nad koulí a nad Janinou rukou postupně zhmotnil z hustého modrého dýmu, se rozevřela s ohlušujícím řevem. Yram vrhl krátký pohled na Janu a pochopil, že jeho milovaná dlí duší kdesi v jiném, neznámém světě. Poprosil o pomoc všechny bohy i démony, které znal, a nadále svíraje v dlani meč, vyběhl po schůdkách k podstavci.

„Jano!“ zařval na ni, ale když viděl, že dívka vůbec nereaguje a její oči jsou i nadále nepřítomné, mocně ji popadl za zápěstí a potřeboval skutečně značnou dávku síly, aby její prsty odtrhl od zářící koule.

Tělo netvora z dýmu se zasvíjelo v bolestné agónii a i jeho řev nebyl znakem zuřivosti, leč utrpení. Yram chytil Janu, aby neupadla, a v následujícím okamžiku se rozehnal a udeřil mečem do koule.

Zkrvavená čepel dopadla na průzračný křišťál a zvuk, který se ozval, byl směsicí třeskotu skla, řevu příšerného nelidského tvora a nářku tisíců neznámých hlasů… Koule se roztříštila na miliony úlomků a ty se sypaly po schodech. Co však bylo zvláštní, modré světlo nezmizelo. Mladík vzal Janu do náručí a utíkal s ní pryč, co nejdál od podstavce, ze kterého se sypaly zářivé střepy.

Dým nad koulí se rozplynul, ale netvor nezmizel. S příšerným řevem se zřítil na schody a kolem se rozstříkla mazlavá tekutina, prýštící z jeho ran. Byl tu, ale nedokonaný, bez dolních končetin, pouze zmítající se trup, vřískající hlava a ruce, sekající do vzduchu ostrými drápy. A celé nevydařené stvoření se začalo plazit po podlaze, šílené zuřivostí… a hledělo na Yrama. Ten už neměl čas dostat se ke dveřím. Položil proto Janu k nohám jedné ze soch a s mečem v ruce vykročil obludě v ústrety. Ale podcenil ji…

Netvor se znenadání nadzvedl a prudce švihl pazourovitou rukou. Byl to pohyb téměř nepostřehnutelný zrakem, Yram jen ucítil, jak mu meč opustil dlaně a viděl svou jedinou zbraň letět kamsi na opačnou stranu místnosti.

Druhý úder mu protrhl kalhoty i sval na stehně. Nečekaná pálivá bolest mu vystřelila až do mozku. Zařval, zapotácel se, ale neupadl. Na zemi se ocitl až tehdy, když uskočil před dalším bleskurychlým seknutím. Nahlas zaklel a v hrůze se snažil odplazit z netvorova dosahu. Z ošklivé rány na noze mu stékala krev. Příšera se ho s nelidskými zvuky pokoušela dostihnout…

„Yrame!“

Mladík si v panice sotva stačil všimnout, že někdo volá jeho jméno. A v následujícím okamžiku si uvědomil, že ten hlas může patřit jedině malému zbabělému tvorovi z bažin.

„Lintine!“ zvolal šťastně a s nadějí. Otočil zrak ve směru skřítkova hlasu. A opravdu tam zahlédl jeho směšně malou postavu, třesoucí se špičaté uši a úžasem vyvalené oči. A obrovskou sekeru v jeho rukách!

„Chytej!“ zvolal Lintin a hodil mohutnou zbraň směrem k ležícímu Yramovi. Ten si v prvním okamžiku pomyslel, že sekeru nechytí a těžký kov mu rozbije lebku, ale násada dopadla přesně do jeho otevřené dlaně…

Nejdříve odťal jednu z netvorových vraždících rukou. Mazlavá tekutina z pahýlu mu

postříkala oděv. Potom, opíraje se o jednu ze soch, vstal a s vypětím všech sil zvedl sekeru nad hlavu. Netvor k němu vzhlédl z podlahy a Yram nechal dopadnout těžké ostří mezi ty velké oči, zaslepené šílenstvím. A potom zvedl znovu zbraň vzhůru a tnul ještě jednou. A ještě jednou. S pocitem vítězství a úlevy mocně sekal tak dlouho, až z netvorovy hlavy zůstala jen nechutná kaše a to nevydařené tělo bez nohou se přestalo chvět.

Když dokončil to příšerné dílo smrti, odhodil zkrvavenou sekeru a vrhl se k ležícímu Janinu tělu. Klesl vedle něj na kolena a rukou potřísněnou krví pohladil dívku po tváři.

„Pch!“ vyprskl Lintin. „Vypadalo to jako dobrodružství z nějaké staré legendy.“

„Myslel jsem, že jsi zdrhl zpět do bažin,“ poznamenal Yram, neodtrhávaje zrak od Janiny tváře.

„Říkal jsem si, že mě budeš možná potřebovat. Stálo mě to trochu přemáhání…“ hovořil Lintin, ale Jana v té chvíli otevřela pomalu oči a mezi pootevřenými rty se vydral povzdech. Yram už skřítka více neposlouchal.

„Kde to jsem?“ zeptala se. Téměř ji neslyšeli. Pak se zastavila pohledem na svém zachránci a na její tváři se objevil unavený, ale šťastný úsměv.

„Yrame…“

Sklonil se k ní a lehce ji políbil na rty.

„Co se stalo, Yrame?“ zeptala se jako člověk, který se probudil po velmi dlouhém spánku.

„Ty to nevíš?“

„Pamatuji si jen, že jsem se Sorgem a s tím starým sluhou sestupovala do podzemí zámku.

Co je to za podivnou místnost?“

„Nic si nepamatuje,“ oddychl si Lintin spokojeně. „To je dobře. Tím, že jsi rozbil magické oko netvora temnot, osvobodil jsi duše všech Antrinovců.“

Yram s Janou si navzájem pomohli vstát. Yram jí chtěl zabránit v tom, aby se podívala na podlahu místnosti. Ale ona si všimla nejen zmrzačeného těla netvora a rozsypaných úlomků magického křišťálu…

„Sorg,“ vydechla.

„Nedívej se tam,“ řekl Yram a přitiskl si ji k hrudi.

„Chtěl ti moc ublížit a mne chtěl zabít. Nechtěl jsem, aby to takto dopadlo, ale nemohl jsem tomu zabránit. Pojď, odejdeme odtud. Navždy. Třeba i v noci. Lintin nás převede přes bažiny i ve tmě.“

A ona, těsně k němu přivinutá, kráčela rozechvěle ke dveřím. Lintin se za nimi okouzleně díval a do očí se mu tlačily slzy dojetí.

„Skutečný hrdina,“ pokýval střapatou hlavou, „i když jsem mu musel trochu promluvit do duše a pomoci mu…“

V tom okamžiku cosi mlasklo. Lintin poskočil a opatrně se otočil za zvukem. Nechápavě hleděl na netvorovu mrtvolu, ale když se vzápětí to obludné tělo ještě naposled zachvělo v marné snaze odolat smrti, skřítek vypoulil oči, zakýval ušima a bez zaváhání se rozběhl pryč z tohoto proklatého místa, zasvěceného prastarým bohům strachu a odpornosti…

*

Modré ohně náhle zhasly a ozval se nářek, postupně se měnící na vzdalující se dívčí zpěv.

Bestie zakvílely a propadly se do tmy, aby s ní navždy splynuly.

Temnota se přestala pohybovat. Už navždy. Nikdo do ní nevstoupí, neozve se ani nejtišší zvuk, nezabliká ani nejmenší světélko. Všechno skončilo…

Na piaď chlap, na lakeť brada… I.

Bolo už dávno po súmraku, keď vladyka Valgor konečne dorazil do Mirbečského údolia. Naposledy sa v týchto končinách ukázal pred tromi rokmi, no ešte mal v čerstvej pamäti, že Mirbeč je neobyčajne nehostinné miesto, poriadny kus vzdialené od najbližšieho hradiska či osady, obkľúčené divými lesmi a močiarmi, večne zahalené lepkavou hmlou. Náhoda musela byť naozaj slepá, keď akurát do tohto zapadákova priviedla dve významné zemské trasy: jedna z dôležitých vetiev Jantárovej cesty sa tu napájala na spojnicu Radevice a Ploveča, najväčších miest v tejto časti veľkokniežatstva. To urobilo z Mirbečského údolia neprehliadnuteľný bod na mapách a z chlapíka, čo si tu prezieravo postavil hostinec, kráľovsky zarábajúceho človeka…

Cesta, vyjazdená kolesami kupeckých vozov, viedla jazdca k neveľkej usadlosti. Napriek pokročilej hodine tu bolo pomerne rušno, takže cestou k hostincu musel odbiť nielen opilca, čo sa jeho hnedákovi vtackal pod nohy, ale aj tajomného muža v kapucni, ktorý sa mu pokúsil predať akési zvláštne sušené korienky.

„Ak ich dôkladne rozžujete a zapijete pravým zoborským vínom,“ sľuboval mu, „budú sa vám zdať samé príjemné veci.“

Vladyka sa ho spýtal, či by nebolo možné vyvolať vidiny aj tak, že by človeku zapchal nos a nadžgal mu to pochybné svinstvo do gágora. Neznámy naňho vytreštil oči, stiahol si kapucňu hlbšie do čela a bez jediného slova sa stratil v tme.

Valgor obišiel hostinec a zamieril k stajni. Prízemnú budovu oddeľoval od hostinca široký dvor so studňou a napájadlom uprostred. Na zablatenom priestranstve stálo sedem krytých vozov. Plachty mali pomaľované zložitými kruhovými znakmi, čo svedčilo o prítomnosti gnómskych kupcov v hostinci. Vladyka mal medzi gnómami zopár známych, nuž podišiel bližšie presvedčiť sa, či niektorý zo symbolov nepozná.

Akonáhle však priklusal ku krajnému vozu, plachta nad kozlíkom sa znenazdajky rozhrnula a proti jeho širokej hrudi vybehla kopija so zubatým hrotom. Inštinktívne trhol uzdou a bleskovo rozhrnul plášť, rukoväť ťažkého severského meča v tuho zovretej pästi.

„Prac sa odtiaľto, vandrák!“ ozvalo sa na opačnom konci kopije a z tieňa pod plachtou sa vynorila výhražné zoškľabená tvár. Z ľavej sluchy ju cez oko popri nose až na ústa pretínala škaredá jazva. Poškodené oko bolo odporne biele, bez dúhovky, zjavne slepé. Strážca voza by vyzeral naozaj hrozivo, keby nemal na hlave natiahnutú smiešnu koženú čiapku s dlhými lícnicami.

„Daj to preč, dobrý muž,“ sklonil Valgor zrak ku kopiji. Milou vlastnosťou týchto zbraní bolo, že keď sa ranený pokúsil vytiahnuť si zubatý hrot z brucha, roztrhal si črevá na franforce. „Chcel som sa len pozrieť, ktorej rodine tie vozy patria. Nie je toto symbol Babiradovcov?“

„Neotravuj a odpáľ!“ vyštekol zjazvenec. „A nech ťa nevidím motať sa okolo našich vozov, lebo inak…“ Významne pokýval zbraňou.

Vladyka mal sto chutí vyzvať muža, aby mu predviedol, čo mal presne na mysli. Potom ale prežrel zlosť, zložil ruku z meča a obrátil koňa. Koniec-koncov, gnómovia si toho tlka najali, aby

ochraňoval ich tovar, takže vlastne len robil svoju prácu.

Sotva však ukázal strážcovi chrbát, zvučné mľaskanie kopýt prehlušil chrapľavý, podráždený hlas človeka, ktorý bol práve nešetrne vytrhnutý z driemot.

„Čo sa deje, Krásnoočko?“

Vladyka sa neotočil. Pokojne došiel až ku stajni, pred veľkými vrátami zosadol z hnedáka a až vtedy sa nenápadne obzrel. Z druhého voza práve zoskakoval ďalší ozbrojenec. Bol to zavalitý chlapisko s nahrubo, zrejme nožom, skrátenými hnedými vlasmi. V pravačke zvieral bojovú sekeru; dôkladne nabrúsené ostrie sa varovne lesklo.

„Nič zvláštne, Tolmir. Len sa tu obšmietala hentá ryšavá hlava,“ ukázal zjazvený hrotom kopije.

„Čo je to za chruňa?“ opýtal sa ostrihanec nahlas, aby ho jazdec každopádne počul.

„Neviem. Dajaký niktoš. Vidíš tú ošúchanú lutnu, čo má zavesenú na chrbte? Hádam, že to bude jeden z tých potulných muzikantov, čo hrajú po hostincoch, aby sa mohli zadarmo nažrať a zapichať si s krčmárovou dcérou.“

Valgor sa zlostne uškrnul. Únava z celodennej jazdy však urobila svoje, nemal ani najmenšiu chuť naťahovať sa s dvojicou hlupákov, túžiacich po troche rozptýlenia. Bez slova voviedol žrebca do stajne, kde sa ho okamžite ujali dvaja mladí čeľadníci. Každému z nich vtlačil do dlane strieborniak a požiadal ich, aby tátošovi venovali viac pozornosti, než bolo zvyčajné. Pri pohľade na mince sa mládenci ukláňali skoro až po zem.

Keď vyšiel zo stajne, výstroj a sedlové tašky prehodené cez plece, tí dvaja už naňho striehli. Krásnoočko sa usadil na kozlíku a kopiju si položil na kolená. Choval sa ako divák, v dobrej nálade očakávajúci zaujímavé predstavenie. Vladyka zrýchlil krok, no druhý strážca sa náhlivo odlepil od voza a vykročil tak, aby mu včas zastúpil cestu.

„Hej, ty!“ skríkol. „Počkaj!“ Valgor ani nespomalil.

„Máš nasraté v ušiach, ryšavec? Povedal som stoj!“

Vladyka sa zastavil, pery zovreté do úzkej čiary, oči varovne prižmúrené. Nepovažoval sa za vzťahovačného či popudlivého, ale narážky na farbu jeho vlasov, pokiaľ boli prednesené takým pohrdlivým tónom, mu ľahko dokázali speniť krv v žilách.

„Kto ti dovolil očumovať naše vozy?“ nadhodil Tolmir vyzývavo.

„Myslel som, že sú to gnómske vozy,“ namietol vladyka.

„Ha, vyskytol sa mudrlant!“ zvolal ostrihanec. Potom sa náhle naklonil k Valgorovi, zabodol mu ukazovák do hrude a stíšil hlas, aby jeho slová zneli hrozivejšie. „Teraz ma dobre počúvaj, ty zasraný sukin syn! Ak ťa ešte raz zahliadnem niekde nablízku, vlastnoručne ti dolámem hnáty! Rozumel si, skurvenec? Neukazuj sa nám na oči!“

Krásnoočko sa nadvihol zo svojho miesta, aby lepšie videl, čo sa bude diať.

Valgor s kamennou tvárou opätoval ostrihancov pohľad. „V poriadku,“ pokrčil ramenami.

Úškľabok rozkrojil Tolmirovu tvár ako čerstvá rana. „Pozrimeže, aký si chápavý! Dobre. Teraz vypadni, špina. A za to, že som ti z toho tvojho snorivého nosa nespravil krvavú gudžu, nám kúpiš džbán vína a dáš ho sem doniesť nejakým pekným dievčaťom.“

„Rozumiem,“ súhlasil vladyka nevzrušene.

Tolmir sa od neho odtiahol a vrhol ponad plece víťazoslávny pohľad na svojho kumpána.

Krásnoočko sa rozchechtal; znelo to ako kašľanie suchotinára v poslednej agónii.

„A nech je to poriadne víno,“ obrátil sa strážca opäť k cudzincovi. „Žiadne šťanky, jasné?“

„Pravdaže,“ potvrdil Valgor. „Žiadne šťanky.“

Teraz už vyprskol aj Tolmir a jeho hruď sa roztriasla chrapľavým rehotom. Smiech sa však úsečne zmenil na syčivý nádych, keď mu vladykova, v čižme obutá noha, pristála v rozkroku.

Lotor sa prelomil v páse, vypleštil oči, zalapal po dychu.

„Khhhuuur…“

Valgor ho oboma rukami schmatol za strapatú hlavu a vrazil mu koleno do tváre. Sila úderu vymrštila Tolmira do vztýčeného postoja. Sekera mu vypadla z ruky, zapotácal sa, zafunel cez mohutne krvácajúci nos a zrútil sa dozadu, až mazľavé blato vystreklo.

„Kurva!“ dokončil Krásnoočko kumpánovu kliatbu a svižne zoskočil z voza. Kopiju zovrel v oboch dlaniach a rozbehol sa s hrotom proti cudzincovej hrudi.

Vladyka odhodil sedlové tašky a rozhrnul si plášť, akoby chcel privítať útočníka s roztvorenou náručou. Krásnoočko zareval, dokončil útok rýchlym prískokom a z celej sily bodol. Vzápätí stratil rovnováhu, pretože Valgor už nestál tam, kde pred okamihom, vyhol sa výpadu s mrštnosťou pozoruhodnou u muža takej robustnej postavy, zároveň schmatol kopiju, vytrhol ju súperovi z dlaní a bleskovou otočkou sa ocitol zjazvenému mužovi za chrbtom. To mu poskytlo príležitosť preraziť násadu kopije o protivníkove ľadviny. Bez zaváhania to urobil.

Krásnoočko s heknutím padol na kolená a keby pred seba včas nenatiahol ruku, zrútil by sa rovno na papuľu. Vladyka odhodil kýpeť zlomenej zbrane, sklonil sa k súperovi a zdrapil ho odzadu za kabátec. Bez očividnejšej námahy chlapa nadvihol a s chuťou ho šmaril tvárou proti murovanej obrube studne. Bolo počuť prašťavý náraz. Krásnoočko sa bezvládne zviezol na zem, zanechávajúc na kameňoch krvavú stopu.

Valgor si s bezvýraznou tvárou stiahol okraje plášťa dopredu a vrátil sa k svojim pohodeným veciam. Starostlivo ich očistil od blata, opäť si ich prehodil cez plece a vykročil krížom cez dvor k hostincu.

Keď prechádzal popri Tolmirovi, ten sa práve pokúšal zodvihnúť z mazľavej brečky a bľabotal nadávky cez rozbité pery. Vladyka sa pri ňom nakrátko pristavil. Do očí mu padla mokrá škvrna, rozširujúca sa po nohaviciach v mužovom rozkroku.

„Žiadne šťanky,“ pripomenul mu a značne nešetrným pohybom si utrel podrážku o lotrovo rameno, čím ho zrazil nazad do blata.

II.

Mirbečský hostinec „Na rázcestí“ bola stavba, za ktorú by sa nemusel hanbiť ani vladyka nejakého významnejšieho rodu v sídelnom meste Lipnohrade. Steny z dôkladne ohobľovaných hranolov, zapustené v murovaných základoch, vyrezávané okenice i zábradlia, vysoká strecha so štítom, ozdobeným drevenou dračou figúrou, nepochybne získanou z nejakej variažskej veslice, to všetko akoby bol výsmech tým, čo krčmárskej živnosti v tomto odľahlom kúte predpovedali len krátku a biednu existenciu.

Striešku nad vstupnou verandou podopierali masívne drevené stĺpy s podobou veselého, večne opitého bôžika Jarila. Len čo pod Valgorovými nohami zavŕzgalo vstupné schodisko, z tieňa jednej zo sôch náhle vystúpila tmavá postava. Vladyka spozornel a chopil sa pod plášťom rukoväte meča.

„Nemusíš siahať po zbrani, bohatier,“ oslovila ho štíhla silueta ženským hlasom a vystúpila do svetla kahancov, rozvešaných nad verandou. „Chcem ti iba ponúknuť dobrý obchod.“

Valgor si neznámu zbežne premeral. Nebolo to už žiadne dievčatko, ale nevyzerala ani staro

– jej vzhľad bol ukážkou zrelej ženskej krásy. Vlnité gaštanové vlasy lemovali jej úzku tvár v nespútanej, akoby vetrom nadýchanej hrive. Mierne zošikmené oči pozorovali vladyku neuhýbavým pohľadom divokého stvorenia odkiaľsi z lesov.

Bolo na nej čosi, čo Valgorovi na chvíľočku skrátilo dych, možno tá zvláštna vôňa byliniek a vlhkého ihličia, no potom sa usmial, mlčky pokrútil hlavou a chystal sa prejsť okolo nej ku dverám.

„Počkaj,“ položila dlaň na jeho rozložitú hruď. „Ja nepredávam prchavú lásku. Aj keď…“ prižmúrenými očami sa mu pozrela do tváre a jej dlaň pohladila svaly, napäté pod kabátcom. „No, to je jedno. Chcem ti ponúknuť niečo iné.“

Pozdvihla druhú ruku a vladykovi sa pred očami zahompáľal amulet, zavesený na obyčajnom koženom remienku. Bol zhotovený z kúska akejsi žltkastej hmoty, ktorý čiesi ruky nešikovne vytvarovali do podoby kruhu a vyrezali doňho akúsi starovekú runu.

„Čo je to?“ opýtal sa Valgor.

„Ľudská kosť, vykopaná za splnu o polnoci z hrobu nevinného dieťaťa,“ usmiala sa žena nevinne. „Najspoľahlivejší talizman proti duchom, démonom a iným stvoreniam, čo boli splodené nečistými silami. Okolité lesy sú nebezpečné, na ceste ťa môže postretnúť všeličo…“

Vladyka s úškrnom zavrtel hlavou. „Obávam sa, že na čarovnú moc talizmanov neverím.“

„Ale mal by si. Okrem toho zaň pýtam iba strieborniak. To je dobrá kúpa, čo povieš?“

Valgor sa na ňu pozrel, na jej zvláštny úsmev a naklonenú hlavu, ako naňho vyčkávavo hľadela. Po dlhej odmlke si vzdychol a zalovil prstami vo svojom vačku.

„Neoľutuješ,“ zasmiala sa tlmene, ukazujúc perlovo biele zuby, vzala remienok s amuletom do oboch rúk a nasadila mu ho na krk. Keď sa jej prsty stretli na vladykovej šiji, odrazu ho prudko objala a vtlačila mu na pery horúci, vlhký bozk. Valgor si užasnuto uvedomil vzrušené zachvenie jej tesne privinutého tela, no kým sa spamätal, rýchlo sa od neho odtiahla, vychmatla mu z prstov mincu a so smiechom odbehla do tmy. Zostala po nej len tá zvláštna bylinková vôňa.

Krútiac hlavou, vzal talizman do prstov. Jeho povrch sa zablysol vo svetle kahancov, takže

sa na chvíľočku zdalo, že amulet nie je zhotovený z onoho nezvyčajného materiálu, lež z trblietavého kusu striebra. Valgor sa mimovoľne usmial, zastrčil si tajomný predmet pod odev a otvoril dvere do šenku.

III.

Keď prekročil prah hostinca, do nosa ho udrela vôňa pečeného mäsa, zmiešaná s príznačným pachom kyslého vína, ľudského i konského potu a čadiacich olejových lámp. Spokojne kývol hlavou, zostúpil po krátkom drevenom schodisku a zamieril k nálevnému pultu, hojne pri tom používajúc lakte, výčap, ako sa na poriadny zájazdný hostinec patrilo, bol takto večer nabitý návštevníkmi. Hučanie ľudských hlasov odkiaľsi z pozadia podfarboval zvuk rozladených strún. Na stole v rohu miestnosti sedel postarší igric a zo všetkých síl sa snažil venovať hre na citaru viac, než dvíhaniu objemného kovša s medovinou.

Ako vladyka správne predpokladal, hlavnými hrdinami večera boli gnómovia. Krčma bola síce plná najrozmanitejších hostí, ale dva najlepšie umiestnené stoly, pri obrovskom krbe, v ktorom sa nad ohňom otáčalo na ražňoch škvrčiace mäso, obsadili práve červenovlasí mužíci. Ich piskľavé, vystatovačné hlasy na seba strhávali toľko pozornosti, že onen ošumelý muzikant s nimi v žiadnom prípade nemohol súperiť.

Jeden z tých hlasov Valgor okamžite spoznal.

„…a ja ti hovorím, že tvoj tovar stojí za prd!“ vykrikoval gnóm, stojaci v čele stola bližšie ku vchodu. „Istá žena v Radevici, ako sa patrí, pekne pri tele, od teba nakúpila súkno a dala si z neho ušiť šaty. Hneď na druhý deň sa v nich vybrala na trh, no keď sa pri rezbárovom stánku zohla, aby si lepšie prezrela jeho výrobky, súkno sa roztrhlo ako starý pergamen a celá tržnica sa tej chudinke pozerala rovno… Viete kam! Bola to náramná zábava, keď si tá žena musela kúpiť najväčšiu vyrezávanú tácku, aby si cestou domov mala čím zakryť svoje vykúkajúce pôvaby. Takú hanbu v živote nezažila, ale aspoň sa poučila a druhýkrát sa spoľahne iba na tovar Čarika Babirada!“

„Náramne zábavná historka!“ zasmial sa nasilu mužík pri susednom stole, podráždene trieskajúc korbelom po dubovej tabuli. „Ja sám by som ju lepšie nevymyslel! A teraz rozpoviem príbeh ja tebe. Neboj sa, budem stručný, vlastne celé rozprávanie zhrniem do jedinej vety. Na moje súkno sa nikto nikdy nesťažoval a ty nás tu kŕmiš sprostými, ohováračskými drístami, Žabyrad!“

„Ja ti dám Žabyrada, ty… ty…“ prskal sliny prvý gnóm. „Si len úbohý podvodník, čo svojimi zlodejskými kšeftami kazí meno poctivým kupcom! Ale ja ti tentokrát prejdem cez rozum, cha!“ Mužíkova tvár sa triumfálne rozžiarila. „To budeš vyvaľovať buľvy, ty hnida!“

„Držte ma, lebo ho zadrhnem!“ zavrešťal druhý gnóm a rozohnal sa korbelom. Na hlavy okolo sediacich sa zniesla spŕška speneného piva.

Valgor sa uškrnul. Gnómovia boli malý, neveľmi početný, zato však nesmierne životaschopný národ. Žili v rodinných klanoch, ktoré sa napospol živili kupeckým remeslom a medzi ktorými panovala takmer nenávistná rivalita. Vyzeralo to na zaujímavý večer.

„Víno,“ zavolal na spoteného krčmára, kmitajúceho okolo štósu drevených sudov. S pohárom v ruke sa potom oprel o pult a mienil sa pobaviť hádkou napaprčených gnómov.

Lenže mužíci sa akurát vtedy rozhodli pre krátky oddych.

„Škoda reči,“ mávol rukou Čarik Babirad. „Pre osobu môjho významu a postavenia nemá zmysel zaoberať sa takým príživníkom, ako si ty, Chotimer!“ Rázne sa posadil a hompáľajúc krátkymi nohami vo vzduchu, očividne načerpával silu na ďalšie kolo rečníckeho zápasu. Ostatní rodinní príslušníci sa zhŕkli okolo neho a šeptom mu radili, aké nadávky by ešte proti súperovi mohol použiť. Keď však Babirad priložil k ústam cínový pohár a zaklonil hlavu, pohľad mu náhodou zaletel k pultu.

V tej chvíli mužíkovi zabehlo.

„Nech mi odpadne koleso z voza!“ skríkol, len čo ho prešiel záchvat kašľa. „Buď mi zlosť zahmlila zrak vidinami, alebo tamto stojí môj dobrý známy! Hej, vladyka, okamžite sa poď posadiť k nášmu stolu! Pri pútnikovej palici, to je ale náhodička!“

Valgor sa odlepil od šenku a prešiel ku gnómskemu stolu skôr, ako naňho Babirad obrátil pozornosť celého hostinca.

„Zdravím. Ako idú obchody, Čarik?“ zložil svoje veci na širokú lavicu.

„Vynikajúco. Nedaj sa núkať, sadni si, miesta máme dosť!“ Mužík šermoval rukami, akoby chcel nakresliť do vzduchu nejaké zložité magické znamenie. „Hostinský! Sem sa, človeče, doprajem ti zárobok!“ Pozrel na pohár vo vladykovej ruke. „Krčah zoborského,“ obrátil sa k pribehnuvšiemu krčmárovi, „a k tomu súdok piva. A štvrtinu toho teľaťa, čo sa otáča tuhľa nad ohňom. Tá vôňa ma už privádza do šialenstva.“

„K službám, Výsosť,“ uklonil sa hostinský a odklusal.

„Mal by si trochu pribrzdiť, starý,“ napomenula Babirada drobná, ružovolíca, ako jabĺčko guľatá gnómka.

„Zoznám sa s mojou milovanou ženuškou Želmírou,“ nenechal sa Čarik vyviesť z miery a rýchlo pokračoval v predstavovaní svojich spolusediacich: „Toto sú moji synovia Jažek a Želčik. Chlapci, našpicujte uši a gúľajte očami, toto je onen slávny Valgor z rodu Jaričanov, čo zachránil život vášmu tatkovi, keď ho pri Transkom brode chceli obrať zbojníci, preoblečení za mýtnikov!“

Vladyka sa krátko zvítal s dvomi mladíkmi. Na gnómske merítka boli neobyčajne vysokí a plecnatí, hoci doposiaľ neboli uznaní za plnoletých, svedčila o tom skutočnosť, že ich hlavy pokrýval len krátky ryšavý ježko, nie strapatá ohnivočervená hriva ako hlavy ostatných gnómov.

Napokon obrátil pohľad k poslednému stolovníkovi. Bol to robustný muž ľudskej rasy, so špinavo svetlými vlasmi vpredu spletenými do dvoch vrkočov. Odev z hrubého ľanného plátna dopĺňali ostňami naježené chrániče predlaktí a pancier z tvrdej, varenej kože, pobitý bronzovými krúžkami. Rozložitú hruď mu križoval široký remeň, pridržiavajúci na chrbte puzdro s dlhým jednoručným mečom.

Výraz, s ktorým si príchodzieho premeriaval, síce nebol vyložene nepriateľský, ale rozhodne mal ďaleko k bujarej srdečnosti červenovlasých mužíkov.

„Tak, a toto je Svotan Jeremej,“ predniesol Čarik takmer slávnostným tónom. „Určite si už počul o bratoch Jeremejovcoch.“

„Počul.“ Údiv nad bojovníkovou totožnosťou nedal Valgor najavo ani mrknutím oka. „Ak ma

pamäť neklame, Jeremejovci vykántrili bandu Gordana Krvavého v Baračanskom lese.“

„Presne tak,“ prikývol Babirad, očividne hrdý na to, že môže so slávnym lovcom zbojníkov sedieť za jedným stolom. „Tá sviňa Gordan celé roky unikal kniežacej spravodlivosti. Až Svotanovi a jeho bratom sa podarilo vystopovať lúpežnícke hniezdo hlboko v pralese. Len si to predstav, Valgor, traja muži utopili v krvi tucet zúrivých hrdlorezov! A teraz táto trojka ochraňuje moje vozy na ceste do Ploveča.“ Čarikova hruď sa pod vyšívaným kaftanom pyšne nafukovala.

„To ťa musí stáť celý majetok,“ poznamenal vladyka, čo vyvolalo u pani Babiradovej záchvat súhlasného prikyvovania.

„No, zadarmo to nie je,“ pripustil Čarik, „ale prácu, za ktorú sú platení, si robia poctivo. Veď zatiaľ čo my tu sedíme v suchu a napchávame si žalúdky, chudáci Tolmir a Krásnoočko nocujú vonku a strážia môj tovar.“

„Obetaví chlapci,“ zahundral Jaričan a rýchlo ponoril zrak do pohára s vínom.

Svotan si ho premeriaval so zamyslene nakrčeným čelom; zdalo „sa, že čosi úporne hľadá v pamäti. Potom sa mu oči konečne rozjasnili.

„Už viem!“ udrel dlaňou po stole. „Valgor z Borinu! Pri Svetovidovi, že mi to nenapadlo hneď!

Ty si zabil toho zkurvysyna Bericu Ohniváka v Klečici! Že mám pravdu?“

„Veru máš,“ ujal sa slova Babirad. „A takisto sprevádzal Čierneho Rogana do Kovladových jaskýň, so zaklínačom Kovirom vyčistil graničské bažiny od baziliščích hniezd a minulý rok zachránil život požegskému kniežaťu Blahomírovi, keď ho na poľovačke napadol krvilačný gryf.“

„Nebol až taký krvilačný,“ namietol vladyka. „Bola to samica a knieža ju vyrušil priamo v hniezde plnom mláďat…“

„To je fuk,“ mávol Čarik rukou. „Hlavne, že si tú hnusnú beštiu naučil, čo je to dobre nabrúsený meč.“ Gnóm sa zhlboka napil práve doneseného piva, rozhliadol sa a tvár mu zažiarila ako odraz splnu na hladine jazera. „Teda, poviem vám, pri tomto stole sa dnes večer zišla vskutku vyberaná spoločnosť…“

Odrazu prehlušil hučanie v miestnosti akýsi lomoz pri vchode. Hostia prekvapene dvíhali hlavy. Premknutý nepríjemným tušením, obrátil sa Valgor za hlukom. Predpokladal správne. Do šenku sa vovalili Svotanovi bratia, obaja zablatení, so skrvavenými tvárami a prskajúci spenenú zlosť. Krásnoočko preletel výčap pohľadom svojho jediného, teraz divoko planúceho oka.

„Tam je!“ zvrieskol vzápätí, načo sa obaja začali predierať pomedzi stoly, bezohľadne rozrážajúc udivených hostí. Krásnoočko vymenil zničenú kopiju za dlhý meč a teraz sa ním nebezpečne rozháňal.

„Čo sa to tu, kurva, deje?“ vyštekol Svotan, dvíhajúc sa spoza stola.

To už bol Valgor na nohách a v dlaniach zvieral kožou opletenú rukoväť meča.

„Mrzí ma to, ale mal som s tvojimi bratmi malý spor.“

„Čože?!“

„Pri Pútnikovi, priatelia, zachovajte kľud!“ vykrikoval Čarik zúfalo.

Dvojica už bola len niekoľko krokov od vladyku. Tolmir prehodil jeden z menších stolov, aby urobil viac miesta na boj. Ozvali sa rozhorčené výkriky, zaprašťal lámaný nábytok, treskol rozbíjajúci sa hlinený džbán.

Nevrhli sa naňho hneď, natoľko sa už poučili. Rozostúpili sa do strán a blížili sa opatrne, vyzývavo pokyvujúc zbraňami. Valgor sa prikrčil, švihol mečom a postavil sa tak, aby ich mal na očiach všetkých troch. Ešte síce nevedel, ako sa zachová Svotan, ale nestálo ho veľa námahy domyslieť si, na čiu stranu sa postaví.

„Doriti, o čo tu vlastne ide?“ zopakoval najstarší Jeremej otázku, vytasil sponad ramena meč a vstúpil do priestoru medzi Jaričanom a pomstychtivou dvojicou.

„Nepleť sa do toho, braček,“ precedil Tolmir cez zuby. „Stačí, keď sa na nás pozrieš, do psej matere! A za to môže tento ryšavý pankhart!“ ukázal na Valgora sekerou.

„Ak ti nestačila jedna príučka,“ počastoval ho vladyka posmešným úškľabkom, „poď si po druhú. S takým pošťancom si poradím kedykoľvek!“

Svotan skĺzol pohľadom k bratovým mokrým nohaviciam a prekvapene zdvihol obočie. Tolmir očervenel, takmer sfialovel, a cediac zlostné vrčanie cez vycerené zuby, vyrazil do útoku. Sekera mu v prudkom rozmachu vyletela nad pravé rameno.

Valgor pozdvihol meč.

Lenže v tom okamihu sa pohol Svotan. Čepeľ jeho meča opísala vo vzduchu žiarivý oblúk, zachytila hlavicu útočiacej sekery a nemilosrdne ju strhla dolu, k podlahe. Zároveň Svotan vrazil do Tolmira ramenom. Mladší z bratov sa zrútil na dlážku, akoby ho zasiahlo ťažké bronzové baranidlo. Násada sekery mu vyletela z prstov.

Z ošúchaných dosák sa pod dunivým nárazom statného tela zdvihol kúdol prachu. Chrliac nadávky, pozviechal sa Tolmir na rovné nohy a obrátil sa proti bratovi. Jeho plameňmi sršiaci pohľad sa však doslova roztrieštil na ľadovo chladnom výraze Svotanovej tváre.

Do nastalého ticha bolo počuť škrípanie Tolmirových zubov.

„Staviaš sa proti vlastnej krvi, braček?“ zasyčal.

Svotanovi sa na tvári nepohol ani jediný sval, keď prikopol spadnutú sekeru k Tolmirovi.

„Nechali ste vozy bez ochrany,“ precedil cez zuby.

Jeho hlas zapôsobil na dvojicu ako spŕška studenej vody. Krásnoočko okamžite sklonil meč a náhlivo sa odšuchtal ku dverám. Tolmir ešte chvíľu vzdoroval Svotanovmu meravému pohľadu, potom aj on sklopil zrak, zodvihol sekeru a ráznym krokom opustil miestnosť.

Šenkom sa prehnala vlna začudovaného šepotu a vzápätí už palotou zaznievala dobre známa zmes zvukov a hlasov.

Svotan nacvičeným pohybom zastokol meč do puzdra na chrbte a pozrel sa na vyčkávajúceho Jaričana.

„Nechcem o tom počuť ani slovo,“ navrhol.

„Súhlasím,“ schoval Valgor svoju čepeľ. „Poďme sa napiť.“

„Dobrý nápad.“

IV.

„Tááák,“ zaškľabil sa Babirad, spokojne si pomädlil ruky a sprisahanecky mrkol na svojich spolustolovníkov. „Teraz konečne môžeme prejsť k tomu najdôležitejšiemu.“

Náhlu zmenu v Čarikovom chovaní spôsobil hromadný odchod gnómov od susedného stola do hosťovských izieb.

„Chotimerovci šli chrápať, aby mohli ráno vstať ešte pred úsvitom a vyraziť na cestu skôr ako ja,“ pochechtával sa mužík potmehúdsky. „Myslia si, že vďaka tomu dorazia na plovečský jarmok prví a získajú viac zákazníkov. Ja sa z nich potentujem! Starý Šura Chotimer nikdy nemal ani štipku fantázie.“

„Som zvedavý, čo skrslo v tej tvojej,“ opýtal sa Valgor, dvíhajúc k ústam pohár s vínom.

Babirad sa naklonil nad stôl a stlmil hlas, tváril sa, akoby prezrádzal tajné plány povstania proti samotnému veľkokniežaťu. „Viem, ako sa dostaneme do Ploveča o celý jeden deň skôr než tí hlupáci Chotimerovci.“

Vladyka v odraze na hebkej hladine vína v pohári videl vlastné obočia, nakrčené pri koreni nosa. „Hm… Skratka?“

„Hej,“ rozžiaril sa Čarik. „Jestvujú predsa aj iné cesty, než tá, po ktorej sa bežne trmácajú všetci kupci.“

„Dúfam, že nemyslíš tú cez bažiny,“ prižmúril Valgor oči.

„Prečo nie?“ rozhodil gnóm rukami. „Je to dobrá cesta. Vedie síce naprieč močiarom, ale je pevná a vozy vraj po nej prejdú bez ťažkostí. Ostatne, kedysi to bola hlavná spojnica Ploveča a Radevice. Namiesto dvoch dní poputujeme iba od svitu do mrku. Zajtra o takomto čase už budeme v Ploveči, a hneď ráno môžeme predávať. Kým sa tam dokníše ten somár Šura, polovica môjho tovaru už zmení majiteľa. No, čo na to povieš?“

Jaričan si dal ďalší dúšok vína. Po chvíli zamyslenia pokrútil hlavou. „Nemyslím si, že je to dobrý nápad, Čarik. V tých močariskách je čosi, čo prinútilo rozumných ľudí zvoliť radšej okľuku…“

„Ja som vedela, že je to hovadina,“ zafňukala pani Babiradová a naoko sa na manžela zahnala bucľatou pästičkou. „Kvôli niekoľkým strieborniakom by si bol schopný dať vlastnú rodinu zožrať nejakej bahennej oblude!“

„Netáraj nezmysly, Želka!“ umlčal ju mužík. „Je síce pravda, že sa tam voľakedy stratilo zopár osôb, ale nikto presne nevie, čo tie zmiznutia spôsobilo, mohli to byť pokojne obyčajní zbojníci alebo lovci otrokov. A ak to aj bola nejaká príšera, už sa pekných pár rokov nenažrala. Takže nech už sa v močiari skrývalo čokoľvek, určite sa po tom dávno zľahla zem.“

„Okrem toho sme tu my,“ podporil gnóma Svotan.

„Správne. Sprevádzajú nás bratia Jeremejovci, najpovestnejší bijci na sever od Lipnohradu. Veď práve kvôli tomuto nápadu som ich najal. Obluda alebo zbojník, oni to pošlú naspäť do bahna. A možno,“ mrkol Čarik na Valgora, „budeme mať o jedného spoločníka viac. Ideš predsa

do Ploveča, nie?“

„Hej,“ prisvedčil vladyka. „Mám sa tam stretnúť s Roganom…“

„A čo tak skrátiť si cestu o celý jeden deň? Človek s tvojimi šermiarskymi schopnosťami sa predsa nemusí báť ani lúpežníkov, ani nejakých bahenných strašidiel, hm?“

čo?“

Valgor si nahlas vzdychol. „Si ty ale tvrdá kotrba, Babirad! Nič ťa od toho úmyslu neodradí,

„Veru nie,“ zachechtal sa gnóm. „Niet na svete prekážky, ktorú by som neprekonal, keď mám šancu prejsť cez rozum svojmu najzarytejšiemu obchodnému protivníkovi. Vidím, že sa nedáš dlho prehovárať, vladyka. No tak, pripime si na šťastnú cestu!“

Jaričan váhavo pozdvihol pohár. ‚Tak teraz s tebou výnimočne súhlasím, Čarik. Mám pocit, že to šťastie budeme naozaj potrebovať.“

V.

A každý večer pod hviezdami do mysle zostúpi mi sen,

že zahliadnem ťa na svitaní, rosy sa ti z dlaní napijem.

Tak spomienok temným bludiskom naveky kráčať je mi súdené

a po vlastnej smrti pátrať v ňom, kiež potom opäť šťastní budeme. Spolu… Naveky…

Hlboký, trošku zastretý, no predsa zvučne znejúci hlas jaričanského vladyku pozvoľna doznieval. Len prsty naďalej blúdili po pražcoch, pohrávali sa so strunami, vyludzovali clivé tóny. Melódiu lutny v čudesnej súhre dopĺňalo trávou tlmené dupotanie kopýt a rytmické hrkotanie trojice vozov na dávno nepoužívanej ceste.

„Dojemná balada,“ zasmrkala Želmíra Babiradová do čipkovanej vreckovky.

„Zvláštne.“ Svotan, klusajúci vedľa Čarikovho voza, stlmil hlas tak, aby ho vpredu idúci Valgor nezačul. „Ešte som sa nestretol s bojovníkom, ktorý by bol zároveň aj igricom. Nejde mi do hlavy, že chlap, čo je schopný holými päsťami zložiť dvoch ozbrojených bijcov, dokáže tými istými rukami vyludzovať také precítené melódie.“

„Má to v krvi,“ zahryzol Čarik do jablka, ktoré vytiahol z koša pod kozlíkom. „Jeho matka bola severanka, až odkiaľsi z Thorheimu. Valgorov otec, vladyka Bogdan, ju kúpil ako otrokyňu na ravenskom trhu, no doma v Jariči z nej urobil slobodnú príslušníčku rodu a vzal si ju za ženu. Po nej zdedil Valgor variažskú krv, a Variagovia tvrdia, že každý poriadny chlap musí vedieť zraziť

nepriateľovi hlavu a zaspievať o tom pieseň, ešte kým je telo teplé.“

„Hej, tak tomu ja hovorím umenie,“ uškrnul sa Svotan. „Lenže stínanie hláv zjavne nieje vladykovou obľúbenou témou. Všetky tie balady boli smutné, až z toho jednému puká srdce. Prečo nás neobveselí niečím žartovným, aby nám cesta lepšie ubiehala?“

„Valgor a žartovná pieseň?“ Babirad pokrútil hlavou. „Toho sa nedočkáš, priateľu. Odkedy vladyku postihlo ono nešťastie, jeho dušu navždy zastrel tieň.“

„Nešťastie?“ zaujímal sa lovec hláv.

„Nešťastie z najnešťastnejších.“ Čarika nebolo treba dvakrát pobádať, aby sa pustil do rozprávania. „Ešte pred piatimi rokmi žil Valgor so svojou mladou ženou a trojročným synom v povodí Studenej rieky na severe Borinského kniežatstva a v pokoji vládol rodu Jaričanov. Lenže jedného dňa sa po rieke priplavili tlupy variažských pirátov vedené čarodejom Zloranom a náčelníkom Rothgarom…“

„O tom som čosi počul,“ prikývol Svotan. „Ak ma pamäť neklame, Rothgar so svojou hordou dobyl kniežacie sídlo Borin a toho černokňažníka Zlorana dosadil na vladársky stolec. Museli to byť jatky.“

„Aj boli. Počas ťaženia na Borin piráti zničili všetky sídla pozdĺž Studenej. A osada Jaričanov padla ako prvá. Rothgar s typickou vikingskou krutosťou prikázal celú dedinu spáliť a obyvateľov povraždiť, ženy, deti, starcov, všetkých do jedného. Ušetrili iba vladyku Valgora, no preňho pripravili najstrašnejšiu ukrutnosť. Aby im vraj to vraždenie lepšie išlo od ruky, strčili mu do ruky lutnu a prikázali zahrať niečo veselé. Valgor ich samozrejme poslal do pekla, no tí skurvysyni privliekli jeho ženu a synčeka a priložili im nože na hrdlá. A tak vladyka, zatiaľ čo mu súkmeňovci v strašných mukách hynuli pred očami, musel brnkať na tom prekliatom nástroji žartovné melódie. Samozrejme, že potom podrezali aj jeho syna a ženu, Variagovia nie sú povestní milosrdenstvom. Valgorovi zavesili lutnu okolo krku a so smiechom a kopancami ho vyhnali z osady.“ Čarik vypľul jadierko a znovu si odhryzol z jablka. „Odvtedy Valgor, posledný Jaričan, bezcieľne putuje kniežatstvami a hrou na nástroj, ktorý držal v rukách v onen strašný deň, živí svoje spomienky na ženu a syna. Hovorí sa, že veselú pieseň hral iba jeden jediný krát, keď našiel vrahov svojich blízkych. Otvoril im bruchá a zatiaľ čo sa oni s vyvalenými črevami zvíjali v ukrutných bolestiach, on vraj hral tú istú rozmarnú pieseň ako v deň vyvraždenia svojho rodu.“

Po tých slovách sa Svotan pozrel na robustného jazdca s novonadobudnutým rešpektom.

„Musí to byť veľmi tvrdý chlap, keď ho všetka tá hrôza nepripravila o zdravý rozum.“

„To hej,“ prikývol vážne Čarik. „Najtvrdší muž, akého poznám. Nedokážem si predstaviť nič, čo by ho mohlo zlomiť.“

Jeremej sa vedúco usmial. „Každý z nás má zraniteľné miesto.“

„On nie,“ ubezpečil ho gnóm, odhodil ohryzok a švihol liacami, aby primäl mulice k bystrejšiemu kroku. „Jediné, na čom mu záleží, je tá jeho lutna. Znie to čudne, ja viem, ale ten nástroj je preňho jediným spojivkom s minulosťou. Keby oň prišiel, vyhasol by mu v duši aj ten posledný plamienok, čo tam ešte bliká.“

VI.

„Zbytočne strácame čas,“ zašomral Čarik a cloniac si oči dlaňou, vzhliadol k výšinám. Slnko

sa práve prehuplo cez najvyšší bod svojej dráhy a jeho ostrý dopoludňajší svit sa pozvoľna zmenil na mäkké, medovo zlaté svetlo skorého poobedia.

„Prestaň hundrať a jedz,“ napomenula ho Želmíra a podala mu okruh ražného chleba spolu s plátkom studenej bravčoviny.

„Keď budeme stáť na každej zákrute, pred zotmením do Ploveča určite nedorazíme,“ nedal sa kupec umlčať. „Predstava, že by sme mali nocovať uprostred tohto smradľavého močariska, mi nie je veľmi po vôli.“

„Bol to tvoj nápad, tak znášaj dôsledky,“ odbila ho gnómka a poslala medzi okolosediacich kolovať fľašu vína. „Kone aj mulice si potrebujú odpočinúť, a ja už mám od toho kozlíka taktiež stŕpnutý celý zadok.“

„Keď ide o zisk,“ zamumlal Čarik s plnými ústami, „človeku nemôže byť prednejšie pohodlie vlastného zadku…“

„Otec,“ zamiešal sa do rozhovoru Jažek Babirad, ktorý už zrejme dokázal odhadnúť, kedy je najvyšší čas zaraziť rodičov, aby ich škriepka neprerástla do slovnej búrky. „Mama má pravdu.“

Čarik naňho zagánil, no potom obrátil pozornosť k jedlu a viac sa nesťažoval.

Obedovali v príjemnom tieni skupinky štíhlych briez. Stromy boli uprostred rovinatého močariska skutočnou vzácnosťou, všade sa vlnili len moria tŕstia a z vrstiev zradného, pohyblivého machu kde-tu vytŕčal pokrútený kmeň. Zato hmla, napriek slnečnému počasiu prevaľujúca sa v hustých chumáčoch nízko nad zemou, bola doslova všadeprítomná. A rovnako verne ich už od Mirbečského údolia sprevádzalo prenikavé kŕkanie žiab.

„Hneď sa cítim lepšie,“ vzdychol spokojne Svotan, keď zalial posledné sústo prajným dúškom vína. „Uf, po dobrom jedle by nezaškodila trocha muziky, čo poviete?“

„Prečo nie?“ chopil sa Valgor ochotne lutny.

„Zadrž, priateľu!“ usmial sa Svotan a pokrútil hlavou. „Nemaj mi to za zlé, ale tvoje piesne sa mi zdajú príliš… hm, pochmúrne. Ja som mal na mysli niečo rezkejšieho. Môžem?“ natiahol k nástroju ruky.

Valgor prekvapene zdvihol obočie. „Dokážeš na tom hrať?“

„Kedysi som sa pokúšal získať náklonnosť dcéry jedného veľmoža v Lipnohrade,“ uškrnul sa lovec hláv. „To vieš, človek jej nemohol povedať: Počuj, Božka, ty si ale kus ženskej, čo keby sme hupsli pod kožušinu? Srdcia, a iné časti, týchto urodzených paničiek sa získavajú inak. Tak som sa krvopotne naučil brnkať jednu starú ľúbostnú pieseň a šiel som jej ju zahrať pod okno.“

Vladyka mu s pobaveným výrazom na tvári podal nástroj. „A ako to dopadlo?“

„Nuž,“ pokrčil Svotan ramenami, „nanešťastie bola tá pieseň plná príliš jednoznačných narážok, takže mi namiesto zviazaných prestieradiel hodila na hlavu tú nádobu, čo zvykne bývať pod posteľou a používa sa na to, aby človek v noci nemusel vybiehať na dvor.“

Valgor i gnómovia sa schuti rozosmiali. Svotan vstal, urobil krok späť a neohrabane vzal lutnu do rúk. Prsty rozozvučali struny niekoľkými neveľmi ľúbivými akordami, čo medzi jeho

spoločníkmi vyvolalo ďalšiu vlnu dobromyseľného smiechu.

„Už som trochu vyšiel z cviku,“ ospravedlňoval sa Svotan, „ale tento nástroj má nepochybne veľmi dobrý zvuk. Počul som, vladyka, že pre teba veľa znamená. Až sa ho bojím držať v tých svojich pazúroch, aby som ho náhodou nepoškodil.“

Valgor sa stále usmieval, no oči sa mu zúžili. Strelil pohľadom po Krásnoočkovi a Tolmirovi. Bratia sa nepridali k všeobecnej veselosti, namiesto toho pomaly vstali a tváre mali ostražité ako šelmy na love.

„Určite by sa ti nepáčilo,“ pokračoval Svotan a jeho úškľabok nabral na zlovestnosti, „keby som tú starú haraburdu nejakým nedopatrením roztrieskal na kúsky!“

Jaričanský vladyka sa prudko nadvihol, no Svotan bleskovo schmatol nástroj za hrdlo.

„Späť!“ vyštekol a rozohnal sa lutnou proti kmeňu najbližšej brezy. „Inak zo spomienky na tvojho podrezaného pankharta spravím hromadu triesok!“

Valgor zmeravel, cediac cez zuby zlostné kliatby. Želmíra vystrašene zhíkla.

„Ale… ale čo to?“ vyhŕkol Čarik zmätene.

Odpoveďou mu bola Tolmirova sekera a Krásnoočkov meč. Obe zbrane zavisli vo vzduchu medzi užasnutými gnómami ako jasná správa o tom, čím bude odmenený akýkoľvek pokus o odpor.

„Špinavci,“ zasyčal Valgor.

Svotan sa pozrel do jeho zúrivosťou skrivenej tváre a odrazu vyprskol smiechom.

„Pozrite sa naňho, chlapci!“ zavolal na svojich bratov. „Ty si mi pekný hrdina, do psej matere! Už som videl chlapov, čo sa zlomili, keď som dal ovoňať nôž ich decku alebo ženskej, ale aby niekto zložil zbrane kvôli ošúchanej rárohe, kvôli posratému kusu dreva, tak to som ešte nezažil!“

Jeremejovci sa rozrehotali.

„Zviažte tých krpáňov!“ prikázal Svotan. „A ty, hrdina, odopni si opasok a odlož dýku aj meč.

Poďme, pohyb, do večera chcem byť aj s korisťou preč z tohto skurveného močiara!“

Zatiaľ čo Tolmir a Krásnoočko pomocou povrazov robili z gnómov starostlivo zošnurované balíky, Valgor odhodil zbrane do trávy.

„Mali ste to naplánované od začiatku,“ pokrivil pery.

„A čo si si myslel?“ zachechtal sa Svotan, sklonil lutnu a rýchlo tasil meč. „Že budeme ochraňovať nejakého trpaslíckeho riťoškraba kvôli hrsti strieborniakov? Bratia Jeremejovci drobné neberú. Takisto to bolo, keď sme sa naoko pridali k tomu hlupákovi Gordanovi v Baračanskom lese. Myslel si, že chceme spolu s jeho tlupou hlinožrútov hniť niekde v lese a vyčkávať na náhodných pocestných. Cha! Šli sme s ním do tábora, nenápadne nasypali do kotla so srňacinou otravu a potom už len v kľude počkali, kým tí hlupáci prestanú slintať a kopať nohami. Trochu sme ich mŕtvoly posekali, aby to vyzeralo ako výsledok boja, a odviezli ich do kniežacieho sídla. Tam sme schrastili odmenu za ich dopadnutie a ešte sme sa aj vrátili do lesa vyzdvihnúť z tajnej skrýše nahromadenú zbojnícku korisť.“

„Bola to podlá zrada!“ zvolal Čarik tesne pred tým, než mu Krásnoočko napchal do úst špinavú handru.

„Iste,“ pripustil Svotan, „ale určite nám to vynieslo viac než predávanie maľovaných hrnčekov na trhu. Dva týždne sme sa v lipnohradských krčmách nalievali tými najlepšími vínami a ochutnali sme snáď všetky rozhoďnôžky v meste. Tak, a teraz,“ priložil Valgorovi k hrdlu hrot meča, „sa postav k hentomu stromu, hrdina. Chlapci, poriadne ho priviažte. Musíme vymyslieť, čo s ním urobíme. Je to len usmrkaný muzikant, ale aj tak by som ho nerád mal za pätami.“

Valgor sa pozrel na Tolmira a Krásnoočka. Blížili sa k nemu s veľaznačnými úsmevmi na tvárach. Pochopil, že toto bude zlé, na odplate za včerajší večer si tí dvaja určite dajú záležať. Najvyšší čas niečo podniknúť. Obrátil zrak k Svotanovi.

„Nech ti to ani nenapadne,“ vložil lotor špičku čepele do jamky na vladykovom hrdle. V tej chvíli to začuli.

„Čo to má, kurva, byť?“ obzrel sa Tolmir.

Píšťala. Vysoké, úsečné tóny, poskladané do zlovestne rýchlej melódie.

„Nejaký muzikantský sukin syn prišiel svojmu posratému muzikantskému kumpánovi na pomoc!“ pokúsil sa Krásnoočko o logickú úvahu, ale nikto si ho nevšímal.

Prichádzalo to z hmly, ktorá sa odrazu zdala byť omnoho hustejšia než pred chvíľou; zovrela brezový háj v chladnom objatí a zmenila slnečné svetlo na studený, bledý prísvit.

„Chcel som síce počuť niečo svižnejšie,“ sykol Svotan cez zuby, „ale táto pesnička sa mi ani trochu nepozdáva!“

Odkiaľsi z oparu sa ozvali čľapotavé zvuky a kŕkanie žiab definitívne stíchlo.

„Mocní bohovia,“ zachrčal Tolmir a držiac sekeru pozdvihnutú k úderu, pomaly sa otáčal.

„Počujete to? Akoby čosi vyliezalo z bažiny! A je to všade naokolo!“

Hmla neúprosne zaplavila háj, vstúpila medzi mužov a zmenila ich na nezreteľné obrysy v sivobielom šere.

„Ku mne!“ zavelil Svotan. „Musíme sa držať pokope… hhh!“ Úder a žuchnutie padajúceho tela.

„Braček!“ zvrieskol Krásnoočko a s mečom nad hlavou sa rozbehol k Svotanovi. Tolmir sa mu rútil v pätách, a keď sa Krásnoočko náhle zastavil, vrazil doňho a takmer strhol brata na zem. Obaja začali kliať.

Jaričanský vladyka ich privítal s krivým úsmevom na tvári. V ľavej ruke držal svoju lutnu, v pravej meč, ktorého majiteľ mu bezvládne ležal pri nohách. Hrot zbrane sa dotýkal Svotanovej krčnej tepny.

„Ešte krok, vy tupci, a Jeremejovci budú odo dnes známi už len ako dvojica,“ oznámil im s meravou tvárou.

Nezabralo to. Krásnoočko čosi zajačal, zatočil mečom nad hlavou a skočil. Tolmir sa

nenechal zahanbiť a vyrazil za ním v tesnom závese.

Valgor odhodil lutnu do trávy, schmatol meč do oboch dlaní, odrazil výpad jednookého lotra a okamžite skočil do cesty druhému útočníkovi, to všetko v jednom plynulom pohybe. Tolmirova sekera ho o vlások minula. Vladykova ruka však viedla úder mečom neomylne. Zloduch sa s ranou v bruchu, ktorá ho takmer rozdelila na dve polovice, zrútil na zem. Bolestný krik významne doplnilo šplechnutie vypadávajúcich čriev.

„Tolmiiir!“ zareval Krásnoočko, preskočil umierajúceho brata a mocne švihol mečom. Zacvendžanie splynulo s hlasným prasknutím lámajúceho sa železa. Sila úderu prinútila

Valgora poklesnúť na jedno koleno. Krásnoočko, hnaný energiou vlastného výpadu, potácavo

prebehol popri ňom, potkol sa o Svotana a spadol do vlhkej trávy. Z prstov mu vyletel zlomený meč a z hrdla zúrivá kliatba. Nadvihol sa na rukách a obrátil k vstávajúcemu Jaričanovi oko plné nenávisti. Valgor sa narovnal a chladne jeho pohľad opätoval. „Mal by si začať nakupovať u iného kováča.“

Krásnoočko zavyl a rýchlo sa pozviechal.

Lenže vtedy sa melódia neviditeľnej píšťaly zatočila medzi brezami o čosi dôraznejšie. Valgor mal pocit, že sa mu jej tóny zahryzávajú do špiku kostí. Čo však bolo horšie, naliehavá pieseň nezostala bez odpovede. Z hmly sa ozvalo nedočkavé vrčanie. Hlasy, nech už patrili akýmkoľvek tvorom, zaznievali nebezpečne blízko.

A boli ich desiatky.

Krásnoočko stuhol a zlosť mu náhle vyprchala z tváre. Začul blížiace sa zvuky, rýchlo sa otočil a ponoril pohľad do hmly. Zdravé oko sa mu gúľalo v jamke, akoby z nej malo každú chvíľu vypadnúť.

Hlas píšťaly nabral na intenzite a z oparu sa náhle vynorili nevysoké, mrštne sa pohybujúce siluety.

Krásnoočko sa im pozrel do tvárí a zvrieskol.

Valgor viac na nič nečakal, schmatol zo zeme svoj pohodený opasok a rozbehol sa ku gnómom. Všetci štyria naňho vypliešťali oči plné hrôzy a mumlali čosi cez handry, ktorými im zlosyni zapchali ústa. Vladyka bleskovo tasil dýku, prevrátil Čarika na brucho a zastrčil ostrie pod povrazy na jeho zápästiach.

„Aaaaarghhh!!!“

Strašný výkrik prinútil Jaričana obzrieť sa. Krásnoočko, obsypaný zúrivo chňapajúcimi tvormi, klesol na všetky štyri. Bolestný rev sa zmenil na šialené zavýjanie. Valgor zazrel jeho prosebné natiahnutú ruku, začul zvuky páraného odevu a pazúrmi rozšklbávanej kože, sprevádzané tlmeným vrčaním papulí plných čerstvého mäsa. Vzápätí zachytil pohyb všade okolo seba a pochopil, že na útek je neskoro. Kone a mulice zdesene erdžali a lomcovali postrojmi, no bahenné príšery si ich teraz nevšímali. Všetky sa zhŕčili okolo robustného muža a bezmocných gnómov.

Valgor sa rýchlo vztýčil, prehodil si dýku do ľavačky a pravou rukou pozdvihol svoj variažský meč.

Vtedy Krásnoočkov strašný rev konečne stíchol. Nad náhle mĺkvym hájom sa zachvela melódia píšťaly a bytosti s ohavným škrekotom vyrazili do útoku. Valgor ako v horúčkovitom sne uvidel záplavu vlhkých zelenkastých tiel, zakrvavených papúľ a vypúlených rybích očí. To všetko sa k nemu valilo ako slizký, bahnom páchnuci príboj.

Potom severská čepeľ sykla vzduchom. Spŕška tmavej krvi a odseknuté kusy drobných tiel sa zniesli na hlavy ostatných škratov a vniesli do ich chovania nepríčetnú zúrivosť. Beštie Jaričana doslova zasypali, rozpútal sa boj. Vladyka okolo seba urputne mlátil mečom, no ani tá krvavá žatva nemohla útok zastaviť. Pocítil, ako sa mu do nohavíc zo všetkých strán zarývajú zuby a pazúry a uvedomil si, že zakrátko ho tie krpaté potvory svojím množstvom a váhou strhnú na zem. Začali sa mu podlamovať kolená.

Náhle jeden zo škratov vyskočil vyššie a zachytil sa pazúrnatou paprčou odevu na Valgorovej hrudi, a v tej chvíli akoby mu cez ruku vstúpila do tela samotná Morena. Ohava sa kŕčovito roztriasla, roztvorila papuľu v príšernom škreku a zúfalo vytreštila už tak dosť vypúlené oči. Vzápätí jej obidve očné buľvy nahlas pukli, jazyk vypadol z papule, slizká pokožka sa potrhala a spolu s mäsom zliezla z rýchlo mäknúcich kostí. Rev sa zmenil na brblotavé chrčanie a v nasledujúcej chvíli zmĺkol úplne. To, čo zo škrata zostalo, s vlhkým mľasknutím spadlo medzi ostatné beštie.

Bytosti spustili vystrašený krik a rýchlo Valgora nechali tak. Kruh okolo užasnutého vladyku sa začal zväčšovať a vzápätí na priestranstve okolo bohatiera a gnómov zostali len škratie zdochliny a kusy rozsekaných tiel.

Jaričan sa nechápavo rozhliadol. Tvory naňho z bezpečnej vzdialenosti čosi rozhorčene pokrikovali, no priblížiť sa už viac neodvážili. Ich pozornosť sa teraz sústredila na mŕtvoly Tolmira a Krásnoočka.

„Babiradovci!“ obrátil sa Valgor ku gnómom. „Ste v poriadku?“

Odevy ľudkov boli na franforce a pazúry škratov im uštedrili nejeden krvavý škrabanec, no všetci štyria boli nažive a pri vedomí. Vladyka si vydýchol.

Vtedy sa opäť ozvala píšťala. Valgor pevnejšie schmatol rukoväť meča a prikrčil sa, očakávajúc ďalší útok.

Potvory sa však s nespokojným vrčaním a prskaním otočili a začali sa vzďaľovať. Niektoré ešte stihli ukoristiť útržky tiel bratov Jeremejovcov a snažili sa ich ochrániť pred menej pohotovými druhmi. Zakrátko drobné postavy nenávratne pohltila hmla. Ozval sa čľapot, ako sa desiatky tiel jedno za druhým ponárali do chladných vôd močariska. Melódia píšťaly začala tíchnuť. Netrvalo dlho a brezový háj opäť zahalila mĺkvota.

„Mhmmm-hmmm!“ ozval sa Čarik a netrpezlivo zalomcoval putami.

„Hneď ťa vyslobodím, priateľu,“ otočil sa k nemu Valgor.

„Škoda námahy!“ skríkol mu za chrbtom škrekľavý hlas.

Vladyka sa bleskovo narovnal a zapátral pohľadom navôkol, rozrezávajúc mečom hustý opar.

Všetko, čo videl, bola hmla a nehybné kmene briez.

„Ukáž sa!“ vyštekol.

„Prečo nie?“

Valgor prižmúrenými očami sledoval nevysokú postavu, čo sa náhle vynorila spomedzi štíhlych stromov. Bytosť sa čiastočne podobala bahenným škratom, najmä svojou zelenkastou pokožkou, ale zároveň sa od nich v mnohom líšila. Predovšetkým bola o čosi vyššia, hoci očividne nepresahovala výšku piatich stôp, a jej tvár nemala taký primitívne krvilačný výraz, v hlboko zasadených temných očiach sa dokonca zračila určitá inteligencia. Škrat bol nahý, no hustá čierna brada mu siahala až pod pás a vytŕčali z nej iba tenké končatiny s hrčovitými kĺbami.

„Čo si zač?“ precedil Valgor cez zuby.

Škrat ukázal v širokom úsmeve špicaté zuby a zarecitoval: „Na piaď chlap, na lakeť brada, volajú ma Laktibrada!“

„Čože?“ zamračil sa vladyka.

„No Laktibrada. Nikdy si o mne nepočul?“

„Robíš si zo mňa srandu, žabia držka?“ zavrčal Jaričan podráždene. „Keď som bol decko, strašili ma rozprávkami o nejakom zasranom ľudožravom škriatkovi…“

„Tak to som ja,“ prikývol škrat, stále sa škľabiac od ucha k uchu, doslova. „Ale, pravdu povediac, ľudské mäso považujem za príliš šľachovité. Zato taký pekne vypasený gnóm…“ skĺzol pohľadom na ticho ležiacich Babiradovcov.

„Len cez moju mŕtvolu,“ namieril naňho Valgor špičku meča.

„A tým sa dostávame k tomu, prečo som tu,“ prikývol Laktibrada. „Zahnal si moju družinu, takže som nútený postarať sa o teba osobne. Avšak ešte predtým, než sa do toho pustíme, musím ti povedať, že na mňa tie tvoje primitívne kúzla neplatia!“

„O žiadnych kúzlach nič neviem,“ zavrčal vladyka, „zato ak máš chuť, môžem ťa nakŕmiť touto poctivou thorheimskou oceľou!“

„Poslúž si,“ zaškeril sa škrat a odrazil sa od zeme v mrštnom, vražedne rýchlom skoku.

Valgor takmer ani nezmenil postoj, len mocnejšie uchopil meč a pozdvihol čepeľ proti útočiacej oblude. Škrat sa už ostriu nestihol vyhnúť a napichol sa naň vlastnou zotrvačnosťou. Bolo počuť puknutie pokožky, keď mu hrot vyšiel z chrbta.

Laktibrada sa ochabnuto zvalil na meč.

„Ak to malo byť všetko,“ zasyčal vladyka pohŕdavo, „som rozčarovaný!“

„Ale kdeže!“ zdvihla beštia nečakane hlavu, natiahla ruku a zachytila sa ňou záštity meča. Valgor vytreštil oči, keď sa Laktibrada posunul po čepeli bližšie k nemu. „To najlepšie ešte len príde!“

Vladyka bol škratovou nevšímavosťou ku kusu ocele v žalúdku taký ohúrený, že ani nestihol zareagovať, keď mu tvorove paprče vyleteli k hrdlu. Napodiv však ostré pazúry nerozorvali Jaričanove tepny, lež vkĺzli mu pod odev. Valgor pocítil na zátylku šklbnutie a medzi

Laktibradovými prstami sa zahompáľal pretrhnutý remienok s kosteným amuletom.

„Úlomok detskej lebky s runou Svetla,“ roztiahla sa škratova papuľa v ohyzdnom úškľabku.

„To som si mohol myslieť. No,“ odhodil talizman vysokým oblúkom ponad rameno kamsi do hmly,

„a teraz sa môžeme venovať tomu, čo sme nedokončili.“

Príšera siahla do húštia svojej brady a vylovila odtiaľ dlhú striebornú píšťalu, visiacu jej okolo hrdla na bronzovej retiazke. Valgor okamžite pochopil, priložil chodidlo k chudému telu a skopol ho z meča. Laktibrada so škrípavým smiechom spadol do vlhkej trávy. Ako sa dvíhal, nakrátko ukázal vladykovi chrbát. Valgorovi sa tak naskytol pohľad na čerstvú ranu medzi škratovými lopatkami. Krvavá trhlina sa priamo pred jeho zrakom bleskovo zatiahla a zhojila. Nezostala po nej ani jazva.

„Aby to cholera…“ zaklial, rozohnal sa mečom, priskočil k škretovi a sekol. Čepeľ sa zahryzla do tvorovej šije, preťala mu chrbticu a zastavila sa až kdesi v dýchacej trubici. Sila úderu zrazila Laktibradu na kolená. Vladyka rýchlo ustúpil, s pozdvihnutým mečom vyčkávajúc, čo sa bude diať. K jeho nesmiernemu úžasu škrat takmer okamžite vstal a obrátil sa k nemu.

„Čo si tým chcel dokázať?“ zasmiala sa hlava, visiaca na hrudi na zvyškoch krčných šliach.

Valgor zalapal po dychu a mimovoľne začal cúvať. Škrat uchopil takmer oddelenú hlavu do dlane, nasadil si ju nazad na kýpeť hrdla a pokrútil ňou, aby sa presvedčil, či všetko správne funguje. Potom skrivil pysk v spokojnom úškľabku a priložil k odutým perám píšťalu. Kĺbovité prsty sa šikovne roztancovali po dierkach, medzi brezami sa zatočila rezká melódia.

Vladyka ustúpil o ďalší krok a vtedy pocítil, ako sa mu celé telo zachvelo. Na okamih privrel viečka, aby náhlu nevoľnosť prekonal, no neprešlo to. Do svalov mu vstúpila taká slabosť, že takmer stratil rovnováhu. Pri Radhostovom plamennom meči, čo sa to deje?

Vzápätí mu to došlo. Cez rany po pazúroch a zubiskách tých potvor sa mu dostala do krvi nejaká otrava! Chvíľu trvalo, kým začala účinkovať, no teraz ho akiste nemilosrdne zrazí k zemi. A keď navyše začul z hmly šplechot vody, ako sa hordy škratov opäť začali vynárať z močariska, oblial ho studený pot a hlava sa mu zatočila ako po prílišnom množstve vypitého vína.

Zvrtol sa na päte a potácavo sa rozbehol k vozom. Jediná myšlienka, ktorá vyvstala zo zmätku v jeho hlave, bolo dostať sa nejako ku koňom a odcválať z tohto prekliateho miesta. Musí to dokázať, inak sa z neho stanú len kusy mäsa v papuliach tých beštií!

Horko-ťažko sa dotackal k svojmu hnedákovi. Zastokol si meč za opasok, kŕčovito zovrel v dlaniach hrušku sedla a vopchal ľavú nohu do strmeňa. Pred očami sa mu roztancovali červené a fialové kruhy, ako keby príliš dlho hľadel do slnka. Zaťal zuby a s vypätím všetkých síl sa pokúsil vyškriabať do sedla. V polovici pohybu však definitívne stratil kontrolu nad svojimi údmi, telo mu ochablo a on sa zrútil do vlhkého machu, chodidlo zachytené v strmeni.

Krátko predtým, než sa mu do mozgu vliala temnota, hustnúcim oparom k nemu priletelo posmešné trilkovanie píšťaly a víťazoslávne vrčanie z mnohých hrdiel.

„Dúfam, že sa so mnou zadrhnete, potvory…“ zachripel ešte a stratil vedomie.

VII.

Keď sa ničota zmenila na čiernu tmu, Valgora prekvapilo, aký priepastný rozdiel je medzi

týmito dvoma stavmi. Bytie a nebytie. Prázdnota a naplnenosť…

Naplnenosť zvukmi. Spočiatku zmiešanými, nejasnými, splývajúcimi do mozog mučiaceho hukotu, postupne však čoraz zreteľnejšími. Praskot ohňa, zvuk bublajúcej vody, klopkanie nejakého kovového predmetu o čosi drevené… A potom hlas. Nepríjemne známy, zlé pocity vyvolávajúci hlas.

„No tak, otvor hubu, hrdina… Ja viem, nemôžeš. Pomôžem ti…“ Studené, neznesiteľne páchnuce prsty mu nasilu otvorili ústa a na jazyku náhle pocítil odporne horkú chuť. Keby mohol, okamžite by ju vypľul, ale telo mal také bezvládne, že nedokázal ani len pohnúť jazykom či perami.

„Prehltni to,“ nadvihla mu ruka hlavu a pritlačila spodnú čeľusť k vrchnej. Cítil, ako mu ten hnus steká dolu hrdlom. Normálne by začal kašľať a dusiť sa, no teraz nebol schopný ani tej najzákladnejšej reakcie. Neznámy mu položil hlavu, zazneli vzďaľujúce sa kroky. Valgor bezmocne ležal a čakal. Na počudovanie už zakrátko začali jeho telom prebiehať prvé podnety. Horná polovica trupu mu rýchlo ožívala, do pokožky a svalov sa vracal cit. V živote by nepovedal, že bude niekedy mať takú radosť, keď pocíti prostú telesnú bolesť. Napokon vládal otvoriť oči. Zaostril zrak, takže počiatočná farebná machuľa sa zmenila na stiesnenú, špinavú kuticu. Videl podlahu z nahnitých dosák, videl kameňmi obložené ohnisko uprostred miestnosti. Plamene oblizovali dno veľkého medeného kotla. Vo vzduchu bolo cítiť pach variaceho sa mäsa a vnútorností.

Valgor zistil, že leží v kúte na hromade plesnivého sena. Ešte stále sa nemohol pohnúť, no po chvíli sa mu podarilo obrátiť hlavu a zdvihnúť zrak. Brloh bol plný pary stúpajúcej z kotla. Cez opar uvidel nízky stôl, široká dubová doska bola zahádzaná čímsi, čo mohli byť len zvyšky ľudského tela. Nad nimi sa s nožom v ruke skláňal onen škrat z močiara, vyberal z hnusnej hromady mäsité kúsky a hádzal ich do kotla.

Vladyka pretlačil cez hrdlo zopár chrčivých zvukov. „Ty… ty sukin…“

Škrat sa naňho pozrel a zoširoka sa zaškľabil. „Pozrimeže! Tá gebuzina účinkuje naozaj rýchlo. Ale neteš sa, ochrnutie nepominie úplne. Dal som ti len malú dávku, ktorá ti trošku prečistí mozog a vráti reč. Viac nepotrebuješ. Beztak aj z teba napokon urobím toto,“ zodvihol čosi zo stola a hodil to na podlahu. Pred Valgorove vytreštené oči sa prikotúľala ľudská hlava s odstráneným temenom a prázdnou lebečnou dutinou. Na Jaričana sa akoby posmešne čerila zjazvená tvár s jedným okom vylúpnutým a druhým slepým, potiahnutým bielou blankou.

Krásnoočko!

Do Valgorových žíl sa ako roztavené železo vliala nenávisť. Sústredil všetky sily a pokúsil sa pohnúť, no jediné, čo dosiahol, bolo nepatrné, bezmocné zachvenie sa.

„Zbytočne sa unavuješ,“ povedal Laktibrada nevzrušene, prezrel si vo svetle ohniska kus šľachovitého mäsa a s pokrčením ramien ho šupol do kotla.

„Prečo…“ dostal zo seba zajatec. „Prečo… si ma…“

„Prečo som ťa nezabil? To má čas,“ mávol škrat rukou. „Teraz mám mäsa dosť, načo hromadiť ďalšie a vystavovať ho skaze? Tu v močiari je vlhké ovzdušie, všetko hneď chytá pleseň a hniloba. Aj tých gnómov som zatiaľ nechal žiť. Ale už zajtra sa chystám jedného z nich uvariť vo vlastnej šťave.“ Laktibrada sa odporne zalizol. „A okrem toho, žijem veľmi osamelý život. Celé dni

som sám, príšerne sa nudím. S tými primitívmi z bažiny nie je žiadna zábava. Tak som myslel, že by sme si mohli zahrať šach. Dúfam, že vieš hrať šach.“ Obluda odložila nôž, pristúpila ku kotlu a zamiešala v ňom veľkou drevenou varechou. „Mňa ho naučil hrať jeden lipnohradský kupec, zajatec ako ty. Chcel si zachrániť život, tak vytiahol zo svojej batožiny šachovnicu aj s figúrkami a navrhol, že si zahráme o jeho život. Vyhral, samozrejme, ale aj tak som z neho nakoniec urobil guláš.“ Škrat s chechtaním vybral z kotla kus mäsa, pofúkal ho a strčil medzi špicaté zuby. „To už bolo dávno,“ zaspomínal, prehadzujúc si horúce sústo v ústach. „Ešte v dobe, keď cez bažiny každodenne prechádzali húfy pocestných. Ách, staré zlaté časy! Kopec srandy, pravidelný prísun čerstvej stravy. Dnes som odkázaný na zubrie a losie mäso, a šach môžem hrať akurát sám so sebou. Mizéria. No ale teraz…“

„Laktík!“

Škrat sa strhol, zaskočilo mu, zagúľal očami a kŕčovito sa rozkašľal.

„Počuješ ma, ty slizký bahnožrút?“ Hlas, blížiaci sa k príbytku, bol nepochybne ženský a zaznievalo v ňom akési zlomyseľné pobavenie. „Viem, že si doma!“

„Aby to šľak trafil!“ vyprskol Laktibrada, šikovne sa zvrtol a schmatol zo stola nôž. „Už len tá mi tu chýbala!“

Plánkové vráta sa s vŕznutím otvorili. Škrat uchopil zakrvavenú čepeľ medzi palec a ukazovák a s podráždeným zavrčaním vrhol nôž do otvoru dverí. Vyzeralo to na dobrý, vražedný hod, no odpoveďou naň bol iba zvonivý ženský smiech.

„To nebolo zlé, Laktík!“

Vzápätí nôž zasvišťal dverami nazad do chatrče, zaboril sa škratovi doprostred hrude a zrazil ho na zem.

„Velesove gule…“ zachrčala obluda.

Na prahu sa objavila štíhla postava. Valgor, vyjavene sledujúci nečakanú zmenu situácie, prekvapene zamrkal. Tie divoko postrapatené gaštanové vlasy a dravčie oči si nemohol pomýliť. Neznáma kráska, ktorá mu včera večer predala onen čudesný amulet, prebehla miestnosť pobaveným pohľadom a vstúpila, zabuchnúc za sebou vráta.

„Vieš, čo ma naozaj štve, Iskra?“ zdvihol sa Laktibrada, vytrhol si nôž z hrude a ledabolo ho šmaril na stôl. „Že nikdy neklopeš! Mohla by si trošku rešpektovať moje súkromie!“

„Ale Laktík,“ opáčila s úsmevom, „tváriš sa, akoby si nebol rád, že ma vidíš. Starú priateľku by si mohol privítať trochu srdečnejšie!“

„Vieš, kam si môžeš strčiť tie drísty o priateľstve!“ zavrčal škrat. „Keby si nenosila na krku ten prekliaty ametyst, už by som sa ti dávno postaral o kúpeľ v mojom kotli!“

„To ma neprekvapuje, krutosť je jednou z tvojich typických vlastností! Hneď po pažravosti. Ale nerob si ilúzie, keby som ja vedela, v ktorej z tých harabúrd máš zakliaty život, odpratala by som ťa rýchlo a bezbolestne a tvoju zdochlinu jednoducho hodila do močiara.“

„Pch!“ pohodil Laktibrada hlavou a vrátil sa ku stolu. „Čo vlastne chceš?“

Iskra pokrčila ramenami. „Len som si tak vyšla na prechádzku do bažín a náhodou som

natrafila na vyrabované gnómske vozy. Všade plno krvi, ale žiadne telá, tak si hovorím: U kámoša Laktíka bude dnes večer hostina! A ajhľa, varené vnútornosti cítiť na míľu odtiaľto. Aké dobroty chystáš?“ Pristúpila ku kotlu a zamiešala v ňom. „Hmmm… Mozog, pečienka, pľúca… Mňam!“

„Mohla by si láskavo prestať s tým divadlom?“ Škrat bez výstrahy hodil do nádoby kosť s kusom mäsa a žena len tak-tak uhla pred spŕškou vriacej vody. „Dobre viem, že by si človečinu v živote nevzala do úst! Ty si mi pekná čarodejnica! Ale dosť rečí, povedz, čo chceš, a vypadni!“

„Nebuď nezdvorilý,“ posadila sa na železom obitú truhlicu pri stene. „Ale dobre. Zaujíma ma istá časť tvojej koristi.“

„Si zdravá?“ poklopal si Laktibrada prstom na čelo, zanechávajúc tak na ňom krvavé fľaky.

„Snáď si si nemyslela, že sa s tebou budem deliť?“

„To je od teba sebecké. Hm… Čo by si povedal na obchod?“ Potriasol hlavou. „Nemáš mi čo ponúknuť.“

„A čo tak tvoj život?“

„Cha! To by si musela vedieť, v čom je ukrytý!“

„Správne,“ usmiala sa Iskra sladko.

Škret na ňu podozrievavo zaškúlil, no potom sa opäť zatváril sebavedomo. „Blbosť! Ja jediný viem, ktorá vec to je!“

„Si si istý? Vieš, dlho som rozmýšľala, v čom by tá tvoja prašivá existencia mohla byť zakliata. Máš tu peknú hromadu krámov od povraždených pútnikov, ale pochybujem, že by si záruku svojej nesmrteľnosti nechal len tak sa povaľovať po chatrči alebo v pivnici. To znamená, že máš tú vec veľmi starostlivo ukrytú…“ Laktibrada sa posmešne rozchechtal.

„…alebo ju nosíš stále pri sebe.“

Ľudožrútovi stuhol chechot na tvári. „No dobre, bosorka, o čo presne máš záujem?“

„Hm…“ roztiahla ústa do jedného z nepreberného množstva svojich úsmevov a otočila pohľad do rohu miestnosti. Valgor sa mlčky pozrel do jej šelmovských očí.

„Ach tááák!“ zvolal Laktibrada. „Už to konečne chápem! To ty si mu dala ten amulet! Spriahla si sa s ním, aby ste ma spoločne dostali, čo?“

„Nezmysel. Včera večer som takých amuletov predala v Mirbeči tucet. On si náhodou jeden kúpil a musel byť poriadne prekvapený, keď zistil, že to naozaj funguje.“ Vstala, obišla ohnisko a čupla si k Valgorovi.

„Hej, nedotýkaj sa ho!“ osopil sa na ňu škrat.

„Len sa pozerám, či je v poriadku. Ak ochrnul nadobro, tak mi bude nanič.“ Iskra, obrátená teraz chrbtom k Laktibradovi, mrkla na vladyku a rýchlym pohybom vytiahla z rukáva halenky dlhú ihlu. Na striebornom hrote sa černela akási zaschnutá tekutina. Valgor pocítil len nepatrné uštipnutie, keď mu jeden a pol palca tenučkého kovu vniklo do vnútornej strany predlaktia.

„Počuješ, potvora?“ vyštekol Laktibrada a hodil po čarodejnici odrezaný ľudský prst. „Choď

od neho!“

„Dobre, dobre.“ Náhlivo skryla ihlu do rukáva, vstala a otočila sa k pánovi domu. „Tie tvoje žabie papule ho pekne dohrýzli, ale zotaví sa. Mám oňho záujem, takže… Uzavrieme obchod?“

Laktibrada odložil nôž a zamračil sa na ňu. „Hodnota, ktorú mi ponúkaš, je dosť pochybná. Možno vieš, možno nie… Ale mám návrh.“ Oči sa mu náhle rozsvietili nadšením z dobrého nápadu. „Mohli by sme si oňho zahrať. Mám tu šachovnicu aj s figúrkami…“

„V živote som to nehrala,“ potriasla Iskra gaštanovou hrivou. „Čo tak kocky?“

„Kocky sú pre hlupákov, čo sa spoliehajú na šťastie,“ mávol škrat kĺbovitou pažou. „Šach je hra, pri ktorej musíš zapnúť mozog, musíš strategicky myslieť. V šachu môže naozaj vyhrať len ten lepší. Žiadny strach, pravidlá sú jednoduché, raz-dva sa do toho dostaneš.“ Laktibrada sa prefíkane zaškľabil.

„Som si istá, že sa mi pokúšaš prejsť cez rozum,“ zatvárila sa Iskra prezieravo. „Ale dobre, keď inak nedáš…“

„Skvele,“ prikročil škrat k truhlici, otvoril ju a vytiahol odtiaľ neveľkú drevenú krabicu. Potom prisunul do stredu miestnosti hrubo zbitý stolček a roztvoril krabicu. Ukázalo sa, že je to umne zhotovená skladacia šachovnica. Laktibrada sa posadil na hlinenú podlahu a s nadšeným výrazom na tvári začal na políčka ukladať majstrovsky vyrezávané figúrky.

„Tak,“ pomädlil si spokojne ruky, keď bol hotový. „Sadni si. Vysvetlím ti, aké ťahy môžeš robiť s jednotlivými figúrkami.“

„Som samé ucho,“ posadila sa Iskra oproti nemu.

„Takže, toto sú pešiaci…“

Nečakaná bolesť v predlaktí prinútila vladyku odpútať pozornosť od čudesnej dvojice. S námahou pohol hlavou a pozrel sa na svoju bezvládne ležiacu ruku. Na mieste, do ktorého čarodejnica zabodla ihlu, sa na bledej pokožke trblietala kropaj krvi. Z rany sa mu do celej ruky rýchlo šírila pálivá bolesť. Podobalo sa to pocitu, ako keď do stŕpnutej končatiny začne opäť prúdiť krv. Napodiv to však malo i rovnaký účinok, do zdrevenenej ruky sa rýchlo vracal život. Valgor vzhliadol k svojmu väzniteľovi, keď videl, že Laktibrada je plne zaujatý vysvetľovaním pravidiel hry, skúsil pohnúť prstami. O chvíľku už dokonca mohol zovrieť päsť, a hoci zatínal zuby od bolesti, pretože do celého tela akoby sa mu rozbehli státisíce mravcov, v duchu zajasal. Žeby ho tá divožienka naozaj prišla zachrániť?

„Tak, to sú základné pravidlá,“ vzhliadol Laktibrada od šachovnice. „Pochopila si to?“ Čarodejnica, bradu podoprenú dlaňou, zadumane hľadela na figúrky. „Myslím, že hej,“

prikývla po chvíli.

„Výborne. Dám si niečo pod zub a môžeme začať,“ vyskočil škrat a podišiel k ohnisku.

Zatiaľ čo si na neveľmi čistú drevenú misku naberal z kotla uvarené kúsky bratov Jeremejovcov, Iskra sa nenápadne pozrela na Valgora a spýtavo zdvihla obočie. Vladyka krátko prikývol. Opäť naňho mrkla a rýchlo sa odvrátila.

„Takže,“ posadil sa Laktibrada späť na svoje miesto, „ak vyhráš, môžeš si odviesť toho

hromotĺka a robiť si s ním, čo sa ti len zachce.“ Významne sa uchechtol. „A keď vyhrám ja… Čo mi ponúkaš ako protihodnotu?“

„Okrem toho, že nevyskúšam správnosť mojej domnienky ohľadne tej veci ukrývajúcej tvoj život, tak ti aspoň do nasledujúceho splnu nebudem znepríjemňovať život.“

„Platí,“ strčil si škrat do úst kúsok pečienky. „Moje sú biele figúrky, takže mám právo prvého ťahu…“

Valgor pomaly, zhlboka vydýchol. Najhoršiu bolesť už mal za sebou, a hoci si stále pripadal ako rozkopnuté mravenisko, už si dokonale cítil všetky údy. Ochrnutie pominulo. Ešte chvíľočku počká, kým nepríjemné pocity neustanú úplne. Potrebuje istotu, že bude dokonale pohyblivý, keď zaútočí na toho pankharta…

Medzitým figúrky putovali po bledých a tmavých políčkach. Laktibrada sa mračil na šachovnicu ako boh hromu.

„Naozaj ti to ide,“ zašomral a vopchal si do papule ďalší kus človečiny. Posunul pešiaka.

„Som zvedavý, čo povieš na tento ťah.“

„Hovorím, že tvoja stratégia stojí za prd,“ usmiala sa Iskra. Bez rozmýšľania ťahala vežou. Škrat prestal prežúvať. „Doriti! Vážne si to ešte nikdy nehrala?“ Dôrazne premiestnil jazdca.

„Drobné ľsti sú dovolené,“ uškrnula sa čarodejnica a postrčila dopredu svojho jazdca. „Šach-mat. Myslela som, že to bude trvať dlhšie.“

Laktibradovi klesla čeľusť až kamsi na hruď. Potom vzhliadol a oči mu vzbĺkli. „Ty sviňa! Ty si to už predtým hrala! Oklamala si ma!“

„Ale hra bola poctivá,“ vstala Iskra a oprášila si sukňu. „Ryšavý je môj.“

„Hovno je tvoje!“ zvrieskol škrat, zmietol šachovnicu aj s figúrkami zo stolca a vyskočil na svoje hrčovité nohy. „Si sprostá podvodníčka!“

„Ale nevrav,“ usmiala sa Iskra milo a z celej sily ho kopla medzi nohy. Brada, siahajúca škratovi po kolená, úder síce stlmila, no aj tak odletel dobrých päť krokov dozadu, kde narazil do okovanej truhlice. Zvíjajúc sa bolesťou spadol na podlahu.

„Vedela som, že máš pod tou smradľavou bradou gule!“ zasmiala sa Iskra cez vycerené zuby, pobehla k skučiacemu tvorovi a skočila naňho ako nejaký púťový zápasník. Valgor sa rýchlo pozviechal a hoci mal ešte trochu problémy s rovnováhou, ponáhľal sa čarodejnici na pomoc. Iskra vytiahla z čiernej húštiny na Laktibradovej hrudi striebornú píšťalu a mocným šklbnutím ju strhla škratovi z krku.

„Rýchlo, znič to!“ hodila predmet Valgorovi. „Je v tom jeho život!“ To už zvierala v dlani svoj vlastný talizman, veľký fialový kryštál, a mlátila drobnou päsťou Laktibradu do tváre. Údery sprevádzalo syčanie, ako keď sa žeravé železo zabára do vlhkého mäsa. Vzduch okamžite naplnil pach spáleniny. Škrat zavyl.

Valgor sa zmätene rozhliadol po chyži. Čím, pri všetkých bohoch, zničí vec ukovanú zo striebra? Čím…? Priskočil ku stolu zanešvárenému kusmi ľudských tiel a siahol po noži. Nie, to je nezmysel… Zaklial a zakrúžil okolo seba pohľadom. Zrak sa mu zastavil v kúte za stolom.

Zakrvavená sekera zrejme slúžila škratovi na rozbíjanie hrubších kostí. Valgor bez váhania hodil píšťalu na zem, chopil sa odporne lepkavého poriska a zdvihol nástroj nad hlavu.

Laktibradovo ručanie naplnilo chatrč ako hlas démona, uväzneného v bolestivej moci pentagramu.

Sekera dopadla. Zacvendžalo to, zaiskrilo, pokrivená píšťala odfrkla nabok a cinkla do steny. Škratov hlas sa ani nezachvel.

„Morenine kosti!“ zanadával vladyka. Opäť sa rozohnal a z celej sily sekol. Potom znova a ešte raz. Načisto zdeformovaná píšťala poletovala po chyži. Iskrina neúnavne dopadajúca päsť strhávala Laktibradovi z tváre zdrapy pokožky aj s kusmi mäsa. Beštia vrieskala ako tisíc diablov, no nezdalo sa, že by strácala silu.

Valgor schmatol píšťalu a šmaril ju do plameňov, no ani teraz energia, s ktorou vládca močiara vzdoroval divožienke, neochabla. Naopak, jeho pazúrmi zakončené hnáty začínali klásť čoraz účinnejší odpor a čoskoro sa sfarbili Iskrinou krvou.

„Mor aby to…“ Iskra zasadila škratovi ešte jeden úder a rýchlo od neho odskočila. „Zmýlila som sa!“

Laktibrada sa vymrštil na nohy, akoby mal v sebe kus pružnej ocele a striasol si z očí krv. V tej chvíli sekera opäť rozvírila parou nasýtený vzduch. Valgor nechal svoju novonadobudnutú silu prostredníctvom ťažkého ostria dopadnúť medzi Laktibradove lopatky. Úder odhodil vyziabnuté telo k ohnisku. Hlava obludy narazila temenom do kotla. Zaprašťalo to a škrat sa zvalil do ohňa. Z rozkolísanej nádoby naňho ešte vyšplechla horúca voda.

„Vaša snaha je naozaj dojemná!“ zodvihol sa Laktibrada z plameňov a obrátil k nim svoju rozdrásanú tvár. Priamo pred ich zrakmi sa začali strašné rany sťahovať a hojiť. „Pochopte to konečne!“ zvrieskol. „Som nesmrteľnejší ako Kostej Nesmrteľný!“

Odrazu sa Iskrine oči zúžili náhlym poznaním.

„Uvidíme,“ roztiahla kútiky úst do démonického úškľabku a pozrela na Valgora. „Aj ty si si to všimol, ryšavý?“

Vladyka si premeral škrata od hlavy po päty a vtedy to konečne došlo aj jemu. „Máš pravdu,“ usmial sa a opäť pozdvihol sekeru. „Oheň neublížil jeho brade. Hm… Nájdi niečo ostré.“

Všetci traja sa pohli súčasne. Iskra sa vrhla ku truhlici, Laktibrada ku dverám, Valgor za škratom. Bleskurýchly úder sekerou zrazil ohavu na zem. Vladyka pristúpil zmietajúce sa telo a dvomi presne vedenými seknutiami oddelil hlavu od trupu. Laktibradov vreskot sa zmenil na hnusné, bublavé chrčanie.

„Mám to!“ Iskra, horúčkovito sa prehrabujúca v truhlici, triumfálne pozdvihla dýku so striebornou rukoväťou.

„Pohni si!“ kopol k nej Valgor škretovu hlavu, ktorá za sebou ťahala takmer tri stopy dlhú bradu. Telo sa pod jeho chodidlom hádzalo ako šialené, rozrývalo pazúrmi podlahu, snažilo sa vykĺznuť. Vladyka sa naň však ovalil celou svojou váhou.

Iskra sa sklonila k Laktibradovej hlave, no tá po nej divo chňapla papuľou. „Bosorka

špinavá!“ prskala tlama spenenú krv, kotúľala sa hore-dolu po podlahe a zúrivo sekala zubami po čarodejkiných štíhlych prstoch. „Vytrhnem ti z tela srdce a za surova ho zožeriem!“

„To sotva,“ zavrčala Iskra a chladnokrvne, s desivou presnosťou zabodla dýku škretovi do oka. Hlava zavyla, keď ju čarodejnica teraz už bez problémov zdvihla, otočila a pevne schmatla za vlasy na zátylku.

„Neviem, či poznáš túto hru,“ sykla Iskra a vystrela čiernu bradu príšery na vrchnáku truhlice.

„Volá sa: Kto bude hladšie oholený, získa srdce ľúbeznej panny.“ S tým priložila ostrie dýky k porastu hneď pod škretovou spodnou čeľusťou.

„Nieee!“ zareval Laktibrada. Jeho okyptené telo sa vzopälo s novou silou. „Nerob to, prosím! Môžeš si zobrať všetkých zajatcov, aj všetky moje poklady, aj moju šachovnicu… Aááuuuaaarrrghhh!“

Dýka bola naozaj ostrá a Iskra na ňu tlačila tak mocne, až sa čepeľ zabárala hlboko do dreveného vrchnáku truhlice. Hlava i telo sa nekontrolovateľne roztriasli. Chyžou zavibroval škratov ohlušujúci, zverský rev. Čarodejnicu zamrazilo, no nemilosrdne pokračovala v započatej činnosti.

Keď oddelila aj posledný prameň dlhočiznej brady, hlas beštie sa náhle zlomil a prešiel do ťahavého, nesmierne bolestného kvílenia, znelo to ako nárek stovky prekliatych duší na dne pekelnej priepasti. Iskra zaťala zuby a pevnejšie zovrela trasúcu sa hlavu v pästi.

Laktibradovo jačanie naberalo na intenzite a v okamihu, keď už doslova drásalo ušné bubienky, žily pod slizkou bielou pokožkou prudko navreli a zvyšujúci sa tlak vytisol oblude oči z jamôk a jazyk z papule. Vzápätí hlava i telo vybuchli v spŕške krvavého mäsa, rozdriapaných vnútorností a lepkavého slizu, a to bol definitívny koniec ľudožrútskeho vládcu bažiny.

VIII.

„Bohovia!“ zastonal Valgor, ktorému Laktibradova hlučná smrť podtrhla nohy a posadila ho na zadok. Čižmy i nohavice mal pokryté smradľavými zvyškami škratových útrob.

„Aby to prašivý pes…“ precedila cez zuby Iskra a zotrela si z tváre kúsky Laktibradovho mozgu. „Navrhujem, aby sme oslobodili tvojich priateľov a okamžite odtiaľto vypadli. Skôr, než sa pozvraciam…“ S námahou vstala a zaprela sa do truhlice. „Pomôž mi.“

Valgor jej priskočil na pomoc a spoločne ťažkú rárohu odtlačili nabok. Jaričanovmu pohľadu sa ukázali padacie dvere, zbité z hrubých dosák. Nedočkavo ich zdvihol.

„Babiradovci, ste tam?!“ zakričal do temného otvoru.

„Valgor!“ vzlietol z čierňavy Čarikov naradostený výkrik. „Bohom buď vďaka, žiješ! Sme tu dole, pomôž nám!“

Iskra vytiahla z ohniska horiaci suchár a v jeho mihotavom svetle obaja nazreli do podzemného priestoru. Rozľahlá pivnica bola zaprataná korisťou z vydrancovaných kupeckých karaván, vŕšili sa tam veľké i menšie truhlice, vaky, sedlové kapsy, konské postroje, hromady látok, keramiky, koží a kožušín, zbrane, štíty, prilbice. A uprostred toho všetkého ležali vedľa seba ako údené pstruhy na rybárovom pulte dôkladne zošnurovaní gnómovia. Všetci štyria. Valgor si vydýchol, chopil sa striebrom tepanej dýky a náhlivo zostúpil po chatrnom rebríku.

„Pri pútnikovej brade,“ vzdychal Čarik, zatiaľ čo mu Jaričan rozrezával putá, „prežívali sme neuveriteľné muky. Od škrabancov tých bahnošľapov sme zostali načisto bezvládni. Nemohli sme sa ani pohnúť, keď nás tie potvory niesli krížom cez bažiny. V chatrči nám ten zelený bastard dal vypiť akýsi hnusný blivajz a nejaký čas sme sa zvíjali v ukrutných bolestiach, ale čuduj sa svete, ochrnutie pominulo…“

Valgor medzitým oslobodil ostatných Babiradovcov; všetci štyria sa teraz snažili rozhýbať si stuhnuté svalstvo a šúchali si končatiny, zmeravené od nedostatočného prekrvenia.

„Rada by som sa odtiaľto dostala ešte pred zotmením!“ zavolala na nich zvrchu Iskra.

„Hneď sme hore,“ ubezpečil ju Valgor a pozorne sa rozhliadol. Takmer okamžite zavadil o čosi pohľadom a tvár sa mu doslova rozžiarila. Z kopy franklandského súkna zodvihol svoj opasok s dýkou a mečom a rýchlo si ho zapol okolo bokov. Potom láskyplne, ako keď matka berie do náručia novorodenca, vzal do rúk lutnu, síce zamazanú od blata a krvi, no nepoškodenú. Prebehol struny končekmi prstov a ľubozvučný akord mu šmahom odvial z mysle práve prežité strašné okamihy.

„Poďme,“ obrátil sa ku gnómom. Tí sa už rozhýbali dosť na to, aby sa mohli dať do prehliadky škretovho pokladu.

„Bez dostatočnej náhrady za zničené vozy a zabité mulice odtiaľto neodídem,“ vyhlásil Čarik rozhodne. Sotva to dopovedal, pivnicu zalialo trblietavé svetlo. Gnómovia sa v bezdychom tichu zhrčili okolo Jažka a neveľkej truhlice, ktorú najmladší Babirad práve otvoril.

„Nech sa prepadnem!“ zachrčal Čarik. „Diamanty! Za to si kúpime celý Ploveč aj s Radevicou!“

„V poriadku, ale najprv zmiznime z tejto diery,“ navrhol Valgor.

Ponáhľali sa k rebríku. Gnómovia si pri lezení podávali truhličku s diamantmi ako svätú relikviu, no len čo vystúpili do chyže, chopil sa jej Čarik a vyhlásil, že ako hlava rodiny za ňu preberá výhradnú zodpovednosť.

„Prevediem vás cez bažiny,“ povedala Iskra a priložila horiaci konár k prútenému stropu miestnosti. „Ale najprv z tohto brlohu urobím jednu veľkú pohrebnú hranicu. Všetci von!“

Valgor rýchlo otvoril vráta.

„Zdravím ťa, ryšavec,“ usmial sa Svotan Jeremej a vrazil Jaričanovi päsť do tváre. „Som rád, že sa opäť stretávame.“

Gnómovia zborovo zajačali, Iskra zakliala. Vladyka sa odpotácal pár krokov dozadu a potriasol hlavou, rozsievajúc navôkol kvapky krvi z rozbitých úst. Bleskovo tasil meč a zavrčal:

„Svotan. Myslel som, že si sa už dávno vybral na výlet črevami tých oblúd.“

Svotan pozdvihol svoju čepeľ a vstúpil do domca. „Neviem si to vysvetliť, ale zdrhali predo mnou, akoby som mal lepru.“

„Iskra?“ zvolal Valgor s výčitkou v hlase.

„Prepáč, ryšavý. Keby som bola tušila, čo je to za hovädo, určite by som mu včera nepredala jeden z mojich amuletov. Ak ťa môžem o niečo poprosiť, zabi ho rýchlo. O chvíľu tu bude dosť

horúco.“

Strop, ktorý bol zároveň strechou chatrče, už nenásytne požierali plamene, a do príbytku sa začali sypať úlomky horiaceho prútia.

„Spoľahni sa,“ zavrčal Valgor a s prudkým rozmachom ťal po Svotanovi. Zrážka mečov naplnila chatrč prenikavým cvendžaním a ošľahla päste mužov spŕškou pálivých iskier. Svotan zjavne neočakával taký silný úder, zapotácal sa a cúvol. Ani ďalšie dva Jaričanove výpady sa s ním nemaznali a prinútili ho pospiatky prekročiť prah škratovho obydlia. Horúčosť v chatrči sa stupňovala, nebolo kam ustúpiť. Iskra a gnómovia si chránili hlavy časťami odevov, kašľali, slzili, tlačili sa ku stenám.

„Skoncuj to, ryšavý!“ zakričala čarodejnica.

„Hneď to bude!“ Valgor svojím mečom prirazil Svotanovu čepeľ k okraju dverí a mocným kopnutím do žalúdka poslal hrdloreza ďaleko pred chatrč. „Utečte, rýchlo!“ vyštekol, lenže to sa už Babiradovci a divožienka tlačili popri ňom von zo žeravej pasce. Sotva vybehli z dverí, prehorený krov sa s rachotom prepadol medzi brvnové steny a všetko zahalili oblaky dymu a roje iskier.

Valgor zaklial a chrániac si oči predlaktím, naslepo sa rozbehol preč od blčiacich trosiek. V snahe uniknúť z dosahu ohňa však zabudol na Svotana. Lovec hláv sa odrazu pred ním zdvihol ako prízrak. Dopadajúci meč sa krvavo zaleskol v svetle požiaru. Vladyka vykryl útok len v poslednej chvíli, čepele skĺzli jedna po druhej, vykresávajúc záplavu iskier, záštity mečov sa do seba zvonivo zakliesnili. Muži sa stretli hruď na hruď, zuby vycerené, svaly pod dotrhanými odevmi napnuté na prasknutie. Teraz to bolo kto z koho, a Valgor si náhle uvedomil, ako veľmi ho celý súboj vyčerpal, určite to bola zásluha nedávneho ochrnutia. Jeremej vycítil jeho zaváhanie a zlostne sa zaškľabil.

„Toto je za mojich bratov,“ zasyčal, zaprel sa do meča celou silou a prudko od seba vladyku odhodil. Jaričan spadol na zadok a lutna na jeho chrbte prenikavo zazunela.

„A toto za naše mulice!“ zajačal Čarik Babirad. „Naňho, chlapci!“ Tri nevysoké postavy skočili na prekvapeného Svotana a zavisli na ňom ako medovníky na stromčeku počas oslavy zimného slnovratu, Jažek a Želčik na jeho svalnatých predlaktiach, Čarik okolo krku. Jeremej sa zakýval ako podťatý strom a s hlasnými kliatbami sa prekotil na chrbát. Mútna voda z hlbokej kaluže vystrekla do výšky.

„Vy krpatí… blub!“

„Len sa poriadne nachlíp, sukin syn!“ hulákal Čarik, sediaci na Svotanovej hrudi a tlačiaci mu hlavu pod špinavú hladinu.: „Kašlite naňho!“ okríkla gnómov Iskra. „Musíme odtiaľto okamžite vypadnúť!“

„Čo? Prečo?“ zakričal na ňu mužík. Kým však dostal odpoveď, začul to aj on. Čľapot vody a mnohohlasné vrčanie.

Škrati, oslobodení z nenávidenej moci Laktibradovej píšťaly, vystúpili z močariska a mienili sa kruto pomstiť za roky otroctva.

Komukoľvek.

„Padáme,“ navrhol Čarik a bol to rozhodne najlepší plán, aký sa v tej situácii dal vymyslieť.

Svotan Jeremej sa s kašľaním a dávivými zvukmi vynoril z vody a tápal okolo seba rukami v snahe nahmatať svoj meč. Valgor k nemu priskočil, a kým hrdlorez stihol akokoľvek zareagovať, strhol mu z krku remienok s kúskom opracovanej kosti.. „Ty ryšavý skur…“

Úder Jaričanovej päste zabijaka razantne umlčal a poslal ho naspäť do kaluže.

„Rýchlo ku mne!“ zakričala Iskra a zodvihla pravú ruku vysoko nad hlavu. Medzi prstami sa jej čosi hompáľalo, čosi, čo rozsievalo po okolí záblesky fialového svetla.

Vladyka a gnómovia nechali Svotana Svotanom a ponáhľali sa k čarodejnici.,

„Ak vám je život milý, nevzďaľujte sa odo mňa,“ nakázala im. „A buďte potichu, inak porušíte kúzlo. Nestojím o spoločnosť mäsa z mulíc v žalúdkoch tých nenažrancov.“

Valgor a jeho spoločníci poslušne zmĺkli. Zato okolitý močiar doslova ožil zvukmi. Z riedkej hmly, ktorú svetlo požiaru akoby posypalo krvavo zlatým prachom, sa kymácavo vynárali neveľké postavy. Ich odrazom ohňa blikajúce oči sa svorne upierali na hŕstku postáv uprostred kúska suchej zeme. Obkľúčenie okolo skupinky sa začalo zužovať.

Iskra sa zhlboka nadýchla, privrela oči a vyriekla niekoľko slov v zvláštne znejúcom starodávnom jazyku. Ametyst v jej ruke sa zachvel ako čosi živého; vzápätí z neho vytrysklo fialové svetlo a obklopilo skupinku v tvare presne ohraničeného kruhu. Obludy zostali stáť za hranicou tohto kruhu, podráždene syčali a vrčali, no do svetla sa vstúpiť neodvážili. Ich zúrivosť sa stupňovala. Iskra voľnou rukou nahmatala Valgorovu dlaň a pevne ju zovrela. Aj Čarik úzkostlivo objal Želmíru, a nebolo to len preto, že bacuľatá gnómka držala v náručí truhlicu s diamantmi.

A potom sa odrazu ozval čľapot vody kdesi mimo magického kruhu i mimo zhromaždenia škretov. Obludy ako jedna bytosť obrátili tváre za zvukom a vzápätí sa s veľavravným vrčaním pohli tým smerom.

„Čo sa to tu, kurva, deje?“ prevrátil sa Svotan v kaluži na brucho a zodvihol sa na všetky štyri. Zápästím si vytrel vodu z očí, zamrkal, rozhliadol sa. Potom zazrel blížiacu sa masu slizkých tiel a tvár mu skrivila vidina vlastnej skazy.

„To snáď… Mocní bohovia!“ Vyskočil na rovné nohy a rozbehol sa naverímboha do náruče hmly. Škrati prepukli v ohavný vreskot a vyrazili za ním, zuby vycerené, pazúry nedočkavo roztínajúce vzduch. Zakrátko sa utečenec i smradľavá horda ponorili do hustého oparu nad bažinou. Bolo počuť zvuky tela, zúfalo sa brodiaceho hlbokou vodou, ktoré vzápätí prehlušil všadeprítomný šplechot a zlovestné hlasy malých zabijakov.

„Nie! Pomoc! Bohoviaaarrrghhhh…“ Svotanov krik rýchlo doznieval. Vystriedali ho neklamné zvuky spokojne hodujúcich beštií.

„Tak, to by sme mali,“ otriasla sa Iskra. Sklonila ruku, no Valgorovu dlaň nepustila. „Myslím, že teraz už je naozaj načase dať tomuto pohostinnému miestu zbohom.“

Vrelo s ňou súhlasili.

„Bola to naozaj len šťastná náhoda, čo ťa priviedlo na našu stopu?“ opýtal sa Valgor čarodejnice, keď sa náhlili po úzkom chodníku krížom cez močarisko.

„Náhoda?“ zasmiala sa gaštanovláska. „Ale kdeže! Keď som vás ráno videla odchádzať z

Mirbečského údolia po starej ceste smerom k močiaru, hneď som vedela, že si tu niekto koleduje o ťažkosti. Tak som si povedala, že pôjdem za vami.“

„Dobre si povedala,“ pokýval vladyka hlavou. „Vďačíme ti za naše životy…“

„No, v podstate mi išlo hlavne o to, aby som konečne nakopala zadok tomu zasranému škratovi. Už mi dlho pil krv. Svojím vyčíňaním odháňal od Mirbeča pútnikov a kazil mi tak obchody s amuletmi a liečivými odvarmi.“

„Keď sa to tak vezme, neobišli sme až tak zle,“ ozval sa Čarik zadychčane. „Sme živí a zničený majetok sme si bohato vynahradili. Štve ma vlastne len jediná vec.“

„Aká?“ zaujímal sa Valgor.

„Že ten všivák Šura Chotimer bude v Ploveči predsa len skôr ako ja… Au, moja hlava! Želka, za čo?!“

„Za Hronem temný les…“

Zaútočili krátce po půlnoci, právě když se stříbrný srpek měsíce dotkl černých vrcholků jedlí na okolních kopcích. Země se náhle zatřásla pod divoce bušícími kopyty a lesem se rozlehlo hrůzné vytí.

„Vstávat!“zařval Kostilam, jako vždy první na nohou. „Vyslídili nás!“

Než se však knížecí družina stačila probrat, útočníci se sesypali z kopce, naježení ocelí, s rohatými přilbami na hlavách, zuřiví a krvelační jako smečka běsnících psů. Nestříleli z luků, nevrhali oštěpy, to nebyl saský způsob boje. Vřítili se do tábora Nitranů s meči a sekerami v dlaních a jali se vraždit vše živé. Podobně jako před pár dny u Zobory, kam vtrhli jako Mojmírův předvoj, jako jeho dobře zaplacená vraždící paže.

„Do zbraně!“ zahřměl Pribina a sám vytasil z pochvy zlatem zdobený knížecí meč.

Kocel, to holobradé štěně, které teprve nedávno prošlo obřadem postřižin, vytáhl svůj krátký sax a začal s ním odhodlaně mávat proti té dusající, železem řinčící zkáze.

„Kněžici!“ vykřikl Kostilam a se štítem na předloktí skočil mezi chlapce a ječícího saského hrdlořeza. Biják, těžký jako Thorovo kladivo udeřil do volskou kůží potaženého, bronzem okovaného dubového štítu. Jiného by ten úder srazil na kolena, ale první knížecí družiník nebyl žádná pápěrka. Nejen, že to ustál, ale stačil i odpovědět na výpad svojí sekerou. Sas zaskučel, rozhodil ruce a skácel se ze sedla. Horké, ve svitu luny jako smůla černé krůpěje krve dopadly na Kocelovu vyděšenou tvář.

*

„Kostilame!“

„Pribino! Kníže! Na koně a rychle pryč!“

„Kostilame, no tak!“

„Je jich příliš mnoho!“

„Prober se konečně!“

Hromotluk sebou trhnul a překvapeně zamrkal. Pribina se k němu nakláněl ze sedla svého hřebce a držel Kostilamova grošáka za ohlávku. „Sletíš a zlámeš si vaz, člověče. A kdo mě s Kocelem bude potom chránit? Nikdo jiný už nezůstal…“

„Odpusť, pane,“ zamručel družiník zpod vousů a protřel si oči. „Byl jsem zas uprostřed té bitky. Usnul jsem v sedle…“

„A divíš se? Už dva dny jsme nezahmouřili oka. Potřebujeme oddech. Podívej se na koně, ještě pár mil a skapou pod námi…“

Měl pravdu. Všem třem koním se už třásly nohy, srst byla zmáčená potem a z nozder a hub odkapávala pěna. Mleli z posledního.

„Kam teď?“ zdvihl se Kocel v třmenech a zadíval se na východ.

Pomalu se stmívalo a les v úvalu před nimi i na kopcích naproti se změnil na nevlídnou, zlověstně černou masu. Jen Hron na dně údolí se ještě lesknul odrazem pohasínající oblohy a připomínal širokou stříbrnou stuhu.

„Tam dole je kupecká cesta,“ ukázal Kostilam vystrčenou bradou. „Vede podél řeky na sever, do Pustohradu…“

„Pokud si dobře vzpomínám, je tu někde poblíž brod, ne?“ přemítal Pribina. Silák se k němu prudce otočil. „Je. Rovnou před námi. Jenže… Víš, co se říká…“

„Co?“ opětoval jeho pohled kníže, chladným hlasem však zároveň naznačil, že na kdejaké báchorky právě teď není zvědavý. Družiník zmlknul.

Místo něj se ozval mladý kněžic:

„Za Hronem temný les, duši uchvátí ti běs…“

„To jsou jenom řeči, synku,“ zamračil se na něj Pribina. „Jestliže se dáme cestou na sever, Mojmírovi vlci nás na to tata dostihnou. Přebrodíme řeku a pokusíme se jim ztratit v lesích.“

„Otče…“

„Rozhodl jsem.“

Kněžic však nechtěl otci odmlouvat, ukazoval někam dopředu. „Podívejte se támhle!“

Podívali se. Jak se stmívalo, v temnotě lesa na druhém břehu, vysoko na úbočí, se třepetalo mihotavé světlo.

„No vida,“ popohnal Pribina svého koně. „Oheň. Takže to není až tak liduprázdná divočina, jak se vy dva pověrčiví blázni strachujete. Najdeme tam pomoc.“

„Může to být bludné světýlko,“ zabrblal Kostilam. „Vláká nás rovnou do pazourů…“

„Přestaň s tím!“ přikázal mu kníže přes rameno. „Mám si opravdu myslet, že tvá přísaha na Adalrámův kříž byla falešná? Přijal jsi Krista, jako celá Nitra. Víra v pohanské běsy a bludičky je pusté rouhačství!“

Mohutný bojovník sklopil zrak. Ach, Pribino, pomyslel si, už mluvíš jako ti vypasení franští věrozvěsti. Kdybys jen věděl, kolik z tvých věrných i po křtu nosilo pod košilemi skryté amulety ve tvaru Perunovy sekery. Kolik z nich hned po mši ve zcela novém, arcibiskupem vysvěceném kostele utíkalo domů a tam potajmu skládalo oběť modlám svých předků. A hlavně, kolik z nich se zároveň se svým posledním výdechem odevzdalo do rukou Moreny, když položili životy za tebe a tvého syna…

Kostilam si povzdechl a mlčky stisknul koleny grošákovy boky. Tma padala rychle, museli si pospíšit.

*

Hron si šeptal tiše, přímo mírumilovně, ale proud měl mocný, dravý, a unavení koně s ním museli vybojovat tuhý zápas. Nakonec horko těžko zvítězili a roztřeseně vkročili do lesa na druhém břehu. Byli tak vysílení, že všichni tři uprchlíci raději sesedli a dále je vedli na uzdách za sebou.

Po hustě zarostlém úbočí se vinula cesta, široká a dobře vyšlapaná, ale i tak jí potmě nebylo lehké sledovat. Les tu byl podivný, úplně jiný než na druhém břehu. Hustější, temnější, nevlídný. I stromy vypadaly jinak, pokroucené kmeny připomínaly zakleté stvůry z pohádek. Každou chvíli se mohly probudit a začít po vetřelcích natahovat své křivé větve.

Koně se plašili. Frkali, pohazovali mokrými hřívami, škubali uzdami.

„Potvory,“ zavrčel Pribina a přitáhl stříbrem vykládanou uzdu, aby svého hřebce uklidnil.

„Člověk by řekl, že každou chvíli únavou zaryjí nozdry do země, ale na jančení mají sily dost!“

„Vůbec se jim nedivím,“ řekl Kostilam temně, rozhlížeje se kolem sebe nedůvěřivým pohledem. „Tohle místo je začarované a střeží ho duchové. Koně to cítí …“

„Nech toho, strašíš chlapce!“ osopil se na něj vladař a povzbudivě poplácal Kocela po rameni. Kněžic tak zbledl, že jeho tvář až svítila ve tmě.

Zavrzal strom, cosi zaševelilo v listí, stíny se pohnuly. Koně zabušili kopyty do země a Kostilam vylekaně sáhl po sekeře. V duchu se zaklínal Perunem a Velesem, ale nahlas jen zachraptěl: „Přidejme do kroku.“

Netrvalo dlouho a dotrmáceli se k tmavým, mechem zarostlým skalám vysoko na svahu.

Oheň, který viděli z druhého břehu, plál na vrcholku jedné z nich.

„Musíme ten plamen udusit,“ mínil Pribina. „Ukázal by cestu našim pronásledovatelům.“

Na útesy šplhaly schody z hrubě otesaných, nebo jen umně do svahu vsazených kamenů.

Podkovy koní na nich hlasitě zvonily, úzkou rozsedlinou poletovaly strašidelné, hlasité ozvěny.

Na skalách se rozkládala větrem obroušená terasa, nad kterou se zvedalo ještě hustě zalesněné návrší. Plameny šlehaly z kruhové, lidskou rukou vytvořené prohlubně. Kameny byly hustě poseté jednoduše tesanými znaky.

„Črty,“ odfrkl si Pribina. „Čarodějnické písmo. Kostilame, udupej ten oheň.“

„Kníže,“ pohnul se kolohnát neochotně, „je to kouzelný plamen. Nehoří tu pro nic za nic. Není dobré rušit…“

„Chceš mít Sasy na krku?“ skočil mu někdejší pán Nitry do řeči. „Tak udělej, co ti přikazuji!“ Kostilam povzdychl, v duchu poprosil bohy o odpuštění a přiblížil se k ohništi.

„Neopovaž se!“

Kupodivu, koně se vůbec nevylekali a stáli klidně. Zato do tří uprchlíků jakoby šlehnul blesk.

Prudce se otočili a sáhli po zbraních.

„Otče,“ přitiskl se Kocel k Pribinovi. „Kdo je to?“

Stíny na kraji lesa se pohnuly. V přízračném, mihotavém světle ohně se na okamžik zjevila štíhlá postava. A zase uskočila, aby se o chvilku později vynořila ze tmy o několik kroků dále. Zahlédli obnošenou košili s roztřepenými okraji, ve střapatých vlasech vpletená ptačí pírka, náhrdelník z vlčích tesáků a drápů.

„Neboj se, synku,“ zavrčel Pribina s mečem napůl vytaseným z pochvy. „To je jen nějaké oškubané vyžle.“

Děvče, nemohlo mu být víc než patnáct, šestnáct let, se osmělilo, opatrně popoběhlo o kousek blíž a ukázalo ostré zoubky. „Tohle je oheň Černoboha, strážce noci. Jestli ho uhasíte, zle se vám povede.“

Pribina se podíval do očí, zářících z umouněné tváře. Na okamžik zaváhal, ale potom se napřímil. „Kostilame! Dělej, co jsem ti přikázal!“

Jenže družiník se nehýbal. Upřeně civěl na neznámou.

„Kostilame?“ otočil se kníže přísně.

Silák jako by ho ani neslyšel. „Před kým tě ten oheň chrání?“ zeptal se zjevení.

Děvče zase uskočilo do tmy. „Před těmi, co číhají v lese,“ zaslechli její hlas. „Jsou zlí a prahnou po lidských duších, ale Černobohův plamen jim bere sílu. Proto jsou krotcí a neodvažují se vylézt z houští.“

„To stačí!“ zahučel Pribina, ale děvče se v té chvíli objevilo přímo před ním a natáhlo ruku k srdci posvátného místa. Plameny se najednou snížily, stáhly se do dolíku a pouze drobnými, nezbednými jazýčky olizovaly zčernalý kámen.

„Teď už lovci z druhého břehu oheň neuvidí,“ podotklo děvče a otočilo se na bosé patě.

„Pojďte za mnou.“

„Počkej, jak víš…“ začal Pribina, ale útlá postava už zmizela v temném porostu.

Kostilam vykročil první. Kocel ho ustrašeně chytil za rukáv. Silák k němu stočil pohled a usmál se zpod vousů. „Žádný strach, chlapče. Koně se jí nebojí, takže se nemusíme bát ani my.“

Pribina procedil přes zuby tiché zaklení, ale potom kývnul na Kocela a oba najednou vykročili za družiníkem do temnoty.

*

Klopýtali černým lesem, dokud děvče v temnotě před nimi neotevřelo dveře plné lákavého světla. Uprchlíci zaváhali.

„Vítám tě, kníže,“ ozval se z chatrče chraplavý stařecký hlas. „Jen pojď dál, tady nepřijdeš k žádné úhoně.“

Pribina ještě chvilku váhal, ale potom dal uzdu svého hřebce Kostilamovi a s hlavou skloněnou pod nízkým vrškem dveří překročil práh. Kocel se držel těsně za ním.

V chýši to vonělo bylinkami a sušenými houbami. V kotlíku nad ohněm bublala polévka; děvče ji zamíchalo lipovou vařečkou. Když se vzdálilo, Pribina spatřil u stěny naproti hromadu kožešin a houní, ze které trčela šedivá, vousatá hlava.

„Ty mě znáš?“ zamračil se Pribina na starce.

Oči pod vrásčitými, povislými víčky byly vybledlé a mdlé, ale teď se v nich zajiskřilo veselí, ovšem s nádechem trpkosti. „Otázka je, zda znáš ty mě, kníže.“

Pribina se podíval pozorněji, ale musel zavrtět hlavou.

Stařec se kašlavě zachechtal. „Myslel jsem si to. Takže jsi mě vypudil už i ze svých vzpomínek. Nakonec, je to vlastně skoro pět let, když jsme se viděli naposled.“

Náhlé poznání zdvihlo Nitranovo obočí. „Bogožir…“

„Nejsou ti bohové zlomyslní, kníže? Je to jen nedávno, co jsi mě vyštval z Nitry, za koněm jsi mě dal vláčet a holí mlátit, a dnes jsi ty sám na útěku a hledáš u mne úkryt.“

„Chápu,“ zamručel Pribina. „Hned odejdeme…“

„Řekl jsem snad něco takového?“ zvedla se z hromady kožešin vyzáblá ruka posetá stařeckými skvrnami. „Zůstaňte. Místa na spaní je tu habaděj. A nabídněte si polévku, i když jí bude pro každého pouze na pár polknutí. Kaško, dej hostům.“

Kostilam uvázal koně a vešel dovnitř, zavíraje za sebou proutěné dveře. Spolu s knížetem a Kocelem se mlčky rozsadili okolo ohniště a vzali si od děvčete dřevené misky, ze kterých stoupala vábivá vůně. Polévka z dubových hříbků byla chutná, její teplo se příjemně rozlévalo v hladem a únavou zmučených tělech uprchlíků.

„Bogožire…“ ozval se nakonec Pribina, dívaje se do ohně. „Přiznávám se, že mě tvoje pohostinnost zahanbuje. Dobře ti zaplatím. Zůstalo nám pár stříbrňáků…“

„Nač by mi byly?“ Stařec se opět chraplavě zasmál. „Je to takřka křesťanské, že? Nastav druhou tvář. Kdo do tebe kamenem, ty do něj chlebem. Něco na tom bude. Nebo možná ze mě jednoduše pouze vyprchala nenávist a zlost. Ani ty zchromené nohy mě už tolik nebolí.“

„Musel jsem to udělat. Přijmout křest. Spojenectví s markrabětem Radbodem…“

„Já vím, já vím. Všechno v zájmu Nitry. I pálení starých model a pobíjení žreců. Pochopil jsem to. Jenom mě dodnes mrzí, že ses víry předků vzdal tak lehce.“

Pribina na to neřekl nic. Beze slova srkali houbovou polévku. Potom Kostilam vstal a přehodil si přes ramena plášť. „Zůstanu venku. Budu hlídat.“

„To je zbytečné,“ zachrchlal Bogožir. „Kdyby kdokoliv překročil Hron, my s Kaškou o tom budeme vědět hned, jak položí nohu na východní břeh.“

„Ano. Já vím. Ale i tak budu dávat pozor.“

Kostilam vyšel z chatrče a Kaška přiložila na oheň. Kocel odložil misku, opřel se o otce a v průběhu několika úderů srdce usnul jako zabitý.

„Nerozumím,“ ozval se Pribina tlumeně. „Nerozumím, proč mi pomáháš…“

„Ó ne, nemyl se,“ vycenil Bogožir řídké zuby. „Nedělám to kvůli tobě.“ Sklopil pohled ke spokojeně odfukujícímu Kocelovi. „Dobrý chlapec. Chytrý a rozumný. Pochopil všechno, o čem jsme hovořili. Ano, kníže, jen díky němu máš nocleh, břicho plné teplé polévky a jistotu, že tě tu Mojmírovi hrdlořezové nenajdou. Ve skutečnosti jsou to naše děti, kdo zachraňuje krky nám, ne naopak. Co myslíš, kdo se o mne postaral, když mě tvoji nohsledi zmrzačili?“

Pribina se podíval na Kašku. Dívala se do ohně a její nepřítomně vytřeštěné oči mátožně zářily.

„Přesně tak,“ přitakal Bogožir. „Moje dcera. A ty, kdybys neměl Kocela, kdyby ses ho nesnažil za každou cenu zachránit, už bys dávno svou krví napájel nabroušené železo Moravanů.“ Starý žrec se zavrtěl pod kožešinami a mírně se naklonil k ohni. „Na nás už nezáleží, Pribino. Je jedno, co bylo mezi námi dvěma, zda jsem ti odpustil a jestli ty jsi zalitoval. Jde jen o tvého syna a mojí dceru. A Kaška dnes v noci zachrání tvého syna.“

„O nic vás nežádám…“ začal Pribina, ale žrec opět odmítavě mávl kostnatou rukou.

„Buď už zticha, kníže. Tvůj syn se právě teď chová o mnoho moudřeji. Vezmi si z něj příklad.

Kaško?“ Děvče zvedlo zrak. „Víš, co je třeba udělat. Dávej si pozor, jsou zlí a úskoční.“

„Vím, jak na ně,“ řeklo děvče a tiše jako myška vyklouzlo z chatrče.

„Nerozumím,“ zopakoval Pribina zamračeně.

„Pravdaže nerozumíš. Přijal jsi nového, cizího boha, a tvoje pouto se starým světem se přetrhlo. Nelam si tím ale hlavu. Odpočívej. Jsi tu v bezpečí.“

Odmlčeli se. Polena v ohništi praskala. Bogožir usnul. Pribina se zabalil do pláště a díval se do plamenů, dokud se mu nezavřely oči. Ve spánku objímal Kocela jako svůj největší poklad.

*

Kostilam dřepěl na spadlém kmeni těsně u kraje skalní plošiny. Oheň v dolíku poblikával, na síle však neztrácel. Družiník se zadíval přes údolí na západ. Byl k smrti utahaný, ale rozhodl se, že vydrží. Až se za řekou objeví Sasové, chtěl o nich včas vědět.

Byl tak soustředěný na druhý břeh, že když něco zašramotilo za ním, skoro mu vyskočilo srdce z hrudi. Bleskově sáhnul po sekeře, zatnuté do vývratu.

„Pšššt!“ ozvalo se ze tmy.

Nahlas vydechl. „Bohové, to jsi ty. Děvče bláznivé, takhle se připlížit…“

Vyskočila na padlý strom jako kočka, přidržujíc se popraskané kůry dlaněmi a prsty na nohou. Náhrdelník z tesáků a drápů zachrastil. „Vrať se do chatrče, Nitrane, dobře ti radím. Za chvilku by tu nemuselo být kdovíjak bezpečno.“

Potřásl hlavou. „Nejdu spát. Nemohu. Přísahal jsem, že budu střežit knížete i kněžice…“

„Zrovna teď jim nic nehrozí.“

„I tak zůstanu.“

Oči, svítící zpod střapaté hřívy vlasů, se mu dlouhou chvíli dívaly do tváře. „Jak chceš,“ přikývla Kaška posléze a seskočila s kmene. „Ale raději pojď blíže k ohni.“

Něco v jejím hlase ho přimělo poslechnout. Vytáhl sekeru z vývratu a následoval děvče do středu skalní plošiny. Nepostřehnul, zda něco hodila do ohniště, nebo nad ním jen mávnula rukama, každopádně oheň opět zahučel a vyšlehnul do výšky.

„Hej,“ zamračil se na ni. „Chceš nás vyzradit? Říkal jsem ti, že…“ Polknul zbytek rozhořčené věty, když na něj divoženka namířila ostrým nehtem zakončený prst.

„Zmlkni, Nitrane. Hned, okamžitě. A už ani nemukni, ať se děje co chce. Je-li ti život milý, dívej se jen do ohně.“

Zavřel ústa, až mu cvakly zuby. Kaška kývla hlavou a narovnala se. Najednou se Kostilamovi zdála být neobvykle vysoká. Zdvihla paže s prsty zkřivenými jako drápy šelmy a začala tiše zpívat. Řečí, které hromotluk ani trochu nerozuměl, ba dokonce ji ani nikdy neslyšel. Tajnou řečí žreců, věštců a kouzelníků. Cítil, jak mu po zádech běží mráz a všechny chlupy a vlasy se mu zježily. Plameny byly stále vyšší, šlehaly výš a výš, až se z Kašky na druhé straně prohlubně stal jen nejasný obrys za ohnivou stěnou.

A potom se do zpěvu děvčete a hukotu čarovného ohně přidal další zvuk. Kostilamovi se nejdřív zdálo, že zadul vítr a rozkýval větve stromů. Zaposlouchal se však lépe a s hrůzou si uvědomil, že to není šumění lesa.

Byly to hlasy. Šepotavé. Děsivé. Nelidské.

Družiník nasucho polknul. Neovládl se a pomalu otočil hlavu, odvrátil pohled od plamenů, ačkoliv ho ta malá čarodějnice před tím důrazně varovala. Zaostřil zrak na les. A stisknul čelisti, aby v sobě zdusil zděšený výkřik.

Něco se tam hýbalo. Tam, na pozadí černého porostu se zjevily ještě temnější stíny. Nerozeznával jejich přesné tvary, ale byly tam. Vykukovaly zpoza zkroucených kmenů, jako dravci seskakovaly z košatých korun, hadími pohyby lezly zpod kořenů trčících z kamenité půdy. Kostilam rychle obrátil pohled zpět k ohni. Ale i tak však na pokraji zorného pole stále viděl to temné hemžení. Další stíny se drápaly vzhůru po skále, přelévaly se přes hranu skalní terasy, obkličovaly posvátný kruh. Bylo jich čím dál víc a víc. A šeptaly, mumlaly, reptaly.

Kaška jako by noční hosty nevnímala, upírala oči do ohně a nepřestávala zpívat. Náhle jí však přerušilo pronikavé, podrážděné syčení. Její hlas se vytratil do šepotu a utichl. Kostilam koutkem oka zahlédl mohutný, a stále rostoucí stín. Klouby na ruce svírající sekeru mu zbělely, jak pevně tiskl topor. Oproti tomu Kaška se ani nezachvěla. Plameny odhodlaně mihotaly a jejich světlo drželo přízraky v bezpečné vzdálenosti.

Sykot se náhle změnil na hlas. Hovořil jazykem Kaščiny písně - prastarým, tajemným, nesrozumitelným.

A dívčina odpověděla. Ze zvuků, které vycházely z jejích úst, Kostilamovi naskočila taková husí kůže, že by se na ní dala strouhat jablka.

Robustní stín něco namítnul. Zlostně. Panovačně.

Čarodějce blýsklo v očích. „Jak se opovažuješ klást si podmínky?!“ zakřičela lidskou řečí.

„Nemáš nade mnou žádnou moc, nemůžeš mi ublížit! Žádnou oběť nedostaneš! Nažerete se do sytosti, když uděláte, co vám přikazuji! Nakrmíte se tak, že až do jara nebudete muset vylézt z brlohů!“

Stín se pod silou jejího hlasu přestal nadýmat, ba dokonce jako by se zmenšil. Ještě jednou něco zasyčel, teď už však tišeji a pokorněji.

Kaška přikývla. „Konečně se chováš rozumně. A teď huš! Vraťte se do svých úkrytů a čekejte. Váš čas přijde. Už brzy. Tentokrát vám nebudu nijak bránit v tom, po čem nejvíc toužíte.“

Mumlání a šepot se pozvolna vytrácely. Přízraky ustupovaly. Temná masa se přelila zpět přes okraj útesu a rozplynula se ve tmě. Kostilam se konečně osmělil ohlédnout dozadu. V lese se ještě chvilku šelestivě pohybovaly obrysy děsivých tvorů, potom všechno utichlo a znehybnělo.

Kaška zasténala. Družiník na ní pohlédl. Děvčeti se zamlžily oči. Pohotově k ní přiskočil a zachytil ji přesně v okamžiku, když se jí podlomila kolena. Zdvihl ji do náručí jako pírko a pospíchal k chatrči. Plameny na skále se opět uklidnily a zmenšily.

Hvězdy lhostejně blikaly, jako by se vůbec nic nepřihodilo.

*

První, co knížeti proniklo do snů, bylo vrznutí lýkových pantů na dveřích. Vzápětí mu kdosi položil ruku na hruď. Prudce zdvihl hlavu a zamrkal ještě spánkem zalepenýma očima.

„Pojď se mnou, pane,“ zašeptal Kostilam. „Chlapce nech spát.“

Pribina se opatrně vyhrabal zpod pláště a kožešin, přikryl nepokojně brumlajícího Kocela a následoval družiníka ven z chýše. Přihmouřil oči před světlem. Slunce ještě nevyšlo, ale do zamlženého lesa se už vkradlo šero svítání.

„Jsou tady,“ utrousil Kostilam po cestě k posvátnému ohni.

„Cože?“ strnul vladař „Kdo?“

„Přece Mojmírova smečka. Jen co se rozednělo, přes západní hřeben se převalila početná jízdní skupina.“

„A to říkáš jen tak?“ popadl ho Pribina pod krkem a sáhl po meči. „Musíme skočit na koně a okamžitě zmizet!“

Kostilam se na něj vážně podíval. V jeho tváři se zrcadlily sice obavy, ale k panice měl daleko. „Nemusíme. Nic nám nehrozí.“

„Jak to? Pomátl ses?“

„Pojď a uvidíš. Ale počítej s tím, že se ti ten pohled nebude líbit.“

Pribina ničemu nerozuměl. Vyšli na skalní terasu. V dolíku, uprostřed črtami vyznačeného kruhu stále poblikával kouzelný oheň. Na samém kraji útesu stála Kaška a upřeně se dívala dolů do údolí. Nitrani se k ní připojili.

„Už přebrodili řeku,“ řekla nevzrušeně. „Brzy to začne.“

„Začne?“ nechápal Pribina. „Co začne?“

Děvče ani družiník neodpověděli. Z lesa pod nimi se ozvaly lidské hlasy a klapot kopyt.

Kníže se nezdržel a tasil meč.

„Ježíši, to jsou skutečně oni! Slyšíš, Kostilame? Vzpamatuj se. Ta čarodějnice tě omámila. Je třeba…“

„Buď zticha,“ osopila se na něj Kaška zcela neuctivě. „Ještě k nám přitáhneš jejich pozornost! Jen ať se věnují těm dole.“ Tvář děvčete pokřivil úsměv, ve kterém byl kus krutosti.

Pribina se ošil a chystal se položit další otázku, ale v tom okamžiku náhle strnul. A spustil ruku s mečem, ačkoliv stále svíral pevně rukověť. Oči se mu rozšířily.

Les se pohnul. Vypadalo to, jako by stíny mezi stromy náhle ožily. Koruny zaševelily, a přitom se nepohnul ani lísteček. Pribina pochopil, že ten zvuk… že jsou to hlasy! Nedočkavé, dychtivé, zlověstné.

Polknul naprázdno.

A potom z lesa vyletěl lidský výkřik. A hned nato další. Koně vyděšeně ržáli. Zacinkala ocel. Zadusala kopyta, zapraskaly větve, zatřásly se houštiny. Překvapený křik se rázem změnil na hrůzyplný skřek tváří v tvář smrti. Na zoufalé a nevyslyšené volání o pomoc.

Na cestu pod skálou najednou vyběhl z lesa muž. Rohatá přílba, šupinová zbroj, ryšavé vousy. V ruce dlouhý sax.

„Thor…“ zařval, ale v té chvíli za ním cosi vyletělo z lesa a skočilo mu na záda. Bylo to černé, beztvaré. Odporné. Navzdory tomu, že to vypadalo nehmotně, uchvátilo to robustního Sasa jako malé dítě a jediným pohybem ho strhlo do houští. Jeho šílený řev okamžitě umlknul.

Pribina s tváří bílou jako vápno ustoupil od okraje útesu. Upřel zrak na Kostilama. Družiník opětoval jeho pohled. Jak tak na sebe koukali, ohavné zvuky v lese pod nimi postupně ztichly.

„Za Hronem temný les…“ zadeklamoval Kostilam.

„…duši uchvátí ti běs,“ chraplavě dodal Pribina.

„Otče?“

Kníže se zaskočeně otočil. Přes posvátný kruh k nim klopýtal Kocel a drobnou pěstí si vytíral ospalky z očí. „Co se stalo?“

„Vůbec nic,“ přinutil se Pribina odpovědět pevným hlasem.

„Slyšel jsem někoho křičet.“

„To jen vykřikla sojka,“ odvětil vladař a rychle schoval meč. Zdvihl zívajícího chlapce do náručí a rychle ho odnášel zpět k žrecově chýši. „Jenom vyplašená sojka.“

*

„Kam půjdeš teď?“ zajímal se Bogožir.

„Na jih,“ odvětil Pribina zamyšleně. „K Dunaji. A potom uvidím. Možno se obrátím na západ a požádám o pomoc Radboda. Nebo spíš budu hledat úkryt u Chorvatů. Bývali jsme spojenci v boji proti Bulharům.“

„Rozhodni se moudře. Tvůj syn se narodil, aby byl vladařem. Budeš mu muset někde vybudovat nové knížectví.“

Pribina se podíval starci do očí. Pomalu přikývnul. „Vybuduji. A… děkuji.“

„Mně? A za co? Já jsem tě nezachránil. A vlastně ani Kaška ne. Poděkuj mocnostem, ve které jsi už přestal věřit.“

Nitran na to neřekl nic. Jen před chromým žrecem uctivě sklopil zrak, otočil se a vyšel z chatrče. Kostilam a Kocel ho už čekali v sedlech svých koní.

Na cestě, klesající od skal k řece nenašli nic. Ani jediný pohozený meč, ani kapičku krve. Saská družina zmizela beze stopy. Kostilam měl pocit, že má žaludek plný ledu. Koně však zůstali zcela klidní. Nevětřili nic neobyčejného. Jak předpověděla žrecova dcera, běsi se nasytili a spokojeně zalezli do svých brlohů.

Hron si šuměl tiše, zadumaně. Skoro jako by si brumlal nějakou píseň. Pribina sakra dobře věděl, jaká to je.

Černé srdce

Nad povodím Děsny se líně převaloval horký letní den. V březovém lesíku se nepohnul ani lístek, i sám Stribog, pán nebes a větru, někde lenošil, znavený tím vedrem. Nastěnka po úzké stezce sestupovala k tiše zurčícímu potoku. Bezmyšlenkovitě si broukala píseň, kterou kdysi dávno kyjevská kněžna Olga zpívala na tryzně za svého zrádně zavražděného manžela Igora. Když ji Nastěnka poprvé slyšela z úst potulného guslara, ten zpěv plný nesmírného žalu za ztracenou láskou jí rval srdce na kousky. Se slzami v očích uprosila guslara, aby ji naučil slova. Dokonce přivolila jít s ním na oplátku do sena. Smrděl jak starý kozel, ale za tu píseň to stálo.

Nastěnka zastavila na pampeliškami zarostlém břehu a sundala si s útlých ramen držadlo na vědra. Když jeden ze džberů vnořila do potoka, odraz bříz na líně plynoucí hladině se roztrhal na kousíčky. Dívka se sténáním vytáhla plné vědro na břeh. Pak vzala druhé a opět se sklonila k vodě.

Uprostřed pohybu se zarazila.

Štěbetání ptáků v korunách stromů umlklo. Náhlé zlověstné ticho Nastěnce rozbušilo srdce.

V duchu se začala zaklínat matkou Mokoší, aby ji ochránila před neštěstím.

Zčeřená voda se ustálila a z útržků světla a stínů se na hladině složil odraz postavy, stojící na opačném břehu.

Nasťa zaječela a les ožil třepetáním ptačích křídel.

*

„Slyšels to, Thorgile?“

Stříbrem vykládané uzdy pronikavě zazvonily, když dva muži rázně zastavili koně.

„Slyšel,“ zvedl Thorgil dlaň v rukavici a zastínil si zrak před bodavými slunečními paprsky.

„Co to bylo, Iljo? Ty máš lepší uši.“

„Nejsem si jist,“ zamračil se druhý bohatýr a chopil se špičaté přilbice, již měl doposud zavěšenou na hrušce sedla. Jeho mírně prořídlé, no stále jasně zlaté vlasy zmizely pod drátěným závěsem přidělaným k obrubě přilbice. „Ale Veles mi je svědkem, že to nebylo nic dobrého.“

„Hlavně ať to není nic nadpřirozeného,“ ustaraně krčil Thorgil husté obočí. „Víš, jak tyhle věci nesnáším…“

„Tam!“ ukázal najednou Ilja někam nad koruny bříz vlevo od cesty. Čistotu blankytného nebe v těch místech poskvrnily hejna vyplašeného ptactva. Ilja sáhl za sebe a z jantarem vykládaného toulce vytrhl dvakrát prohnutý luk.

„Jeď, Buruško, pospěš!“ pobídl Muromec svého koně.

Rychlým klusem sjeli s cesty a vnořili se do strakatého stínu březiny.

*

Nastěnka se hnala po stezce vzhůru od břehu tak rychle, že se až rukama dotýkala země. Díky hukotu krve v uších téměř neslyšela šplouchnutí vody, když mohutné tělo skočilo do potoka a rychle se brodilo za ní.

„Pomóóóc!“ zařvala dívka. „Netvor! Vlkodlak!“

Několik kroků za ní se rozevřela veliká tlama a z rudého chřtánu se vydral nelidský, krvelačný řev.

*

Ilja a Thorgil si vyměnili pohledy. Seveřan zvedl ruku a do týla posunutou varjažskou přilbici si prudce stáhl dopředu. Kovové oblouky chránící oči mu dosedly na nos a tváře.

Pobídli koně do cvalu.

*

Dívka běžela, seč jí síly stačily. Po obličeji jí kmitaly sluneční paprsky, pronikající korunami bříz. Do cesty trčící větev jí strhla z hlavy šátek a rozťala čelo krvavým šrámem. Nastěnka vykřikla a zapotácela se. Pohled jí zaletěl dozadu. Robustní, přikrčená postava se mocně odrazila ke skoku. Zavířilo listí, vyceněné tesáky se zablýskaly.

Nastěnka zaječela a vrhla se kupředu v zoufalém pokusu uniknout z dosahu netvorova vražedného skoku.

V té chvíli lesem zahřmela kopyta. Jezdec se zpoza bílých kmenů vyřítil tak nečekaně, že Nasťa téměř upadla pod bujně bušící podkovy. S výkřikem se vrhla na kolena a stáhla hlavu mezi ramena.

Zazvonila tětiva.

Zvuk ostrého hrotu pronikajícího svalstvem nelítostně umlčel ryk útočící bestie. Nastěnka vzhlédla a měla dojem, že se na chvilku všechno zastavilo. Zvuky světa umlkly. Spatřila netvora, ztuhlého uprostřed skoku, šíp vynořující se v gejzíru krve z jeho zad, ba dokonce i chomáč pěny na půlcestě mezi koňským pyskem a mechem na zemi.

Do naprostého ticha na okamžik dunělo jen její splašené srdce.

Vzápětí kouzlo pominulo. Ozvěna běsova řevu se rozletěla mezi stromy, bohatýrův kůň zaržál, šíp se zarazil do břízy u stezky a obluda se zřítila na záda. Nastěnce dopadla na strachem pobledlou tvář rudá kapka. Byla horká jako svařené víno.

Zarachotila kopyta a z hájku se vyřítil druhý jezdec. Proudění vzduchu mu rozevlálo zrzavý plnovous.

„Do prdele!“ zaklel a strhl hřebce pryč od stále se ještě chvějícího těla v listí. „Do Fafnirovy ohnivé prdele! Tušil jsem, že to nebude nic přirozeného. Nic mi není víc proti srsti, než tyhle věci!“

„Žádný strach, Thorgile,“ řekl muž s lukem. „Prošpikoval jsem ho skrz naskrz. Ještě úplně nevyhasl, ale už to nerozchodí.“

„Určitě?“ seskočil rudovlasý s koně a z úchytu na sedle vytáhl sekeru s dlouhým toporem.

„Takoví fujtajblové mívají obvykle dost tuhý kořínek. U Odina, co to vlastně je? Medvědí hlava i drápy, ale tělo lidské. A na sobě má kalhoty a vyšívanou rubašku. To vypadá, jako kdyby…“ Varjag se zarazil a ještě víc nakrčil obočí.

„Jako kdyby to nebyl skutečný běs, ale člověk, kterého v obludu někdo proměnil,“ doplnil Ilja.

„Takže je v tom dokonce černá magie,“ odplivl si Thorgil. „Tak tu skutečně nenávidím.“ Opatrně natáhl ruku a šťouchl do těla hlavicí sekyry.

Útok byl tak rychlý, že na něj vlastně ani nebylo možné včas zareagovat. Černé drápy rozervaly Varjagovy kalhoty těsně pod okrajem drátěné suknice. Vytryskla krev.

Muži zakleli, Nastěnka vykřikla, koně zaržáli.

Medvědodlak se bleskově vymrštil a jeho tesáky vyrazily proti Thorgilově obličeji a krku.

Seveřan potácivě uskočil a máchl sekerou. Ostří se zaťalo mezi rameno a černě ochlupenou hlavu a, rubašku potřísnila krev. Obludu to nezastavilo. Drápy zaskřípaly na bronzové puklici chránící Thorgilovu hruď.

Ilja tasil meč a mrštným skokem se ocitl u netvora.

„Hlavu!“ zařval Thorgil. „Usekni mu hlavu!“

Bohatýr udeřil vší silou. Řev se změnil v ohavné vlhké chrčení. Štětinatá hlava zůstala viset na zbytcích krčního svalstva. Z přeťatých tepen tryskala krev a kropila všechno kolem. Ilja na to nedbal a udeřil ještě jednou. Medvědí hlava přistála v mechu a naposled scvakla zuby, jako když se naprázdno zavřou lovecká železa. Cukající se tělo se zřítilo na zem. Krvavý déšť ustal.

Ilja a Thorgil zadýchaně pohlédli jeden na druhého. Po zbroji jim stékaly rudé čůrky. Pak se najednou zvláštně zavlnil vzduch, a ačkoliv na stromech kolem se nezachvěl ani lístek, podivný poryv větru rozevlál bohatýrům vlasy a vousy. Sklonili zrak k běsovi. Nejdřív se ztratily drápovité tlapy, místo nich najednou trčely z rukávů krvavé rubášky obyčejné lidské ruce. Pak zmizely i chlupy na uťaté hlavě a Ilja s Thorgilom užasle hleděli na hladce oholený obličej mladého muže s rovně zastřiženou kšticí světlých vlasů.

„Thorova krev, nespletli jsme se,“ zachrchlal Varjag znechuceně. „Nebyl to pravý démon, ale jen nešťastná oběť zlých kouzel. Brrr!“

Ilja si však už zdechliny nevšímal. „Krvácíš, bratře, potřebuješ ošetřit. A já do sebe nutně musím dostat něco ostrého. Do sedel, támhle nad těmi stromy už vidím strážní věže Volrogu.“

*

Hradiště sedělo na mírném svahu nad lesem. Vládl mu mohutný dub, tyčící se na návrší úplně nahoře. Jak Ilja a Thorgil stoupali ulicí směrem k Perunovu stromu, ze zemljanek a srubů kolem vykukovaly zvědavé obličeje a hradištěm se nesl vzrušený šepot. Před kopyty ušlechtilých ořů utíkaly slepice, v blátě ryjící prasata i štěkající psi.

Rozložitý, řezbami zdobený vladykův dvorec stál až úplně nahoře, těsně pod vrcholem kopce. Jakmile u něj bohatýři zastavili, z vrat se vyhrnula družina bojarů ozbrojených meči a sekerami.

„Chvála buď Perunovi a Velesovi!“ vykřikl ramenatý třicátník v čele skupiny. „Vždyť je to sám Ilja Muromec, nejudatnější z bojarů velkoknížete Vladimíra! Skloňte zbraně, bratři, před vámi stojí zhouba Chazarů, Bulharů a Pečeněgů, pýcha Kyjeva! A po jeho boku, pokud se nepletu, mocný Thorgil Ragnarsson, nejstatečnější z družiny Varjagů, které si Vladimír přivedl, aby mu pomohli dobýt Kyjev!“

„Radane,“ sundal si Ilja přilbu s hlavy. „Rádi tě zase vidíme.“

Muž se na jezdce podíval pozorněji a úsměv mu ztuhl na tváři. „Při bozích, Iljo, ta krev na vaší zbroji je ještě čerstvá. Jste zranění?“

„Jen škrábnutí,“ ohradil se zrzavý Varjag. Sklouzl na zem a sundal s koně Nastěnku. „Nejdřív je nutné postarat se o děvče.“

„Přivolejte žrece a vědmy!“ křikl Radan na své průvodce. Pak se otočil zpátky k příchozím.

„Co se vlastně stalo?“

„Promluvme si uvnitř,“ navrhl Ilja tlumeným hlasem. „Tady je zbytečně moc uší.“

„Chápu. Přijměte pohostinství mého domu, bohatýři.“

Ilja a Thorgil, který navzdory nabídnuté pomoci pořád sám nesl Nastěnku v náručí, následovali Radana do stínu v útrobách dřevěného paláce.

*

„Kolik je to let, co jsme se viděli naposledy, Iljo?“ zavzpomínal Radan, když procházeli předsíní. „Pět? Šest?“

„Tak nějak. Jeden by nevěřil, jak ty roky letí. Ale bylo to tenkrát pořádné krveprolití, co?“

„Kde jste vy dva spolu válčili?“ zajímal se Thorgil.

„Daleko na jihu, kde Don vtéká do vnitřního moře,“ odpověděl Volrožan. „Bránili jsme chazarské pevnosti, které pro Kyjev dobyl ještě Svjatoslav, před prokletými Pečeněgy.“

„Tak u toho jsem nebyl,“ zabručel Varjag. „V té době jsem byl s Vladimírem na západě, na území Volyňanů jsme bojovali s Mieczislavem, knížetem kmenů od Visly.“

Radan odhrnul zubří kůži z vchodu do hlavní síně. „Škoda, že jsi nebyl s námi, seveřane. Mí soukmenovci už skřípou zuby, když jim u každého hodokvasu zas a znovu vyprávím o tom, jak Iljův meč a kyj drtily celé houfy kočovných hrdlořezů. Zdi Bílé Věže v Sarkelu byly tak zbrocené nepřátelskou krví, že jí někteří začali říkat Rudá Věž.“

„Jo, byly to dobré časy,“ zakřenil se Ilja a překročil práh. „Pečeněgové draze zaplatili za vraždu velkoknížete Svjatoslava.“

Začouzený strop paloty podepíraly vyřezávané sloupy, na zdech visely zubří, medvědí a kančí kůže, skvěly se štíty a zbraně. V otevřené kamenné peci s mohutným komínem hučely plameny.

„Bojím se zeptat,“ ozval se Ilja, když viděl, že tady kromě tří otrokyň není ani živé duše, „ale čekal jsem, že nás uvítá vladyka Godomil.“

Radan si povzdechl a potřásl hlavou. „Jsou tomu už dva roky, co Morena odvedla otce do Návu. Teď jsem vladykou Bojanů já. O následnictví jsem musel soupeřit s otcovým bratrem Gorynem. Naštěstí se drtivá většina bojarů postavila na mou stranu.“

„A Goryn? Zabils ho?“

„Ne. Poslal jsem strýce do vyhnanství. Několik mužů odešlo s ním. Občas mnou cloumají pochybnosti, zda jsem neudělal chybu…“

„V těchto záležitostech se nevyplácí být milosrdný,“ řekl Thorgil a s přidušeným zasténáním složil Nastěnku na kožešinami pokrytou lavici u zdi. „Goryn může někde splašit družinu žoldnéřů a vrátit se. Pamatujete? Přesně tak to udělal Vladimír, když vypukla válka o stolec po zabitém Svjatoslavovi, plul na sever a v Upplandu si najal naší vlčí smečku. My Vikingové jsme pak pro něj dobyli Kyjev a v tichosti odstranili jeho bratra Jaropolka.“

„Uvidíme, jaký osud nám sudičky předurčily,“ pokrčil Radan rameny. „Teď pojďte ke stolu.“

Zatímco si bohatýři sundávali zbroj, tmavovlasé otrokyně z kmene povolžských Bulharů přinesly sýr, obilné placky s medem, solené okurky a kovše plné medoviny a drahého řeckého vína.

„Něco malého k zakousnutí,“ pobídl mladý vladyka hosty, „než se upeče maso a čeleď zatopí

v lázni.“

Muži malou úlitbou uctili domácí bůžky, jejichž prosté modly stály podél zdi naproti vchodu, a zvedli kovše ke rtům. Muromec do sebe nalil medovinu na jeden doušek a spokojeně zasténal.

Mezitím se do dvorany dostavil i bělobradý žrec s vědmou a babou bylinkářkou.

„Prokletý běs,“ hřímal Thorgil, zatímco mu mastičkářka ošetřovala ránu na noze. Žrec prozpěvoval zaříkadla proti zlým mocnostem, které mohly ránou vstoupit do válečníkova těla. Tato forma magie Varjagovi zjevně nepřekážela.

„Běs?“ zachmuřil se Radan. „Napadl vás běs? Jak vypadal?“

„Napůl člověk, napůl medvěd,“ odškubl Ilja zuby kus placky. „Za těch dvacet let v knížecích službách jsem už bojoval s kdečím, s vlkodlaky, bereginěmi, jagami, ašilky či krvelačnými zrutami. Takového démona jsem však dnes viděl poprvé.“

„A že to byla dřina, zabít ho,“ přisadil si Thorgil. „Bil se jako drak, dokud mu Ilja nesrazil hlavu s ramen.“

„A pak se proměnil v člověka,“ doplnil Ilja. „Jeho medvědí podoba byla podle všeho dílem kletby či zlého kouzla. Netušíš, Radane, kdo by v něčem takovém mohl mít prsty?“

„Hm,“ zadumaně pokýval hlavou Radan. „V poslední době přichází zlo z východu…“

„Z Temnoboru?“ podivil se Ilja.

„Ano. Šíří se zvěsti, že hvozd ovládly černé čáry. Jeho temnými hlubinami se toulají zlí duchové a doposud nevidění a nepoznaní démoni. Lidé se ztrácejí beze stopy.“

Ilja nakrčil čelo. „Nevěřím, že by Luna mohla…“

„Já také ne. Určitě je v tom něco jiného.“

„Kdo je Luna?“ zajímal se Thorgil.

„Mocná čarodějka, jež od pradávna vládne Divoranům, lesnímu národu,“ vysvětloval Radan.

„Někteří tvrdí, že je nesmrtelná, a prý se dokáže proměnit ve vlčici. Vládne Temnoboru z Malachitové věže. V osadách kolem lesa ji uctívají jako bohyni a přinášejí jí pod stromy bohaté obětiny.“

„Zakletý les, kouzla, vlkodlaci,“ otřásl se Thorgil. „Když takové věci slyším, ježí se mi chlupy i na zadnici.“

„Nejsi sám, syne Ragnarův. Radimiče, Severjany i Vjatiče, všechny kmeny sídlící kolem pralesa obchází strach. Hm,“ podíval se vladyka na bohatýry, „když jsem vás dnes zahlédl, napadlo mě, že se ta nedobrá zvěst donesla až do Kyjeva. Že kníže vyslal své nejudatnější bojary, aby nám pomohli zbavit se té hrozby.“

Ilja a Thorgil si vyměnili pohledy. Seveřan se křivě usmál, Muromec si povzdechl.

„Není tomu tak, Radane. My už totiž nejsme v knížecích službách.“ Vladykovi se rozšířily oči.

„Ale,“ přeběhl zrakem po hrudích obou válečníků, „pořád nosíte na prsou amulety ve tvaru Perunovy sekyry. To je přece znamení kyjevských bojarů!“

„Už ne,“ potřásl Ilja hlavou. „Vladimírovi družiníci teď nosí úplně jiný symbol. A právě ten symbol je důvodem, proč se z nás dvou stalo to, co teď jsme.“

„Vyhnanci,“ upřesnil Thorgil.

*

„Kříž,“ zabručel Thorgil a pořádně si lokl z vyřezávaného dřevěného poháru. „Ten se teď skví na hrudích kyjevských bojarů, ať jim Thórovo kladivo rozdrtí kosti!“

Seděli v parní lázni, popíjeli medovinu a vychutnávali očistu, o niž se staraly donaha vysvlečené Bulharky. Občas polily muže studenou vodou a pořádně jejich zjizvená těla vyšvihaly svazky březových větviček.

„Křesťanství,“ odfrkl si Radan. „Nechce se mi věřit, že už zavítalo i na kyjevský dvůr. Vždyť Vladimír hned po nástupu na knížecí stolec uzákonil víru v pět hlavních bohů a postavil jim veliké modly v samém srdci své tvrze nad Dněprem.“

„Zůstaly po nich jen díry v zemi,“ řekl Ilja. „Stejně tak Vladimír přikázal porubat všechny svatyně, modly a svaté háje. Sochy Velese a Peruna nechal zmrzačené svrhnout do řeky Počajny.“

„Při bozích!“ vybuchl Radan. „Co ho přimělo k takovému šílenství?“

„Ženská,“ utrousil Thorgil.

„Spíš touha po moci,“ namítl Ilja. „Loni na podzim musel velkokníže splnit své závazky vůči Byzanci a poslechnout císařovo volání do boje…“

„Slyšel jsem o té válečné výpravě,“ přitakal vládce Volrogu. „Kyjev pomohl Basilejovi potlačit velké povstání daleko na jihu, ve vnitrozemí…“

„Pomohl?“ odfrkl si Thorgil. „Tu válku jsme za něj vybojovali od prvního vystřeleného šípu až po napíchnutí hlavy Barda Foka, vůdce povstání, na špičatý kůl!“

„V Cařihradu se Vladimír zakoukal do císařovy sestry Anny,“ pokračoval Ilja. „Když jsme se vrátili z vítězného boje, kníže požádal Basileia, aby mu ji dal za ženu, na znak spojenectví a jako odměnu za vojenskou pomoc. Císař však Vladimíra odmítl s tím, že byzantská princezna se nemůže stát chotí pohana.“

„Aha,“ přikývl Radan zamračeně. „Tak proto velkokníže poklekl před křesťanským bohem.“

„Proto. Pod hrozbou meče přinutil bojary, aby přijali cizího boha, a pak dal všechny Kyjevany nahnat do Dněpru a hromadně pokřtít. Mnozí, jenž se mu pokusili odporovat, zaplatili krví.“ Ilja v rozhořčení rázně vyprázdnil kovši. „Já bych nikdy nezavrhl víru svých předků. Kmen Muromců, jehož krev mi proudí v žilách, sice uctívá jiné bohy, ale má matka byla Vjatička a naučila mne obětovat Perunovi, Velesovi a Stribogovi.“

Jedna z otrokyň vylila džber vody na rozpálené kameny a místnost zaplnila pára.

„Hm,“ usrkl Radan medoviny. „Teď už chápu, proč jste opustili Kyjev. Zejména ty, Iljo. Znám tvůj příběh. Guslaři zpívají o tom, že zamlada jsi byl slabý, neduživý a díky nemocí pokrouceným kostem ses téměř nemohl hýbat. Pak tě jednoho dne navštívili tři bozi převlečení za prosté poutníky. Tys je i přes svou nemoc dobře pohostil, a oni ti za odměnu dali zdravé tělo a sílu, jakou nemá žádný smrtelník. Kdoví, možná že kdybys teď víru v ty bohy pošlapal, tak by ti tvou sílu vzali.“

„Možná,“ usmál se Muromec, „ale toho se až tak neděsím. Za ta léta už jsem vybojoval dost slavných bitev. Táhl jsem se Svjatoslavem proti Bulharům i Řekům, viděl jsem pád Chazarské říše, odrážel jsem od bran Kyjeva vyjící Pečeněgy. Už nejsem nejmladší, mám dávno po čtyřicítce. Síly mi neubylo, ale uvnitř cítím únavu. Doufal jsem, že už brzy praštím s životem válečníka, najdu si mladou ženu a v pohodlí si budu užívat výsady kyjevského bojara. Jenže teď se vše zvrtlo. Místo, kde rubají modly bohů, nemůže být mým domovem. A tak jsme tady s Thorgilem prostě zamávali Kyjevu na rozloučenou.“

„A kam máte namířeno?“ zajímal se Radan. „Nevrátíš se na východ, Iljo? K řece Oce, do Muroma, ke svému kmeni?“

Ilja si vzdychl. „Ne. Už dávno jsem vytrhl své kořeny z té vzdálené země. Bylo mi osmnáct, když jsem se připojil ke kyjevskému vojsku, jež tehdy táhlo skrz naše území proti Bulharům na Volze, a od té doby jsem svou domovinu neviděl. Ne, míříme s Thorgilem na sever, ke kmenům, které ještě nenakazilo nové náboženství.“

„U Radimičů jste vítáni,“ vyhlásil Radan. „Budu poctěn, zůstanete-li ve Volrogu. Dokud jsem živ, staletého Perunova dubu nad hradištěm se nedotknou sekyry přisluhovačů kříže. A pro tebe, Iljo, máme spoustu vdavekchtivých děvčat. Stačí si jen vybrat.“

Plavovlasému bohatýrovi se konečně vyjasnil obličej. „Díky, Radane. Možná tady skutečně nějaký čas pobudeme. Alespoň se podíváme na zoubek té záhadě s Temnoborem.“

„Tak to vidíš, vladyko,“ zachechtal se Thorgil. „Nejdřív tu vede stařecké řeči o tom, jak se míní usadit a strčit hlavu do chomoutu, a vzápětí už chce skočit rovnou do dalšího dobrodružství. To je celý Ilja… Och, ty černovlasá potvoro!“ zaklel náhle Varjag, když mu otrokyně polila záda studenou vodou. Popadl Bulharku a prudce ji k sobě přivinul. Ani trochu se nebránila. Ilja a Radan se rozesmáli. Vladyka rázně dopil medovinu a pokynul dalším dvěma dívkám. Usmály se a přistoupily blíž.

*

V noci se zvedl vítr a přihnal z východu mraky plné deště. Temnotu nad obzorem protkávaly zlaté nitky blesků. Perun se blížil na svém hromovém oři a ohnivou sekerou neúnavně rubal do země, aby vylekal a zahnal zlé duchy a skřítky.

Stála na terase vysoko na věži ze zeleného kamene a Stribogův dech jí cuchal dlouhé černé vlasy. Dívala se vstříc přicházející bouři. Její oči šelmy se svislými štěrbinami zřítelnic zářily do tmy. Vypadala strašidelně a svůdně zároveň. Ňadra se jí pod šaty z jemné tkaniny prudce zvedala vzrušeným dechem. Větřila nebezpečí. Její dravčí instinkty se nikdy nepletly. Pootevřela rty. Mezi bělostnými zuby se prodralo tiché vrčení.

Věž a osadu na jejím úpatí obklopoval les, divoký, bujný, věkovitý Temnobor. Rozprostíral se od obzoru po obzor jako nezměrná černá skvrna. Černovlásku s ním spojovalo prastaré pouto, avšak nyní bylo narušeno. Z temné říše stromů čišela hrozba. A když jeden z blesků udeřil docela blízko, v jeho světle hvozd skutečně ožil.

Paní věže se přikrčila a zavrčela hlasitěji. Hluboko pod ní se z černoty mezi mohutnými kmeny vyrojily nahrbené postavy, ani lidské, ani úplně zvířecí, běsovské. Byly jich tucty, možná tucty tuctů. Jako mravenci se hrnuly do ulic a dvorů mezi sruby a jejich krvelačný řev vzlétl k nebesům, jakoby chtěl soupeřit s duněním hromu.

Tehdy černovlasá kněžna zaklonila hlavu a z hrdla se jí vydral hlas, jakým obvykle vlci volají na měsíc. Tohle však bylo volání do boje. Z útrob věže jí odpověděl sbor divokých, nedočkavých hlasů. Dlouho očekávaná bitva vypukla…

„Iljo!“

Muromec se vymrštil zpod kožešiny a bleskově sáhl po meči u lůžka. Jílec opletený hladkou kůží mu skočil rovnou do dlaně. Zápěstí mu však sevřely železné prsty.

„Jen klid, bratře. To jsem já, Thorgil.“

„Velesovy rohy,“ zabručel Ilja. Zamžoural do šera v jizbě a posadil se. Mladá Bulharka vedle něj cosi zamumlala a obrátila se na druhý bok. Ilja si protřel obličej dlaní. „Něco se stalo. Něco nedobrého…“

„Jistě. Jinak bych tě nebudil. Vstávej a seber luk a meč. Potíže, jimž jsme chtěli utéct, nás dohnaly.“

Naléhavý tón Thorgilova hlasu přinutil Muromce soustředit smysly. Natáhl uši.

„Co je to venku za hluk?“

„Kyjevští,“ odvětil Thorgil a tvářil se u toho, jako kdyby ho najednou příšerně rozbolely zuby.

*

Bouře na úsvitu zeslábla a Perun odjel rubat sekerou někam na severozápad, do končin Dregovičů a Křivičů. Liják však neustával. Ilja sprostě zaklel, když mu poryv větru stříkl za krk spršku ledové vody. Tenhle den vůbec, ale vůbec nezačínal dobře.

Navzdory psímu počasí se to kolem posvátného dubu jen hemžilo Bojany. Shromáždil se tu snad celý rod, stáli v kruhu kolem Hromovládcova stromu, v dlaních svírali zbraně, tvářili se vztekle a neústupně. Ze všech stran je obklíčili jezdci v blýskavých pancířích knížecích bojarů. Z hrotů oštěpů a šípů, namířených proti obyvatelům Volrogu, crčela dešťová voda.

Jeden z jezdců, neozbrojený muž v tmavé kutně, s dlouhým plnovousem a velkým zlatým křížem na hrudi, popohnal koně proti Bojanům.

„Jsem otec Bogoljub a ve jménu byzantského patriarchy vás vyzývám…“

„Pryč od posvátného dubu, křesťanský hade!“ štěkl Radan a ohnal se proti knězovu valachovi dlouhým kopím. Kůň se polekal a s pronikavým ržáním se prudce vztyčil na zadní. Bogoljub s ječením vyletěl ze sedla a praštil sebou doprostřed ulice, až bláto a špinavá voda vystříkly do výšky. Kyjevští bojaři začali klít, tětivy se napjaly ještě víc, dříky luků vrzaly, hroty šípů a oštěpů se chvěly nedočkavostí.

„Proklínám vás, pohanští modloslužebníci!“ křičel kněz, po čtyřech se rochnil v kalné louži a s brady mu kapalo bláto.

„Bavíte se dobře?!“

Na shromáždění jako kdyby padlo mocné kouzlo a všem naráz vzalo hlas. Křik a kletby umlkly.

Z šedé stěny lijáku se vynořily dvě ramenaté postavy. Na sobě měly stejně honosnou a umně kovanou zbroj jako jezdci.

„Já mám o zábavě úplně jinou představu,“ dodal zrzavý Varjag, svírající v pravici těžkou sekeru a chránící se kulatým štítem. „Rozhodně je u toho víc vína a méně vlhka.“

„Pravdu díš, bratře,“ přikývl plavovlasý obr s dlouhým mečem u pasu a napjatým lukem v rukou. „Tato slavnost nestojí ani za slepičí pšouk. Vlastně jsem z ní natolik rozladěný, že prvnímu zkurvysynovi, který udělá příliš prudký pohyb, bez váhání proženu lebkou šíp.“

Kruhem jezdců přeběhl vzrušený šepot. Ty dva samozřejmě moc dobře znali. Ještě nedávno sloužili jednomu pánu.

Luky a oštěpy začaly jeden po druhém klesat.

„Co je to s vámi?!“ Vůdce Kyjevanů pobodl oře proti zrzavci a plavovlasému. Nebyl o nic menší hromotluk než oni dva. Stříbrné prameny v dlouhých tmavých vlasech a kudrnatém vousu svědčily o jeho pokročilém věku, avšak černé oči pod obrubou železné přilbice byly přísné a mluvily o autoritě a bystrém umu.

„Ilja Muromec a Thorgil Ragnarsson,“ promluvil hlasem podobným mručení starého medvěda. „Jak vidím, vyměnili jste službu na kyjevském dvoře za plahočení se v tomhle

všivavém radimičském zapadákově.“

„Jegor Svjatogor,“ opáčil Ilja. „Doufal jsem, že se už nikdy nepotkáme.“

„Nápodobně. Okamžitě zahoďte zbraně a jděte mi z cesty. Jsme tady na Vladimírův rozkaz.

Neseme křesťanské poselství všem rodům a kmenům, podléhajícím moci Kyjeva.“

„Nač tak květnatě?“ zavrčel Ilja. „Ve skutečnosti přinášíte poselství ohně a meče. Sám moc dobře vím, jak se šíří knížecí vůle. Přišli jste sem ničit a loupit, novými prostředky upevňovat moc. Jenomže Bojané jsou shodou okolností naši dobří přátelé. Než se kohokoliv z nich dotknete s násilným úmyslem, budete muset prolít krev nás dvou.“

Jegor sa naklonil v sedle. „Jen se tak netluč do hrudi, Muromče. Už nejsi ten mladý kolohnát, jenž pro zahnání nudy lovil zubry beze zbraně a holýma rukama jim lámal vaz. I ty stárneš a čarodějná síla, jenž ti koluje v tepnách, vyprchává.“

„Slez s toho koně,“ zavrčel Ilja, „a všichni uvidí, jak ti tenhle stařec pochroumá všechny kosti!“ Jegorův prošedivělý vous proťal zubatý úsměv.

„Cha!“ seskočil na rozmočený dvůr a plesknutím po zadku poslal svého koně stranou.

„Přijímám výzvu, Muromče! Stejně jsem už dávno toužil dupnout ti na obličej!“

„Uražená pýcha někdejšího prvního družiníka?“ ušklíbl se Ilja a pověsil luk i toulec na nejbližší plot.

Jegor trhl rukou. Kyj, jenž mu na kožené smyčce visel kolem zápěstí, skočil do široké dlaně.

„Byl jsi jen obyčejný vesnický trouba, jenž vylezl ze smradlavé zemljanky a připojil se k Svjatoslavovu vojsku, když jsme táhli k Volze. To já tě naučil bojarským způsobům, já tě vycvičil v zacházení s mečem a lukem. A teď se naopak postarám, abys skončil stejně uboze, jak jsi začal. Jako mrzák, chcípající v hromadě hnoje někde v prdeli na okraji vesnice!“

Ilja vztekle zařval a s mečem nad hlavou skočil. Jegor však byl připraven a dopadající čepeli zvedl do cesty ostnatý kyj. Ocelové ostří se zaťalo do dřevěné hlavice obuchu a uvázlo v ní. Muži párkrát mocně trhli zbraněmi, avšak nepodařilo se jim je od sebe oddělit. Jegor zaklel, prudkým otočením kyje vyškubl meč Iljovi z dlaní a obě zbraně odhodil. Pak udeřil širokou pěstí Muromce do obličeje. Iljou to ani nehnulo, jenom z rozbitých rtů mu vytryskla krev. To ho naštvalo. Rozmáchl se a pěstí připomínající kovářské kladivo třískl do Jegorovy bronzem okované hrudi.

Svjatogor vyletěl bezmála sáh nad zem a o dobrý tucet kroků dál přistál na lopatkách. Bláto se rozprsklo na všechny strany. Bojar se rozkašlal, avšak nevzdával se. Rychle se sebral, narazil si upatlanou přilbici zpátky na hlavu a vstal. Bronzové plátky na jeho hrudi byly zprohýbané, některé se dokonce utrhly s nýtů na koženém podkladu a upadly. Ilja se podíval na svou pěst. Klouby prstů měl rozbité a tekla z nich krev. To se mu zamlada nestávalo.

„Ještě jsme neskončili!“ zavolal na něj Jegor, lapaje po dechu. „Nikdo beztrestně nesrazí prvního kyjevského bojara na zem!“

„Jak chceš,“ zašklebil se Ilja. „Budu ti lámat hnáty jeden po druhém.“

Jakmile však Muromec udělal první krok, do šumění deště zaburácel Thorgilův hlas.

„U Odinova oka, podívejte se támhle!“

Všichni pohlédli směrem naznačeným sekerou ve Varjagově natažené pravici.

Ulicí mezi dřevěnicemi se k shromáždění rychle blížilo jakési zvíře. Ilja se zpočátku domníval, že je to velký pes, ale pak poznal svůj omyl.

Vlk by štíhlý a mocný, s šedou srstí smáčenou deštěm a jazykem vypláznutým po dlouhém namáhavém běhu. Z celého Volrogu se se zuřivým štěkotem sbíhali psi, avšak dravec si jich nevšímal. Aura síly, jež se kolem něj šířila, jakoby jej obklopila neviditelnou ohradou, za níž se psiska neodvážila.

„Dejte pozor!“ zvolal Thorgil. „Vůbec se nebojí, mohl by mít vzteklinu. Iljo, chop se luku…“

„Ne,“ zakroutil Muromec hlavou. „Neublíží nám. Nese zprávu.“

„Cože?!“

Koně vyplašeně frkali a pohazovali vodou slepenými hřívami. Vlk se zastavil. Podivně se otřásl a prohnul, téměř jako kdyby chtěl vyzvrátit srst z nedávno sežrané kořisti. Vzduch se kolem něj zkroutil do neviditelného víru a rozmetal déšť na všechny strany. V další chvíli už před užaslými zraky Bojanů a Kyjevanů nestál vlk, ale krčící se nahý mladík s dlouhými černými vlasy. Vstal a zapotácel se, pohyb na dvou končetinách pro něj zjevně nebyl přirozený. Studená voda tekla po jeho pevném svalnatém těle bez špetky tuku. Hruď se mu zvedala zrychleným dechem.

„Jsem Ostrovít, syn kněžny Luny z Malachitové věže,“ promluvil podivně hrdelním, vrčivým hlasem, „a přináším naléhavou zvěst vladyku Radanovi.“

Vládce rodu už spěchal k mládenci.

„Co mi Luna vzkazuje?“ zeptal se znepokojeně.

„Válka,“ odvětil místo Ostrovíta Ilja. „Viděl jsem to ve snu. Z Temnoboru se vyrojili démoni a udeřili na sídlo Divoranů.“

„Tak jest,“ přisvědčil udiveně posel. „Běsi s medvědími hlavami dnes v noci obklíčili Malachitovou věž.“

„S medvědími hlavami?“ zopakoval Thorgil a vyměnil si s Iljou významný pohled.

„Bojujeme s těmi zrůdami už několik měsíců,“ pokračoval Ostrovít, „ale doposud nikdy nezaútočily v takovém množství. Když naši zvědové zjistili, že se k věži valí to strašlivé vojsko, celý kmen se stáhl za malachitové zdi. Osadu jsme nechali nepříteli napospas, v naději, že se ty vyhladovělé bestie uspokojí s kořistí, že pobijí dobytek a prasata, nažerou se a odtáhnou. Jenomže má matka vycítila, že běsy ovládá nějaká zlá vůle a ta má jiné plány. Chce stůj co stůj dobýt Malachitovou věž. Proto tě kněžna snažně prosí o pomoc, vladyko. Démoni jsou v obrovské přesile a nejsou proti nim nic platné šípy ani kouzla. Kdoví, jak dlouho mí soukmenovci věž ubrání.“

„K prosbě vznešené Luny žádný Bojan nezůstane hluchý,“ řekl Radan rázně. „Mí muži bez meškání skočí do sedel a ty nám ukážeš cestu k Malachitové věži.“

„Neslibuj pomoc, Bojane,“ zavrčel Svjatogor, „pokud ji nemůžeš poskytnout.“

„Nemůžu?“ přimhouřil vladyka oči a pevněji stiskl v dlaních ratiště kopí. „Kdo mi v tom

zabrání? Ty?“

„Uhodls. Nesložíte-li okamžitě zbraně, zlomíme váš odpor násilím. Zadupeme ty tvé sedláky do země, než bys dvakrát mrkl.“

„Jsi hlupák, Jegore,“ zasyčel Ilja. „Neslyšels, co se stalo? Situace je vážná. Na takové pitomosti teď není čas. Ustupte nám z cesty, nebo ještě lépe, vzpomeňte si na přísahu, kterou jsme všichni složili při vstupu do knížecích služeb. Na slib, že budeme bránit Kyjev před nepřátelskými kmeny a že ho vyčistíme od lupičských tlup a divokých oblud.“

„Co to blábolíš?“ zachechtal se Svjatogor poněkud nuceně. „Žádáš nás snad, abychom se k tobě přidali? Tobě snad přemíra medoviny dočista vypálila mozek!“

Ilja si ho nevšímal a dál promlouval k bojarům. „Mezi Kyjevem a Malachitovou věží existuje dávné spojenectví. Sám jsem byl u toho, když se zrodilo. Útok proti sídlům Divoranů je i útokem proti velkoknížectví. A pokud jde o zájmy Kyjeva, je přece fuk, jakému bohu se ten který z nás klaní. No tak, kdo má chuť na skutečný boj a přidá se k nám?“

„Neposlouchejte ho!“ vyštěkl Jegor, jenomže v té chvíli už se šik roztrhl a jeden z jezdců vystoupil dopředu.

„Muromec má pravdu,“ řekl. „Bylo by to proti bojarské cti a v rozporu s naší přísahou, kdybychom jen nečinně přihlíželi útoku na Vladimírova spojence. Půjdu s tebou k Malachitové věži, Iljo.“

„Aljošo!“ křikl Svjatogor. „Co to, u všech čertů, děláš?!“

To už se ale pohnuli i další Kyjevané a přešli z Jegorovy strany na Iljovu. Thorgil se jen pobaveně chechtal.

„To je vzpoura!“ zařval Jegor.

„Ne, není,“ podíval se na něj Ilja vážně. „Právě tito muži jsou pravými syny Kyjeva. Pojeď s námi, Svjatogore. Jsi pořád skvělý válečník, tvá zbraň nám bude k užitku. Nebo snad toužíš po pověsti zbabělce, který vzal nohy na ramena, když slyšel o vojsku běsů z černého lesa?“

„Uškrtím tě, Muromče! Holýma rukama ti zlomím vaz…“

„Jistě. Ale až když srazíme do mechu všechny ty medvědí kebule.“

Jegor chvíli soptil a skřípal zuby, ale když viděl, jak se další družiníci přidávají k Iljovi, hlučně plivl Muromcovi k nohám, otočil se na patě a svižně vyskočil na svého oře.

„Kéž vás Perun… Kurva! Tfuj! Boží hněv na vaše pitomé hlavy! Nebojím se žádných podělaných běsů. Je-li třeba jim nakopat prdele, udělám to. Ale nemyslete si,“ proběhl vzteklým pohledem obličeje Radana, Ilji a Thorgila, „že to něco mění na skutečnosti, že jste se protivili vůli velkoknížete. Postarám se, abyste později byli po zásluze potrestáni!“ Obrátil se na kyjevské družiníky. „Jedeme, vy zrádní psi! Chcete bojovat, budete bojovat. Ale pokud někdo z vás ještě jednou neuposlechne můj rozkaz, tak mu sám rozšmelcuju lebku na kaši!“

„A co naše svaté poslání?“ rozhodil rukama zablácený kněz.

„Zavři zobák, otče, a sedej na koně,“ odsekl Jegor. „Neslyšels, že jdeme do války s divokými

běsy? Nemohl sis přát lepší příležitost, jak prokázat svou pověst nelítostného vymítače ďábla!“

*

Bylo krátce po poledni, když téměř sedmdesát jezdců vyjelo na poslední návrší zvlněné stepi. Ačkoliv žádný z vojevůdců nevydal rozkaz, všichni do jednoho zastavili koně.

„Temnobor,“ řekl Radan s posvátnou bázní v hlase.

Beze slova zírali na temně zelenou masu pralesa, táhnoucí se až k vzdálenému, v mlhách se topícímu obzoru. Les byl začarovaný, o tom nemohlo být pochyb. Stačil jediný pohled, aby srdce každého bojovníka naplnila úcta a strach zároveň. Otec Bogoljub se zběsile křižoval.

První vyrazil Ostrovít, který vedl družinu ve své vlčí podobě. Bojané i Kyjevané ho po krátkém váhaní následovali. Sjeli po travnatém svahu, ponořili se do houští na okraji lesa a vzápětí je bájný Temnobor přijal do své ponuré, chladné náruče.

Z cvalu přešli do mírného klusu. Stezka byla zrádná a natolik úzká, že na ní vedle sebe nemohli jít víc než dva jezdci. Pod divoce propletenými korunami stromů panovalo přítmí, jako kdyby předčasně padl soumrak. Nedávno přestalo pršet, z listí však stále crčela voda. Vonělo to tu tlením i bujícím rostlinstvem, smrt se tu snoubila s životem. Les dýchal starobylostí a vlastní skrytou moudrostí.

„U Fenrirových zubů,“ ozval se Thorgil tlumeně, jako by se bál svým hlasem znesvětit ticho, které je obklopilo jak hustý med, „ten les je snad starší než sám Yggdrasil, jasan ze středu světa. Viděl jsem podobný hvozd u nás na severu, daleko ve vnitrozemí západně od Uppsaly. Žijí tam elfové, trollové, koboldi a podobná havěť, již neradno potkat, když člověk putuje sám. Mají slabost pro člověčinu a vášnivě sbírají jak lidské duše, tak i naše lebky.“

„Ani tady nebude nouze o běsy a víly,“ přikývl Ilja, úkosem pohlédl na Varjaga a obličej mu zkřivil zlomyslný úsměv. „Určitě číhají za každým stromem a říkají si, jaká to šťavnatá hostina vkročila do jejich hájemství.“

„U Odina, sklapni!“ zachrčel Thorgil a obličej mu viditelně pobledl. „Už tak mám dojem, že mě ten les pozoruje.“

Procházeli mezi mechem obrostlými kmeny, překračovali bludné kořeny, vyhýbali se trnitým houštinám, v nichž mohl jeden uvíznout navěky. Skláněli hlavy před vyvrácenými stromy, které se zachytily o sousední kmeny a vytvořily tak nad stezkou podivně tvarované brány.

Zepředu zaslechli zurčení vody. Ostrovít, který často netrpělivě odbíhal dopředu, je čekal u potoka křižujícího chodník. Jezdci zastavovali, aby koně mohli uhasit žízeň, a sami si také plnili čutory čerstvou vodou. Ilja upřednostnil lok z objemné polní lahve naplněné volrožskou medovinou.

„Vlečeme se jako hlemýždi,“ zavrčel netrpělivě Jegor, když zastavil oře u bystřiny.

„Pochcípají-li pod námi koně od žízně a vyčerpání, moc Luně nepomůžeme,“ namítl Ilja a natáhl ke Kyjevanovi ruku s čutorou. „Na, lokni si. Medovina tě uklidní.“

Jegor nejdřív pohlédl na podávanou láhev, pak na Ilju. Vypadal zaskočeně. Muromec čekal. Po krátkém váhání Svjatogor přece jenom uchopil čutoru, zvedl ji ke rtům a dopřál si pořádný doušek.

„Proč vlastně ta netrpělivost, Svjatogore? Myslel jsem, že ti na osudu lesní kněžny nezáleží.

Nebo ji chceš co nejdřív přivést na pravou víru?“

Jegor si uštěpačné poznámky nevšímal. Vrátil Iljovi čutoru a opět si natáhl rukavice. „Říkal jsi, že ses s Lunou už setkal. Kdy to bylo?“

„Dávno,“ zapátral Muromec v paměti. „Ještě za vlády Vladimírova otce. Jednou jsme se se Svjatoslavem vydali lovit zubry, avšak v divočině u Desny nás zastihla noc a lstivé bludičky nás vlákaly do útrob Temnoboru. Zabloudili jsme a nepochybně bychom se stali kořistí ježibab, kdyby nás šťastná náhoda nepřivedla k Malachitové věži. Její paní nám poskytla přístřeší. Byl jsem ještě téměř kluk, ale do dneška si jasně vzpomínám na její krásu a pohostinnost. Svjatoslav byl natolik okouzlen jejím půvabem, že jí doživotně osvobodil od platby daně Kyjevu.“

„Což byla vzhledem na jeho panovačnou a chamtivou povahu opravdu veliká pocta,“ utrousil Jegor.

„Když kněžnu spatříš na vlastní oči, pochopíš.“

„Myslíš, že její krása za všechny ty roky nevyprchala?“

„Ani trochu,“ řekl kdosi za nimi. Ohlédli se. Vladyka Radan si hřbetem dlaně utřel smáčené vousy a vyskočil na koně. „Čarodějná moc jí nedovolí stárnout. Potkal jsem ji před dvěma lety a její půvab pořád bere dech. Pokud si však nepospíšíme, už se její krásou sotva někdy budete kochat.“

„Máš pravdu, příteli,“ přikývl Ilja a než zazátkoval čutoru, ještě jednou si z ní přihnul.

„Nemáme času nazbyt. Ty bestie, co zaútočily na Divorany, jsou zřejmě stejné jako ta, kterou jsme zabili včera u Volrogu. Takže to nejsou praví běsi, nýbrž zakletí lidé. Radane, říkal jsi, že se z vesnic kolem Temnoboru ztrácejí lidé…“

„V povážlivě hojných počtech,“ přisvědčil vladyka.

„Tady se nabízí vysvětlení. Zřejmě je někdo unáší, aby je mohl proměňovat v lidožravé medvědodlaky.“

„To by musel být opravdu mocný čaroděj,“ mračil se Radan. „Dobude-li se svým obludným vojskem věž a ovládne Temnobor, kmen Radimičů získá velmi zlého souseda.“

„Nejen Radimiči,“ zavrčel Jegor, „ale celý Kyjev. Možná máme právě teď poslední příležitost to zastavit.“

„Zastavíme,“ řekl Ilja rázně.

Když vrazili ostruhy do koňských slabin, koruny stromů vysoko nad nimi se náhle temně rozhučely. Opět se rozpršelo.

*

Navečer Perun přichvátal zpátky, ještě vzteklejší než minulou noc. Kněžna spěchala dolů po točitém schodišti a vyhýbala se šplíchancům deště, šlehajícím skrz okna do věže. Hromobití teď přehlušovalo jiné dunění, v pravidelném rytmu otřásající samotnými základy věže.

„Kněžno! Kněžno!“

Vzhůru schodištěm spěchal vousatý muž v prostém pancíři z vařené kůže. Před černovláskou se dotkl kolenem schodu a uctivě sklonil hlavu.

„Co je to za rány, Bodragu?“ zeptala se Luna co možná nejpevnějším hlasem.

„Útok!“ vyrazil ze sebe Divoran zadýchaně. „Už to začalo, má paní.“

Kněžna s bušícím srdcem seběhla ještě po několika schodech a dveřmi bez vrat vyšla na terasu. Liják jí okamžitě přilepil šaty k tělu a vlasy změnil v mokré černé slepence. Avšak to nebyl důvod, proč se najednou zachvěla. Pravou příčinou byla hrůza, která jí proklála při pohledu dolů.

Démoni vynesli po vstupním schodišti oklestěný kmen mohutného stromu, popadli jej za pahýly větev a teď s ním zuřivě bušili do brány věže.

Když se Luna obrátila k družiníkovi, její oči byly očima šelmy. „Vrata dlouho nevydrží, Bodragu. Zanedlouho se s těmi zrůdami utkáme tváří v tvář. Víš, co máš dělat. Běž k bráně a pokus se nepřátele zadržet tak dlouho, jak jen to půjde. Já budu střežit naše tajemství a nedovolím, aby jim padlo do pazourů! Mám neblahé tušení, že jsou tady právě kvůli němu.“

„Rozumím, má paní. Budeme bránit věž do poslední kapky krve!“ Malachitové zdi se zachvěly pod dalším úderem beranidla.

*

Z hvozdu východně od věže vyjelo půl tuctu jezdců a zastavilo koně na okraji vydrancované osady. Černě odění muži se dlouhou chvíli zpod deštěm promočených kápí mlčky dívali na zkázu všude kolem. Mezi dřevěnicemi se válely zbytky zabitých, příšerně rozsápaných zvířat, bláto se míchalo s krví, vnitřnostmi a ohlodanými hnáty. Od úpatí věže sem doléhal strašlivý řev, dokazující, že krveprolití ještě zdaleka neskončilo.

„Bohové,“ zděšeně promluvil jeden z jezdců, „jaké zvrhlé spojenectví jsme to uzavřeli?“

Muž v čele skupiny se rázně ohlédl a pod kápí zablýskaly vzteklé oči. „Cože? Nesouhlasíš s mým rozhodnutím, Stavoji? Mám snad pochybovat o tvé oddanosti?“

„Ne, vladyko,“ sklonil muž hlavu.

Pobídli koně a vjeli do osady. Kopyta čvachtala v krvavém blátě. Brzy šestice zastavila v místech, odkud měla dobrý výhled na patu věže.

Kolem temně zelené stavby se zrůdným životem vlnilo černé chlupaté moře. Medvědí tlamy lačně řvaly a sápaly se jedna přes druhou k vstupnímu schodišti. Z oken věže na ně dopadal déšť šípů a kamení, avšak nemělo to téměř žádný účinek. Váleční bohové stáli na straně útočníků, veliká vrata se pod údery beranidla začala prolamovat. Hlasitý praskot dřeva ocenily obludy ještě děsivějším vytím.

„Zdá se, že to už dlouho nepotrvá,“ promluvila jedna z kápí.

„Však už bylo načase,“ zavrčel vůdce. „Rád bych věděl, kde je ten prokletý skřet.“

„My o vlku…“ ukázal další jezdec někam k srubům.

U nedaleké dřevěnice se zničehonic objevila drobná postavička v širokém klobouku. Mužík se přikrčil, najednou zmizel a vzápětí se zhmotnil těsně u jezdců. Koně zafrkali a podrážděně zadusali kopyty.

„U Peruna, nemůžeš se pohybovat normálně?“ zaklel vůdce, škubaje za uzdu. „Tím svým hloupým poskakováním z místa na místo nám jen plašíš koně!“

„Proč bych zbytečně šoupal boty?“ zakrákoral skřítek stařeckým hlasem. Šedivá brada mu sahala až po řemen, jímž měl přepásanou prostou lněnou rubášku. Z klobouku ve tvaru veliké muchomůrky crčela dešťová voda.

„Proč to trvá tak dlouho, Ašriku?“ naklonil se k němu vůdce jezdců. „Slibovals, že to bude rychlý, drtivý útok. Ty chlupaté hlavy možná vládnou sílou tří chlapů, ale v kebulích mají nasráno

– jinak by se do věže dostaly už dávno!“

„Trpělivost, Goryne. Jakmile mí medvídci prolomí bránu, vše skončí dřív, než si třikrát pšoukneš.“

„To doufám,“ zasvítily ve stínu kápě hrozivě vyceněné zuby. „Jinak přísahám, že se nedožiješ zítřejšího rána.“

Jakmile si jezdec sáhl na hruď, kde mu pod kabátcem visel na koženém řemínku kolem krku

jakýsi předmět, skřítek vystrašeně stáhl hlavu mezi ramena.

„Nedělej to, Goryne, prosím,“ zakňoural. „Nejpozději do půlnoci vlčice a její štěňata zdechnou a ty se staneš pánem Malachitové věže. Uděláš z ní svou tvrz ve válce proti Volrogu a získáš mocnou zbraň pro naplnění své pomsty.“

„Ano,“ zasvítily Gorynovi oči. „A když zničím toho prokletého parchanta Radana a stanu se knížetem Radimičů, obrátím se proti samotnému Kyjevu!“

Najednou burácení bouře přehlušil strašlivý lomoz. Jezdci i skřítek pohlédli za zvukem. A pak se Goryn spokojeně rozchechtal a Ašrik se k němu chtě-nechtě přidal.

Brána věže se změnila ve změť třísek. Běsi shodili beranidlo se schodů a začali jako smrtící černá záplava proudit do věže.

*

Po malachitových zdech stékaly proudy krve zředěné dešťovou vodou. Divorané se bili jako nakažení vzteklinou, avšak bránu dlouho neudrželi. Temná masa se nezastavitelně valila dovnitř a obránci byli nuceni před ní pozpátku couvat vzhůru širokým schodištěm. Medvědí tlamy nemilosrdně chňapaly, ostré drápy rvaly tepny a škubaly maso s kostí. Odpovídaly jim odhodlaně bodající kopí a neúnavně dopadající meče, kyje a sekyry. Šelmy umíraly a v okamžiku smrti se měnily v lidi, aby byly vzápětí vlastními druhy rozsápané na kusy. Divoké ryčení, zmatený křik a bolestné kvílení vyplnily stavbu od podzemních kobek až po samotný vrchol. A nad tím vším stála kněžna, štěkala rozkazy a seč mohla, vlévala Divoranům do žil svou čarodějnou moc. Oči jí divoce planuly a vlčí část její duše zuřila a dychtila po krvi.

Svou lidskou podstatou však cítila, že boj už dlouho nepotrvá.

Najednou se však venku v temnotě ozval vlčí hlas, jenž přehlušil i strašlivé zvuky rozechvívající věž. Luna přiskočila k nejbližšímu oknu. Nemohla to zvíře, ozývající se z hlubin nočního lesa, vidět, jeho hlas však poznala bezpečně. Tepny jí naplnila naděje.

„Ostrovíte!“ vykřikla.

Hromovládce ťal plamennou sekerou do lesa, jako kdyby i on měl chuť zúčastnit se bitvy.

*

„Malachitová věž!“ zakřičel Radan do doznívajícího burácení hromu.

Bojané a Kyjevané zastavili na nízkém lysém pahorku a dívali se do mělkého úvalu na druhé straně. S nebe sklouzl další blesk a vytrhl z temnoty štíhlou siluetu, dvakrát vyšší než ty největší stromy.

„U Odinova oka!“ zahučel Thorgil užasle.

Družiníci zírali na ponurý kolos s otevřenými ústy. Nikdy nic podobného neviděli. Pak k nim poryv větru přinesl vzdálenou ozvěnu příšerného lomozu a řevu.

„To jsou zvuky boje!“ zvolal Ilja. „Vlčí kněžna pořád vzdoruje!“

„Tak na co čekáme?“ zakřičel Jegor Svjatogor zezadu a pobodl koně. Prohnal se kolem nich a jako první vyrazil dolů úbočím. Jezdci sáhli po zbraních a vzápětí už se divoká jízda řítila tmavobradému bohatýrovi v patách.

*

Do hromobití a hluku boje se najednou zamíchalo táhlé, zlověstné hučení.

„Co to bylo?“ vykvikl Ašrik.

„Roh Bojanů,“ zasyčel Goryn. „Ta čubka si přivolala na pomoc Radana! Takže válka s Volrogem vypukne už dnes!“ Vyhnanec se nuceně zařehtal. „Na co čekáš, skřete? Nařiď ušákům, ať se otočí proti novému nepříteli!“

„Ještě jsme nezískali to, kvůli čemu jsme tady!“ zaskučel mužík.

„Proč se toho nezmocníš sám? Můžeš se přece přenést kamkoliv…“

„Kamkoliv ne! Jenom na místo, které vidím. Dokud je kořist zamčená v komnatě na vrcholku věže, nedostanu se dovnitř o nic snadněji než kdokoliv jiný! Potřebuji, aby se mí medvídci prokousali až tam!“

„Na to bude dost času, až rozdrtíme Bojany!“ štěkl Goryn a opět sáhl na tajemný přívěsek skrytý pod kabátcem. „Dělej, jinak…“

Skřítek zaúpěl a otočil se. Udělal prudký pohyb, načež zmizel a vzápětí se zhmotnil o dobrých deset sáhů dál, těsně za zády ďábelského vojska.

„Vraťte se, chlupáči!“ zaječel a rozpřáhl ruky. „Zapomeňte na vlčici, blíží se nový nepřítel!

Pojďte se nachlemtat sladké lidské krve!“

Řev na úpatí věže zakolísal. Černě ochlupené hlavy se jedna za druhou otáčely na západ.

V tom okamžiku se z lesa vyřítila početná jízda. Zablýskalo se a bílé světlo divoce zatančilo na pancířích válečníků. Kousek před jezdci běžel mocný šedosrstý vlk.

„Doprdele,“ zaklel Goryn. „Jsou s nimi i Kyjevané. Je jich moc. Rychle!“ Škubnutím uzdy obrátil koně. „Pryč odsud.“

Šestice jezdců cvalem vyrazila na východ a krvavé louže mezi sruby se rozstřikovaly pod bušícími kopyty.

Útočící jízda při pohledu na příšernou hordu na okamžik zpomalila, avšak Ilja a Jegor v čele vyrazili z hrdel bojový pokřik, muži se k nim připojili a koně opět přešli do trysku.

„Kupředu, mí chlupáči!“ vřískal Ašrik. „Žerte lidské maso!“

Medvědí tlamy se rozšklebily v divokém, lačném řevu a vzápětí už se démonické vojsko hnalo do protiútoku. Tucty a tucty běsů, někteří ještě s potrhanými, krví postříkanými zbytky šatů na tělech, jiní nazí, s pokožkou nepravidelně pokrytou tmavým ochlupením, avšak všichni s masivními drápy na deformovaných pažích a mohutnými čelistmi plnými ostrých zubů.

„Miřte na hlavy!“ vykřikl Ilja, strčil si uzdu mezi zuby a natáhl luk.

Tětiva zazvonila a první z přibíhajících démonů se zřítil na záda tak prudce, jakoby ho do obličeje zasáhl těžký mlat. Šíp se mu ponořil do oka téměř až po opeření.

Déšť, padající s oblohy, se smíchal s krupobitím železných hrotů. Šípy a oštěpy srazili do bláta nejméně tucet netvorů, avšak dobrá polovina z nich se hned vymrštila zpátky na nohy. Raněné bestie se vrhly do útoku s ještě znásobenou zuřivostí.

Ruce bohatýrů sevřely meče, sekyry, kyje a štíty.

„Kyjeeev!“

„Bojaaan!“

Jezdci a první vlna netvorů se srazili s ohlušujícím řevem, křikem, ržáním. Zapraskaly lebky a kosti pod bušící ocelí, vytryskla krev z hlubokých ran po drápech. Medvědí tlamy se vrhaly koním po nohách, drtily je mezi tesáky, rvaly svalstvo a šlachy. Několik jezdců padlo a dřív, než se vyhrabali zpod raněných koní, obludy jim otevřely tepny a oškubaly maso z kostí.

„Thorgile, ke mně!“

Ilja se nezastavitelně prosekával ke věži a seznamoval obludy se svou nadpřirozenou sílou

– jeho meč poletoval vzduchem jako blesk a protínal tlusté kosti i svalnaté šíje jako slaměné snopy. Tlapy a chlupaté hlavy létaly všude kolem, ještě ve vzduchu se jim vracela lidská podoba, a jakmile dopadly, ostatní běsi se na ně vrhli a nenasytně se cpali čerstvým masem a mozky. Thorgil se držel těsně za Muromcem a rozšiřoval jím vyrubanou uličku v krvelačném houfu. Těžká severská sekera poltila jednu lebku za druhou jako jedlové špalky.

Běsnění bitvy zahanbilo i Peruna s jeho blýskavicí.

„Mí medvídci!“ kňučel Ašrik. „Mí ubozí medvídci!“

Bezradně se ohlédl. Zjistil, že Goryn a jeho společníci dávno uprchli, a poznal, že zůstal sám. Vidina kořisti, jež skýtala velkou ničivou moc a mohla vykoupit jeho život z rukou toho prokletého smrtelníka, se začala rozplývat. Pak docela blízko zaduněla kopyta, zasvištěla ocel a klobouk ošplíchla černá medvědí krev. V té chvíli Ašrik pochopil, že musí jednat.

Zoufalství mu dodalo odvahu. Odvahu k činu, k němuž se neosmělil celá staletí, i když o tom snil každý den. Vyběhl pohledem po zdech věže. Po vyleštěném malachitu se v zelených záchvěvech míhaly odlesky blesků. Pak se Ašrik prudce přikrčil a vzápětí už stál na terase vysoko nad bojištěm. V duchu požádal tajemné lesní bohy o pomoc a vběhl do temnoty uvnitř stavby.

*

„Bodragu?!“

„Už je dlouho neudržíme, má paní!“ vykřikl krví zalitý družiník. „Zachraňte se!“

Luna ustupovala po schodech. Houf obránců věže povážlivě prořídl. Ačkoliv venku na démony udeřila jízda z Volrogu, obludy uvnitř věže postupovaly pořád výš a výš. Divorané každý uhájený schod zaplatili několika muži, přesto však ustupovali.

V jedné chvíli kněžna dospěla k rozhodnutí, otočila se a vyrazila po schodišti k vrcholku věže. Nebyla v tom zbabělost, vůbec nešlo o její život. Musí před útočníky zachránit to, co Malachitová věž spolehlivě ukrývala celá desetiletí!

Konečně se před ní objevily masivní dubové dveře, okované železnými pláty. Luna sáhla na řetízek kolem svého krku a ze žlábku mezi ňadry vytáhla komplikovaně tvarovaný klíč. Zastrčila jej do zámku dveří. Už to neudělala celá léta, možná aby sama nepodlehla pokušení moci, jejíž zdroj spočíval za těmi vraty. Teď se však hodlala zamknout uvnitř a chránit svůj vzácný poklad vlastním tělem, dokud nebezpečí nepomine. Zámek chvíli vzdoroval, pak se ale ozvalo hlasité cvaknutí a závora uvnitř se s rachotem odsunula. Luna oběma rukama popadla rezavou kliku a zatáhla.

Skřípot pantů se proměnil ve zlomyslný smích. Kněžna se polekaně ohlédla. Ze stinného výklenku vykročila postavička v širokém klobouku.

„Na tohle jsem čekal velice, velice dlouho,“ ukázal Ašrik v hnusném úsměvu své křivé zuby.

„Ty?!“ zúžila Luna nenávistně oči.

Vzápětí se vší silou opřela do dokořán otevřených dveří. Jenže skřítek už měl pohled zaměřený do šera uvnitř. Dupl, zmizel a zhmotnil se v tajné komnatě u zvláštně tvarovaného kamenného podstavce. Popadl to, co na něm spočívalo a bleskurychle se ohlédl. Dveře už byly téměř zavřené, avšak Ašrik včas střelil pohledem skrz zužující se škvíru. Vzápětí už stál na schodech za Luninými zády.

„Pozdě, mrcho!“ zařehtal se. „Všichni tví milenci by mi mohli závidět, jak jsem ti, hehe, lehce uloupil srdce!“

Kněžna zavrčela a rychle se spustila na všechny čtyři. Proměna netrvala ani tři údery srdce. Vlčice se sebe setřásla šaty a skočila po skřítkovi. Ašrik se však jen zachechtal a ztratil se, načež se objevil na schodišti o několik sáhů níž. Luniny tesáky cvakly naprázdno.

Vztekle zavyla a vyrazila za unikajícím mužíkem. Byl však mnohem rychlejší. Brzy vyběhl na terasu. Když po něm vlčice skočila, opět ulovila jenom jeho smích. Pohlédla dolů a v záři blesku zahlédla postavičku v klobouku stát mezi sruby.

Ašrik jí vesele zamával.

Kněžna vztekle a zároveň nešťastně zavyla.

*

„Bijte ty skety, ty hnusné smradlavé skety!“ vyřvával Jegor Svjatogor. Jeho kyj tloukl napravo nalevo. Železné hroty už pokrývala kaše z mozků, rozdrcených kostí a krví slepených chlupů.

Ilja a Thorgil se mezitím prosekali až k malachitovému schodišti. Běsi, útočící na věž, museli chtě nechtě obrátit pozornost k jezdcům. Jeden se odrazil z vyvýšeného místa na schodech a vrhl se na Ilju.

Rozdivočený hromotluk jen švihl mečem. Krvavá čepel zasáhla obludu rovnou mezi uši. Vypadalo to, jako když krátký řetěz strhne zpátky vzteklého psa, démon v dešti krve odletěl zpátky na schody a strhl s nich další dva medvědohlavce.

Najednou někde za Iljou zaržál kůň, nesmírně žalostně, bolestně. Muromec se ohlédl. Svjatogorovu oři se jeden z běsů zakousl do krku a dychtivě chlemtal krev. Jegor zaklel a zarazil útočníkovi do lebky ostnatý kyj. Okamžitá smrt proměnila netvora v člověka. Jakmile sklouzl k zemi, z ošklivé rány na koňském krku mohutným proudem vytryskla krev. Pod ubohým hřebcem se podlomily nohy. Upadl na zadek a v té chvíli se na něj vrhly další potvory. Jegor se neudržel v sedle a přistál v krvavém blátě.

„U Perunovy brady!“ Ilja strhl koně tím směrem a jedna dvě se prosekal k Jegorovi. Naštěstí se běsi soustředili na Svjatogorova koně. Nešťastné zvíře doslova zmizelo pod záplavou ohyzdných těl.

„Jegore, ke mně!“ zařval Ilja.

Kyjevský bojar se zvedl a postavil se tak, aby měl Muromce a jeho koně za zády. Kyj svíral v obou dlaních a zuřivě jím bil kolem sebe, takže před sebou vytvořil neproniknutelný půlkruh, na jehož hranici medvědohlavci špinavě chcípali.

A pak najednou medvědi náhle ztichli, přestali útočit a zvedli hlavy, jako kdyby naslouchali nějakému vzdálenému hlasu. A skutečně, když se Ilja zadýchaně obrátil v sedle, hučením deště a kvílením raněných a umírajících k němu dolehlo podivné kvičivé volání.

„Zpátky, mí medvídci! Zanechte boje, chlupáči! Napili jste se krve dosyta, teď je čas ustoupit!“

Ilja se snažil zahlédnout majitele hlasu, avšak liják a tma mu v tom zabránily. Démoni volání okamžitě uposlechli. Nechali své nepřátele být, vypustili z tlam zbytky lidských těl a vzápětí už pádili zničenou vesnicí k lesu. Rovněž z věže rychle vybíhaly další obludy a hnaly se pryč zkrvaveným bojištěm.

„Nenechte je ujít!“ zařval Ilja.

Kdosi zadul na roh. Přeživší jezdci s Iljou a Thorgilem na čele vyrazili za unikajícím houfem běsů. Zezadu je sráželi k zemi, usekávali znetvořené hlavy, drtili tvrdé lebky. Přesto se více než třem tuctům netvorů podařilo dostat až ke stromům a zmizet se tmě. Muromec, cválající v čele té pomstychtivé jízdy, už byl téměř u lesa, když opět zaslechl ten odporně skřehotavý hlas. V záři blesku uviděl na okraji hvozdu drobnou vousatou postavičku. Najel na ní a sklonil se v sedle s úmyslem rozseknout ten pitomý klobouk mečem. Skřet však na nic nečekal, skrčil se a prostě zmizel. Kopyta Iljova oře podupala jenom listí na místě, kde mužík ještě před chvilkou stál. Bohatýr sprostě zanadával a trhl uzdou. Z lesa zaslechl škodolibý, nepřirozeně rychle se

vzdalující hlas.

„Viděls to, Iljo?“ zastavil vedle Muromce Thorgil. Jeho sekeru jako kdyby někdo namočil v sudu plném krve. „Ten prcek jako by se najednou rozplynul ve vzduchu. Zasrané bosoráctví!“

„Pojeďme zpátky,“ zabručel Ilja a obrátil koně ke věži. Bitva skončila.

*

Hromobití utichalo, bouřka se vzdalovala, liják ustával. Země sála dešťovou vodu zároveň se záplavami krve. Na bojiště pod věží byl otřesný pohled. Tucty a tucty ohlodaných lidských těl se tu válely mezi zbytky rozsápaných koní. Temnotou se nesl nářek raněných.

„Jaké máme ztráty?“ zeptal se Ilja Radana. Vladyka byl samá krev a sotva se držel v sedle kulhajícího koně.

„Nemám ponětí. Přesně to budeme vědět, až když zjistíme, kolik mužů přežilo. Spočítat mrtvé je nemožné, z většiny z nich toho moc nezůstalo. Ale nejmíň dva tucty mužů padly určitě.“

„Tolik? Bohové…“

Mezi mrtvými procházel na koni otec Bogoljub. Sice ho všechno nutilo ke zvracení, ale přesto svíral v pěsti kříž a skrz zaťaté zuby žehnal padlým.

„Hej!“ okřikl ho Radan. „Nad mrtvými Bojany s tím prokletým krámem nešermuj! Duše válečníků z Volrogu budou zasvěceny Moreně a poputují do Návu.“

„Nech ho,“ zakroutil hlavou Ilja. „Nedělá nic zlého, jen to, co mu káže jeho víra.“

Bohatýr pobídl oře ke věži a Radan ho následoval. Z brány nad vstupním schodištěm se vynořovali divoce vyhlížející, zkrvavení muži. Jakmile se mezi nimi objevila vysoká černovláska, muži z Volrogu začali seskakovat s koní a poklekat do bláta. Ilja škubl uzdou. Kněžna kráčela dolů po schodech a studený déšť smýval krev s jejího nahého těla. Přes několik ošklivých škrábanců a očividnou slabost však spolu s ní sestoupila k mužům aura nesmírné moci. Muromec i bojanský vladyka sklouzli ze sedel a prošli mezi klečícími muži. Černovláska zastavila na nejspodnějším kamenném stupni. Ilja a Radan si sundali z hlav přilbice a klesli na kolena.

„Radane,“ pohlédla Luna na vladyku. „Můj statečný příteli. Nemýlila jsem se, když jsem doufala, že nezůstaneš hluchý k mé prosbě o pomoc. Nebýt vás, Divorané by už na úsvitu byli vyhubeni. Zůstaneme vašimi velkými dlužníky. Mnoho mužů z Volrogu položilo životy za Malachitovou věž…“

„Za tebe, vznešená paní.“

„Nevím, jak se ti odměnit. Nikdy na to nezapomenu. Kdyby byl Volrog někdy v ohrožení…“

„Děkuji, kněžno.“

Luna se obrátila k druhému muži.

„Ilja Muromec,“ řekla a dotkla se konečky prstů jeho obličeje, smáčeného deštěm, krví a potem. „Dlouho jsme se neviděli.“

Bohatýrovi se rozšířily oči. „Ty si mě pamatuješ, kněžno? Je to už velice dávno…“

„Jak bych mohla zapomenout na mládence, jehož si vyvolili samotní bohové a obdarovali jej nadpřirozenou sílou? Hm. Změnil ses.“

„Zato ty ne. Radan mluvil pravdu, tvá krása a vznešenost bere dech stejně jako před lety.“

„Ne v tomto okamžiku. Jsem unavená a zlomená žalem a hrůzou.“ Hlas se jí vytratil do šepotu. „Pomož mi, Iljo, prosím. Mí lidé nesmějí vidět mou slabost. Jsem pro ně zdrojem síly.“

Ilja se rychle vztyčil a zachytil kněžnu, pod níž se náhle podlomila kolena.

„Odveď mě dovnitř,“ zašeptala. „Budeme teď truchlit nad mrtvými.“ Déšť se změnil v droboučké mrholení.

*

„Páchne to tu kouzly,“ stěžoval si Thorgil tlumeným hlasem. „Úplně všechno. Nocovat na tomto místě, brrr… Raději bych se plavil v malém drakkaru po otevřeném moři uprostřed nejdivočejší zimní bouře…“

„Můžeš jít ven a ustlat si v mechu a kapradí,“ poradil mu Ilja. „Možná se k tobě přijde přitulit i nějaká lesní divoženka. Jen si pak hlídej krční tepnu.“

Varjag se po něm ošklivě podíval, avšak jeho stížnosti ustaly. Seděli v prostě zařízené, avšak suché síni v útrobách věže, a popíjeli ohřátou medovinu. Muži venku sbírali raněné a ošetřovali je, jak se jen za daných okolností nejlépe dalo.

„Stydím se,“ promluvila Luna, schoulená ve velkém křesle vystlaném kožešinami. „Měla bych jít ven a svými kouzly pomoci léčit raněné, zastavovat krvácení, tišit bolest…“

„Nemysli na to,“ přerušil ji Ilja možná přísněji, než měl v úmyslu. „Sama jsi bledá, vyčerpaná, sotva se držíš při vědomí. Nejlépe uděláš, když se pořádně prospíš.“

„Ještě jsem ani nepoděkovala statečným bohatýrům z Kyjeva,“ pokusila se o úsměv. „Ilja Muromec a Jegor Svjatogor, slavná neporazitelná dvojice. Jsem vám zavázána.“

„No, popravdě řečeno,“ chystal se vousatý Kyjevan namítat, „pokud jde o mě a Muromce…“

„Pořád jsme druhové na život a na smrt,“ skočil mu Ilja do řeči a křivě se na kněžnu usmál. Jegor se prudce nadechl, další slova však polkl.

Tlustá zubří kožešina ve vchodu se odhrnula a do místnosti vstoupil Radan. Pospíchal ke krbu.

„Šestadvacet mrtvých a zhruba dva tucty raněných,“ oznámil „Z toho nejméně polovina nebude pár dní schopná vysednout na koně.“

„Takže nám zůstalo ani ne čtyřicet bojeschopných mužů,“ zabručel Jegor.

„Co na tom záleží?“ zabručel Thorgil. „Zvítězili jsme a zahnali ty zkurvysyny zpátky do lesů.

Zůstal po nich jen strachy upuštěný trus. Hned tak se nevrátí.“

„Ani nevíš, jak moc se pleteš, seveřane,“ řekla Luna.

Pohlédli na ni. Dívala se někam do neznáma, oči měla vlhké a výraz v obličeji prostoupený zlou, velice zlou předtuchou.

„Byl to strašlivý boj,“ pokračovala sotva slyšitelným hlasem. „Nejstrašnější, jaký Divorané svedli za uplynulých sto let. Ještě však není všemu konec. Právě naopak, teprve teď padne na Temnobor a kraje kolem ledový stín skutečné hrůzy.“

„Jak to?“ zachmuřil se Ilja.

„Nás jste zachránili a věž jsme společně ubránili, avšak útočníci přesto dosáhli svého. Uloupili nám něco velice vzácného. Něco, co už nikdy nemělo opustit Malachitovou věž a spatřit denní světlo. Pravý důvod jejich útoku.“

„Co je to?“ naléhal Jegor.

„Slyšeli jste někdy o Černoglavovi?“

Nastalo ticho, rušené jenom praskáním dřeva v krbu a ozvěnami hlasů někde za kamennými zdmi. Muži se po sobě podívali. Pouze Thorgil tázavě zvedl obočí, ostatní to jméno očividně dobře znali.

„Slyšeli,“ přikývla chabě Luna. „Pak také zřejmě víte, že tu strašlivou bytost před téměř dvěma sty lety porazil Rogan, mocný čaroděj ze západu. Svým mečem Krutomorem vyřízl z Černoglavovy hrudi jeho černé srdce a tím mu vzal sílu. Nemohl jej zabít, protože Černoglav je nesmrtelný, avšak bez svého srdce zeslábl a Rogan na něj mohl uvrhnout kouzlo věčného spánku. Tím byla odvrácena nejstrašnější hrozba, jaká kdy kráčela zeměmi v povodí Dněpru.“

„Chceš říct,“ zeptal se Ilja váhavě, jako kdyby se bál vyslovit to, co už bylo více-méně jasné,

„že Černoglavovo srdce bylo ukryto ve věži a ty medvědí tlamy jej uloupily?“

Podívala se mu do očí. „Ano. Srdce se zmocnil Ašrik, mocný kouzelník a můj dávný nepřítel.“

„Ten malý parchant v klobouku, co vypadá jak stará muchomůrka?“ podivil se Thorgil. „To je mocný čaroděj?“

„Nepodceňuj ho, seveřane. On stvořil vojsko běsů a ovládá ho. A teď bude prostřednictvím srdce ovládat i Černoglava.“

„Co je ten Černoglav vlastně zač?“ zeptal se Varjag. „Nějaký démon? Nebo snad bůh?“

„To i ono,“ odvětila mu Luna. „Ale hlavně netvor, nesmrtelný lidožravý válečník. Stvořili ho zlí zapomenutí bohové v šeru dávnověku. Je to zbraň, jež zničí každé vojsko, které se jí postaví do cesty.“

„A které, jak to tak vypadá, budeme muset čelit,“ doplnil s temným povzdechem Ilja. „Ten Ašrik, kde sídlí?“

„Na místě zvaném Medvědí zub. Leží hluboko v lesích, v té nejtemnější, nejneprostupnější části hvozdu. Ani můj lid, i když jsou to děti lesa, se tam neodváží. Tam je ukryté Černoglavovo spící tělo, tam Ašrik mění unešené lidi v medvědohlavé zrůdy.“

„A tam se hned zítra vydáme,“ dodal Jegor Svjatogor a rázně si lokl medoviny.

Ilja vážně přikývl. „Je to jediná možnost. Pokud toho skřeta nezastavíme dřív, než Černoglava probudí, Děsna a Dněpr brzy zrudnou lidskou krví.“

Někde venku zazněl táhlý výkřik plný nesmírné bolesti, vnikl do věže a pozvolna skomíral v temných zákoutích. Vojevůdci se za ním ohlédli, ale opět zavládlo ticho a tak ponořili zachmuřené zraky zpátky do pohárů.

„Vládkyně…“ obrátil se Ilja k Luně, avšak Radan mu naznačil, aby zmlkl.

Kněžna usnula. Jak tak tichounce dýchala, schoulená v hromadě kožešin, vypadala najednou úplně bezbranně a krotce. Jako obyčejná smrtelná žena, znavená žalem a výčitkami. Její vlčí duše odpočívala, protože věděla, kolik síly bude potřebovat pro nadcházející boj.

*

Mlha změnila les v přízračné království stínů a tajemných pokřivených tvarů. Vypadalo to, že celý svět utichl a znehybněl, i šedivý opar jen netečně visel mezi černými kmeny a tížil vlhkostí listy kapradin, kopřiv a lopuchů.

Pak se však jedna z temných siluet, krčící se v houští na okraji mýtiny, pohnula. A zmizela. Vzápětí se uprostřed palouku zhmotnila postavička s velikým kloboukem na vousaté hlavě.

Koně uvázaní o nedaleké břízy nasáli vzduch. Než však stačili zafrkat nebo vyplašeně zadusat

kopyty, skřet proti nim pozvedl otevřenou dlaň. Zvířata znehybněla, svěsila hlavy, znetečněla.

Mužík sklonil pohled. Kolem vyhaslého ohniště spalo šest lidí, zachumlaných ve vlhkem nasáklých pláštích. Skřet velice opatrně přikročil k jednomu z nich. Muž spal na zádech. Kapuce mu sklouzla z hlavy a odhalila vyzáblý, sveřepý obličej zjizveného padesátníka. Skřet se k němu sklonil tak pomalu a obezřetně, jakoby chtěl políbit spící zmiji.

Zpod pláště koukal mužův krk. Bylo vidět kožený řemínek, uvázaný kolem šlachovité šíje a mizící na hrudi pod koženým kabátcem.

Mužík natáhl své kostnaté prsty se špinavými, polámanými nehty. Když to udělá dostatečně rychle…

„Dobrý pokus,“ řekl muž.

Skřet s výkřikem upadl na zadek. Spící muži se okamžitě vymrštili a vylekaně sáhli po zbraních. Koně setřásli kouzlo, zaržáli a zabušili kopyty do vlhké země.

„Jen klid!“ prudce se posadil zjizvený muž a natáhl ruku.

Napůl obnažené zbraně zaváhaly a pak vklouzly zpátky do pouzder a úchytů.

„Goryne,“ sípal mužík, „málem mě trefil šlak!“

Vůdce se usmál. Velice ošklivě. „Copak tě přivedlo, Ašriku? Dohlížel jsi na můj klidný spánek? Nebo jsi toužil po tomhle?“

Goryn si sáhl do záňadří a vytáhl zpod kabátce řemínek i s přívěškem.

Ašrik ztuhl a pohled měl najednou těkavý, jakoby oči zoufale hledaly místo, kam skočit, kam uniknout.

Goryn držel v ruce kus dřeva připomínajícího postavu s velikou hlavou a dvěma páry končetin. Spíš než jako dílo něčích nešikovných rukou to vypadalo jako samorost.

Zjizvený vyhnanec vytáhl nůž.

„Goryne…“ zajektal Ašrik zuby, „nedělej to… varuju tě…“

„Skřete,“ zašklebil se Goryn, „nejsi v postavení, abys mi vyhrožoval!“ S těmi slovy muž lehce řízl ostřím do loutky.

Ašrik zařval a praštil sebou o zem. Držel se za břicho, kopal nohama a postříkal si vous hleny a zpěněnými slinami. Na rubašce se mu objevila krvavá skvrna. Štvanci se od něj s vytřeštěnýma očima odtáhli. Goryn se pobaveně řehtal. Koně pohazovali hlavami.

Trvalo dlouhou chvíli, než Ašrikovy křeče ustaly. Ještě okamžik funěl, slintal a chrčel, pak si odplivl a s námahou se posadil. Pohledem, který na vyhnance z Volrogu vrhl, se dalo lidské maso trhat na cucky. Ašrik však jenom pokynul rukou, nepřiměřeně dlouhou k zakrslému tělu.

A tehdy se další černé tvary kolem, až doposud budící dojem, že patří k porostu, pohnuly. Z mlhy se vynořily černými chlupy vroubené tlamy a vycenily tesáky v zlověstném vrčení.

Bojané opět sáhli po zbraních. Gorynovi ztuhl úšklebek na rtech. Rychle přiložil nůž k loutce.

„Okamžitě je odvolej!“ štěkl na skřeta.

„Neopovažuj se,“ zasyčel na něj Ašrik, „ještě jednou mi způsobit bolest, zkurvysynu. Pokud mě zabiješ, mé chlupáče už nic nezastaví. Vyrvou vám střeva, ještě než posledním vydechnutím odevzdám duši Moreně. Rozuměls?“

Goryn znejistěl, avšak nůž od loutky neodtáhl.

„Pošli je pryč!“ zavrčel. „Jinak ti dám ochutnat bolest, jakou jsi nezažil ani v nejhorší noční můře. A je mi fuk, odejdu-li do Návu hned za tebou!“

Ašrik nějakou dobu opětoval Gorynův tvrdý pohled. Pak zvedl ruku. Vrčení ustalo a stíny se stáhly zpátky do objetí mlhy.

Goryn odložil nůž a ukryl podivný kus dřeva zpátky pod kabátec.

„Jsem rád, že jsme si ujasnili situaci,“ řekl Ašrik. „A teď pospěšme zpátky k Zubu. Probuzení zkázy se blíží.“

„Takže jsi to nakonec získal?“ zasvítily Gorynovi oči.

Skřítek si sundal s hlavy klobouk a sáhl do něj. Když ruku vytáhl, na jeho vrásčité dlani spatřili ohlazený černý kámen velikosti slepičího vejce.

„To je ono?“ podivil se Goryn.

Ašrik přikývl. Oči mu divoce svítily a jeho zubatý úsměv byl pořádný kus za hranicí příčetnosti. „Černoglavovo srdce. Klíč k moci, které nemůže vzdorovat ani sám velkokníže Vladimír. Včera jsme utrpěli porážku, Goryne, ale to bylo naposled. Teď nás čekají už jen slavné zítřky. Slavné a krvavé!“

Vyhnanec vycenil zuby jako vzteklinou nakažený pes. „Už se nemůžu dočkat. Do sedel, líné kůže! K Medvědímu zubu jsou to tři dny cesty!“

*

„Otče náš, jenž jsi na nebesích…“ mumlal otec Bogoljub, kráčející těsně za vojevůdci v čele průvodu.

„Ať s tím přestane, u Heimdallova rohu,“ ucedil Thorgil skrz zuby. „Už čtvrtý den neslyším nic než jeho kňučení. Dělá se mi z toho špatně. Copak chce, aby se nám zkazila v žaludku i ta troška zaječího, co jsme dneska snědli?“

„Nevšímej si ho,“ zabručel Ilja. „Je to jeho způsob, jak si dodat odvahu. V těchto ponurých místech se nikdo z nás neubrání úzkosti a obavám. Také mám pocit, jakoby se mi nahoru po páteři plazily tucty housenek.“

Jak postupovali na východ, les byl ze dne na den hustší, divočejší, neprostupnější. Temnější. Už dávno museli seskočit s koní a pěšky je vést za sebou. Muži v čele průvodu používali meče a sekyry na boj s trnitým houštím a bujným mlázím. Nebýt Divoranů, kteří se k výpravě připojili a znali každý strom, každou zvířecí stezku, muži z Kyjeva a Volrogu by už dávno beznadějně zabloudili.

„Ochraňuj nás od všeho zlého…“

Jak se blížili k cíli, Temnobor byl čím dál tím mlčenlivější. Dokonce i zvířata se vyhýbala těmto místům, poutníci jen občas zaslechli vzdálené krákání havrana nebo houkání sovy. Na druhou stranu pořád častěji potkávali podivná zjevení. Mezi stromy s šíleným smíchem proběhla jakási rozevlátá, bíle světélkující postava. Ze zeleným šlemem potaženého jezírka na ně zíralo něco s očima jako talíře a zuby jako dýky. V noci se jen kousek od tábora ozvalo vytí a řev, jež nepatřily žádnému známému dravci. A každý z těch tvorů byl nasáklý zlem a lačnil po lidské krvi nebo, ještě hůř, po duši, po životní síle. Luna muže varovala před tím, aby se kdokoliv z jakýchkoliv důvodů vzdaloval od skupiny. Jeden z mužů však dostal běhavku z nějakých podivných lesních plodů, a když si jednou odskočil do houští, zaslechli náhle děsivý vřískot. Spěchali, div si nohy nepolámali, ale po muži našli už jen výkaly a spousty krve, kapající z listí.

„…a spas naše duše…“

Něco zasyčelo v koruně stromu. Koně se začali plašit a muži rychle sahali po zbraních. Ilja popadl luk a přiložil šíp k tětivě. Ve stínu hustého listí se něco krčilo a nenávistně na ně blýskalo rudě zářícíma očima. Větev svírala tlapa se skvrnitou kůží a dlouhými černými drápy.

„Ať je to cokoliv,“ zavrčel Thorgil, „divoká kočka ani rys určitě ne. Sundej to, Iljo.“ Muromec natáhl tětivu.

„Ne,“ spočinula na Iljově předloktí bílá ruka. Bohatýr po ní proběhl pohledem a spatřil Lunin obličej plný nesouhlasu. „To je jen obyčejný Div, lesní muž. Nezaútočí na nás. Neber život, pokud to není nutné. Ještě budeš mít příležitost prolít krev. Naši nepřátelé už jsou blízko. Přímo před námi.“

Kněžna prošla kolem mužů a spěchala do čela průvodu. Krátce promluvila s Jegorem a Radanem, načež vojevůdci vydali rozkaz zastavit a rozbít tábor.

„Ty skály před námi,“ ukázala Luna na šedou stěnu, prosvítající skrze spleť stromů, „jsou hranicí Ašrikova panství. Půjdu s Ostrovítem na výzvědy. Vy si zatím odpočiňte.“

Kněžna si sundala plášť. Když vytáhla jehlice ze dvou stříbrných spon na svých ramenech, šat jí sklouzl z pevných ňader. Pak si rozepjala opasek a vysvlékla všechno ostatní. Mužům však nebylo dopřáno kochat se jejím půvabem, Lunino tělo okamžitě pokryly šedočerné chlupy a zakrátko nedočkavě zašvihala ocasem. I nahý Ostrovít vedle ní klesl na všechny čtyři a v další chvíli už oba vlci zmizeli v houští.

Ilja s Thorgilem se po sobě podívali.

„Jsi unavený?“ zeptal se Muromec.

„Ani nápad,“ zašklebil se Varjag, narazil si na zrzavou hřívu helmici, do koženého úchytu u pasu pověsil sekeru a kývl hlavou.

„Jdeme!“

*

„Raději na mě počkejte tady,“ přikázal Goryn svým pěti průvodcům a vytáhl z ohniště hořící smolnou větev. Mihotavé světlo zaskotačilo po nerovných skalních stěnách a nahlédlo do úzké chodby. Goryn se nadechl a dal se sestupovat po nahrubo otesaných kamenných stupních. Útroby jeskyně páchly něčím, z čeho se vyhnancův žaludek snažil procpat krkem ven. I samotná skála jakoby nasákla odpornou směsí krve a hniloby.

Když se neklidné světlo rozletělo do prostoru, smrad ještě zesílil. Vzduch se tu téměř lepil na kůži. Goryn potlačil dávivé nutkání a vkročil do rozměrné síně, vytesané přímo do skály.

Byla to svatyně odpornosti. Všude kolem se vršily hromady zvířecích i lidských kostí. Z mnoha hnátů ještě visely cáry rozkládajícího se masa, z lebek vytékaly zbytky mozků a v klecích žeber zahnívala dávno zmlklá srdce.

U hrbolaté stěny naproti schodišti blikal tukem naplněný kahanec. V jeho světle se černala malá postava v klobouku. Goryn zamířil k ní a snažil se nešlápnout do nějakého smradlavého svinstva.

„Tak jsi dorazil,“ promluvil mužík, aniž by se ohlédl.

„Konečně,“ zastavil se vyhnanec kousek za ním. „Z hloubi duše doufám, že je to naposled, co jsem vkročil na tohle všivé místo.“

„Neboj. Jakmile vykonáme, co je potřeba, tvé vyhnanství v Temnoboru skončí.“

„Nejvyšší čas. Kdy s tím začneš?“

„Brzy. Už brzy, Goryne. Nebuď tak netrpělivý. Může se stát, že až k tomu dojde, budeš prosit bohy, aby se to nikdy nestalo.“

„Neznáš sílu mé touhy po pomstě.“

Vyhnanec pozvedl pochodeň a posvítil si na to, z čeho Ašrik nemohl odtrhnout zrak.

Bylo to tělo. Nepochybně. Obrovské, téměř dva sáhy vysoké, zrůdně mohutné. Celé obrostlé krystaly, které je proměnily v podivnou modlu, jakoby přimrzlou ke skále. Tam, kde se dala tušit rozložitá hruď, se černala ošklivá díra. Z ní neustále vytékal proud tmavé, sliznaté tekutiny, to ona byla z největší části původcem toho příšerného zápachu, smrděla hůř než všechny ty zdechliny kolem.

Ašrik sklonil pohled k tmavému kameni ve své dlani. „Není těžké jej oživit. Stačí vložit srdce zpátky do rozříznuté hrudi. Budou však potřebná mocná zaklínadla, abychom ho ovládli. Aby se nestalo, že probudíme svou vlastní zkázu. Kromě toho, až se probere, bude mít hlad. Příšerný hlad. Musíme mu nachystat lidské oběti. Ne jednu, mnoho.“

„To se dá zařídit,“ zkřivil Gorynovy rty ošklivý úsměv. „Své společníky už nebudu více potřebovat. To je pět šťavnatých lidských soust.“

„Hm,“ přikývl skřet a vycenil své křivé zuby. „A to jsem si dlouho myslel, že nikdo nedokáže mít hnusnější nápady než já.“ Náhle však Ašrik zvedl hlavu, jakoby naslouchal nějakému vzdálenému hlasu. A zakřenil se ještě ošklivěji. „Ha! Vypadá to, že Černoglav bude mít učiněné

hody. Právě dorazila spousta masa!“

*

Bylo pod mrakem a pozvolna se stmívalo. Šedá skaliska, v jejichž puklinách skučel studený vítr, halilo nevlídné šero.

Strmě stoupající skalní průrvou se kroutila stezka. Z borovicového houští těsně u ní se opatrně vynořila chlupatá hlava se špičatýma ušima a protáhlým čumákem. Pozorně začenichala. Zjevně nezaznamenala bezprostřední nebezpečí, protože vzápětí z porostu vyklouzli dva vlci. Měkce běželi vzhůru rozsedlinou, dva rychlé, nehlučné stíny. Brzy dosáhli nejvyššího bodu stezky těsně pod vrcholem skaliska. Za skupinou velikých ostrých kamenů se dravci rychle proměnili v muže a ženu. Mladík obezřetně vykoukl zpoza balvanu, a hned rychle stáhl hlavu zpátky.

„Nemýlili jsme se, matko,“ řekl tiše. „Cesta k Zubu je hlídaná.“

„Ano. Vzduch je prosycený černými kouzly a pachem těch zrůd. Podle všeho číhají nahoře na útesech.“

„Takže ten prokletý mrňous je ve svém doupěti.“

Někde za nimi zarachotilo kamení, uvolněné neopatrnou nohou. Ostrovít se okamžitě proměnil zpátky v divokou šelmu a vycenil tesáky směrem k průrvě.

„Jen klid, synu,“ položila mu Luna dlaň na šíji. „To jsou jen naši netrpěliví společníci.“ Mezi balvany a borovicemi se ukázala tepaná varjažská přilbice.

„Tiše,“ sykla kněžna. „Nedělejte takový rámus. Medvědohlavci jsou blízko a mají bystré uši.“

Za Varjagem se objevili Ilja a Jegor. Všichni tři pospíchali do úkrytu. Chvíli vyčkali, než nastane klid a pak opatrně vyhlédli zpoza balvanů.

„U Perunovy brady!“

„Můj ty Bože!“

„Thorova krev!“

Skála, na níž právě vylezli, byla jedním z kolmých skalních útesů, obklopujících hlubokou kotlinu. Ze samotného středu černé propasti se zvedala vysoká, silná, větrem obroušená skalní věž, mocný kamenný tesák, čnící ze zdánlivě bezedného zemského chřtánu. Její vrchol někdo otesal do podoby primitivní stavby, možná chrámu či tvrze.

„Medvědí zub,“ řekla Luna. „Vidíte ten otvor na jeho vrcholu? To je vchod do doupěte uvnitř skály. Tam je ukryto Černoglavovo tělo.“

„Modleme se,“ zašeptal Jegor, „aby ho ten skřet mezitím neprobudil.“

Kněžna zakroutila hlavou. „Netvor pořád spí v zajetí Roganova kouzla. Kdyby byl při vědomí, poznala bych to. A vy také, vyryl by vám své dobré ráno krvavými znaky do masa.“

Jedinou přístupovou cestou na Medvědí zub byl úzký kamenný most, spojující černou bránu na věži s vrcholem nejbližšího z okolních bral. Stezka, u níž dřepěli, se plazila po skalní římse

vysoko nad propastí a vedla právě k onomu mostu. Náhle nahoře na útesech zahlédli rychlý pohyb.

„Medvědí hlavy,“ přikrčila se Luna.

„Vyčenichaly nás,“ pozvedl Jegor kyj. „Rychle zpátky!“ Začali se zvedat a sahat po zbraních.

„Ne,“ zastavila je kněžna rázným gestem. „Nejdou po nás. Slyšíte?“

Slyšeli. Odněkud přiletěl lidský hlas a v ozvěnách se roztříštil o stěny propasti. Volání o pomoc bylo bohatě prokládané kletbami a občasným bolestným výkřikem.

„Co se to…?“ ucedil Thorgil a jeho zubatý škleb zastínila pozvednutá sekera.

Pak ho zahlédli, běžící stín v houstnoucím šeru. Utíkal po stezce od mostu směrem k nim a máchal kolem sebe sekerou v jedné a dýkou v druhé ruce. Kolem něj se s útesů sypaly černé přízraky a chtivě po něm chňapaly. Křik štvance utonul v krvelačném řevu lovících bestií.

Ilja zareagoval instinktivně.

„Dělej, chlape!“ vykřikl. „Rychle sem!“

Než ho mohli druhové zadržet, plavovlasý bohatýr s mečem nad hlavou vyrazil muži vstříc. Jeden z netvorů skočil ze skály uprchlíkovi přímo do cesty. Černé drápy sykly vzduchem. Vytryskla krev. Neznámý zoufale vykřikl a klesl na kolena. Dýka cinkla o skálu. Obluda se rozmáchla k druhé, smrtící ráně.

„Lítals někdy ve snu?“ štěkl Ilja a zezadu vší silou sekl do zrůdného těla.

Příšera v gejzíru černé krve přeletěla přes okraj skalní hrany a zmizela v propasti. Nicota tam dole nenasytně spolkla její vytí.

„Utíkej!“ zařval Ilja na štvance, skočil mezi něj a přibíhající obludy a roztočil meč. To už mu přispěchali na pomoc i jeho druhové. Luna a Ostrovít popadli raněného muže a vlekli jej k průrvě. Jegor jim kryl záda, Thorgil se připojil k Iljovi. Proud krvelačných běsů narazil do svištícího víru, vytvořeného těžkým mečem a severskou sekerou. Skálu postříkala horká krev. Zrůdy jedna za druhou padaly z římsy a plnily propast svým řevem.

„Ústup, vy dva!“ zaslechli Jegorův křik. „Jsou v přesile, pryč odsud!“

Poslechli a střídajíc se v rozdávání drtivých úderů, rychle couvali. Zakrátko tlak běsů polevil, a když se Muromec a Varjag rozeběhli dolů rozsedlinou zpátky k lesu, obludy je kupodivu nepronásledovaly. Jen jejich vzteklý řev zanikal kdesi ve tmě nad Temnoborem.

„Nejdou za námi,“ funěl Thorgil. „Proč nejdou za námi?“

„Nemám páru,“ odplivl si Ilja, „ale mně to docela vyhovuje.“

Brzy dohnali ostatní. Ilja popadl raněného muže a přehodil si ho přes rameno jako slámou vycpanou loutku. Luna a Ostrovít se okamžitě proměnili v dravce, aby se jim snadněji utíkalo. Běželi, dokud je neskryla dusná temnota hvozdu.

*

„Pít,“ zasípal raněný muž. „Vodu…“

„Tam,“ ukazovali Bojané a Kyjevští, sbíhající se z celého tábora, aby uvítali zpocené, zakrvavené, zadýchané uprchlíky. „Tam je tůňka.“

Ilja rychlým krokem minul táborák cloněný stříškou z chvojí. Zaslechl zurčení vody. Mezi mechem obrostlými balvany se mátožně třpytila lesní studánka. Bohatýr opatrně položil sténajícího muže na zem. Vzal čutoru, kterou mu podala nějaká ochotná ruka a ponořil ji do vody. Luna poklekla vedle raněného a dotkla se ošklivého šrámu po medvědích drápech na jeho rameni. Neznámý sykl, ale pak se pod kněžniným dotekem náhle uvolnil a vypadalo to, že úplně přestal vnímat bolest.

„Co se stalo?“ prodral se houfem zvědavců vladyka Radan. Než mu kdokoliv stihl dát odpověď, užasle vytřeštil oči. „Stavoji?“

Raněný unaveně vzhlédl. „Radane…“

„Kdo je to?“ zeptal se Ilja vladyky, zatímco pomáhal ležícímu muži napít se čerstvé vody z čutory.

Údiv na Radanově obličeji vystřídaly chmury. „Stavoj. Jeden z těch, kteří zradili rod a připojili se k mému strýci Gorynovi.“

„Nezradil jsem rod, Radane,“ opáčil Stavoj. „Goryn byl právoplatným dědicem Godomilova stolce! On se měl stát vladykem Bojanů! Kdyby se tak stalo, nikdy by nedošlo ke všem těm příšernostem.“

„Goryn,“ přimhouřil Radan oči, „je jen zablešený pes, který…“

„No tak!“ zasáhla rázně Luna. „Na tom teď přece vůbec nesejde! Utíkal jsi z Medvědího zubu, Stavoji. Jak ses tam dostal? Co se ti přihodilo?“

Stavoj k ní stočil pohled. „Bylo to strašlivé, krásná paní. Goryn se dočista zbláznil. Ovládl toho skřeta a začal blouznit o pomstě a vládě nad Volrogem a pak nad Kyjevem… Společně vybudovali to děsivé vojsko. Unášeli lidi z osad kolem Temnoboru, nutili je pít černou krev vytékající z té věci v Ašrikově doupěti a tím je měnili v zrůdy s medvědí podobou. A když jich pak bylo jako mravenců, zaútočili na Malachitovou věž…“

„Takže to byl Gorynův nápad?“ zavrčel Radan pobouřeně. „Já tomu zkurvysynovi uříznu…“ Luna ho umlčela rázným gestem. „Mluv dál, Stavoji. Co se dnes stalo?“

„Ten šílený skřet si přinesl z Malachitové věže něco, co prý dokáže oživit ten hnus, ukrytý v jeho smradlavém hnízdě. Potřeboval však lidské oběti, aby se obluda, až se probudí, mohla nasytit a nabrat sílu. A Goryn, ten proradný parchant, mu podhodil nás, své vlastní soukmenovce!“ Stavoj se opět s Iljovou pomocí hltavě napil. „Ty medvědí tlamy nám najednou bez varování skočily po krku. Pochopil jsem Gorynovu zradu a v té hrůze jsem popadl sekeru a nůž a začal rubat všechno kolem. Ani nevím, jakým zázrakem se mi podařilo probojovat se ze skalní věže. Perun stál u mě, při nejbližší příležitosti mu obětuji statného býka!“

Houfem bojarů se rozletěl vzrušený šepot. Radan se pořád mračil a z obličeje mu sálala nedůvěra a hněv.

„Takže Černoglavovo oživení je na spadnutí,“ promluvila nakonec Luna a v jejím hlase zněla tíha zlé předtuchy.

„Neměli bychom otálet,“ zabručel Ilja.

„Zaútočit v noci je šílenství,“ vložil se do rozhovoru Jegor Svjatogor. „Ty skály jsou velmi zrádné, mnoho mužů by se zranilo nebo zahynulo, ještě než bychom se dostali k mostu. Navíc už o nás vědí, takže jejich odpor bude velice tvrdý.“

„Zaútočte na úsvitu,“ ozval se Stavoj slabým hlasem. „S příchodem nového dne jsou ty zrůdy nejslabší. Světlo jim nedělá dobře, bere jim sílu. Když končí noc, začínají malátnět a ukládat se ke spánku.“

„Ale co když skřítek do té doby osvobodí Černoglava?“ sýčkoval Ilja. „Proti němu nic nezmůžeme!“

Stavoj zakašlal a vyplivl krvavou slinu. „Ašrik blábolil něco o tom, že rituál oživění bude zatraceně složitý. Určitě to potrvá dlouho. Nezdá se mi pravděpodobné, že by tu obludu do rána stihl probudit.“

„Jen aby.“ Ilja pohlédl na Lunu. „Co si o tom myslíš, kněžno?“

„Na úsvitu jsou běsové skutečně nejslabší,“ potvrdila. „Když se začalo rozednívat, přerušily i útok na Malachitovou věž a většina z nich zalezla do úkrytů.“

„Zaútočíme tedy za rozbřesku,“ uzavřel to Jegor. „Na noc postavíme co nejsilnější hlídky.

Ostatní se snažte trochu prospat. Zítra jdeme do krvavé zteče se samotným peklem.“

„Otče náš, jenž jsi na nebesích…“ spustil okamžitě Bogoljub. Thorgil jenom převrátil oči sloupkem.

*

Temnota na východě se začínala trhat, les však byl pořád tichý jako popel v pohřební urně.

Jenom táborem v hustém stromoví se neslo hlasité odfukování spících mužů.

Stavoj, dobře ošetřený a zabalený v Iljově kožešinou podšitém plášti, spal blízko tůňky. Alespoň to tak vypadalo. Zdání se rozplynulo, jakmile otevřel oči. Pohled měl čilý a plný kradmých úmyslů jako kuna v kurníku.

Pomalu se nadzvedl na loktech a pozorně se rozhlédl.

Kolem ani náznak pohybu. Jenom přízemní mlha se nesměle dotýkala spáčů a zasněně ovíjela kmeny stromů. Kdesi ve tmě zafrkal kůň.

Stavoj odhrnul plášť a sáhl si do záňadří. Zpod tlusté, spoustou záplat pošité haleny vylovil nevelkou hliněnou lahvičku. Vytáhl drobnou zátku, ještě jednou kolem sebe zakroužil pohledem, pak se přisunul ke studničce a natáhl ruku s lahvičkou nad vodu.

V tom okamžiku zaslechl tichounké vrčení. Zaskočeně vzhlédl. Na opačné straně tůňky stál vlk a blýskal na něj očima.

Stavoj polekaně ucukl. Vlk ohrnul vlhké okraje tlamy a ukázal tesáky ostré jak jehly. Vrčení zesílilo. Muž se pitomě, křečovitě usmál.

„Viď, že to na mě neřekneš, chlupáči?“

Houští za vlkem zašustilo a před Stavojem stanula Luna. Dívala se na něj tak přísně, že i pohled dravce po jejím boku vypadal téměř vlídně.

„Přesně jak jsem předpokládala, Ostrovíte,“ promluvila k vlkovi. „Nevěřila jsem mu od první chvíle. Když jsem se ho dotkla, ucítila jsem, jak mu v žilách tepe zrada. Okamžitě jsem věděla, že je otrokem Ašrikovy vůle.“

Ostrovít se přikrčil ke skoku.

Stavoj zahodil lahvičku a vrhl se směrem ke své sekeře. Sotva však sevřel v prstech topor, na ruku mu dupla noha v těžké botě.

Zapraskaly kosti. Stavoj zařval.

„Hovnivále,“ zahučel někdo nad ním, popadl jej za mastné vlasy a zvedl ho do výšky jako dítě. Stavoj zakopal nohama ve vzduchu, zaječel. V šeru zahlédl záblesk ocelové čepele.

„Počkej, Iljo!“ natáhla Luna ruku. „Nezabíjej ho!“

Jenomže to už meč zlomyslně zabzučel. Křuplo to, když ostří proťalo páteř. Hlava s rozšklebenými ústy zůstala viset v Muromcově pěsti, tělo se bezvládně zřítilo na balvany. Do tůňky pršela krev.

„Promiň, kněžno,“ pokrčil Ilja rameny.

Celý tábor byl okamžitě na nohou. Muži řinčeli ocelí a nechápavě se rozhlíželi.

Vládkyně Temnoboru zvedla ze země lahvičku a opatrně k ní přičichla. Zakašlala a rychle nádobku odtáhla od nosu.

„U všech bohů, tenhle lektvar znám. Muchomůrka, lysohlávka a další nebezpečné houby a rostliny…“

„Smrtící?“

„Ne. Mnohem horší. Každý, kdo by jen trochu upil z otrávené vody v tůni, upadl by do světa nočních můr a proměnil by se v poslušnou loutku, v chodící mrtvolu plnící Stavojovy rozkazy.“

„Svině,“ ucedil Ilja a odhodil useknutou hlavu mezi balvany u studánky. „Co teď uděláme?“

„Teď?“ roztáhl se najednou Lunin obličej do velice nehezkého úsměvu. „Teď necháme naše nepřátele myslet si, že vše běží podle plánu.“

Muromec jí pohlédl do očí a pak se dunivě rozchechtal.

*

„Nevěřím, že by to mohlo vyjít,“ zamumlal Goryn, žvýkaje kus soleného kančího masa. „Měli jsme s nimi skoncovat tradičním způsobem.“

„Nemáš ani kouska představivosti, pomstychtivče,“ odsekl Ašrik. „K čemu mi budou rozsápaní na cucky? Netoužím po jejich krvi. Chci, aby ti drzí, nafoukaní kohouti skotačili podle toho, jak jim zazpívám. Chci, aby se mi ta čubka Luna plazila u nohou a zoufale kňučela, když do ní budu kopat.“

„Jo. Hlavně u toho opájení se svou příští mocí nezapomeň na tohle,“ poklepal si Goryn na hruď.

„Neboj,“ úkosem na něj pohlédl skřet. „Neuplyne jediný úder srdce, abych na to nemyslel.“ Stáli na skalní terase před černou bránou na vrcholu Medvědího zubu, Ašrik, Goryn, čtyři

Bojané a několik zívajících medvědodlaků. Z propasti hluboko pod nimi vzlínala mlha, hustá a

páchnoucí jako pekelný dým. Mračna visela nízko nad ostrými špičkami skal, úsvit na sebe vzal podobu sychravého šera.

Najednou ticho přetrhl rachot kamení a mručivé hlasy. Za propastí začali z úkrytů v puklinách skal vylézat běsi a stahovat se ke stezce. Černě ochlupené hlavy cenily zuby a výhrůžně vrčely.

„Už je to tady,“ zašklebil se Ašrik a vykročil na most. Poposunul si klobouk do týla a zvedl ruky. „Jen klid, ušáci! Schovejte své drápy a tesáky! Ti, kdož přicházejí, už více nejsou vašimi nepřáteli. Nechte je projít!“

Goryn přestal přežvykovat. Čtyři Bojané za jeho zády si vyměnili užaslé pohledy. Na stezce za propastí se objevil dlouhý zástup mlčenlivých postav. Bojaři z Kyjeva i Volrogu kráčeli se svěšenými hlavami a nepřítomnými pohledy po skalní římse přímo k mostu. Medvědodlaci je provázeli nedůvěřivými, záštiplnými, lačnými pohledy. Žádný z nich však nezaútočil, vůle jejich pána pro ně byla posvátná.

„Vidíš?“ ohlédl se Ašrik na Goryna. Oči mu triumfálně zářily. „Proměnil jsem je v otroky. Sami nabídnou své maso Černoglavovi, sami budou žadonit o hlt jeho krve, aby rozšířili šiky mého běsího vojska!“

Vyhnanec neodpověděl. Užasle se díval na to bezhlasé procesí. Byli tam všichni, Radan, Ilja Muromec, Jegor Svjatogor, Aljoša Popovič, všichni. Dokonce i Luna, ta šoupala nohama hned za Stavojem, který s hrdě vztyčenou hlavou kráčel v čele. Právě došel na konec stezky a pustil se na úzký most.

„Dobrá práce, Stavoji!“ vítal ho Ašrik se smíchem. „Jak to šlo? Kolik těch pitomců se napilo otrávené vody a kolik z nich jste k tomu museli přinutit? Nebyly u toho velké ztráty?“

Zrádný Bojan dál kráčel směrem ke skřetovi. Neodpovídal.

„Slyšíš mě, chlape?“ přestal se skřítek usmívat. „Co je s tebou? Snad sis taky nelokl toho svinstva!“

Stavoj pořád nic neříkal, jen se podivně ztuhle usmíval. Už byl v polovině mostu.

Ašrik udělal krok zpátky. „Stavoji?!“

„Průser,“ zavrčel Goryn, vyplivl zbytek kančího, shodil z ramen plášť a sáhl po meči. Na rozdíl od Ašrika totiž necivěl na zrádce v čele průvodu. Díval se na ty, co se potáceli za ním. A všiml si nenápadných pohybů rukou, přesouvajících se ke zbraním.

„Stavoji!“

V tom okamžiku se těsně nad horním okrajem Stavojovy haleny otevřela rudá rána. Zrádcova usmívající se hlava se zvrátila, spadla, udeřila do mostu a zmizela v propasti. Tělo změklo, kolena se zlomila a než se nadáli, i mrtvola letěla vstříc mlze na dně propasti.

„Ty děvko!“ ucedil Ašrik nenávistně.

Luna zvedla hlavu a zlověstně zablýskala očima i vyceněnými zuby.

„Překvapení,“ protáhla potměšile a bleskově klesla na všechny čtyři. Vzápětí už po mostě pádila zuřivá šedá vlčice.

Ašrik se bleskurychle otočil a střelil pohledem ke bráně do útrob věže. Luna skočila.

Skřet zmizel.

Tesáky cvakly naprázdno.

Ašrik stál na skále u černé díry, máchal rukama a řval jako pominutý.

„Kupředu, medvídci! Trhejte jejich maso, žerte střeva, pijte krev!“

Démoni po ničem jiném netoužili. Medvědí tlamy zařvaly a všechno se rázem dalo do pohybu.

„Na co čekáte, zbabělci?!“ strkal Goryn své společníky k mostu. „Zadržte je!“

Jeden z vyhnanců skočil Luně do cesty. Nestačil však ani máchnout sekerou, náraz chlupatého těla v plné rychlosti jím třískl o skálu tak prudce, že se mu zátylek rozprskl na kaši.

Na stezce zarachotilo kamení, zasyčela tasená ocel. Ruce Bojanů a Kyjevanů se naježily ostrými čepelemi, dosud mlčící ústa vyrazila válečný pokřik. Z puklin a strží nad cestou se na ně sesypali medvědohlavci.

Propuklo šílenství.

Ilja s mečem nad hlavou přeběhl po mostě, drtivá lavina nezkrotné síly a ostré oceli. V jeho patách se řítili Radan a Jegor a další bohatýři. Vpadli mezi běsy a vyhnance a zahřáli chladný kámen horkým deštěm krve a uťatých údů.

Stezka vysoko na útesu se rázem proměnila v příšerné bojiště. Zuby a drápy rvaly maso, meče a sekyry rubaly tlapy a chlupaté hlavy. Těla bojovníků i běsů hustě padala ze skalní římsy a mlžná chapadla je dychtivě stahovala do chřtánu propasti. Mnoho zrůd se pokoušelo dostat na skalní věž, protože jejich malý pán byl v ohrožení. U paty mostu však stáli doširoka rozkročení

Thorgil Ragnarsson a Aljoša Popovič a zběsile bušícími sekerami odřízli Medvědí zub od zbytku světa. Hlavy proměněnců se jim vršily u nohou, řev znásobený stovkami ozvěn vzlétal až k mrakům.

Goryn se vyhnul výpadu jednoho z kyjevských bojarů a s vyceněnými zuby mu zarazil meč do boku, do nechráněného místa mezi hrudním a zádovým pancířem. Muž s výkřikem klesl na kolena.

„Žerte je, trhejte, zabíjejte!“

Goryn vyrval čepel z rány a nedbaje na proud krve, tryskající mu na holínky, ohlédl se za hlasem.

Ašrik ještě jednou něco zaječel, pak dupl nohou a zmizel z vyvýšeného místa na skále. Goryn jej na chvilku zahlédl na prahu černé brány. Vzápětí byl skřítek pryč, jen ozvěna vrátila jeho kletbu odněkud z útrob skalní věže.

„Nezadržíme je, vladyko!“ zakřičel na Goryna poslední z jeho nohsledů. Sotva to dopověděl, vzduchem proletělo tělo s krví smáčenou šedou srstí a srazilo jej na zem. Mužův řev přetrhly tesáky, jež mu jediným kousnutím rozdrtily hrdlo.

„Mrcho!“ zaklel Goryn a švihl mečem. Vlčice se vyhnula smrtícímu zásahu, avšak ostří jí zasáhlo zadní nohu. Zavyla a její skučení se plynule změnilo v lidský hlas. Luna ve své lidské podobě upadla na kamení. Z proťatého stehna jí tryskala krev.

Goryn pozvedl meč k osudnému úderu. „Je konec, čubko…“

„Kněžno!“

Stačil jediný pohled do očí přibíhajícího Ilju Muromce a vyhnanec okamžitě upustil od svého úmyslu. Uskočil, otočil se na patě a zubatou bránou vběhl do černoty uvnitř věže.

„Zbabělče!“ zařval za ním Ilja. V tom okamžiku mu však na záda dopadlo něco těžkého, řvoucího, smradlavého. Od děsivého ryku mu zalehlo v uších. Zřítil se obličejem k zemi a meč mu vyletěl z prstů. Mohutný běs rozšklebil tlamu a bohatýr ucítil na šíji jeho horký dech.

Vykřikl Perunovo jméno.

*

Goryn naslepo klopýtal po nepravidelných stupních, rameny narážel do nahrubo otesaných stěn, jednou dokonce upadl a bolestivě si narazil koleno. Pak před sebou konečně spatřil slabounké světlo a vpotácel se do páchnoucí kobky.

Ašrik stál u nohou zakletého obra, máchal rukama a něco blábolil. Kámen s Černoglavovým životem svíral v pěsti.

„Dej mi to srdce, skřete!“ kulhal k němu Goryn. „Kdo ho vloží zpátky do hrudi, tomu bude ten smraďoch sloužit. Já budu jeho pánem, rozumíš?“

„Zavři držku, Goryne!“ ohlédl se Ašrik. Obličej měl znetvořený vztekem a nenávistí. „Máš nasráno v kebuli, že si nepamatuješ, co jsem ti říkal?! Bez kouzel a správných zaklínadel Černoglava neovládneš. Pokud ho oživíš jen tak, sám se staneš jeho prvním soustem!“

„Kecy!“ štěkl vyhnanec, vytáhl zpod kabátce dřevěnou loutku a přiložil k ní čepel meče. „Dej mi ten kámen!“

Ašrik se zachvěl, no neustoupil. „Naser si!“

„Jak chceš!“ Zubaté ostří řízlo loutku do ruky. Ašrikovo rameno proťala hluboká rána. Skřítek zařval a Černoglavovo srdce mu vyklouzlo z prstů. Rubáška zrudla krví.

Goryn vycenil zuby.

*

Pádný úder trhl netvorem na Iljových zádech a na zátylek mu chlístnul proud horké krve. Tíha bestie z Muromcových zad zmizela.

„Co se tady válíš, starče?“ zařehtal se Jegor Svjatogor.

Ilja se překulil na záda. Z bodců na kyji v Jegorově pěsti stékala směs mozku, krve a černých chlupů.

„Vstávej, pořád je tady spousta práce!“

Ilja se zachechtal a sáhl po spadlém meči.

„Kněžno!“ vykřikl Radan a padl na kolena vedle Luny. Rána na noze už se jí zázračně zacelila, ale ona sama byla stále mrtvolně bledá a celá se třásla.

„Vladyko…“ zasténala. „Nevšímej si mě… Přežiju to… Běž do podzemí… Musíš zabránit Ašrikovi a Gorynovi…“

Více slov nebylo potřeba. Radan přikývl, vyskočil, prosmýkl se kolem zuřivě bojujících mužů a běsů a vběhl do černé brány.

*

Goryn se sklonil a sevřel Černoglavovo srdce v dlani. Ani ho nepřekvapilo, že je teplé a chvěje se, jako by uvnitř kamene skutečně pulzovala krev. Narovnal se a přikročil k nehybné obludě.

„Nedělej to, hlupáku!“ zaječel Ašrik, pořád se válející v hromadě kostí na zemi. Mezi prsty svírajícími kostnaté rameno mu tekla krev. „Jakmile ho probudíš, je po tobě…“

„Drž hubu, červe! Pokud na mě ten parchant jenom sáhne, umřeš spolu se mnou.“ Goryn natáhl ruku s černým kamenem k rozříznuté hrudi. Oči mu nepříčetně planuly.

„Goryne!“

Zaskočeně se ohlédl. Od schodiště se k němu se sekerou v dlaních řítil Radan.

„Synovče,“ zavrčel a vložil kámen do otvoru.

„To ne…“ zachrčel Ašrik.

Goryn uskočil a máchl mečem. Čepel se řinčivě srazila s ostřím Radanovy sekyry. Zajiskřilo to. Muži od sebe se vzteklým vrčením odskočili.

„Pozdě, ty hnido!“ zachechtal se Goryn. „Právě jsem probudil zbraň, která na můj rozkaz srovná Volrog se zemí.“

Radan koutkem oka pohlédl na tu podivnou věc přirostlou ke skále. Kulatý kámen v děravém hrudním koši najednou změkl a začal se hýbat v pravidelném rytmu. I jeho lůžko se probudilo, začalo tepat, nedočkavě natáhlo k srdci nitky tepen a žil. Do obrovitého těla začal proudit život.

„Rod, který mě z tvého popudu poplival,“ pokračoval Goryn, „teď okusí krutost mé odplaty. Bojané budou v kalužích vlastní krve žadonit o slitování. Vlastně mě docela mrzí, že se toho nedožiješ!“

Radan jen tak tak odrazil výpad strýcovy zbraně. Goryn do něj bušil jako posedlý zlým duchem, svíraje meč oběma rukama. Malá dřevěná loutka mu na řemínku poletovala kolem krku.

Najednou ustupující vladyka šlápl do břišní dutiny jednoho z nebožtíků. Noha mu uklouzla na mazlavých vnitřnostech. Goryn triumfálně zavyl a vší silou, jíž byl schopen, udeřil mečem do soupeřovy sekyry. Radan s kletbou upadl do zbytků mrtvých těl.

Goryn se šíleně rozesmál a pozvedl meč k smrtícímu úderu.

Náhle se ozval dusot vlčích tlap a do vyvrhelova stehna se zabořily ostré tesáky. Goryn zařval a máchl mečem, avšak minul, ztratil rovnováhu a zřítil se na zem. Vlčice mu zuřivě cloumala nohou, z protržené tepny stříkala krev a kropila všechno kolem. Radan se rychle vyhrabal z hromady hnátů a slizkého masa a pozvedl sekeru.

„Ustup, kněžno!“

Poslechla, setřásajíc s čumáku krev. Goryn vyl bolestí, klel a svíjel se v rostoucí tmavé kaluži.

Pak mu pohled padl na Radanovu zvedající se zbraň.

„Tohle jsi měl udělat už dávno, čubčí synu,“ procedil skrz zuby. „Teď už je pozdě. I když mě zabiješ, Černoglava nezastavíš. Má pomsta tě stihne tak nebo tak. A s tebou i celý rod, všechny Radimiče a doufám, že i celý Kyjev!“

Radan neodpověděl. Prostě udeřil, jako když dřevorubec tne do silného kmenu. Ostří sekyry se zaťalo do Gorynova temena tak mocně, že se zastavilo až u kořene nosu. Vyhnanec obrátil oči vzhůru, jako by se divil, co mu to vyrostlo uprostřed čela. A zemřel.

„Konečně!“ zaskřehotal stařecký hlas. U Gorynovy mrtvoly se náhle zhmotnil vousatý mužík v obrovském klobouku. Jeho prsty zamířily k hrudi mrtvého. V té chvíli však již dřevěnou loutku sevřela bílá ruka a urvala ji z řemínku na Gorynově krku.

očí.

„Mám tě, prcku!“ řekla Luna a přes všechnu slabost a únavu se zeširoka usmála Ašrikovi do

„Kurva!“ zařval skřet a zcela nesmyslně se dal na útěk. Zmizel, na chvilinku se objevil na schodech a pak byl pryč.

„Radane,“ hodila Luna loutku na zem, „přesekni ji!“

Vladyka nechápal, oč tady jde, ale poslechl. Šlápl na Goryna, vyrval mu mozkem potřísněnou sekeru z lebky a znovu se mocně rozmáchl.

*

Ilja právě vkročil do stínu černé brány, když se najednou dva kroky před ním se strašlivým ječením zhmotnil skřítek v klobouku. Muromec okamžitě pozvedl meč, ale mužík byl rychlejší. Poskočil, zmizel, a jeho uši drásající jekot Ilja náhle zaslechl někde za zády. Ohlédl se a skrz řež na terase zahlédl skřeta krčit se uprostřed mostu.

Pak se kolem Ilji náhle prohnalo něco neviditelného a velice ošklivého zevnitř Zubu. Vzápětí to popadlo skřítka a šmahem jej rozškublo na kusy. Vnitřnosti a utrhané končetiny vyletěly z rukávů a nohavic a tahajíce za sebou stuhy rudých krůpějí, padaly do propasti. Hlava s hrudním košem udeřily do mostu a kousek se po něm kutálely, zamotávajíce se do cárů rubašky a dlouhých vousů. Pak spadly do hlubiny. Na mostě zůstaly jej krvavé cákance a veliký klobouk ve tvaru muchomůrky.

Ilja se zazubil a vyrazil do útrob skalní věže.

*

„Škoda, že jsem to neviděla,“ posteskla si Luna při pohledu na třísky, jež zbyly z loutky po úderu Radanovy sekyry.

Najednou za nimi něco zvučně mlasklo. Kněžna a vladyka se polekaně ohlédli. Ten zvuk, to se zavřela a v okamžiku zhojila rána na Černoglavově hrudi. Obrovské tělo se zachvělo a krystaly se začaly s rachotem lámat a opadávat.

„Velesovy rohy,“ zachrčel Radan a mimovolně o krok couvl.

Černoglav pohnul hlavou. Široká dravčí tlama se začala otevírat. Kameny, krystaly a kousky ledu praskaly a sypaly se zrůdě k nohám.

„Jdu pozdě?“ zahučel doupětem známý hlas.

„Iljo!“ křikla na přibíhajícího bohatýra Luna. „Rychle! Ještě je šance zastavit to! Vyřízni mu srdce, než se osvobodí!“

Muromec při pohledu na velikou postavu zaklel, zvedl meč oběma rukama vysoko nad hlavu a rozběhl se proti netvorovi. Hrot mířil přímo na rozložitou hruď. Příšera otevřela oči. Zaplanuly rudým svitem.

„Chcípni!“ Ilja skočil a vší svou nadlidskou sílou zarazil meč do netvorových prsou. Čepel projela skrz-naskrz mohutným trupem a hrot křísl o skálu za ním. Z chřtánu se vydralo hučení plné bolesti a vzteku. Ilja se pověsil na rukojeť meče a zapáčil, aby zvětšil ránu. V tom okamžiku se však s lomozem uvolnila svalnatá, černě ochlupené tlapa a udeřila do něj.

Bylo to jen takové ledabylé gesto, jako když statný býk ocasem odhání ovády.

Ilja přeletěl celou kobkou, narazil do zdi, až všechna ocel na něm zazvonila, a on se v mrákotách se zřítil na hromadu lidských i zvířecích pozůstatků.

Luně se rozšířily oči.

„Pryč,“ zasípala na Radana. „Rychle pryč!“

Černoglav se rázným škubnutím odtrhl od zdi a udělal první těžkopádný krok. Veliká medvědí hlava setřásla zbytky kamení a prachu a sklonila pohled k zemi. Jedna z tlap se natáhla, sevřela Gorynovu mrtvolu a zvedla ji k slintající tlamě. Na píď dlouhé tesáky jediným kousnutím urvaly vyhnancovu hlavu i s hrudním košem. Netvor spokojeně přežvykoval, lebka a žebra mu chroupaly mezi čelistmi a po černých chlupech stékala krev a kaše z mozku a vnitřností.

Radan cítil, jak mu ledový pařát hrůzy kroutí střevy. Jak couval, pod patou mu zachřestily kosti. Černoglav přestal žvýkat a rudé oči pohlédly přímo na Bojana. Vladyka tiše zaklel, otočil se na patě a vyrazil vzhůru schodištěm. Luna ve své vlčí podobě pádila kousek před ním.

Netvor zařval a rozběhl se za kořistí.

*

„Ochutnej tohle, zablešenče!“ Těžký kyj dopadl na hlavu poslední zrůdy a rozdrtil jí lebku jako vaječnou skořápku. Černé drápy naposled zaskřípaly na skále a bylo po boji.

Jegor Svjatogor se narovnal a rozhlédl se. Na terase skalní věže zůstal stát jen on a ještě dva kyjevští družiníci. Kolem se válela těla padlých bojovníků a mrtvoly běsů, kterým smrt vrátila lidskou podobu. I za mostem už bylo dobojováno. Kyjevané, Bojané a Divorané utrpěli těžké ztráty, no váleční bohové nakonec přece jenom přisoudili vítězství jim. Přeživší muži dobíjeli medvědohlavce a shazovali jejich těla do propasti. Thorgil a Aljoša seděli u mostu vedle příšerné hromady pobitých nepřátel a lapali po dechu. Nedalo se poznat, kolik z krve, jíž byli pokryti od hlavy až k patě, je jejich a kolik cizí.

Pak se Medvědí zub viditelně zachvěl a z černé díry na vrcholku vyletěl děsivý řev. Ze stěn se trhaly menší kameny a s lomozem padaly do hlubiny. Vypadalo to, jako by samotný skalní ostroh ožil a proměnil se v podivnou zrůdu, jež natahuje dlouhý krk z mlžné propasti a nenávistně vyje na vládce oblohy.

Muži na stezce i na vrcholku věže zcepeněli a zabodli pohledy do temnoty v zubaté bráně.

Tak strašlivý hlas nikdo z nich nikdy neslyšel.

A pak z díry ve skále vyskočila Luna a hned za ní Radan.

„Utíkejte!“ křičel volrožský vladyka. „Běžte, seč vám síly stačí! Černoglav se probudil a zničí vše živé, co mu přijde do cesty!“

Jakmile zaslechli to jméno, muži začali v hrůze couvat. Medvědí zub se opět otřásl a zařval.

Něco velkého a strašlivého se prodíralo ven.

„Ne!“ zahučel najednou Jegor a k úžasu všech pozvedl kyj a odhodlaně se rozkročil, obličej otočený k bráně. „Pokud to nezastavíme tady a teď, už to nezastaví nikdo! Já se s tím utkám, ať už je to cokoliv!“

„Zbláznil ses? Ten netvor je nezranitelný!“ zakřičela z mostu Luna, opět ve své lidské podobě.

„Už ho jednou udolali,“ odsekl Svjatogor a posunul si přilbici víc do čela.

„Máš pravdu, u všech niflheimských ďáblů!“ zařehtal se poněkud nuceně Thorgil, pozvedl sekeru a zamířil po mostě k Jegorovi. „Pokud má dost odvahy čelit tomu strašidlu nějaký nadutý křesťan, pak Thorgil Ragnarsson nebude pouze přihlížet!“

„Jste blázni,“ odplivl si Aljoša Popovič, avšak chopil se zbraně a vykročil za Thorgilem. Hned za ním klusal Ostrovít, cenící tesáky a celý rozechvělý dravčím vzrušením z divokého krveprolití.

Radan se zastavil uprostřed mostu. Chvíli váhal, ale pak se zhluboka nadechl, otočil se a udělal těch pár kroků zpátky na terasu. „Jsou i horší způsoby, jak se potkat s Morenou,“ ucedil a postavil se vedle Svjatogora.

Jak tam tak stáli, Jegor, Thorgil, Aljoša, Radan, Ostrovít a půl tuctu dalších odvážlivců, z nepravidelného otvoru se najednou vyvalilo mračno prachu a spolu s ním ohlušující řev, jež věštil zkázu, děs a strašlivé krveprolití.

Pak v temnotě před nimi zasvítily rudé oči a otvor vyplnila robustní postava, vyšší než dva dospělí muži. Ramena narazila do okrajů brány, utrhla z nich několik kamenů a pak Černoglav po dvou staletích poprvé opět vykročil do světla. Černou srstí pokryté tělo bylo prošpikované Iljovým mečem, ale obluda na to nedbala víc než dřevorubec o třísku v prstu. Obrovitá medvědí hlava otevřela tlamu plnou krvavých slin a zaryčela, až se z útesů kolem sesypaly laviny uvolněného kamení.

„Ale jo, jistě,“ zamumlal Jegor pod vousy. „Taky tě rádi poznáváme!“ A pak Černoglav zaútočil.

*

„Jdi zleva, Varjagu, jdi zleva!“ křičel Jegor.

Thorgil máchl proti obludě sekerou, minul, jen tak tak uskočil před svištícími drápy a vyťal ostřím do tlapy hluboký krvácející šrám. Černoglav vztekle zavyl a obrátil se k seveřanovi. V té chvíli k němu zboku přiskočili Jegor a mladý válečník z lesního kmene. Divoran mu zabořil do boku oštěp, Svjatogor jej zasáhl kyjem těsně pod ucho. Netvor se po nich ohnal hřbetem tlapy. Jegor zachytil úder hrudním pancířem a upadl na záda. Divoranskému mladíkovi drápy rozervaly břicho a odhodily ho přes okraj plošiny do propasti.

Černoglav se pohnul směrem k ležícímu Svjatogorovi. Před rozmáčknutím zachránil Jegora jeden z Bojanů, avšak jeho sekera způsobila obludě jen další škrábanec. Netvor muže sevřel mezi drápy, zvedl ho ze země a prostě mu ukousl hlavu.

„Zkurvysynu!“ zařval Radan a s rozmachem zaťal sekeru do běsova pravého lokte. Ocel zaskřípala o kloub. Černoglav zařval a sekl po vladykovi druhou tlapou. Radan s výkřikem odletěl až k hraně útesu a už nevstal, úder mu polámal nohy jako suchá stébla.

Ostrovít se štěkáním proběhl mezi muži, skočil netvorovi mezi nohy a zabořil mu tesáky do slabin. Černoglav po něm sáhl, ale poškozený loket udělal své, pravá paže mu vypověděla poslušnost. Ostrovít zběsile cloumal svalstvem v běsově rozkroku a dusil se proudy černé krve. Zrůda řvala jako pominutá a marně se snažila vlka setřást. Netrvalo to dlouho, ale ostatní bojovníci tak získali čas na vzpamatování se. Jegor opět stál na pevných nohou a třímal svůj kyj. Tehdy Černoglav konečně zachytil Ostrovíta levou tlapou, doslova ho urval ze svých slabin a vztekle ho odhodil. Nešťastný vlk v letu ještě narazil do mostu, ale pak se, zoufale hrabaje nohama, propadl do prázdna. Ve vzduchu se proměnil v člověka a vytí se změnilo v žalostné volání o pomoc, ale mlha dolů v strži jej rychle umlčela.

„Néééééé!“ zavřískla Luna.

Nebyl čas na žalozpěvy. Bojaři se pomstychtivě vrhli na obludu a ze všech stran do ní vší silou rubali a bušili. Po mostě jim přibíhali na pomoc další muži. Kolem létaly chlupy a krvavé šplíchance. Skalní zub se otřásal, praskal, trhaly se z něj balvany a s duněním padaly dolů.

Přesila byla značná, avšak na zrůdu to neudělalo žádný dojem. Zuřivě zaryčela a vzepjala se jako zubr, setřásající lovecké psy. Muži se rozletěli kolem, dva dokonce přepadli přes okraj terasy a zřítili se do hlubin, narážejíce cestou do stěn skalní věže. Aljoša zůstal ležet, ošklivě poškrábaný a mohutně krvácející.

Černoglav se zpustil na všechny čtyři. To byla chyba. Zatímco Thorgil opět klamnými výpady poutal jeho pozornost, Jegor se rozmáchl a třískl kyjem do chlupaté hlavy. A pak ještě jednou. Netvor potřásl kebulí jako kočka, které se mezi zuby zachytila ostrá kuřecí kost. Jedno oko mu vyteklo, dírami v lebce prosvítal mozek. Přesto neměl dost. Trochu zmalátněl a očividně začínal mít těžkosti s orientací a odhadem vzdálenosti, ale nemohl zemřít. Morena nad ním neměla moc. Pohodil hlavou a udeřil čumákem do Jegorova hrudního pancíře, načež družiník opět přistál na zádech.

„Hej!“ zařval najednou někdo. „Propásl jsem něco?“

Thorgil se mimoděk zachechtal. Z útrob skály se vypotácel Ilja. V dlani svíral Gorynův meč.

Černoglav se ohlédl, vycenil zuby a opět se začal zvedat na zadní. Muromec však k němu bleskově přiskočil a s bojovým výkřikem kyjevských bohatýrů vší silou zaťal meč do netvorova kolena. Šlachy se slyšitelně přetrhly, čepel se zlomila a uvízla v kloubu. Netvor s děsivým řevem upadl na bok.

„Rychle!“ štěkl Ilja. „Přimáčkněte ho k zemi!“

Jegor a Thorgil pochopili a vrhli se na zrůdu spolu s několika dalšími muži. Nedbaje na další zranění a smrtelné rány, jež příšera pořád štědře rozdávala, povalili Černoglava na záda a všemi zbraněmi se obořili na jeho tlapy. Ilja mezitím vyskočil na netvorovu hruď a popadl rukojeť svého meče, pořád zabořeného mezi žebry. Zacloumal s ním, až z rány vytryskl gejzír tmavé krve. Netvor se zazmítal, shodil Ilju ze sebe a drápy rozdrásal břicho dalšímu muži. Bojovníci se nevzdávali. Thorgil několikrát obouručně udeřil sekerou do běsova zápěstí a s triumfálním výkřikem oddělil jeho levou tlapu. Krev vystříkla na dva sáhy daleko.

Ilja vyskočil zpátky na bolestí a vztekem se otřásající trup. Znovu sevřel v dlaních meč a mocným škubnutím jej vyrval ven, přičemž značně zvětšil ránu. Krev ho postříkala od hlavy až k patě. Odhodil meč, padl na kolena na Černoglavovu bránici a rozmáchl se pravačkou, až se mu pod oděvem napjaly všechny svaly.

„Perune, dej mi sílu!“ zařval a vrazil pěst do rány.

V tom okamžiku netvor náhle znehybněl. Ohnivé oči civěly do nebe, rudý jazyk visel z dech popadající tlamy, hruď se chvěla křečovitými nádechy. Všechno ztichlo. Muži se nechápavě podívali jeden po druhém, pak všichni pohlédli na Ilju.

„Teď,“ promluvil Muromec opatrně, téměř šeptem, „to bude zlé. Velice, velice zlé. Utíkejte!“ Nemýlil se. Ticho přetrhl řev, vedle nějž by zahanbeně zmlklo i to nejdivočejší hromobití.

Černoglav se vymrštil na nohy, zranění nezranění. Muži se rozlétli na všechny strany jako panáci

ze slámy. Jen Ilja visel obludě na hrudi, jedna ruka až po loket zabořená v krvavé ráně, druhá křečovitě se držící chlupů pod medvědím krkem.

Vypukl zmatek, povyk, běsnění. Bojovníci horečnatě pomáhali zraněným druhům a snažili se dostat k mostu. Thorgil si přehodil Radana přes rameno a prchal, jako by mu za patami vypukl Ragnarok. A byla to téměř pravda, netvor sebou mlátil kolem dokola, narážel do skal, padal a opět vstával, bušil, drtil, řval. Ilja na něm poletoval jako veliké, pevně zakousnuté klíště. Terasa praskala. Kameny se sypaly do propasti. I po mostě se už rozbíhaly pavučiny trhlin. Věž se pomalu, ale jistě začínala bortit.

V jednom okamžiku Černoglav narazil zády do skály a na chvíli se zastavil, lapaje po dechu. Ilja to pohotově využil, vytáhl se o kousek výš, skrčil nohy a zapřel se chodidly o netvorovo břicho. Zrůda pochopila a zaryčela, až jí z tlamy vychrstl proud krvavých slin.

„Zkápni, ty hromado sraček!“ zařval Muromec a pak bleskurychle a vší silou nohy napnul, čímž se odrazil od robustního těla. Zazněl zvuk trhané tkáně. Ilja padal na záda, následovaný obrovským gejzírem krve z Černoglavovy hrudi. V pěsti svíral jeho ještě tlukoucí srdce.

Tvrdě dopadl na ostré kameny a nebýt mocné ruky, která ho včas zachytila, překulil by se přes hranu a zmizel v propasti.

Ta ruka patřila Jegorovi.

„Dobrá práce na takového starce,“ zazubil se na něj Svjatogor a pomohl mu vstát. „Honem pryč!“

Byl nejvyšší čas. Černoglav sebou v smrtelné křeči dunivě mlátil do skály, čím ještě urychlil dílo zkázy. Most se rozpadal a jak se po něm dvojice bohatýrů potácela k záchraně, za patami se jim kamení lámalo a propadalo do hlubin. Medvědí zub se trhal na kusy. Déšť balvanů, kamení a prachu plnil dno propasti.

Prchající dvojice urazila zhruba dvě třetiny vzdálenosti mezi věží a nejbližším skálou, když je praskliny na mostě předběhly a kámen se jim rozsypal pod nohama. Ilja duchapřítomně popadl Svjatogora a mrštil jím kupředu jako malým děckem. Jegor doskočil na pevnou část mostu. Muromec se propadl do prázdna.

„Iljo!“ vykřikl Thorgil a cukl sebou k mostu.

„Ne!“ chytila jej Luna za rameno. „Oba vás neudrží!“

Varjag s kletbou couvl. Svjatogor se bleskově otočil a padl na kolena. Ostrého okraje ulomeného mostu se křečovitě držely čtyři Iljovy prsty. Jegor se shýbl a uchopil Muromce za zápěstí.

„To ti teda nedovolím, pitomče!“ zavrčel a zatáhl vší silou. „Tu hanbu, kdybys zahynul kvůli mně, bych nepřežil!“

Ilja pozvedl druhou ruku. V prstech pořád svíral krvavé Černoglavovo srdce.

„Zahoď to!“ houkl na něj Jegor. Muromec poslechl, avšak neupustil srdce do propasti, ale mrštil jím směrem k římse. Bílé ruce se pohotově natáhly a zdroj netvorova života uvízl v Luniných prstech.

Ilja se zachytil hrany oběma rukama. Klel, kopal nohama, snažil se vytáhnout. Naštěstí pahýl mostu už neměl v úmyslu dál se rozpadat.

„Seru na to,“ vztekle zavrčel Thorgil a přeběhl k Jegorovi. Každý popadl Ilju za jedno zápěstí a společně vytáhli bohatýrovo těžké tělo do bezpečí. Pak, zrovna když konečně seběhli po zbytku mostu na skalní římsu, kotlinou se v ozvěnách rozlehl dunivý rachot. Ohlédli se. Vrcholek Medvědího zubu se ulomil i s terasou a Černoglavem svíjejícím se v krvavém jezírku. Vyjícího netvora ještě ve vzduchu pohltila lavina velikých kamenů. Krvavá tříšť zmizela v mlze kdesi v hloubce a muži na útesu zřetelně zaslechli zvuk balvanů, drtících veliké tělo na kaši. Černoglavův hlas umlkl nadobro.

Přeživší bojovníci bez slova stáli, popadali dech a civěli, jak se věž láme, drolí a v úlomcích se sype do propasti. Nakonec z ní nezůstalo nic, jen veliká hromada suti pod příkrovem zvířené mlhy a prachu.

„Pěkná mohyla,“ ucedil Ilja a napůl si sedl, napůl upadl na zadek. „Doufám, že už se z ní nikdy nevyhrabe.“

„To my všichni,“ přikývl Thorgil a obrátil pohled k Bogoljubovi, který se kdovíodkud objevil u hrany skalní římsy. „Hej, kněžoure! Jsi tady jediný, kdo dokáže rozmlouvat s bohy. Znáte vy křesťané nějaké zaklínadlo nebo kletbu, která toho parchanta navždy udrží v tom hezkém studeném hrobečku?“

„Jistě,“ přikývl kněz a naklonil se nad propast. „Jsou slova, které my, služebníci kříže, v takovýchto případech obvykle říkáme.“

„No, tak je řekni.“

Bogoljub zachrchlal, hlučně si odplivl do hlubiny a z plna hrdla zařval: „Shnij v pekle, ty zasraná svině!“

*

Luna pomalu, téměř s úctou položila hladký černý kámen na umně tesaný malachitový podstavec. Pak o krok ustoupila a tiše se na něj dívala. V obličeji měla nepřítomný výraz.

„Tak,“ prolomil ticho Ilja, „Černoglavovo srdce je zpátky. Ale vyžádalo si to příliš mnoho životů.“

„Ano, je to trpké vítězství,“ zvedla kněžna hlavu. Ve světle pochodně v Muromcově dlani se jí oči vlhce zaleskly.

„Je mi líto tvého syna,“ dodal Ilja. „Byl to odvážný mladík a zemřel statečně…“

„Ne,“ překvapila ho najednou rázným tónem hlasu. Popotáhla, utřela si oči a hrdě se narovnala. „Nebudeme o tom mluvit. Na smutek teď není čas. Můj lid musí opět pozvednout svůj domov z trosek. Divorané potřebují pevnou a mocnou vládkyni, ne žalem zlomenou trosku. Na truchlení bude čas pak. Pojďme.“

Ilja se zmohl jenom na to, aby v tichém obdivu sklonil před kněžnou hlavu.

Vyšli z komnaty na vrcholku Malachitové věže, Muromec zabouchl dveře a Luna je zamkla tak rázně, že málem zlomila klíč.

*

Jegor Svjatogor strčil nohu do třmene a vytáhl se do sedla. Kyjevští bojaři následovali jeho příkladu. Stín Malachitové věže se v mírně narudlém světle úsvitu táhl na západ, jakoby jezdcům ukazoval cestu.

Jegor sklonil pohled k Iljovi, stojícím na nejspodnějším schodu před bránou věže.

„Nuže,“ odkašlal si, „tak se rozloučíme. Hádám, že u toho nebudeme prolévat slzy.“

„Ne, to rozhodně nemám v úmyslu,“ ušklíbl se Ilja. „I když se už asi v životě nepotkáme. Nějaký čas zůstanu tady, dokud se Radan neuzdraví. Pak jej s Thorgilem doprovodíme zpátky do Volrogu a pojedeme dál.“

„Na sever?“

„Asi ano. Thorgila to táhne domů, do země Vikingů, tak jsem si říkal, že bych mu mohl dělat společnost.“

„Nuže…“ zatáhl Jegor rozpačitě. „Tak tedy… Tak tedy šťastnou cestu.“

„Jo, díky. Tobě taky. A nezapomeň na svůj slib.“

„Nezapomenu. Nechám Volrog na pokoji. Objedu ho obloukem.“

„Díky.“

A pak si Jegor najednou stáhl rukavici, naklonil se v sedle a natáhl pravačku k Muromcovi. Ten ji bez zaváhání stiskl. Po Svjatogorově obličeji se roztáhl široký úsměv. „Ale byl to dobrý boj, viď že jo?“

„To teda byl,“ zachechtal se Ilja. „Jako za starých časů. Možná už takový nezažijeme.“

„Možná. Ale co na tom, stejně už jsme na takové skopičiny staří.“

Dunivě se zasmáli. Jegor se narovnal v sedle a chopil se uzdy. „Sbohem, starouši.“

„Měj se, dědku. Nechť Perun střeží tvé kroky.“

Kyjevský vojevůdce se zařehtal, mávl rukou a jízda vyrazila. Ilja je vyprovázel pohledem, dokud poslední bohatýr nezmizel mezi stromy. Pak se otočil a vykročil vzhůru schodištěm.

Malachitová věž se v světle rozbřesku třpytila jako obrovský smaragd.

Doupě řvoucí smrti Část první: SLAVÍK

Údolí Dněpru halila mlha, na tohle období krátce před podzimní rovnodenností nezvykle hustá. Opar se líně zvedal od hladiny, přetékal přes kamenité břehy a měnil lesy kolem v království duchů. Věkovité hvozdy se mračily na řeku, ponuré, neprostupné, tajemné. Panovalo tu vznešené ticho.

Náhle však z korun bříz a buků s vyplašeným skřehotáním vzlétlo hejno ptáků. Dosud zamlklým lesem zaznělo dunění. Jak se přibližovalo, jednotvárný zvuk se polámal a změnil se v jednotlivé údery. Pod tlukoucími kopyty zapraskaly lámané větve.

Pak houštiny prudce rozrazilo košaté paroží. Statný jelen při doskoku hlasitě zafuněl a klopýtl, ale neupadl, napřímil se a cválal dál. Za ním se z porostu vyřítilo půl tuctu laní.

Běžely o život.

*

„Podívej, Thorgile,“ přitáhl Ilja Buruškovi stříbrem zdobenou uzdu.

Varjag, už nějakou chvíli klimbající v sedle, téměř polekaně zvedl hlavu. Zastavili na nevysokém travnatém hřebenu a shlíželi na temný hvozd v údolí.

„Co jako?“ zabručel Thorgil, mžouraje do kalného světla pozdního odpoledne. Ilja se ušklíbl. „Koukni se pořádně.“

„Zírám jak křesťan na Perunova ptáka, ale vidím jen les. Tak jako včera, tak jako předevčírem, tak jako už po dobrých pět dnů.“

„Ta mlha,“ kývl Muromec zlatým strništěm pokrytou bradou, „určitě stoupá od řeky.“

„Ach. Ano.“ Seveřanův zasmušilý obličej se konečně rozjasnil. „Takže Dněpr už musí být blízko. Díky vám, bohové Asgardu! Nic proti tvé společnosti, Muromče, ale trmácení se touhle liduprázdnou, nehostinnou divočinou jen po tvém boku mám tak akorát. Chci zase slyšet lidské hlasy, nejlépe ženské a slastně sténající. A třískot číší a korbelů a veselý popěvek!“

„Říkej mi o tom,“ vzdychl si Ilja a pobídl koně. „Snad se brzy dočkáme. Už jsme nepochybně na území Krivičů a do Smolenska by to nemělo být daleko.“

Bohatýři sestupovali po mírném travnatém svahu, tu a tam ozdobeném naježeným borůvkovým keřem. V teplém počasí putovali jen v rubáškách a prostovlasí, bohatýrskou zbroj vezli spolu se zásobami na dvou nákladních koních za sebou. Znamení Perunovy sekery se jim stříbřitě blýskalo na hrudích.

Beze spěchu se blížili k hustému lesu v dolině. Potrhaný, kroutící se závoj mlhy jej proměnil v nevlídnou temnou masu.

„Hele,“ shýbl se Thorgil najednou v sedle a zaostřil zrak na něco v trávě.

„Vidím,“ přikývl Ilja. „Jelen. A několik laní. Noci už jsou chladné, začala říje.“ Varjag neodolal, sklouzl z hřebce a zvedl kousek trusu.

„Docela čerstvý,“ zasvítily mu oči. Nehty rozpůlil hnědou hrudku o velikosti a tvaru menšího vejce. „Dokonce ještě trochu teplý. Museli tudy projít jen nedávno. Paroháč vede své stádečko k vodě. Hehe, k večeři bude zvěřina.“

„Rozhodně,“ vytáhl Ilja z jantarového toulce luk. „Jen si pak neolizuj prsty, jo?“

Thorgil se zazubil, chytil se hrušky sedla a strčil chodidlo do třmenu. Uprostřed pohybu se však zarazil a pohlédl k lesu. I Ilja zpozorněl. Snažíce se zrakem proniknout zamlženým křovím, pomalu vytáhl z toulce dlouhý šíp a přiložil jej k tětivě.

Porostem se něco blížilo. A mělo to naspěch.

*

Kopyta rachotila. Ještě se ani neusadilo zvířené listí za prchajícím jelením stádem, když houští rozrazila další divoká jízda. Stopy laních kopýtek v měkké půdě nahradily hluboké otisky železných podkov.

V sychravém lesním šeru se zableskla broušená ocel.

*

„Střílej, Iljo!“ vykřikl Thorgil vzrušeně.

Mohutný jelen se vyřítil z hvozdu, až se mlha za ním stočila do víru. Když spatřil dva jezdce, úlekem ztratil rytmus, že málem zakopl o vlastní nohy. Bleskově se vrhl nalevo a vyrazil podél lesa na západ.

„Na co čekáš?“ štěkl Varjag.

Ilja natáhl luk. Za jelenem z houští vyskočily laně. Šílené strachy i ony prudce zabočily a ukázaly tak Muromcovi své boky.

Zlatovlasý bohatýr pustil šíp. Dvakrát prohnuté tělo luku se vymrštilo, tětiva zazvonila. Střela prolétla hrudí mladé laně jako žhavá jehla máslem. Zvíře klopýtlo, párkrát ještě zoufale, trhaně skočilo, ale pak se zřítilo k zemi. Thorgil zajásal.

Vzápětí lesem zaduněla mnohem těžší kopyta. Ilja chladně, s přimhouřenýma očima, vytáhl z toulce další šíp.

Jelen neuběhl ani dvacet sáhů, když se z porostu před ním náhle vyřítil jezdec na černém koni a odřízl mu únikovou cestu. Zděšený paroháč opět prudce zatočil doleva. Vzhůru po úbočí však už nestihl vyrazit. Vysoký muž se bleskově vztyčil ve třmenech a mrštil po jelenovi těžkým oštěpem. Hrot se zabořil do svalnatého boku s takovou razancí, že okamžitě srazil zvíře do trávy. Košaté paroží třísklo do země. Vzduchem létala hlína.

Laně pádily pryč a brzy se mužům ztratily z dohledu. Ilju a Thorgila však už stejně nezajímaly. Kalený hrot Muromcovy střely mířil na další dva jezdce, kteří se cvalem vynořili z vířící mlhy a poblíž skolené laně prudce trhli uzdami. Byli vousatí, rusovlasí, oblečení jen v kožených kabátcích, vyzbrojení luky, oštěpy a dlouhými noži. Thorgil vytáhl z úchytu na sedle sekeru a významně jí potěžkal v dlaních, aby hned v zárodku zažehnal případný spor o kořist.

Do náhlého ticha, rušeného jen frkáním zchvácených koní, najednou zazněl smích. Ilja se koutkem oka podíval po třetím jezdci. Ten právě vytrhl z padlého jelena oštěp a pobídl koně směrem k nim.

„Mne snad šálí zrak! Ilja a Thorgil! Dva zpupní bohatýři, kteří jako jediní z celé Vladimírovy družiny odmítli pokleknout před křížem a než by se nechali pokřtít, raději dobrovolně volili vyhnanství a opustili kyjevský knížecí dvůr! Nevěřil bych, že vás ještě někdy potkám.“

Tvrdý výraz v Muromcově tváři náhle změkl a ruce s lukem poklesly. „Ale to je přece… Olaf?“

„Tak jest, Olaf Eymundsson!“ zařehtal se Thorgil dunivě. „Kde se tady bereš, brachu?“

Lovec měl něco kolem pětatřiceti. Dlouhé vlasy barvy narudlého zlata měl spoutané čelenkou zdobenou jantarovými kapkami, plnovous pečlivě zastřižený, kaftan ušitý z drahého sukna, opasek vykládaný stříbrem. Vyloženě pohledný obličej trochu kazil zlomený nos. Živé tmavé oči prozrazovaly bystrý rozum a vesele to v nich blýskalo.

„Plavím se se svou družinou po Dněpru na sever,“ odpověděl. „Jde to nějak ztuha, z Kyjeva jsme vyrazili už před pěti dny. Už jsem se vážně potřeboval provětrat, a můj kůň jakbysmet, tak jsme tady s Grimem a Baldurem vyrazili na břeh vystopovat nějaké čerstvé maso. Měli jsme

štěstí, hned u vody jsme narazili na skvostného šestnácteráka s hloučkem laní. A dvojnásobné štěstí, že jste se nám připletli do cesty, jinak by nám večeře zřejmě utekla.“

„Zírám, jak jsi skolil toho paroháče,“ zabručel Thorgil uznale. „Jediným hodem, čistě a přesně. To už se dnes u našince nevidí, taková dovednost s oštěpem.“

„Doma jsem tímhle,“ pozvedl Olaf čerstvou krví se lesknoucí hrot, „lovil trolly. Na ty smradlavé bestie je oštěp nejlepší.“

„Nebo dlouhé kopí,“ přikývl Thorgil. „Jenomže z trollího masa neupečeš vydatnou krmi pro posádku drakkaru, vyhládlou po celodenním veslování.“

„Zato o zabíjení trollů složíš zvučnější píseň než o honu na jelena. Ačkoli, i o této malé projížďce mě už napadlo pár veršů…“

„Vy Varjagové,“ zakroutil Ilja hlavou. „Skaldi a válečníci v jednom. Jediným úderem sekery urazíte nepříteli kebuli a ještě než jeho mrtvola vychladne, zazpíváte o tom činu hrdinskou píseň.“

„V tom je Olaf jeden z nejlepších,“ přitakal Thorgil, natahuje k rodákovi ruku. „A ke všemu je i mazaný kupec. Doufám, že se na tvé veslici najde soudek dobrého řeckého vína.“

„Toho nejlepšího,“ usmál se Olaf a pevně, přátelsky stiskl Thorgilovu mozolnatou dlaň. „Sice jsem jím chtěl oslavit šťastný návrat do Skiringssalu, ale setkání s vámi dvěma je dostatečný důvod na oslavu. Navíc k pečené zvěřině se nic jiného nehodí. Pospěšme. Brzy padne soumrak, tak ať jsme do tmy zpátky u řeky.“

Ilja odložil luk a šíp, seskočil s koně a vytáhl nůž.

*

„V mlze husté jak příboje pěna,

v hloubi Rusi, kde Dněpr temně pěl, jak starý bůh, co v stínech sténá,

k večeru vládce hvozdu šel…“

Olaf se odmlčel, hledaje správná slova, ale po chvíli jen bezradně trhl rameny. „K čertu s tím,“ vzdychl. „Dneska mi verše nějak nejdou…“

„Jen počkej, až načneme ten soudek,“ zazubil se Thorgil. „Budeš zpívat jako skřivan a sága ti sama bude skákat na jazyk.“

Pětice jezdců se nechala vést jelení stezkou. Zručně vykuchaná kořist, přivázaná na zádech nákladných koní, pronikavě voněla čerstvou krví. Brzy před nimi zašuměl Dněpr a oni zastavili na vysokém břehu. Olaf svěsil ze sedla mohutný zatočený roh se stříbrem vroubeným ústím, pozvedl jej k ústům a zhluboka se nadechl.

V hustém oparu nad řekou znělo hučení rohu jako ryk draka v jeskyních, temně, jakoby přidušeně, avšak rozléhalo se do daleka. Podivný hlas dozníval v klamných, znepokojivých ozvěnách. Jezdci mžourali do mlhy. Ta jako živá přetékala přes kořeny stromů, trčících nad hladinu, ovíjela nohy koní a natahovala po stromech za zády jezdců své vlhké pařáty.

Nějakou chvíli bylo ticho.

Pak se odněkud z oparu, jakoby z jiného světa, ozvala odpověď. Stejně ponurá a zároveň pronikavá, rozechvívající srdce i žaludek.

„Támhle jsou,“ ukázal Olaf do bílé nicoty.

Ilja a Thorgil pohlédli tím směrem. Zpočátku nic neviděli, jen pravidelné šplouchání svědčilo o tom, že se tam opravdu něco pohybuje. Potom se z mlhy pomalu, majestátně vynořila dračí hlava. Roh opět zatroubil a jezdcům se zdálo, že ta strašidelná hlava ožila a hlas vychází z její rozšklebené tlamy. Thorgil šeptem přivolával Odina a Thóra.

Za nádherně vyřezávanou hlavou se vynořila příď, vysoká a ladně zatočená jak labutí šíje. Pak se ukázal černý obrys mohutného trupu s řadami pomalovaných štítů po stranách. Vesla čeřila klidné vody Dněpru a vousatí muži na jejich opačných koncích se v rázném rytmu hrbili a zase zvedali na lavicích. Masivní stěžeň s ráhnem a smotanou plachtou vypadal jako veliký kříž.

„Má loď,“ řekl Olaf Eymundsson pyšně a pobídl koně po stezce dolů k vodě.

*

„Co jsem říkal, Iljo?“ liboval si Thorgil, usrkávaje z prostého dřevěného kovše. „Někdo jako Olaf nezatíží svůj drakkar žádnými patoky. Tenhle lahodný mok je nepochybně vymačkaný z těch nejlepších hroznů, jaké rostou na prosluněných svazích Řecka.“

Záře tří táboráků byla v mlze podivně rozostřená a měnila všechno kolem v mátožná zjevení z jiných světů. Dračí hlava na břehu vytažené a silnými břevny podepřené veslice v mihotavém světle děsivě hýbala zubatými čelistmi. Padesátka vikingských hromotluků však nějakým chmurným náladám, natož strachu, nepropadala. Právě naopak, hřáli si ztuhlé, unavené údy v teple březovým dřevem krmených ohňů, popíjeli medovinu a hořké pivo a chraptivě se smáli historkám o severských divoženkách.

„Zítra,“ odtrhl Olaf netrpělivý pohled od zvěřiny rožnící se nad plameny, „už snad konečně budeme nocovat ve Smolensku.“

„I my tam máme namířeno,“ pokýval Ilja hlavou. „Mohli bychom plout s vámi, pokud se na palubě najde místo pro čtyři koně.“

„Místa je dost,“ mávl Olaf rukou a šťouchl dlouhou větví do ohniště. „Kam půjdete pak? Přece nezůstanete trčet v tom krivičském doupěti, co?“

„Ne. Vyrazíme dál na sever, k řece Lovati a jezeru Ilmen. Ještě před prvním sněhem chceme dorazit do Novgorodu. Tam se uvidí.“

„Skvěle. Tak budeme mít aspoň na nějaký čas společnou cestu. My ve Smolensku vytáhneme drakkar na břeh a necháme ho v tamější varjažské tvrzi, aby počkal na náš návrat. Pronajmeme si vozy, přeložíme na ně zboží a po souši vyrazíme na sever. U řeky Dviny mám v jednom hradišti další loď, na níž pak poplujeme až do Varjažského moře.“

„Co tě vlastně přimělo vyrazit na cestu?“ zajímal se Thorgil. „Když jsem se s tebou v Kyjevu loučil…“

„To byla pitka!“ skočil mu Olaf do řeči.

„Jo, to tedy byla,“ zašklebil se Thorgil při té vzpomínce. „Ještě dva dny potom mi Thór vší silou bušil do hlavy Mjóllnirem. Přesto si však pamatuju, jak jsi říkal, že hodláš přezimovat na knížecím dvoru…“

„Takové úmysly jsem vskutku měl. Jenomže pak se stepi mezi Černým mořem a Bílou věží zachvěly pod tisícovkami kopyt. Žně přilákaly škodnou. To mnoha lidem zhatilo plány na klidnou zimu. Mě Vladimír okamžitě jmenoval vyslancem na severu. Vezu s sebou truhlici plnou stříbrňáků a mám pověření nabídnout je v zemích Vikingů jako zálohu pro ty nejlepší válečníky…“

„Počkej, počkej, pomalu,“ zakroutil Thorgil rázně hlavou. „Nějak nestíhám…“

„Já ano,“ zachmuřil se Ilja. „Pečeněgové. Vrátili se.“

„Přesně tak,“ přikývl Olaf. „Útočí na ruská sídla kolem ústí Donu a Dněpru a ani bývalé chazarské pevnosti, nyní obsazené kyjevskými bojovníky, je nedokážou zadržet. Vladimír zuří. Prohlásil, že je nutné skoncovat s tím morem jednou provždy. Svolává válečníky ze všech stran, na jaře chce na Pečeněgy udeřit plnou silou.“

„Mnoho jsem o tom kočovnickém plemenu slyšel,“ zabručel Thorgil, „ale nikdy jsem neměl to potěšení smočit sekeru v jejich krvi…“

„U Peruna, nesnáším ty mrchožrouty,“ vycenil Ilja zuby. „Vždy útočí zákeřně a lstivě. Přitáhli z východu už za knížete Ingwara, Vladimírova děda. Ani za vlády Svjatoslava nedali pokoj, zatímco ruské vojsko válčilo v povodí Dunaje s Bulhary, Pečeněgové oblehli Kyjev a spálili a vydrancovali celé povodí Dněpru. Svjatoslav jim tenkrát vyprášil kožichy, ale ta lůza na to nezapomněla. Když jsme se o čtyři roky později vraceli z Bulharska, počíhali si na naši družinu u dněperského brodu. Podle Svjatoslava zavraždili, vzali jeho hlavu a jejich chán Kurja si z ní nechal udělat pohár.“

„Tak to se nedivím, že Vladimír touží otce pomstít,“ pokýval Thorgil rozcuchanou hlavou.

„Nejen on,“ řekl Muromec temně, zíraje do ohně. „Svjatoslav byl můj přítel. Vynikající válečník, velký vojevůdce a poslední kyjevský kníže, který ctil staré bohy. Když ho tenkrát u brodu přepadli ze zálohy, jel jsem po jeho boku. Dlouhá léta mě hryzala výčitka, že jsem nezabránil jeho smrti…“

„Slyšel jsem, že ty sám jsi byl v té bitvě těžce raněn,“ namítl Olaf. „Nepochybně jsi udělal všechno, co bylo v tvých silách. Ale chápu, proč jsi teď nabručený jako medvěd, jehož vzbudili uprostřed zimy. Chtěl by ses účastnit té výpravy proti Pečeněgům a dát jim co proto. Jenomže při odchodu z Vladimírova dvorce jsi přísahal při všech bozích, že už do Kyjeva nikdy nevkročíš.“

Ilja neodvětil, neopětoval upřené pohledy kolem sedících mužů, jen se zhluboka nadechl a zasténal. Varjagové nic neříkali. V tom povzdechu bylo tolik hořkosti, že to až zabolelo.

*

„No jo, už je mi to jasný,“ pokýval Thorgil hlavou, zhluboka nasávaje širokými nozdrami vzduch. Znělo to jako funění vzteklého zubra.

„Co jako?“ pohlédl na něj Ilja.

„Proč se tahle krivičská díra jmenuje Smolensk. Cítíš to?“

Samozřejmě, že to Muromec cítil. Ovzduší toho slunného podvečera bylo prosycené vůní smoly, živice, čerstvě naštípaného dřeva a kouře. Když drakkar obeplul kamenitý výběžek v zákrutě řeky, muži na palubě spatřili město.

Smolensk se rozkládal na obou březích Dněpru. Nad hustou zástavbou srubů a zemljanek se tyčila dvě opevněná hradiště, jedno na jižní, druhé na půlnoční straně. To na jižním břehu vypadalo stejně jako většina knížecích dvorců v těchto končinách, trámy spojované bez hřebíků, vysoké střechy, pestře malované okenice. Sídlo shlížející na řeku ze severu neslo jasné varjažské znaky. Draví vikingští kupci tuhle trasu objevili dávno před zrodem kyjevského velkoknížectví, které, konec-konců, také založili oni. Podél ruských řek měli dodneška spoustu svých táborů, osad a hradišť, většinou nezávislých na vládě místních knížat. Tohle bylo jedno z nich, chráněné masivní palisádou, s vyřezávanými dračími hlavami na štítě dlouhého domu, jenž skalle dominoval.

Jak se veslice blížila k městu, muži pořád zřetelněji slyšeli rachot seker a sykot pil.

„Jen se na to koukněte,“ zabručel Thorgil. „Všichni jsou tu pilní jako mravenci. Netušil jsem, že se kmen Krivičů vyznačuje takovou pracovitostí.“

„Odjakživa se tu vyráběly lodě a čluny,“ řekl Ilja. „Už když kníže Oleg vyplul proti Cařihradu na dvou tisících lodí, většina z nich pocházela právě z těchto končin.“

Nejrušněji bylo, jak jinak, u řeky. Na kamenité pláži na jižním břehu tucty a tucty mužů ohněm a železem dlabali nové čluny z kmenů mohutných stromů. Když zašplouchala vesla, začouzení chlapi zvedali hlavy od práce a mozolnatými dlaněmi si stínili oči před večerním sluncem. Bušení seker utichalo, Kriviči zvědavě zírali na připlouvající drakkar.

„Očividně už dostali zprávu od Vladimíra Svjatoslaviče, aby chystali novou flotilu na jarní tažení,“ soudil Olaf.

„Hele,“ obrátil Thorgil pohled k severnímu břehu, „jsou tu naši.“

V přístavišti kotvily dvě byrdingy, vikingské kupecké veslice. Čile se tu obchodovalo, a to zdaleka nejen s čerstvými rybami nebo kožešinami. Smolensk byl jednou z důležitých zastávek na kupecké cestě od Varjagů k Řekům, takže tudy proudilo všechno vzácné zboží, na sever bagdádské stříbro, řecké víno, sklo, koření a látky, na jih pak kožešiny, med, vosk a otroci. Vladimír pamatoval na svůj varjažský původ a na to, že mu Vikingové pomohli na knížecí stolec. Proto měli Seveřané volný průchod Rusí a platili jen velice symbolické daně a mýta.

Olaf si neodpustil trochu dramatičnosti, chopil se svého stříbrem okovaného rohu a z plných plic na něj zatroubil.

A zatímco řev draka letěl teplým podvečerem až k vzdáleným lesům, veslice přirazila ke

břehu.

*

„Vítej, Olafe.“

Ulička vydlážděná tlustými fošnami přivedla muže z drakkaru až k bráně varjažského dvorce. Z brány lemované vyřezávanými trámy jim vyšel vstříc vysoký, zhruba čtyřicetiletý Viking s plešatým temenem vroubeným věncem dlouhých popelavých vlasů.

„Buď zdráv, Yormunde Zjizvená Lebko,“ zavadil Eymundsson pohledem o dlouhou bílou jizvu, která se muži táhla přes pleš od temene až k pravému obočí. „Rád tě zase vidím. Putuji na sever a chci si tu nechat drakkar a pronajmout nějaké vozy.“

„To nebude problém.“ Yormundovy šedé oči zavadily o Perunovy sekyrky na hrudích dvou jezdců po Olafově boku. „Vítejte i vy. V této pohnuté době jednoho docela potěší, když vidí, že někdo pořád chová v úctě staré bohy.“

„Copak už i sem dorazil ten křesťanský nešvar?“ odfrkl si Thorgil.

„No jo, co naděláte…“ povzdechl si Seveřan. „Šíří se to rychleji než nákaza uprostřed horkého léta. Támhle,“ kývl hlavou přes řeku, „už Hromovládcovu modlu vyrvali ze země. I svatobor vypálili, jako by to byl jen chomáč trní, co překáží na poli.“

Hosté se ohlédli. Varjag ukazoval na mohutný opevněný dvorec na vyvýšenině oproti.

„Není divu,“ odfrkl si Ilja. „Zdejší kníže Bogat je Vladimírův příbuzný, dosazený na smolenský stolec, aby držel Kriviče v područí. Vykoná každý příkaz, doručený sem na březové kůře z Kyjeva, i kdyby si velkokníže přál, aby každé ráno kloktal prasečí chcanky.“

„A ještě by si liboval, jaké je to skvělé vínečko,“ zazubil se Yormund. „Nikdo tu toho zkurvysyna nemá rád. Pro Kriviče i pro nás Seveřany je to jen mrchožrout. Roztahuje se v paláci po starém kmenovém knížeti, jehož dal zákeřně odkrouhnout, jako by mu to tady patřilo odjakživa. Hromadí jmění, kupčí, sdírá, vyhrožuje. Jen se koukněte, jak jsou brány jeho doupěte pevně zavřené. Jako by se bál, že Krivičům dojde trpělivost a sekery, jimiž tesají lodě, pozvednou proti němu. Ostatně má pravdu, kdyby se mu za zády netyčil robustní Vladimírův stín, dávno by ho napíchli prdelí na špičatý kůl.“

Jezdci se syčivě zasmáli.

„Soudě podle vašich amuletů,“ obrátil Yormund zrak zpátky k Iljovi a Thorgilovi, „mám čest s kyjevskými bohatýry…“

„S bývalými,“ upřesnil Ilja. „Já jsem Ilja Muromec a tohle je Thorgil Ragnarsson.“

„Thórovy koule.“ Rozseknuté obočí udiveně poskočilo. „Ta jména znám. Moc dobře je znám, dokonce bych o nich uměl zazpívat i nějakou tu píseň. Bude mi ctí nabídnout vám svoji pohostinnost.“

„Pro nás bude ctí,“ zazubil se Thorgil, „ji přijmout.“

*

„Jsem velitelem této skally už dva roky,“ řekl Yormund, srkaje hořké pivo. „Se svou družinou se starám o bezpečnost mezi Dněprem a Dvinou. Kupci jsou vždy nejistí, když musí tento úsek cesty překonat po suché zemi. Bojí se zbojníků, divé zvěře a lesních běsů, takže vždy rádi zaplatí za smělý ozbrojený doprovod. Až doteďka to pro nás byla docela slušná živnost.“

„Co se změnilo?“ vzhlédl Olaf od pečené ryby a vyplivl kost. „Kupců přece neubývá. Našli snad lepší cestu?“

„Nenašli. Tohle je osvědčená trasa už dobrých dvě stě let…“

„Tak oč tedy jde?“

„O Slavíka.“

Dlouhou halou, pod začouzenými trámovými stropy, mezi vyřezávanými sloupy a kolem nahrubo stlučených dubových stolů, to zahučelo. Yormundovi družiníci, kteří se tu s přicházejícím soumrakem shromáždili, sborově zabručeli, jako by to divné jméno bylo kletbou, na níž je potřeba odpovědět protizaklínadlem, aby byla odpuzena zlá mocnost.

„O Slavíka?“ zopakoval Thorgil. Už dojedl a teď se s korbelem kalného ječmenného piva v ruce opíral o jeden ze sloupů. Za jeho rozcuchanou zrzavou hlavou vyřezávaný bůh Odin pobízel osminohého oře Sleipnira. „U všech Lokiho ďáblů, kdo to má jako být?“

„To nikdo přesně neví,“ zachmuřil se Yormund. „Vesničané z lesů na severu vykládají báchorky o obrovitém lidožravém loupežníkovi, který prý číhá v korunách stromů u cesty a zabije všechny, kdo jdou kolem. Jejich mrtvoly sežere a kořist odvleče do svého doupěte kdesi uprostřed hvozdu. Říkají té obludě Slavík, vtipálci zasraní, protože ten parchant prý umí řvát tak strašně, že padá listí ze stromů, zvěř se kácí k zemi a ptáci mrtví prší z nebe.“

„Co je to za hovadinu?“ zahuhlal Ilja Muromec do pozvednutého korbelu.

„Hovadina nebo ne,“ podíval se na něj Yormund vážně, „na cestě ze Smolenska k Dvině není bezpečno. Nejdřív se začali ztrácet osamělí poutníci, pak i skupiny a nedávno zmizela celá kupecká karavana. Zůstalo po ní jen pár polámaných vozů a spousta zaschlé krve. Kupci, ozbrojený doprovod, koně, zboží, všechno zmizelo. Slyšeli jste někdy o Gunnarovi Sekerníkovi?“

„Kdo o něm neslyšel?“ přikývl Olaf, pořád chroupaje pstruhy. „Prý nejzručnější chlap se sekerou, jaký se kdy objevil v povodí ruských řek. Říká se o něm,“ Varjag se zachechtal, „že svou širočinou dokáže přeseknout chlup na babském ohanbí vedví, a přitom tu ženskou ani nevzbudí. Proč se na něj ptáš?“

„Protože Gunnar tu ztracenou karavanu doprovázel. I se svou družinou. Zhruba před měsícem tu seděl naproti mně tak jako teď vy a krmil mě chvastounskými řečmi o tom, jak mu bohatý arabský kupec zaplatil za hlídání svého zboží truhlicí stříbrňáků. Pohádkám o Slavíkovi se jen smál. Druhého dne ráno vyrazil skrz černé lesy na sever, a od té doby ani jeho, ani družiníky, ani Araba nikdo neviděl. A Gunnar byl vážně jinačí bijec…“

„Nezapomínej na možnost,“ ozval se Ilja střízlivě „že Gunnar může být v této chvíli živ a zdráv někde za sedmero horami a vesele kupčit s ukradeným tovarem. A mrtvolu arabského

obchodníka, rozpolcenou Sekerníkovou sekerou, mezitím sežrala divá zvěř.“

„Jistě, toho jsem si vědom,“ přikývl Yormund. „Představivost vesničanů dokáže udělat z kozího prdu vichřici. Nicméně podcenit tu hrozbu nehodlám. Ti kupci, jejichž čluny jste viděli v přístavišti, taky míří na sever a nabídli mi slušnou cenu za doprovod. Družině budu velet já sám.“

„Pak tedy poputujeme spolu,“ řekl Olaf. „Mám s sebou padesát statných hrdlořezů, to bych se na to podíval, kdyby si na nás někdo troufl.“

„Taky jdeme na sever,“ přidal se Ilja. „Rádi se k vám připojíme.“

„To se ví,“ přitakal Thorgil. „Uvidíme, jak bude Slavík zpívat s chřtánem plným dobré varjažské oceli.“

Muži pozvedli poháry k přípitku. V jejich bručivém smíchu však bylo něco tíživého, co to bodré veselí nařklo z neupřímnosti.

*

„U Velesových rohů,“ zabručel Ilja, znepokojeně se škrábaje ve vousech. „To je vskutku podivné.“

První zlé znamení zahlédli krátce po poledni druhého dne cesty. Mrtvá sojka ležela přímo na cestě, v brázdě vyhloubené koly vozů. Za jiných okolností by se nad tou mravenci prolezlou zdechlinou nikdo nepozastavoval, nyní si všichni okamžitě začali šeptat o Slavíkovi, jenž svým řevem údajně hubí lesní zvěř. Karavana postupovala plouživým tempem, hlavně díky voly taženým vozům a většinou pěšky jdoucím Varjagům. Stínem košatých stromů se rozléhalo dusání kopyt a rachot okovaných kol. Nálada byla ponurá, ačkoli Olaf neúnavně zpíval a recitoval, vybíraje hlavně veselejší příběhy.

Obličeje jim potemněly nadobro, když spatřili velkého mrtvého krkavce, který se křídlem zachytil v husté spleti větví přímo nad cestou a teď visel nad hlavami projíždějících mužů jako schválně umístěná výstraha. I Eymundssonovi se sága o trpaslíkovi Stefnirovi, který udivoval ženy rozměry některých částí svého jinak zakrslého těla, zadrhla v krku. Černého mrchožrouta považovali za znamení smrti jak Varjagové, tak lidé z povodí ruských řek.

„Pojedu napřed,“ navrhl Ilja. „Pořádně se porozhlédnout. Pokud nás někde vepředu čeká nastražená léčka, možná ji vyčenichám dřív, než do ní napochodujeme všichni.“

„Jdu s tebou,“ přidal se Olaf.

Spolu s nimi pobídli koně i Thorgil a Olafovi pobočníci Grim a Baldur. Rychlým klusem jeli po cestě a ocel na nich zvučně zvonila, všichni cestovali v plné zbroji, někteří v pancířích dokonce i spali.

Všímali si toho i za jízdy, tam ležela mrtvá veverka, tam drozd, tam několik sýkorek nehybně ukazovalo svá žlutozelená bříška a ztuhlé pařátky. Chcíplých ptáků a drobné zvěře přibývalo.

Teď stáli nad zhruba dvěma tucty vrabců, roztroušených po cestě a úzkém pruhu trávy podél lesa.

„Víc jak podivné,“ navázal na Iljova slova Olaf. „Nejdřív mě napadlo, že zvířata mohla zahubit nějaká nemoc. Ale nákaza nesundá hejno vrabců v letu.“

„To tedy ne,“ mračil se Muromec. „Yormund nepřeháněl. V těchto lesích číhá prapodivná smrt.“

„Určitě jsou v tom kouzla,“ spustil svou starou písničku Thorgil.

„U Odina, koukněte!“

Pohlédli dopředu. Grim je o několik sáhů předjel a teď ukazoval na něco u cesty. Klusali k němu, sahaje po zbraních.

„A kurva,“ odplivl si Thorgil a jeho sekera doslova vyskočila ze sedlového závěsu.

Do kmene mladého buku u cesty byl zaražený šíp. Ne však ledajaký, násadka byla na palec tlustá a téměř tři lokty dlouhá. Přesto to nebyl oštěp, letky a žlábek pro tětivu na konci za opeřením jasně dokazovaly, že jde o střelu z luku.

„Někoho tu potkal ošklivý konec,“ řekl Olaf bezbarvým hlasem.

„Ošklivý, ale rychlý,“ zavrčel Ilja. Puklina v kmenu byla plná zaschlé krve. „Taky si zkoušíte představit, jaký to musel být luk, aby vystřelil takhle veliký šíp, a jaké nadlidsky silné ruce asi napínaly tětivu?“

„Ten někdo,“ uvažoval Thorgil nahlas, „musel být silnější než ty, Iljo. Hrot proklál chlapa i buk jako nic a špička ještě vyšla na druhé straně.“

Grim mezitím sklouzl ze sedla a pozorně zkoumal zem. Na opačné straně cesty něco našel a vzrušeně přivolal ostatní.

„Do prdele,“ ulevil si Ilja, když to spatřil. Kolem prostřeleného stromu viděli jen pošlapanou trávu. Tady se však v měkké hlíně na dně nedávno vyschlé louže rýsoval zřetelný otisk bosého chodidla.

Bylo skoro dvakrát tak velké jako chodidlo urostlého muže.

„Je to jasné,“ zachraptěl Thorgil. „Slavík očividně není jen mátoha vymyšlená pověrčivými vesničany. Jaký osud nás to pronásleduje, Iljo? Jen nedávno jsme dole v lesích kmene Radimičů porazili jednu přerostlou zrůdu, a už máme do činění s další.“

Než na to Muromec stihl cokoliv říct, lesem se náhle prohnalo troubení rohu. Polekaně se ohlédli.

„To je Yormund!“ vykřikl Olaf a rázně obrátil svého vraníka. Bohatýři kopli koně do slabin a cvalem se vraceli ke karavaně.

*

„Planý poplach,“ uklidňoval je Yormund, když s tasenými zbraněmi dorazili k čelu dlouhého průvodu. Ilja a jeho druhové rázně trhli uzdami. Bojovné odhodlání v jejich obličejích vystřídaly tázavé výrazy.

„Přijeli Kriviči,“ ukázal Zjizvená Lebka přes rameno. „Knížecí družina ze Smolenska.“

Podél dlouhé řady kupců a jejich varjažských ochránců se kupředu drala početná skupina jezdců. V jejich čele klusal na ušlechtilém bělouši zavalitý muž střední postavy, navlečený v honosné zbroji tepané zlatem a stříbrem.

„To je kníže Bogat,“ sdělil Ilja Olafovi tlumeně.

Velmož projel kolem Yormunda. Vyměnili si s lysým Vikingem jen velice chladné, přezíravé pohledy.

„Buď zdráv, Muromče,“ zastavil Bogat před Iljou. Tři ramenatí družiníci se k němu připojili, zbytek Krivičů projížděl kolem a mířil dál na sever.

„Dávejte si tam vepředu pozor,“ vyprovázel je Ilja pohledem. „Na cestě se zabíjelo. A ten, co vraždil, rozhodně nebyl obyčejný muž…“

„Vesnické povídačky,“ odfrkl si Bogat pohrdavě. „Snad těm žvástům o loupeživém obrovi nevěříte?“

„Viděli jsme stopy…“

Kníže se zachechtal. „Otisky velkých nohou? Jo, už jsem je viděl taky. Pěkně narafičené. Někdo prostě vyřezal z lipového dřeva obrovské chodidlo a dělá jím falešné šlépěje do bláta, aby nakrmil představy pitomců o zrůdě číhající v hlubinách hvozdu. A ta hovadina s mrtvými ptáky a zvířaty, to je vážně k posrání! Chcete slyšet, kdo má tuhle habaďůru i všechny ty povražděné kupce a ukradené zboží na svědomí?“

„Ani nedýcháme napětím a zvědavostí,“ ucedil Ilja.

„Smečka vyvrhelů, smradlavých psanců, pomstychtivých vrahounů. Někde v těchto lesích se skrývá Jarogněv, syn sesazeného krivičského knížete. Ten tupec pořád považuje knížecí stolec za své dědictví, které mu prý Kyjev ukradl. Shromáždil kolem sebe tlupu tupých hrdlořezů, kteří se stejně jako on nesmířili s novým řádem a novou vládou, dosazenou na smolenský stolec samotným Vladimírem Svjatoslavičem. Chtějí návrat starého kmenového zřízení bez zákona, bez křesťanské víry, řídící se jen divošskými obyčeji. Jen se podívejte na jejich způsob boje, za údajné křivdy se mstí zabíjením pocestných a prachsprostým zbojničením. Je načase zatrhnout jim tipec. Tahle trestná výprava vyčenichá doupě těch všivých pohanů a pobije je jako škodnou. Uvidíte, že jakmile budou hlavy Jarogněva a jeho poskoků nabodané na kůlech podél cesty, skončí i řádění onoho obra.“

S těmi slovy Bogat kývl hlavou na pozdrav, pobodl koně a spolu se třemi družiníky následoval vzdalující se smolenskou jízdu.

Ilja a jeho společníci dlouho mlčky civěli do usazujícího se prachu. Nakonec Olaf zmateně zakroutil hlavou.

„Že bychom se opravdu nechali napálit? Když tak nad tím uvažuju, ta mrtvá zvířata, obrovské šlépěje i veliký šíp skutečně můžou být jen zástěrkou pro řádění obyčejných loupežníků.“

„Já tomu nafoukanému smolenskému špekounovi nevěřím ani slovo,“ zavrčel Yormund.

„Slyšel jsem, že Jarogněv je rovný chlap, stejně jako byl jeho otec. A i kdyby se uchýlil ke kořistění na zákeřně zavražděných pocestných, proč by si dával námahu se šířením té báchorky o řvoucím obrovi? Mně se to celé nějak nezdá.“

„Tak nebo tak,“ ozval se Ilja rozvážně, „nebezpečí nám hrozit nepřestalo. Lidožravý obr nebo smečka loupežníků, to vyjde nastejno. Není důvod, abychom polevili v ostražitosti.“

„Moje řeč,“ souhlasil Olaf a zvučným hlasem přikázal karavaně pokračovat v cestě.

Kopyta koní a volů dusala, kola duněla, ocel zvonila a stín lesa byl s blížícím se soumrakem pořád černější a černější.

*

Ilja vztekle klel, když ho notnou chvíli před úsvitem probudilo nutkání. Ve svých pětačtyřiceti možná pořád vládl nadpřirozenou silou, ale měchýř už ho za chladnějších nocí budil i několikrát za noc. Věděl, že teď už nezaspí a přes den pak bude zívat a podřimovat v sedle jako nějaký dědek.

Dědek, do prdele…

Mrzutě se vyhrabal zpod kožešiny a překračuje Varjagy, kteří samozřejmě spokojeně funěli ze spaní, šel k vozům. Karavana tábořila v březovém hájku u potoka poblíž cesty. Vozy na noc uspořádali do kruhu, aby v případě útoku sloužily jako hradba. Ilja překročil spuštěné oje v tmavé mezeře.

„Hej!“ Před prozatímním opevněním bděla stráž. O Muromcův pancíř hned křísly hroty dvou kopí.

„Klid, hoši,“ zabručel bohatýr. „Jdu jen vypustit pivo. Jak to vypadá? Nic jste nezaslechli?

Nepohybují se lesem podivné stíny?“

Varjagové opět pozvedli železné bodce proti nebi. „Nic podezřelého,“ zakroutili hlavami.

„Všude je ticho.“

Ilja spokojeně zamručel a kráčel k lesu. Rozkročil se mezi černými kmeny, nadzvedl dlouhou suknici i šupinový pancíř, rozšněroval kalhoty a pustil horký proud do vrstvy starého listí. Zatímco si ulevoval, nepřítomně zíral do temnoty mezi bukovými, dubovými a jasanovými kmeny. Les byl opravdu tichý, jako obyčejně v tuto hodinu. Jen někde v dálce zahoukala sova.

Ilja domočil, otřásl poslední kapky a poslepu si vázal mašličku na řemínku kalhot. Nešlo to, prsty měl ztuhlé od chladu, a tak zase začal klít. Od úst mu s každým ošklivým zavrčením stoupaly bílé chomáče zraženého dechu.

Prudce zmlkl, když v lese cinklo železo.

Stál tam, zcepenělý, kalhoty v prstech, dech zatajený, uši našpicované. V tichosti dotáhl uzel na řemínku a spustil si spodní okraj suknice i pancíře na stehna.

V temnotě to zašustilo. Tentokrát nebylo pochyb. Byl to zvuk opatrného kroku, ale noha byla tak těžká, že pro ni bylo nemožné došlápnout nehlučně.

Ilja se prudce otočil na patě a jako srnec vyrazil zpátky k vozům.

„Trubte na poplach!“ houkl na hlídku. Strážci nezpanikařili. Jeden z nich okamžitě zvedl ke rtům roh. Lesem s praskáním a vzteklým funěním proběhlo něco těžkého. Zadrnčela silná tětiva a chladným vzduchem cosi prosvištělo. Obrovský šíp proklál troubícího strážce skrz-naskrz a jako slaměnou loutku jej připíchl k bočnici vozu. Náhle zmlklý roh spadl do kopřiv.

Ilja proletěl škvírou mezi vozy jako junák přeskakující oheň za noci letního slunovratu.

„Poplááách!“

Bylo to zbytečné. Olafovi i Yormundovi bijci měli lehké spaní a jakmile nebohý strážce

poprvé foukl do rohu, okamžitě s klením a lomozíce ocelí vyskočili na nohy.

„Zapalte ohně!“ vykřikl někdo.

„Ne!“ štěkl Ilja. „Byl by z nás snadný terč!“

Za vozovou hradbou zapraskalo klestí pod těžkými kroky, větve stromů se otřásly. Z černého hvozdu vyběhl ještě černější stín a mrštně vyskočil na jeden z vozů, až to zapraštělo a kola se zabořila na píď do měkké půdy. Opět zvučně šlehla tětiva. Šíp s masivním hrotem jednomu z Vikingů téměř urval hlavu od těla. Na všechno kolem se snesl horký, ve tmě neviditelný déšť krve. Táborem zazněl vzteklý křik. Varjagové si bleskově nasazovali přilbice, zvonili meči a sekerami a spěšně zvedali proti robustnímu stínu dubové, volskými kůžemi potažené, mosazí okované štíty.

„Lučištníci!“ zahulákal Yormund. „Připravit ke střelbě!“

Ilja už svíral v pěsti luk a letky ho šimraly na pravé tváři. I ostatní lukostřelci zacílili. Mnoho mužů se rozmáchlo oštěpy.

Vzduchem probzučel další veliký šíp, roztříštil jeden ze štítů na kusy a doslova odmrštil jeho majitele. Muž dopadl do doutnajícího ohniště a jeho kožešinový plášť prudce vzplál. V tom světle Varjagové na okamžik uviděli útočníka v plné parádě. Kupodivu to nebyla žádná zrůda, Slavík měl naprosto lidskou postavu, avšak neobyčejně svalnatou a tak vysokou, že i kolohnát Ilja mu sahal sotva po prsa. Hlavu měl vyholenou a vousy černé a dlouhé, takže vypadal jako chazarský běs. Divoký vzhled podtrhovaly črty, magické znaky, jimiž měl pokrytou lebku, obličej, paže i trup. Tělo oblečené jen v oškubaných kalhotách nechránila žádná zbroj, nahou hruď křižovaly pouze dva řemeny, držící mu na zádech toulec a pochvu s mečem. Ke všemu teď obr odhodil luk, narovnal se a roztáhl ruce s bodci naježenými chrániči předloktí.

Vypadalo to, jako by otevíral náruč Moreně.

„Střílejte!“ zařval Yormund.

Tětivy zazvonily, ruky s oštěpy se vymrštily. Proti velikánovi vzlétl roj bodavého železa. V tom okamžiku však statnou postavu náhle obklopila přízračná narudlá záře.

A hroty se od ní odrazily jako od tlusté vrstvy oceli a neškodně se sesypaly kolem.

„To mě poser…“ zachraptěl Thorgil, krčící se za štítem po Iljově boku. „Kouzla! Je to běs!“

Obr se pobaveně rozchechtal. Už ten zvuk Varjagům rozechvěl vnitřnosti a zabolel v uších. Zaskočeně zmlkli a s úžasem zírali na holohlavce obklopeného strašidelným svitem. Beze spěchu tasil od boku dlouhou dýku a z pochvy na zádech vytáhl meč, který díky zakřivené, jednostranně broušené čepeli vypadal jako přerostlá kočovnická šavle.

„Velká legrace, mravenci. Pobavili jste mě,“ promluvil hlubokým, chraptivým hlasem a nadechl se, až se mu ramena hrozivě nadzvedla. „Za to vám teď zazpívám!“

Varjagové se instinktivně přikrčili. A Slavík zařval.

Byla to hrůza. Obrův „zpěv“ se prohnal nocležištěm jako poryv vichřice. Koně zoufale ržáli a škubali uzdami, za něž byli uvázané k vozům. Muži, kteří si včas nezacpali uši, padali na zem a

třásli se v křečích. I Ilja a Thorgil upustili zbraně a přitlačili si dlaně na uši. Nohy se jim podlomily a oni klesli na kolena, vyjíce bolestí. Zuby jim drkotaly a vnitřnosti se třásly, jakoby jim do pancířů bušila těžká kladiva.

Ze stromů pršelo listí.

Slavík nezaváhal. Jako veliká šelma skočil mezi otřesené muže a jeho čepele zasvištěly. Řinčení oceli se smíchalo se zvukem sekaného masa a kostí. Hlavy a údy Varjagů létaly táborem jako třísky kolem dřevorubce, bušily do vozů a nechávaly na nich krvavé stříkance. Z rozpolcených lebek vychrstávaly krví zředěné mozky, z rozťatých pancířů se valily vnitřnosti, krev pršela jako hustý liják.

„Skolte toho plešouna!“ zařval Olaf. „Přece nemůže být neporazitelný!“

I Ilja a Thorgil se už vzpamatovali a pozvedli zbraně. Odhodlaně vyjící Varjagové se nahrnuli na Slavíka jako smečka vlků na medvěda. Jejich berserkrovské úsilí se však naprosto minulo obvyklého účinku. Hroty oštěpů i ostří mečů a seker odskakovaly od pomalovaného těla bez toho, aby na něm zanechaly byť jen jediný šrám. Zbojník se jen chechtal a pokračoval v sekání a bodání. Kolem létaly kusy štítů, ocelové šupiny z pancířů, pokrčené a proděravělé přilbice. Mrtvoly se běsovi vršily pod nohami a kruh uvnitř vozové hradby se změnil v tratoliště krve a vyhřezlých střev.

Ilja se prodral k Slavíkovi ze strany. Máchl mečem obouruč, vší svou nadlidskou silou.

Zbojníkova pozornost byla v té chvíli obrácena jinam, takže úder ani nevykryl.

Stejně tak se Muromec mohl pokusit rozetnout kovadlinu. Kouzelná záře kolem obra rudě zaplála a čepel s hromovým zařinčením odskočila. Holohlavec se po otřeseném bohatýrovi ohnal jako po hmyzu. Hlavice meče v obrovské pěsti zasáhla Muromce jako beranidlo a odmrštila jej až k vozům.

„Odiiin!“ Thorgil zaútočil na běsnícího válečníka zepředu. Nestihl však ani máchnout sekerou. Mohutný meč třískl do jeho štítu a rozbil jej na kousíčky. Varjag odletěl v dešti dřevených úlomků, porazil i přibíhajícího Olafa a oba se s vyraženým dechem skutáleli mezi mrtvé.

Když to vstávající, po dechu lapající Ilja viděl, konečně mu to došlo.

„Zpátky!“ přeřval bojový ryk. „Pryč od něj, je nezranitelný!“

Nebylo zbytí. Tváří v tvář soupeři, jemuž nebylo možné ublížit, i smělým Varjagům změkla srdce. Zbytky Olafovy a Yormundovy družiny se daly na ústup.

„Žádný takový!“ zaburácel Slavík. „Nikdo z vás neuteče živej, červi zbabělí!“

Zbojník se ještě zuřivěji vrhl na couvající Seveřany a zabíjel je jako kuřata. Seveřané definitivně zpanikařili a obrátili se na útěk, klopýtaje o mrtvé, vrážeje jeden do druhého, škrábaje se přes vozy. Nelítostná smrt jim byla v patách.

Ilja svižně proskočil mezerou mezi vozy. Na palouku u potoka se obrátil, rozkročil a sevřel rukojeť meče v obou dlaních.

„Běžte!“ zařval na povykující uprchlíky. „Ukryjte se v lese! Já ho zdržím!“

Nad vozy prolétl trup muže s povlávajícími střevy, narazil do břízy poblíž Muromce a skutálel

se do bystřiny. Ilja vzhlédl. Ozval se dunivý náraz, jeden z vozů odskočil a vzniklou mezerou vyšel Slavík. Krev, jíž byl postříkaný od hlavy až k patě, byla v šeru před úsvitem černá jako smola. Z dýky a meče v jeho pěstích to jen teklo.

„Jen pojď, ty přerostlý prase,“ ucedil bohatýr. „Ilja z kmene Muromců ti neukáže záda.“

Slavík vycenil zuby. Měl je zapilované do špiček. Jeho meč zasvištěl. Ilja úder vykryl. Ocel zahřměla, v tmavém hájku zasvítily jiskry. Muromec se zapotácel a měl co dělat, aby zachytil bleskový výpad soupeřovy dýky.

„Zhebneš!“ houkl zbojník, až se Iljovi podlomila kolena, a znovu se rozmáchl. Byl nadlidsky silný a s přihlédnutím na rozměry až neuvěřitelně rychlý. Meče ohlušivě zařinčely a bohatýr chtě nechtě couvl, nohou ve vysoké kamaši šlápl do potoka. Mezi zuby mu unikla zuřivá kletba. Nebyl zvyklý ustupovat. Do dalšího úderu dal všechnu sílu a vztek. Zakřivený meč v spršce jisker vyletěl ze Slavíkových prstů a dopadl někam do tmy. Obr zařval z plných plic. Ohlušenému Iljovi se až zatmělo před očima. Jen tak-tak odrazil útočící dýku, ale Slavíkově pěsti už uhnout nestačil.

Úder do hrudi jej zvedl ze země a praštil s ním o kmen stromu za potokem. Muromec se v mrákotách zřítil do pošlapané trávy.

Slavík běžel k svému meči. K Iljovi se však už nevrátil. Začenichal, zastříhal ušima, zavrčel a vyrazil za uprchlíky. Byl zjevně odhodlaný dostát svému slibu a nenechat nikoho naživu. Z lesní temnoty, v níž zmizel, vzápětí zazněly zoufalé, bolestné výkřiky.

Ilja se vzpamatoval, s námahou se nadzvedl a potřásl hlavou. Sípal jako kovářský mech a snažil se vnímat i něco víc než jen strašlivou bolest na prsou. Doplazil se k potoku a ponořil obličej do chladivé vody. To ho probralo.

Poblíž zadusala kopyta a Muromec přes zvonění v uších zaslechl známé zafrkání.

„Buruško…“

Věrný hřebec do něj šťouchl pyskem. Ilja sevřel v prstech jeho ohlávku. Oř zvedl hlavu a pomohl tak bohatýrovi vstát. Muromec nacvičeným pohybem zastrčil meč do pochvy u pasu a se sténáním se vytáhl na Buruškova neosedlaná záda. Bylo načase. Zvuky zabíjení se vracely k táboru a země se opět zachvěla pod Slavíkovými chodidly.

„Spěchej, kamaráde,“ pobídl Ilja koně. Hřebec vyšel po břízami zarostlém svahu na cestu. Za Muromcovými zády zazněl řev. Bohatýr se ohlédl. Zhruba dvacet kroků od něj vyběhl na cestu mladý Varjag. Něco křičel. Z březového hájku za ním dlouhým skokem vyletěl Slavík a jediným máchnutím meče rozsekl junáka od temene až k rozkroku. Obě půlky padly na cestu v gejzírech krve.

Slavík otřásl z čepele rudou nečistotu a pohlédl na Ilju.

„Zbabělče!“ štěkl a rozběhl se k jezdci.

„Leť, Buruško, leť!“ sklonil se Ilja nad svalnatou šíji.

Nemusel koně pobízet. Hřebec vyrazil tryskem vpřed. Slavík švihl mečem tak těsně za jeho zadkem, že usekl kus vlajícího ohonu.

Pak už se Ilja hnal na sever a obrovo zklamané vytí doznívalo za jeho zády. Po jeho pravé

ruce, na východě, se skrz mraky nad lesem prodíralo světlo úsvitu.

*

Když Buruško zahlédl vepředu náhlý pohyb, poplašeně sebou trhl, zafrkal a potřásl bujnou hřívou.

„Jen klid, hochu,“ přitáhl Ilja uzdu a poplácal hřebce po šíji. „Je to jen zvíře. Mrchožrout.

Znamení, že ta ohava už je dávno za sedmero horami.“

Slunce už stálo vysoko, když se Muromec opatrně vrátil k bojišti. Už z dálky viděl na pozadí zachmuřeného nebe kroužit hejna vran; rovněž Buruško neklidným frkáním oznamoval, že cítí pach smrti. Když se přiblížili k dějišti toho příšerného krveprolití, z březového hájku vyběhl vlk samotář. V tlamě nesl krvavé lidské předloktí se svítící, hladce useknutou kostí. Jezdec ho vylekal a šedý kožich rychle zmizel v houští na druhé straně cesty.

Mrtvoly byly pryč. To viděl Ilja hned, jak vstoupil mezi břízy. Všude se černala zaschlá krev a ležely polámané zbraně, rozdrcené přilbice a posekané štíty. Těla však Slavík pečlivě posbíral, jen tu a tam ležela useknutá končetina či smyčka střev, v této chvíli už hemžící se pilným hmyzem.

Buruškovi se tam očividně nechtělo, ale Muromec ho pobídl dolů přes potok k tábořišti.

Vládu nad ležením převzali mrchožrouti. Krkavci, vrány, havrani a kavky se navzájem klovali ostrými zobáky, aby si vybojovali svůj kus krvavé hostiny. Nezůstalo jim bůhvíco, i tu Slavík zanechal jen pár útržků člověčiny. Stejně tak zmizela všechna tažná zvířata a veškeré převážené zboží, zůstaly jen prázdné vozy.

Ilja vstoupil na bojiště. Ptáci před dusajícími kopyty vzlétli do korun okolních stromů a odtamtud podrážděně krákali, dožaduje se návratu k mrzkému hodování. Muromec polkl hořkou slinu a obličej mu zastřely chmury. Při pohledu na ubohé zbytky svých druhů se mu sevřelo hrdlo. Svůj ranní útěk opět pocítil jako ostudné břímě. Zamlada by se takhle nezachoval. Bil by se až do posledního dechu a položil by život spolu se svými spolubojovníky. Možná by to tak nakonec bylo lepší. Kdo ví, jaká ošklivá smrt potkala chudáka Thorgila…

Ilja s povzdechem sklouzl z neosedlaného koňského hřbetu. U vyhaslého ohniště našel svůj luk, kupodivu nepoškozený. Šel posbírat nějaké šípy, kolem jich bylo roztroušeno celkem dost. Žal a stud se v něm postupně měnily v hněv. Tepnami mu začala klokotat touha po pomstě.

„Já ti dám, obludo plešatá,“ bručel si pod vousy. „Ještě ti ukážu, že naštvat Ilju Muromce je jako strkat ruku do vlčí tlamy…“

Najednou mrchožrouti poplašeně zakrákali a černé hejno vzlétlo z košatých korun k nebi. Buruško vyplašeně zafrkal a pohodil hřívou. Ilja vzhlédl, doufaje, že je to opět jen nějaký vypelichaný vlk či snad liška. V lese však zašustilo listí pod rychlými kroky. Lidskými kroky. Bohatýr okamžitě přiložil k tětivě šíp a natáhl luk.

V přítmí mezi statnými kmeny se přikrčila mužská postava.

„Skloň zbraň, Kyjevane,“ zavolal neznámý. „Nejsme nepřátelé.“

Za prvním příchozím se z lesních stínů vynořili další, možná tucet nebo i víc mužů. Ilju ani nenapadlo sklonit luk.

„Ukažte se!“ štěkl ostře.

První muž vykročil z šera. Byl o polovinu mladší než Ilja, štíhlý, střední postavy. Na sobě měl prostý oděv z kůží, kožešin a hrubého plátna. Jedinými ozdobami byly drápy a zuby lesních šelem. Ani jeho družiníci nevypadali nijak honosně, šlachovití, zarostlí, ozbrojení většinou jen kyji, oštěpy a luky. Pouze někteří svírali s rukou sekery a dlouhé nože. Většina nesla na zádech kulaté dřevěné štíty.

„Už vím,“ zhodnotil Ilja přimhouřenýma očima tu divokou chásku a pokýval hlavou. „Ty jsi Jarogněv, syn dřívějšího krivičského knížete.“

„Zavražděného Bogatem a kyjevskými hrdlořezy na příkaz samotného Vladimíra Svjatoslaviče,“ doplnil mladík trpce. Oči mu zablýskaly pod kšticí špinavě plavých vlasů, padajících do obličeje. „Podle amuletu vidím, že sloužíš stejnému pánu.“

„Vidíš špatně. Od jisté doby nesloužím nikomu,“ odsekl Ilja. „Jsem psanec stejně jako ty.

Jenomže já se na rozdíl od tebe neživím přepadáváním pocestných.“

„Ten blábol jsi slyšel od Bogata, že?“ ušklíbl se Jarogněv křivě. „Ta svině prý o nás roztrubuje, že to my útočíme na kupecké karavany. Copak ses nepřesvědčil, Kyjevane, že Slavík není jen vesnická báchorka? Včera jsme narazili na jeho stopy a hned nám bylo jasné, že míří na západ, ke kupecké cestě, aby si zase zařádil. Běželi jsme za ním, ale pohybuje se příliš rychle, takže jsme vás nestihli varovat. Dnes jsme ho z dálky viděli, jak se vrací zpátky na východ. Táhl za sebou řadu koní a volů obtěžkaných kořistí. A spoustou mrtvol a zajatců. Šli jsme se podívat, nepřežil-li náhodou někdo bitvu, a ejhle…“

„Počkej,“ skočil mu Ilja do řeči. „Cos to říkal? Zajatci? Měl s sebou zajatce? Myslel jsem, že všechny pobil…“

„Kdepak. Vždycky si bere i živou kořist. Aby měla Marina čerstvou krev.“

Muromec sklonil luk a povolil tětivu. Chvíli se zamračeně díval Jarogněvovi do tváře. Mladík tázavě zvedl obočí.

„Dobrá,“ řekl Ilja nakonec. „Povedeš mě.“

„Cože? Kam jako?“

„K Slavíkovu doupěti, tupče, kam jinam? Pokud někteří mí druhové opravdu přežili, mají ještě naději. Musím jim spěchat na pomoc.“

Psanec se opět křivě usmál. „Domníváš-li se, že budu dělat stopovacího psa nějakému nadutému kyjevskému…“

Nedomluvil. Ilja k němu rázně přikročil a popadl jej pod krkem, až se Jarogněvovy nohy vznesly do vzduchu. Kriviči okamžitě vztekle zahučeli a zalomozili zbraněmi. Velitel je však zastavil rázným gestem. Ztuhli, oštěpy a kyje pozdvižené, oči zlostně blýskající v lesních stínech.

„Ukážeš mi nejkratší cestu k Slavíkovu sídlu, smrkáči,“ zamručel Ilja hlasem podrážděného medvěda, „jinak ti na místě zakroutím krkem a tvé poskoky porubám jak lískové mlází.“

„Na to bych se podíval…“ zasípal Jarogněv. „Mám tu patnáct chlapů… Žádný muž nezvládne takovou přesilu…“

„Zkusíme to?“ vycenil mu Muromec zuby do tváře. „Už jsem stál proti mnohem početnějším nepřátelským houfům a rozsekal jsem je napadrť…“

„Kdo… Kdo vlastně jsi?“ zachrčel psanec. Chodidla měl pořád dvě pídě nad zemí, ačkoli jej vzteklý válečník držel jen jednou rukou. „Takovou sílu může mít jen…“

„Ilja Muromec. Tak mi říkají. Podle toho, jak zíráš, bych řekl, že mé jméno neslyšíš poprvé. To je dobře. Víš tedy, co jsem zač, a že co řeknu, myslím vážně. Pořád máš chuť mi protiřečit?“

Jarogněv lapal po dechu. „Ať jsi třeba Perun, abys vysvobodil své přátele, musel bys tu zrůdu zabít. A to je nemožné…“ Zmlkl, když si všiml, jak se na něj Ilja dívá. „Asi plýtvám dechem, co?“

„Uhodls.“ Bohatýr pomalu postavil mládence zpátky na zem. „Je mi jedno, jak moc jste ze Slavíka podělaní, rozumíš? Nemusíte mi pomáhat, nikdo se vás neprosí. Jen mě zavedete k jeho brlohu. Jistě tyhle končiny dobře znáte, takže mi ušetříte spoustu času. A cestou mi řeknete všechno, co o něm víte.“

„Půjdeš na smrt, Kyjevane,“ varoval jej znovu mladý vůdce. „Možná jsi kosil šiky Pečeněgů a Chazarů jako žito, ale Slavík a ta mrcha Marina jsou z jinačího těsta. Jsou to běsi a vládnou kouzlům…“

„Na každé kouzlo je protikouzlo,“ odsekl bohatýr a vyskočil na Buruška. „Vykoumám, jak se dostat Slavíkovi na kůži. Nezdržuj. Mám naspěch.“

Houf Krivičů ve stínu stromů zahučel nevolí nad takovým povýšenectvím, ale Jarogněv je utišil mávnutím ruky. „Dobrá,“ vzhlédl na Ilju. „Povedeme tě, protože v této chvíli máme společného nepřítele. Ale nemysli si, že to z nás dělá spojence.“

„To mě ani nenapadlo,“ zabručel Muromec. „Jdeme.“ Pobídl koně a pěší družina měla co dělat, aby s ním udržela krok.

Jakmile se u potoka rozhostilo ticho, netrpěliví mrchožrouti se opět snesli na krvavé hody.

*

Těžké sivé mraky visely nízko nad zemí, až to vypadalo, že se unaveně opírají o vrcholky pahorků, jichž směrem na východ pořád přibývalo. Vzduch však byl čirý a svěží, nezdálo se, že by chtělo pršet.

Členitější ráz krajiny, čím dál tím zrádnější stezka a pořád hustší a hustší les už dávno přinutily Ilju sesednout. Teď kráčel hned za Jarogněvem v čele průvodu a Buruška vedl na uzdě za sebou. Dlouho šli mlčky. Spěchali. Muromec byl ponořený ve svých chmurných myšlenkách. V duchu nadával sám sobě za tu naivitu, která jej donedávna konejšila, že na stará kolena konečně najde klid. Ani nápad. Spíš to bylo čím dál horší. Vlastně ho potkávaly jen samé nesnáze. A nebezpečně přibývalo bojů, z nichž nevyšel vítězně. Ďas aby to…

„Pozor!“ obrátil se najednou Jarogněv ke zbytku družiny. „Kryjte se!“

„Co?“ zvedl Ilja hlavu. Pěšina se akorát točila po úbočí jednoho z nevysokých pahorků.

Kousek před nimi byl les světlejší a tak viděli do dálky, až k zamlženému východnímu obzoru.

„Pod stromy, rychle!“

Kriviči se okamžitě vrhli do houští jako zajíci vyplašení stínem sokola. Muromec střelil pohledem do dálky. Tam někde pod vzdálenou oblohou cosi letělo spodní vrstvou mraků, zanechávaje za sebou zvířenou stopu. V první chvíli si Ilja pomyslel, že je to obrovský pták, ale pak se to sneslo níž nad nedozírnou temnou masu lesa a on poznal, že se spletl. Více neváhal a spěšně vtáhl Buruška pod koruny stromů.

„Co je to, u všech bohů?“ zavrčel na Jarogněva tlumeně.

„Marina,“ odvětil šeptem mladík. „Prohání se nad krajinou a slídí po všem, co se hýbe. Zřejmě se chce ujistit, že nikdo nečenichá po Slavíkově stopě…“

„Marina,“ zopakoval Ilja. „Možná je načase, abys mi řekl, kdo nebo co je ta tvá Marina vlastně zač…“

„Tys o ní neslyšel? Je to čarodějnice. Ježibaba. Lidožravá upírka. Slavíkova družka. To díky ní a jejím kouzlům je nezranitelný. Přitáhli spolu odněkud z východu, prý až z temných lesů za Volgou.“

Ilja opatrně vyhlédl z úkrytu. Marina až do této chvíle letěla přímo, ale teď prudce změnila směr a začala kroužit nad lesem v údolí.

„Co to dělá?“ zamračil se Muromec.

Jarogněv se podíval tím směrem. Striga už poletovala tak nízko nad lesem, že málem kosila vrcholky stromů.

„Něco začenichala,“ řekl psanec. „Kořist.“

A vskutku, Marina se na okamžik vznesla o kousek výš a vzápětí se náhle, jako útočící jestřáb, vrhla do porostu. Chvíli jakoby se nic nedělo, ale pak ježibaba opět vyletěla nad les. V drápech svírala člověka. Až sem zaslechli ozvěnu jeho vyděšeného křiku. Bránil se, mlátil rukama a nohama, podobný velkému broukovi, ale nebylo mu to nic platné. Marina ještě chvíli

stoupala a pak muže prostě upustila. Ze smrtící výšky se zřítil do korun stromů a jeho řev zmlkl, jako když utne.

Striga zakroužila nad stromy a pak se opět střemhlav vrhla do lesa.

„Jdu tam,“ položil Ilja dlaň na rukojeť meče.

„Ne,“ sykl mladík rozhodně. „Marina je stejně nezranitelná a vražedná jako Slavík. Pokud je ti život milý, a pokud chceš ještě něco udělat pro své zajaté přátele, tak zůstaneš v úkrytu.“

Muromec stiskl zuby, až mu naskočily žíly na spáncích, ale poslechl. Čekali. V jedné chvíli měli dojem, že zaslechli další vzdálený výkřik, ale pak už bylo ticho. Po nějaké chvíli se Jarogněv, upřeně hledící do dálky, náhle přikrčil a sykl: „Pozor! Ani nešpitněte!“

Netrvalo dlouho a nad lesem zazněl podivný pleskavý zvuk. Buruško zneklidněl a Ilja ho musel pevně chytit za ohlávku a chlácholivě hladit po nozdrách, aby ho umlčel.

Nad korunami stromů něco proletělo. Ilja to na okamžik zahlédl škvírou mezi listnatými větvemi. To, co z dálky považoval za křídla, byly ve skutečnosti rozevláté cáry černé tkaniny. Nic víc si všimnout nestihl. Zjevení bylo rázem pryč.

Kriviči čekali, schoulení, hlavy vtáhnuté mezi ramena.

„Jako všem běsům,“ promluvil Jarogněv tiše, „i Marině požírání člověčiny a pití lidské krve dodává zlou, nadpřirozenou moc. To, že dokáže létat, bude jen nepatrná část jejích schopností. Abys zabil Slavíka, budeš muset nejdřív zabít ji. Navíc nebude lehké dostat se k jejich doupěti. Ukrývají se někde uprostřed Černého močálu na východě. Je to zrádné, nebezpečné místo. Kdo nezná cestu přes bažiny, rychle zabloudí a močál ho nemilosrdně pohltí.“

„Díky, nemusíš mě až tak povzbuzovat,“ zabručel Ilja a vystrčil hlavu z houští. „Půjdeme?“

„Ale opatrně,“ vzhlédl Jarogněv k šedé obloze. „Mohla by pořád kroužit nad hvozdem. Držte se u stromů. Při nejmenším náznaku nebezpečí se musíme bleskurychle schovat.“

„Výtečně,“ zabručel Muromec. „Proč si v poslední době připadám jako lovná zvěř?“

*

Krev. Byla jí taková spousta, že ji začenichali notnou chvíli před tím, než narazili na první mrtvolu.

„Velesova kopyta,“ zaklel Ilja, když spatřil polámané tělo visící mezi větvemi buku nad stezkou. Mělo na sobě šupinový pancíř. Zrzavé vlasy a vousy byly slepené krví z prokousnutého krku. „To jsou Varjagové z Olafovy a Yormundovy družiny. Takže Slavík je všechny nepobil…“

„Ne,“ zamračil se Jarogněv. „Ale Marina to za něj dokončila. Tak to dělají vždycky. Na něm je hrubá práce, ona pak pečlivě zamete stopy.“

Všechny muže, které našli na chodníku či v houští kolem, zahubila ztráta krve. Z každého hrdla silné tesáky vyrvaly veliký kus tkáně. Obličeje a části těl nechráněné zbrojí měli Varjagové ošklivě, mnohokrát až do kosti poškrábané. Jedna mrtvola na ně krvavě zírala vydloubnutýma očima, Marina mu do nich vrazila své drápy. Ilju až zamrazilo, jaká jatka dokázala ta jedna poletující divoženka způsobit mezi dobře vyzbrojenými Vikingy. Meče, sekery a luky ležely rozházené kolem jako nepotřebné smetí.

„Pojďme odsud,“ řekl Jarogněv, pátrající zrakem po obloze. „Ježibaba by se mohla vrátit pro maso.“

Muromec jen mlčky, zachmuřeně přikývl.

*

Soumrak je zastihl v kopcích, které celý den viděli modrat se na obzoru. Hustě zalesněný horský pás byl výběžkem vrchoviny na severu a směrem k Dněpru se postupně zužoval. Když dosáhli hřebenu a spatřili krajinu na druhé straně, právě se začalo stmívat. Ilja se v hasnoucím světle díval do dálky. Terén před nimi opět prudce klesal dolů a dál na východ se táhla rovina pokrytá nepřerušovanou vrstvou lesa. Obzor se ztrácel v mlze. Tam někde ležel Černý močál a Slavíkovo doupě.

Za Muromcovými zády Jarogněv rozdával rozkazy.

„Co se děje?“ ohlédl se Ilja.

„Tady se rozdělíme,“ odvětil vůdce psanců.

„Cože?“

„Dál s tebou půjdu jen já a tři muži. Zbytek družiny se vrací do našeho úkrytu. Nemá smysl, abychom tě k močálu doprovázeli všichni.“

Ilja nakrčil čelo, avšak po chvíli přikývl. „Dobrá. Čím míň nás bude, tím spíš se k Slavíkovu brlohu dostaneme nepozorovaně.“

„Přesně o tom mluvím. Teď, dokud je ještě aspoň trochu vidět pod nohy, sejdeme po úbočí.

Pod kopcem si najdeme místo na tábor.“

„To nebude potřeba. Hodlám pokračovat i v noci. Času není nazbyt. Každý promarněný okamžik přibližuje mé druhy k setkání s Morenou.“

„Máš rozum? Čeká nás bezměsíčná noc, v lese bude tma jako v zubřím zadku. A zapalovat pochodně by bylo krajně nemoudré. Nemáme jistotu, že Marina už nepoletuje nad krajem. Ohně by okamžitě zahlédla.“

Ilja zaskřípal zuby, ale neřekl nic, protože věděl, že Jarogněv mluví rozumně. S podrážděným zavrčením se otočil, vzal Buruška za uzdu a začal sestupovat po srázu.

*

Tábořili ve tmě a chladu, k večeři měli studené maso a suchý chleba a pili jen čistou vodu z pramene na úpatí vršků. Nálada byla patřičně k tomu mizerná.

„Víš o tom, že Bogat vyrazil ze Smolenska s trestnou výpravou?“ ozval se do ponurého ticha Ilja. Cítil se nanic a tak měl chuť dočista zkazit rozpoložení i Jarogněvovi a jeho druhům.

„Vím,“ odvětil z neproniknutelné temnoty psanec. Hlas měl k Iljově vzteku docela nevzrušený. „Není to poprvé. A jako obyčejně se vrátí ke Dněpru se svěšeným nosem.“

„Pros bohy, aby nezachytil vaši stopu,“ zabručel bohatýr. „Má s sebou tři tucty po zuby ozbrojených bojarů. Zbroj z nejlepší kyjevské oceli, meče a dlouhá kopí. Taková těžká jízda by ty tvé v kůžích navlečené a kyji vyzbrojené divochy rozmetala po všech koutech lesa.“

„To těžko,“ řekl Jarogněv bezstarostně. „Nepotřebujeme blýskavé pancíře a meče, abychom toho hovnivála hnali do Smolenska svinským krokem. Máme své vlastní, účinné způsoby boje.“

„Opravdu?“ odfrkl si Ilja. „Jaké to jsou?“

„Zejména překvapení. Což znamená, že je nikomu nevyklábosíme.“ Chvíli bylo ticho.

„Jaký to má vlastně smysl?“ nedal se odbýt mrzout Ilja. Bez loku medoviny před spaním mu nervy drnčely jako dobře napjatá tětiva. „ Ten tvůj odpor. Čeho tím chceš dosáhnout?“

„Tu přece nejde o nějaký cíl, Kyjevane. Je to otázka cti. Knížecí stolec v Smolensku je dědictvím po dlouhé řadě mých předků. Vladimír, ten mocichtivý kyjevský nadutec, ho získal sprostou vraždou, a dosadil na něj svini Bogata. S něčím takovým se nikdy nesmířím.“

„Ale stejně na tom nic nezměníš. S kmenovým zřízením na Rusi je konec. Všechna stará knížata Vladimír nahradil svými příbuznými a význačnými bojary. Tak to prostě chodí. Rjurikovský rod je mocný a každý odpor zlomí jako vichřice suchý strom. Vzpomeň si na Drevljany. Těm se dokonce podařilo zavraždit samotného knížete, a k čemu to bylo? Kněžna Helga pomstila Ingwara tak krutě, že Drevljané dodnes trousí bobky při zvuku jejího jména. A stejně dopadli Radimiči, Uliči nebo Tiverci…“

„Nebo Vjatiči,“ opáčil Jarogněv. „Nepocházela tvá matka z rodu Vjatičů, Muromče?“

„O mou matku si hubu neotírej, smrkáči.“

„Slyšel jsem, že jsi napůl Muromec, napůl Vjatič. Oba ty kmeny srazil na kolena kníže Svjatoslav během velkého tažení na východ. Ty ses vzápětí stal jeho družiníkem, jeho hrozivou zbraní při dobyvačných výpravách proti dalším kmenům. Jak ses mohl dát do služeb těch, kteří pošlapali tvůj vlastní rod?“

„Pozor na jazyk, červe,“ posadil se Ilja. „Když ti ho vytrhnu, čím budeš těšit mladé Krivičky?“

„Zeptám se jinak,“ promluvil Jarogněv po krátké odmlce. „Říkal jsi, že už nesloužíš Vladimírovi. Co se stalo? Proč jsi odešel z Kyjeva?“

„Po tom je ti hovno. Zavři už zobák a spi.“

„Nemusíš to říkat. Já vím, proč je z tebe vyhnanec. Pořád hrdě blýskáš Perunovou sekerkou na svých prsou. Hádám, že ses nesmířil s tím, jak Vladimír naložil se starými bohy. Odmítl jsi pokleknout před křížem, viď? Takže přece jen máš páteř. Možná ti zpevněla věkem.“

„Vážně si koleduješ, mladej. Varuju tě…“

„Není v tom velký rozdíl, chápeš?“ Bylo až slyšet, jak se Jarogněv usmívá. „Tak, jako já nezabráním rozšiřování moci Rjurikovců, tak ty nic nenaděláš s postupujícím křesťanstvím. Před křížem se neschováš, ať půjdeš kamkoliv. Poklonili se mu Rusové i Varjagové, Bulhaři i Moravané, kmeny od Visly a dokonce i kočovníci u Dunaje. Všichni. Ale ty přesto zůstáváš věrný starým bohům. Stejně tak já se nikdy nesmířím s tím, že na smolenském stolci sedí vrah mého otce. Jak říkám, není mezi námi rozdíl. Čest je to poslední, co nám zůstalo.“

Ilja opovržlivě zafuněl. „Vyvrhel a zbojník mě bude poučovat o cti, pche! Takové žvásty si můžeš strčit…“

Ve tmě křupla suchá větev. Buruško poplašeně zaržál. Ilja a Kriviči byli okamžitě na nohou, zbraně v dlaních. Zvuk zazněl od stezky. Někdo sestupoval po svahu.

„Kdo tam?“ houkl Ilja, zvedaje meč k úderu.

„A kdo tam?“ zaznělo z jednolité, neproniknutelné temnoty.

Muromcovi spadl kámen ze srdce. Co kámen, balvan. Ten hlas totiž poznal. I ten severský přízvuk. „Olafe?“

„Iljo? Díky ti, Odine! Leknutím jsem málem pustil do kalhot…“

Ve tmě doklopýtali jeden k druhému a krátce, chlapsky se objali.

„Jsi sám?“ zeptal se Ilja.

„Jako prst.“ Eymundssonův hlas zhořkl. „Ale bylo nás víc. Slavíkův útok přežilo asi půl tuctu chlapů. Dali jsme se dohromady a vyrazili po obrově stopě. Jenomže v lese na nás něco zaútočilo. Sneslo se to z nebe jako velký krvelačný netopýr…“

„Já vím. Našli jsme mrtvé. To něco byla Marina, Slavíkova družka. Nebezpečná čarodějnice…“

„Povídej mi o tom. Byla úplně nahatá, ale naše šípy a ostří od jejího těla odskakovaly jako od ocelového pancíře. Jen tak tak jsem jí utekl. Chápeš, co se to děje, Muromče? Ještě včera jsem velel padesátce nejlepších vikingských bojovníků a myslel si, že nás nemůže nic ohrozit. Dnes jsem náčelníkem hejna duchů a skrývám se v houštinách před nějakou strigou se zálibou v lidské krvi…“

„Vím, jak se cítíš. I moje pýcha dostala kopanec do koulí,“ zabručel Ilja. „Ale pořád mám hlavu na krku a mám ji vztyčenou. A jsem Slavíkovi na stopě.“

„Kdo je to s tebou?“

„Jarogněv a jeho chlapi. Psanci ze Smolenska. Ti, co jim jde Bogat po krku. Vedou mě k Černému močálu, kde mají Slavík a Marina doupě. Přidáš se k nám?“

Olaf se zachechtal. Syčivě, nevesele, ba možná i zoufale. „Proč myslíš, že se tu potmě potácím po kopcích a hvozdech? Vím, že několik chlapů nechal Slavík naživu a odvlekl je do svého doupěte. Nemůžeme je nechat ve srabu. Na to, že tahle paličatost je zřejmě nejrychlejší cesta do náručí valkýr, se snažím nemyslet. Vypadá to, že obr a ta létající bestie mají skutečně tuhý kořínek…“

„Je to jen kouzlo, Olafe. A každé kouzlo má slabinu. Něco vymyslíme. Teď se pojď posadit a něco sníst. Zůstalo nám nějaké maso a kus chleba.“

„Medovinu nemáte?“

Ilja si vzdychl. „Ani kapku.“

„Škoda. Tu bych potřeboval ze všeho nejvíc.“

„Jo,“ zaskřípal Ilja zuby, „tak to jsme dva.“

*

„Jsme tady,“ řekl Jarogněv tiše, jako by se bál, že na ně přivolá něco zlého. „Černý močál.“

Mlha, která nedávno přivítala bohatýry u Dněpru, teď Iljovi připadala jen jako pára nad hrncem, jež se rozplyne i v nejslabším průvanu. Opar ležící na bažinách byl doslova hmotný, dusný a lepkavý, lnul k pokožce a lezl pod šaty jako studená chapadla neviditelného démona. A páchl, stojatou, smrdutou vodou, tlejícím rostlinstvem, hnilobou. Les tu byl řídký a nezdravě pokroucené kmeny se mátožně černaly v mlze, podobné modlám děsivých pravěkých běsů.

„Vidím,“ zabručel Muromec. Na vousech i nakrčeném obočí se mu srážely kapičky vlhkosti.

„Nádhera. Přesně takhle jsem si to představoval. Teď ještě najít stezku, která Slavíka skrz ten hnus převede suchou nohou.“

„Hledejte jeho stopy. Přivedli jsme vás k močálu nejkratší cestou, jak jste ráno chtěli. Slavík šel jinudy, řekl bych, že vstoupil do bažiny jižně od nás.“

„Stopy průvodu koní a volů obtěžkaných kořistí by našel i Holdur,“ obrátil se Olaf na jih.

„Pojďme.“

„Kdo je Holdur?“ nechápal Jarogněv.

„Slepý bůh,“ odvětil Ilja a vykročil za Eymundssonem.

Než však udělali tři kroky, Jarogněv se zarazil a zpozorněl. I ostatní Kriviči našpicovali uši.

„Co je?“ ohlédl se Olaf.

Nemuseli odpovídat. Zaslechl to sám. Dusání kopyt, mužské hlasy. Mlhou se rozléhaly klamné, přidušené ozvěny, ale postupně Varjag, Muromec i Kriviči obrátili pohledy k severu.

„Míří rovnou sem,“ sykl Jarogněv. „Rychle, schovejte se!“

Úporně se snažili nenadělat hluk, když spěchali zpátky do hustšího lesa. Zalezli i s Buruškem do houští a napjatě čekali.

Zvuky se rychle blížili, k dupotu kopyt se přidalo cinkání postrojů a chřestění zbroje. Brzy se z mlhy začaly jedna po druhé vynořovat přízračné siluety jezdců. Ačkoli vypadali jako zjevení z jiného světa, Jarogněv bezpečně poznal zavalitou postavu v sedle prvního koně.

„Bogat,“ ucedil. „Jak se sem kurva dostal? A co tu pohledává?“

„Pátrá po Slavíkovi,“ zašeptal Ilja.

„A očividně ví něco, co my ne,“ dodal Olaf. Jízda na pokyn knížete zastavila.

„Dál půjdu sám,“ zaslechli Bogatův hlas.

„Jseš si tím jist, pane?“ obával se jeden z bojarů. „Tohle je strašidelný, nebezpečný kraj…“

„Chceš snad říct, že nevím, co dělám?“ odsekl kníže.

„To ne, Blahorodí…“

„Tak zavři zobák. Počkáte na mě tady. Když uslyšíte roh, nelekejte se. Nic mi nehrozí.“

S těmi slovy Bogat pobídl koně a vydal se podél močálu dál na jih. Brzy zmizel v šedivém oparu.

„Rychle za ním,“ zasyčel Jarogněv.

„Vy,“ obrátil se Ilja k ostatním Krivičům, „půjdete za námi obloukem přes les. Odvedete Buruška tak, aby vás Smolenští nezaslechli!“

Muži se tázavě podívali na Jarogněva. Mladík přikývl, načež spolu s Olafem a Iljou přikrčeně vyrazili okrajem hvozdu za Bogatem.

Někde v mlze chraplavě zakrákal havran.

*

Pohybovali se vlhkým lesem jako duchové. Když už si začali myslet, že Bogata ztratili, najednou někde vlevo zaslechli hučení rohu. Zvuk se ponuře rozléhal sychravým krajem, jako nářek nějaké bahenní obludy. Zabočili tím směrem. Netrvalo dlouho a v mlze před sebou zaslechli zafrkání koně. Zpomalili, zostražitěli. Našlapovali jako šelmy na lovu. Brzy Jarogněv, plížící se v čele skupinky, prudce zvedl ruku. Ztuhli. Mezi nejasnými stíny stromů před nimi se tyčila silueta jezdce. Zalezli za mohutný povalený kmen a znehybněli.

Bylo ticho. Bogat čekal. Z močálu se svými nehezkými hlasy ozývaly žáby.

„Bohové,“ zašeptal Jarogněv a zášť z něj jen sálala. „Taková šance pomstít otce. Ten parchant je tu docela sám. Skolím ho a hodím do bažiny. Než ho přijdou hledat, dávno bude spočívat na dně mokrého hrobu prolezlého hady a pijavicemi…“

„Klid, hochu,“ chytil jej Ilja za zápěstí ruky, křečovitě svírající ratiště oštěpu. „Nejdřív chci vědět, co v těchto končinách pohledává.“

„Chová se, jakoby tu měl s někým schůzku,“ ucedil Olaf. „Proč mám dojem, že se brzy dočkáme nemilého překvapení?“

Čekali. Z listů lopuchů, hustě rostoucích všude kolem, stékala v průzračných kapičkách vysrážená vlhkost. Když se nějakou dobu nic nedělo, kníže opět pozvedl roh a zatroubil. Žáby na chvilku polekaně zmlkly, několik z nich hlasitě šplouchlo do vody.

„Netrpělivý, Bogate?“ ozval se najednou hlas odněkud seshora. Ilja a jeho společníci se zaskočeně schoulili v úkrytu. „Slyšela jsem tě i napoprvé.“

Snesla se zdánlivě odnikud, jako tichý mlžný přízrak. Dosedla na tlustou větev stromu přímo před jezdcem. Rozváté cáry černého pláště zplihly podél štíhlého těla.

Ilja a Olaf opatrně vykoukli zpoza shnilého, houbami porostlého kmene.

„To je ta upírská děvka, co pustila žilou mým chlapům,“ sykl Varjag nenávistně.

I Muromec udiveně zvedl obočí. Neviděl ji v mlze kdovíjak ostře, ale rozhodně to nebyla stará, shrbená, ošklivá ježibaba z pohádek. Právě naopak, nahé bledé tělo, ostře kontrastující s černí přes ramena přehozeného pláště, bylo vysoké, hrdě vztyčené a přitažlivě žensky tvarované. Téměř bílý obličej lemovaly husté, divoce rozcuchané tmavé vlasy. Vypadala docela jako obyčejná ženská, akorát ty pěkné dlouhé nohy se držely větve s neobvyklou jistotou, jako pařáty dravce.

„Slavík se dnes vrátil s mimořádně bohatou kořistí,“ řekla. Ilja natahoval uši jako rys, aby zachytil každičké slovo. „Zbytečně ses obával, rozprášil ty Varjagy jako stádečko ovcí. Víš, že s sebou kromě jiného vezli i truhlici plnou stříbrňáků?“

„Tušil jsem to,“ zachechtal se Bogat. „Olaf Eymundsson je proslulý válečník a mořeplavec a vždy s sebou veze cenné zboží. To stříbro mu musel dát sám Vladimír, patrně aby za něj najal severské bojovníky pro jarní tažení proti Pečeněgům.“

Marina se pichlavě zasmála. „Vikingové ty mince nikdy neuvidí. Jsou teď naše.“

Ilja a Olaf si vyměnili pohledy. Eymundssonovi se vztekem napjaly svaly na čelistech.

„Kdy konečně splníš slib, Bogate?“ zeptala se Marina. „Tenhle močál mi už leze krkem. Chci do města, mezi lidi, toužím se oblékat do drahocenných šatů a pít z diamanty posázených zlatých číší. Udělej ze mě konečně smolenskou kněžnu. Pokladů Slavík nasbíral dost, mám věno jako žádná jiná. Budeme vládnout severnímu Dněpru jako skuteční velmožové, s takovým bohatstvím, mými kouzly a Slavíkem jako prvým družiníkem budeme mocnější než sám Vladimír. Kdo ví, možná jednou zasedneš i na kyjevský trůn, v žilách ti přece koluje rjurikovská krev.“

„Ještě ne, Marino,“ zakroutil Bogat hlavou. „Potřebuju, aby Slavík splnil ještě jeden, poslední úkol. Pak už tě čekají knížecí komnaty mého hradiště.“

„Co ještě chceš? Koho má zabít, jakou karavanu vyloupit, čí sídlo srovnat se zemí?“

„Chci,“ zatáhl kníže záštiplně, „aby mě zbavil mého úhlavního nepřítele.“

„Jarogněva?“ opáčila striga. „Už jsem po něm pátrala, ale nic jsem nenašla.“ Ilja pohlédl na mladíka. Jarogněvův obličej znatelně pobledl.

„Tak to zkoušej znovu,“ zůstal Bogat nesmlouvavý. „Ten had je potomkem starého krivičského knížecího rodu. Chci, aby to plémě bylo konečně vymýceno. Dokud žije, nemůžu se k nikomu otočit zády, každý může být jeho tajný spojenec a skrývat pod pláštěm dýku. Udělej to pro mě, Marino, a já tě uvedu na smolenský dvůr. Najdi doupě psanců a nech Slavíka, ať ho vyčistí.“

„Dobrá,“ přikývla po chvíli Marina. „Ale pak musíš dodržet své slovo. Jinak začnu být netrpělivá. A když jsem netrpělivá, tak jsem vzteklá. A zlá. Velice zlá. Nezapomínej, jakou kouzelnou mocí vládnu.“

„Vyhrožuješ?“ zatáhl Bogat chladně.

„Jen tě varuji, abys neudělal chybu. Pro tvoje vlastní dobro. Škoda zahodit to všechno, co jsme spolu dosáhli.“

„A ještě dosáhneme. Rozlučme se, Marino. Mí muži čekají. Povedu je teď na severozápad, k těm kopcům na obzoru. Všechno nasvědčuje tomu, že se Jarogněv skrývá právě tam. Ty zařiď vše potřebné, aby Slavík mohl ještě jednou šířit hrůzu a smrt.“

„Spolehni se,“ řekla čarodějka. Přikrčila se na větvi a plášť kolem ní zavál jako netopýří křídla. Vzápětí se odrazila a vznesla do hustého oparu. Zmizela stejně neslyšně, jako se objevila.

„Teď tu svini propíchnu,“ vycenil zuby Jarogněv a začal se zvedat. Ilja ho však popadl za houni a rychle stáhl zpátky. Hrot oštěpu škrábl o kmen, za nímž se skrývali.

Bogat se prudce ohlédl.

Jarogněv sevřel ratiště oštěpu, až mu zbělaly klouby na prstech. Ilja rázně zakroutil hlavou.

Nepustil jej. Leželi v mokré trávě a ani nedýchali.

Někde blízko skočila s hlasitým šplouchnutím do vody žába. Kníže obrátil zrak za novým zvukem. Ještě chvíli pozorně naslouchal, potom se zhluboka nadechl, vydechl, zakroutil hlavou a obrátil koně. Klusem se vracel na sever.

„Proč?“ zavrčel vůdce psanců.

„Buď zticha,“ obořil se na něj Ilja tlumeně a s obavami vzhlédl do mlhou zastřených korun stromů. „Nechápeš, že ta ježibaba může pořád ještě slídit nad námi? Aby se ujistila, jestli jejího kumpána někdo nesledoval… Je to mrcha prohnaná, pozor na ni.“

„Taková příležitost na pomstu se už nenaskytne…“

„Neboj se,“ usmál se Ilja křivě, „soudě podle Bogatových plánů, brzy se s ním opět setkáš.“

„Ano. To je pravda.“ Jarogněv se bohatýrovi vyškubl a vstal. „Musím spěchat do našeho hnízda. Varovat své lidi, připravit se na obranu…“

„Nebo vzít nohy na ramena,“ zvedl se Olaf.

„K čemu by to bylo?“ pohlédl na něj mladík. „Marina nás vyčenichá tak nebo tak a Slavík nás na svých dlouhých nohou lehce dožene. Když se proti němu opevníme, máme větší šanci na přežití…“

„Dělej, jak myslíš,“ uťal Ilja. „Máš přece své způsoby boje.“

„To tedy mám.“

Z lesa se vynořili Kriviči, vedoucí za sebou Buruška.

„Jako na zavolanou,“ přikývl Jarogněv. „Rozlučme se. Dál s vámi jít nemůžeme.“

krk.“

„Pochopitelně,“ přikývl Ilja. „Rovněž my musíme najít své druhy a pokusit se zachránit jim

Na chvilku se odmlčeli.

„Tak…“ zatáhl Jarogněv. „Mnoho štěstí, Kyjevane. I tobě, Seveřane.“

„Tobě taky, junáku,“ odvětil Olaf. „Ať tě bohové ochraňují.“

Jarogněv ještě naposled kývl hlavou na pozdrav a pak i se svými společníky vyrazil k lesu.

Během tří úderů srdce jejich nejasné postavy splynuly s temnou skvrnou hustého porostu.

Muromec a Eymundsson obrátili pohledy k bažině.

„Tedy upřímně,“ zabručel Varjag, „nejsme kdovíjak dobře vybavená záchranná výprava. Ty máš meč, luk a několik šípů, já jenom dýku a sekeru.“

„Máme něco důležitějšího,“ namítl Ilja.

„Co jako?“

„Stopu.“

Když došli k místu, kde ještě nedávno stál Bogat, našli pruh pošlapané trávy, táhnoucí se od lesa k močálu. O kus dál spatřili v blátě hluboké otisky okovaných kopyt. Ano, tudy Slavík táhl svou kořist.

„Taky tě uvnitř hryže otázka, jestli to má smysl?“ zeptal se Olaf. „Jestli nepilujeme větev pod

vlastním zadkem?“

„Když nic jiného,“ zašklebil se Ilja, „budeš mít aspoň dobrý námět na další hrdinskou píseň.“

„To rozhodně. Jen abych měl ještě příležitost ji někomu zazpívat.“

Jakmile muži a kůň zmizeli v mlze, žáby se opět daly do nevábného zpěvu.

Část druhá: SKALNÍ DOUPĚ

Když po mnoha hodinách v mrákotách Thorgil konečně nabyl vědomí, jako první věc udělal to, že hrubě zaklel. Na výběru slov si dal opravdu záležet. Hrdlo měl ale vyschlé a jeho hlas připomínal spíš jenom chrapot ze záhrobí.

Přesto jej někdo zaslechl.

„Vítej mezi živými, syne Ragnarův…“

„Yormunde?“ zamžoural Thorgil kolem sebe. Ať už byl kdekoliv, bylo tu zatraceně málo světla. Po zraku zaúpěl i čich, něco tu příšerně smrdělo. Pak si mohutný Varjag uvědomil omračující bolest v kloubech na rukou. Pokusil se hnout a zjistil, že nemá žádnou pevnou oporu.

„Do Odinovy zasrané…“ Došlo mu, proč si pořádně necítí zbytek těla. Visel někde za ruce. Chodidla se mu naprázdno houpala ve vzduchu. Provaz, držící váhu té hory svalů, mu rozedral kůži na zápěstích do živého masa.

„Neplýtvej dechem, Thorgile,“ poradil mu Zjizvená Lebka. „Budeš ho ještě potřebovat.“

„Kde to jsme?“ zasípal Varjag.

„Co myslíš?“

Thorgil konečně určil, co to tu tak ohavně páchne. Mrtvé maso. Čerstvé, ještě krvavé, ale i starší, už prolezlé červy a hnilobou. Jak sebou zacloumal, do něčeho narazil. Zhouplo se to a vrátilo mu to šťouchnutí. Varjag s námahou otočil hlavu a z bezprostřední blízkosti spatřil mrtvolně bílý obličej s tmavými cákanci zaschlé krve a vyvalenýma, dávno vyhaslýma očima.

A to zdaleka nebylo jediné tělo, které tu viselo. Kolem se jich na vrzajících provazech kymácely tucty!

Ano, teď už přesně věděl, kde se ocitl.

„Slavíkova spižírna,“ zachraptěl a přidal další šťavnatou kletbu.

*

Trvalo nějakou dobu, než se Thorgilovi vyjasnil zrak a on za spoustou visících těl spatřil dřevěné stěny. Škvírami mezi břevny pronikalo do strašlivé zásobárny lidského masa ohnivé světlo. V sousední světnici někdo chodil, došková podlaha duněla a skřípěla pod těžkými chodidly a světlo za zdmi občas zastínilo něco velikého. Bylo slyšet hluboký, vrčivý dech.

„Yormunde?“

„Visím hned za tebou,“ odvětil varjažský náčelník.

„Kolik nás přežilo?“

„Jen pár. Támhle před tebou visí Grim. Chvíli byl vzhůru, ale mluvil z cesty. Volal Odinovy havrany a valkýry, a pak zase omdlel.“

„Nezkoušel ses vysvobodit?“

„Mám zlomenou nohu. Ukrutně to bolí. Nic nezmůžu…“

„Musí být způsob, jak se odsud dostat…“

„Když na něj přijdeš, dej mi vědět. Jo, mimochodem, Slavík není sám. Slyšel jsem ženský hlas… A ještě nějaké další, ale ty jen podivně, nesrozumitelně blábolily. Neznělo to jako lidské hlasy…“

Jakoby chtěla náhoda potvrdit Yormundova slova, někde na zápraží zazněly kroky. Byly podstatně lehčí než Slavíkovy. Těžké dveře zasténaly v lýkových závěsech.

„Marino…“ zafuněl zbojník. „Jak to šlo?“

„Výtečně. Ten hňup dočista propadl mé moci. Skoro tomu nemůžu uvěřit, jak mi zobe z ruky. Už brzy opustíme tenhle smradlavý močál a vstoupíme do knížecího hradiště ve Smolensku. Ne jako útočníci, ani jako zajatci, ale jako kněžna a první družiník. A pak… pak Bogata potká nějaká nešťastná, samozřejmě smrtící nehoda a já zasednu na knížecí stolec. Jako právoplatná vládkyně. Budeme vládnout Smolensku a krmit se čerstvým masem bez toho, abychom se museli skrývat v této hnusné bažině.“

„To zní dobře,“ zachechtal se Slavík.

„Já vím… Drobečkové se nevzbudili?“

„Nevzbudili. Spí jako zařezaní.“

„Když se proberou, budou mít hlad jako smečka vlků.“

„Zatopil jsem pod kotlem, voda už bublá…“

„Ne. Jen ať se nakrmí syrovým masem. Máme teď plnou spíž. A my dva se taky napijeme čerstvé krve.“

„Ano,“ mlaskl zbojník. „Venku je plná ohrada skopovýho a hovězího, ale to je dobré akorát tak na zahnání hladu. Cítím, že jen člověčina mi dodává skutečnou sílu…“

„Jak jinak? My dva jsme přece běsi, polobozi, vyšší bytosti. Smrtelníci jsou naše potrava, z jejich masa a krve čerpáme svou moc a čarodějné schopnosti. Oba teď budeme nadpřirozenou sílu potřebovat. Mám pro tebe nový úkol.“

„Další? Jsem utahanej za tři…“

„Právě proto se musíš najíst. Uvidíš, že tě kus masa a lok lidské krve postaví na nohy. Do rána si odpočineš a pak vyrazíme.“

Slavík si vzdychl, ale neřekl už nic. Jeho chodidla zaduněla a v temnotě před Thorgilem a Yormundem se najednou otevřela vrata. V obdélníku světla se tyčila robustní postava. Kolohnát vkročil do spíže a začal se přebírat mezi visícími těly. Thorgil zatajil dech a srdce se mu rozbušilo. Až k němu se však Slavík nedostal. Zastavil se před Grimem.

„Tenhle je ještě teplej. Dejchá slabě, ale je živej.“ Když obr natáhl ruce a sundal provaz z háku pod stropním trámem, muž se probral. A chraplavě vykřikl.

„Klid, troubo, hnedka to budeš mít za sebou,“ zabručel Slavík, se skloněnou hlavou procházeje dveřmi. Jak skučící oběť táhl za sebou, Varjagovy nohy rozhrnovaly kosti a hnijící nečistotu na podlaze.

„Mám ho podříznout?“ zeptal se obr.

„Co je to za otázku?“ odsekla Marina nedočkavě. Hlas se jí změnil, najednou zněl jako vrčení dravce. „Víš, že si ho chci načít sama.“

„Tak rychle, ať nevzbudí drobečky.“

Thorgil natahoval krk, aby něco viděl. Viselci mu překáželi ve výhledu, ale přesto úzkou mezerou spatřil, jak Slavík zvedl pěsti s provazem a Varjagovo tělo se opět vzneslo do vzduchu. K zmítajícímu se Grimovi přistoupila druhá postava. Thorgil na okamžik zapochyboval, zda ho nešálí zrak. Skutečně zahlédl nahatou, kupodivu docela pohlednou ženskou s hřívou rozcuchaných havraních vlasů?

Lépe se už podívat nestačil. Kolem ženy jako něco živého, jako součást těla zavířil černý plášť a zajatci zřetelně zaslechli zvuk zubů, zakusujících se do masa. Grim zavyl.

Thorgil měl pocit, jakoby se mu srdce propadlo někam mezi střeva.

„Kurva,“ funěl Yormund v temnotě za jeho zády. „Kurva kurevská…“

*

Kalný úsvit našel Ilju a Olafa ztracené uprostřed močálu. Ilja se ztuhle, s kletbami zvedl z dolíku pod starou olší. Oblečení měl provlhlé, chvěl se chladem a v žaludku mu hlasitě kručelo. Statečný Buruško ho pozdravil neveselým zafrkáním. Muromec jakoby ho ani neslyšel. Jako oživlá mrtvola se dopotácel ke břehu, kde na tlustém kořenu sklesle seděl Eymundsson. Z Olafova drahého oblečení zbyly jen ušmudlané cáry, vlasy měl slepené krví a blátem, pohledný obličej umazaný, pobledlý, ztrhaný. Tiše si zpíval.

„Za bludným kořenem, na konci světa, u Niflheimu chmurných bran,

pohasla naděje a temno vzkvétá, Smrt tluče křídly vran,

a já jsem ztracen, ztracen, ztracen…“

Ilja šel kousek stranou a vymočil se. Bolelo to hůř než zranění z boje. Noc strávili na jednom z mála ostrůvků suché země uprostřed zdánlivě nekonečné mokřiny. Ačkoli tu panovalo naprosté bezvětří, rákosí kolem tiše, tajemně šustilo. Páchnoucí zelený povlak na vodní hladině narušovaly klikaté vlny za všudypřítomnými hady. Občas se ozvalo zapleskání křídel vodního ptáka nebo hlas žáby, jinak tu bylo mrtvo.

„Zdá se mi to,“ přerušil Muromec Varjagův ponurý popěvek, „nebo je ta mlha dnes opravdu řidší?“

„Nic si nenalhávejme,“ odvětil Olaf, aniž by zvedl zrak. „Ztratili jsme Slavíkovu stopu. A co hůř, dočista jsme zabloudili.“

O tom nebylo pochyb. I za světla bylo obtížné Slavíka sledovat, protože stezka často vedla pod vodní hladinou, a bohatýři pak udělali ještě tu chybu, že se pokusili jít dál i po soumraku. Zastavili se, až když Buruško zapadl do zrádného bahna a Ilja ho jen svou mimořádnou silou zachránil před utonutím. Tehdy jim konečně došlo, že jsou ztraceni.

„Na lkaní a žalné zpěvy bude čas později,“ promluvil Muromec po dlouhé odmlce. „Tím nikomu nepomůžeme. Pojď, půjdeme dál. Možná nám bude přát štěstí.“

„Už by bylo načase,“ zabručel Olaf a zvedl se.

Buruškovi se do hady prolezlé vody nechtělo, ale Ilja nesmlouvavě zatáhl za uzdu. Nechali ostrov za zády a dali se brodit vstříc zamlženému, páchnoucímu, beznadějnému neznámu.

*

Že je ráno, to Thorgil poznal vlastně jen podle toho, že Slavíkovo příšerné chrápání konečně ustalo a obr začal dusat po domě. Slyšel ho foukat do ohniště a brzy škvírami v stěnách opět probleskovalo světlo plamenů.

„Yormunde?“

Tělo za ním sebou trhlo, provaz zavrzal.

„Jo?“ brouknul Zjizvená Lebka rozespale.

„Už je den. Ti dva brzy půjdou pryč. Máme šanci něco podniknout. Dostat se odsud.“

„Nejsem si jist, zda mám ještě dost síly, abych cokoli podnikal. Nemluvě o té mé zlomené hnátě…“

„Musíme to zkusit.“

Dveře do ohavné spíže se otevřely, kolem zatančily stíny.

„Vyber jednoho živého,“ zaslechli Marinin hlas. „Půjdeme do boje. Potřebujeme silné ochranné kouzlo, takže na črty spotřebuju hodně krve.“

Hromotluk vešel do místnosti. Thorgil s hrůzou sledoval, jak se visící těla před ním rozhrnují. Vzápětí stál vousatý holohlavec u něj a zíral mu přímo do obličeje. Varjag neměl v ústech tak sucho od doby, co se pod Vladimírovým velením plahočil pustinou daleko na jihu pod Cařihradem a válčil tam s povstalci.

„Ten vypadá dobře,“ ozvala se zpoza Slavíka striga.

„Ne,“ vycenil obr špičaté zuby. „Tenhle ještě vydrží. Bude dobrej na pozdějc. Ale tenhle,“ obrátil pohled někam vlevo, „má zlomenou hnátu. Měli bychom ho dorazit, ať nechcípne.“

„Dobrá. Vem ho.“

Slavík natáhl tlapu. Úlevu v Thorgilovi rychle vystřídalo zděšení, když viděl, že kolohnát svěsil z háku Yormunda. Plešatý Varjag upadl na podlahu a zavyl bolestí.

„U Odina… Ne… Takhle ne!“ skučel, zatímco jej obr táhl po podlaze ven.

„Yormunde!“ nezdržel se Thorgil.

„Kuš,“ zahučel Slavík a práskl dveřmi.

*

Jeli pořád dál a dál a s každým dalším krokem propadali horší beznaději. Všechno kolem vypadalo stále stejně. Mlha, rákosí, černé siluety bezlistých stromů v oparu. Buruško, na jehož zádech se střídali, aby šetřili síly, překračoval hnijící padlé kmeny se svěšenou hlavou, schlíple, odevzdaně.

Ilja se právě vezl, když zahlédl pruh suché země.

„Odpočiňme si,“ zamumlal a pobídl hřebce tím směrem. Koník rád vykročil ze zrádné vody na břeh. Olaf se vyškrábal za nimi. Zastavili u vrby, jejíž kmen pokrývala slizká vlhkost. Muromec se na hřebcových zádech narovnal a rozhlédl se.

Bylo to k ničemu. Kolem se rozprostírala jen zamlžená nicota. Krev mu zaklokotala v tepnách. Mezi vyceněnými zuby uniklo zavrčení.

„Začínám mít téhle vlhké, smradlavé, slizem a hnilobou prolezlé končiny akorát tak…“

Nedokončil. Zašplouchala voda. Všichni tři ztuhli a našpicovali uši. To nebyl zvuk žáby či jiného bahenního tvora, který skočil do kalné vody. Šplouchání bylo pravidelné a rychle se blížilo.

„Kroky,“ sykl Olaf.

Ilja bleskově sklouzl z Buruška a u vrby ho mocným zatáhnutím přinutil pokleknout. Hlavu koně sevřel v náručí a zakryl mu nozdry dlaní. I Olaf se vrhl mezi lopuchy.

Bojovníci se dívali směrem, odkud přicházelo šplouchání, ale náhle se něco mihlo nad nimi. Nejasný, hrozivý, tiše šustící stín v mlze. Ilja se přitiskl k mazlavému kmenu vrby, Eymundsson zabořil nos do mokré trávy.

„Pospěš, Slavíku!“ zavolal seshora hlas, který oba okamžitě poznali.

„Dyť už du,“ ozvalo se zabručení a z oparu se vynořila mohutná silueta s velkým lukem v pěsti a mečem na zádech. Slavík vyskočil na břeh. Na suché zemi se rozběhl rychleji. Přefuněl jen pár kroků od bohatýrů a během několika úderů srdce se opět ztratil v bílém neznámu. Ilja pocítil, jak mu po zádech stéká čůrek studeného potu. Kdyby obr tak nespěchal a nebyl naprosto nevšímavý ke všemu kolem, určitě by je začenichal.

Olaf vyhlédl z lopuchů, ale Ilja zakroutil hlavou. Ještě chvíli počkali. Až když měli jistotu, že mohutný zabiják i ježibaba jsou skutečně pryč, začali se zvedat. Buruško si konečně dovolil vyplašené zafrkání.

Spěšně se vydali směrem, odkud Slavík přiběhl. Stopu našli lehce.

„Díky, Perune, Stribogu a Velesi,“ vzýval Ilja bohy, které ještě před chvílí v duchu hrubě proklínal.

Doposud jen chabě doutnající naděje se rozhořela plamínkem, který rychle sílil.

*

Obavy míchaly Thorgilovým žaludkem, jako by mu někdo vrazil do břicha kopí se zubatým hrotem a teď s ním krutě kroutil. Příčina byla nasnadě. Než Marina a Slavík odešli, nějakou chvíli se na něčem domlouvali. Varjag natahoval uši, jak se jen dalo, a tak vyrozuměl, že mluví o těch svých drobečcích a o tom, jak je nakrmit, když budou oba příliš dlouho pryč. Nakonec dospěli k řešení.

Předtím, než vyšli ze srubu a zabezpečili vrata závorou, otevřeli dveře do spíže dokořán. Aby měli drobečkové přístup k jídlu.

Thorgil bezmocně visel, bojoval s mrákotami a naslouchal zvukům z hlavní místnosti. Zpočátku slyšel jen praskání polen v peci. Skrz dveře viděl v mihotavém světle plamenů rozměrný stůl. Do jeho okraje byl zaťatý veliký rezavý sekáč, potřísněný zasychající krví. Široká tabule byla zasviněná kostmi a něčím, co mohly být jen zbytky lidského těla. Thorgil ani v nejmenším nepochyboval o tom, že se dívá na Grimovy a Yormundovy smutné pozůstatky.

Onen neklid v něm však vzbuzovalo něco jiného. Na opačné straně komnaty, v stinném koutě za stolem, se vršila velká hromada kůží a kožešin. Hádal, že je to Slavíkův a Marinin pelech. Na tom by nebylo nic znepokojivého, ale kožešiny se občas nepatrně zahýbaly a zašustily. Thorgil měl dokonce dojem, že slyší pravidelné, hluboké odfukování.

Něco tam spalo. Drobečkové…

Dlouho se nic nedělo. Plameny v peci hučely. Na visícího Thorgila šla slabost, zrak se mu mlžil a hlava klimbala. Najednou však sebou trhl a opět zpozorněl. Co to bylo? Něco zašelestilo…

Kupa kožešin se pohnula a Thorgil zaslechl hlas. Velice podivný hlas, znělo to jako dětské žvatlání křížené s dravčím vrčením. Prvnímu hlasu odpověděl druhý… a pak třetí! Zděšený Thorgil se snažil zaostřit zrak. Na podlaze zaťapaly nožky a po zdech vedlejší místnosti proběhly stíny. Varjagovo srdce se divoce rozbušilo.

A pak zpoza okraje dveří nezbedně vykoukla hlava a nahlédla do ohavné spíže. Thorgil podle jejího černého obrysu poznal, že tvor rozhodně není drobeček, hlavu měl přinejmenším tak velkou jako on sám. Akorát dětsky kulatou a s odstávajícíma, tak trochu špičatýma ušima.

Hlava něco zabrebentila.

V tom okamžiku druhý tvor mrštně jako kočka vyskočil na stůl a Thorgil ho uviděl v plné kráse.

Musel si zakousnout do spodního rtu, aby nevyjekl leknutím.

*

Když se z páchnoucí mlhy před nimi vynořily ty děsivé obličeje, Buruško se nezdržel a vystrašeně zaržál. Ilja ho musel konejšivě poplácat po šíji.

„Neboj se, kamaráde. Tihle už nikomu neublíží.“

Olaf však při tom pohledu také polkl nasucho. Stezka vyšlapaná Slavíkovými velikými chodidly je přivedla k ohavnému plotu. Hustá řada hrubě otesaných, různě vysokých kůlů se táhla napravo i nalevo a v obou směrech se ztrácela v zamlženém nedohlednu. Na každém kůlu byla nabodnutá lidská hlava. Z některých už zbyly jenom lebky, z jiných visely cáry shnilého masa a vlhkých vlasů a vousů, ale bylo tady i několik docela čerstvých. Jedna z nich, hned u chodníku, připadala Iljovi znepokojivě známá. Žaludek měl najednou plný ledu.

„Velesova kopyta,“ zachraptěl zděšeně, „není to…?“

„Je,“ přikývl Olaf. Hlava, jež na ně poulila bulvy a neslyšně otvírala ústa, měla lysé temeno rozťaté dlouhou bílou jizvou. „Yormund. A hned vedle něj, to je chudák Grim. Vím jistě, že je Slavík odvlekl živé. Ten zasraný lidožrout je zabil jako ovce…“

Muromec rychle přelétl pohledem další hlavy. Thorgila však nezahlédl. Což ještě neznamenalo, že je pořád naživu. Jen kam v mlze dohlédli, příšerných trofejí tu byly tucty a tucty.

„Zbojníkovo doupě bude blízko,“ zaskřípal Olaf zuby, dívaje se skrz širokou mezeru mezi kůly. V pěsti křečovitě svíral topůrko sekery a z obličeje mu čišela touha po pomstě. „Pojďme ho vyčistit.“

„S radostí.“

Proklouzli průchodem v děsivě vyzdobené ohradě a spěchali dál po pěšině. Času neměli nazbyt.

*

Thorgilovi hučela krev v uších tak silně, že málem neslyšel ohavné žvatlání Slavíkových parchantů. Zatímco jeden z nich začal mlaskavě požírat krvavé zbytky na stole, další dva se vkradli do spíže. První hned u dveří dychtivě vyskočil na mrtvolu jednoho z Varjagů a začal mu okusovat nohu. Druhý šel dál. Hlasitě čenichal a vrčel, hluboce a nedočkavě. Byl z trojice největší a patrně i nejbystřejší. Nespokojil se se zbytky, ani s mrtvým, studeným masem. Slídil po něčem čerstvějším, po šťavnatém soustu ještě pulsujícím horkou krví.

Mamiččin kluk.

*

Když před sebou zaslechli dusání kopyt a zvířecí hlasy, Ilja a Olaf zostražitěli, Buruško zastříhal ušima. Našli prostrannou ohradu s koňmi, voly a také několika ovcemi. Stádečko čítalo pěkných pár kusů. Nesourodá trojice prošla kolem jako skupinka duchů. Jakmile nechali ohradu za sebou, z oparu před nimi se vynořil veliký tmavý obrys. Se zbraněmi v dlaních se opatrně přikradli blíž. Zastavili na břehu rozlehlé vodní plochy a užasle vzhlédli.

Mohutný srub stál nad vodou na sedmi silných sloupech. Stěny z masivních břeven byly zarostlé mechem. Lomenou střechu pokrývaly svazky rákosí a z komína se kouřilo.

„Pospěšme,“ zavrčel Olaf. „Slavík a Marina se můžou vrátit každou chvíli.“

Ilja spěšně odvedl Buruška stranou. „Udělám jen slabý uzel,“ přimlouval se mu, když uvazoval uzdu k větvi bezlistého keře. „Kdyby ti hrozilo vážné nebezpečí, snadno se utrhneš.“

Hřebec byl neklidný, ale zůstal na místě. Muromec sevřel v dlani luk a následoval Olafa.

Buruško ho vyprovodil smutným zafrkáním.

Prostor mezi břehem a srubem přemosťoval veliký, podélně rozpůlený dub. Do šikmě položeného kmene byly vysekané prosté schody. Muromec a Varjag po nich opatrně stoupali, sekera připravená k úderu, luk s šípem přiloženým k tětivě. Nohy museli zvedat pořádně vysoko, poněvadž Slavík si stupně přirozeně vysekal pro své obří kroky.

Brzy stáli na ochozu před vchodem. Vrata byla téměř dvakrát tak vysoká jako dospělý chlap a dobře utěsněná směsí hlíny a rákosí. A zabezpečená závorou. Olaf na ni ukázal a tázavě pohlédl na Ilju. Muromec pokrčil rameny. Ani on nechápal, proč je závora zvenčí. Vypadalo to, jako by se Slavík snažil zabránit, aby se někdo dostal ven…

Chvilku pozorně naslouchali s ušima přitisknutýma k vratům. Nezaslechli nic zvláštního. Ilja se ohlédl. I močál byl klidný. Bohatýr poodstoupil ode dveří, pozvedl luk, natáhl tětivu s šípem až k tváři a pokynul Olafovi. Eymundsson si přehodil širočinu do levačky a pravou rukou popadl úchyt závory.

V tom okamžiku ve srubu někdo zoufale vykřikl.

*

Olaf vší silou škubl závorou a ramenem vrazil do vrat. Ilja s namířeným lukem vpadl do obrova příbytku.

Skřet na stole překvapeně vzhlédl. Zřítelnice kočičích očí se v proudu denního světla zúžily. Muromec při pohledu na dětskou postavu na okamžik zaváhal. Pak si uvědomil, že stvoření drží v drápatých prackách lidskou ruku a že mu mezi ostrými zuby, jež na bohatýra zuřivě cení, visí cáry krvavé tkáně. Pustil tětivu.

Ukvapeně. Šíp škrábl děcko do stehna. Zasyčelo jako kočka a stejně tak hbitě seskočilo se stolu. Ilja sáhl do luku pro další střelu. Skřítek bleskově přecupital po podlaze a mrštně se odrazil. Jako jehly ostré zuby mířily přímo do Muromcova rozkroku. Bohatýr zaklel…

Pod úderem Olafovy sekery se nepřirozeně velká hlava děcka rozstříkla jako nacucané klíště pod kamenem. Zoubky zahrkotaly na prknech a tělíčko narazilo do Iljových nohou jako hadrová loutka.

Muromec a Varjag se po sobě krátce, významně podívali. Ze zbraně v Olafově pěsti ukápl hustý rudý sliz.

„Jdi ode mě, skřítku zasranej! Aaaaaaaahhh…“

Bojovníci střelili pohledy ke dveřím poblíž kamenné pece. Ilja byl u nich první, opět napínaje luk. Dozadu klouzající šíp zavadil hrotem o levou pěst.

„Thorgile!“

„Iljo! Tady jsem!“

Muromec překročil práh. Stěží si stíhal uvědomovat, do jakého strašlivého, odpudivě páchnoucího skladu masa právě vstoupil.

„Kde?“ vykřikl mezi visící těla.

„Tady! Rychle! Aaaaa… Hnusáku hnusnej, nech mě, nebo…“

Ilja zakličkoval mezi viselci a konečně v přítmí spatřil Thorgila. Na jeho noze, s drápy zaťatými do svalnatého stehna, visel další skřet. Jakmile spatřil Ilju, hnusně zaskřehotal a mrštně seskočil. Zmizel ve stínech tak bleskově, že bohatýr ani nestačil vystřelit.

„Velesovy koule…“

„Dej pozor, Iljo,“ zasípal Thorgil. „Jsou tři…“

„Jeden už dostal pohlavek,“ ohlásil se Olaf, rozkročený na prahu. „Hlídám dveře, Iljo.“

Spižírna byla prostorná, mrtvol spousta, zrádných stínů jakbysmet, skřeti raz dva někam zalezli. Muromec opatrně kličkoval mezi viselci a ušima lovil každý podezřelý zvuk. Puch tu byl tak strašný, že Ilja jen s vypětím všech sil potlačoval dávivé nutkání. Podlahu pokrývaly výkaly a hnijící lidské pozůstatky. Klouzalo to.

Zaznělo vrčení a napravo od Ilji se něco mihlo. Muromec se za tím otočil a instinktivně

vystřelil. Hrot šípu se však s hlasitým klepnutím zarazil do trámu.

„Ďas aby to…“ Bohatýr odhodil luk a sáhl po meči. Ramenem přitom vrazil do jednoho z mrtvých Varjagů. Tělo na provazu se otočilo. Na jeho zádech visel jeden ze skřetů.

Skočil na Ilju tak prudce a zuřivě, že bojovník ztratil rovnováhu. Noha mu uklouzla na slizké špíně a jeho zadek zaduněl na prknech. Bestie se mu zakousla do předloktí. Ilja vyjekl a praštil skřeta do nosu. Parchantovu tvářičku zastříkala krev, stisk na bohatýrově předloktí však nepovolil. Mezi mrtvolami zavylo další běsí děcko a pohotově skočilo napůl sedícímu, napůl ležícímu muži po krku. Ilja ho v letu zasáhl pravou pěstí. Skřítek odletěl s žalostným skučením.

„Olafe!“

Eymundsson už rameny rozrážel visící člověčinu. Iljovým úderem odmrštěné mládě se mu skutálelo pod nohy. Šikmo po něm ťal, avšak minul, sekera místo skřetova krku proťala koleno jednoho z mrtvých Varjagů. Useknutá noha padla na podlahu. Olaf zanadával. Děcko mu, potřásaje hlavou, proběhlo mezi nohama a vyrazilo ze spíže.

„Zdrhá!“ vykřikl Thorgil chraplavě. „Nenechte ho utéct!“

Ilja sevřel pravou dlaň v pěst a proměnil ji tak v kladivo. Rozmáchl se a udeřil skřeta zakousnutého do předloktí po bezvlasém temenu. Lebka praskla jako vejce a tesáky konečně uvolnily sevření. Muromec se rychle zvedl, setřásl mršinu z ruky a vztekle ji odkopl.

„Iljo!“ zakřičel Olaf, přeskakující práh do hlavní místnosti.

Bohatýr ucedil skrz zuby něco hrubého, popadl luk a vyběhl z komory.

Poslední skřet, ten největší, nejchytřejší a nejkrvelačnější z vrhu, právě vyběhl dveřmi na ochoz před srubem. Denní světlo, ačkoli zkalené mlhou, jej bolestivě bodlo do očí. Překvapeně zvedl drápatou pracku, aby si je zastínil…

Ilja sáhl do toulce. Skřet se vyplašeně ohlédl, zasyčel skrz vyceněné zuby, ukázal bohatýrům záda a hbitě vyrazil po kmeni. Muromec vyběhl před dveře, zhluboka se nadechl a napjal luk. Prchající děcko seskočilo z lávky do nízké trávy na břehu.

„Střílej!“ štěkl Olaf netrpělivě. „Zmizí ti v mlze!“

„Nezmizí,“ zabručel Ilja, vydechl a pustil tětivu. Pronikavě zadrnčela. Letky z husího peří hlasitě zasvištěly.

Šíp doslova připíchl malé, houževnaté tělo k zemi.

Ilja se už nedíval, jak Slavíkův parchant zoufale mlátí ručkama a nožkama a v křečích kouše trávu a zem. Otočil se na patě a spěchal zpátky do hnusné spíže.

„Člověče, jsem rád, že žiješ,“ přimluvil se Thorgilovi.

„Jo, to já taky…“ zachrčel Varjag s námahou.

„Odříznu tě.“ Ilja se rozkročil, levačkou objal Thorgilovy nohy a mečem v natažené pravačce začal řezat provaz nad druhovou hlavou.

„Promiň ten smrad…“ omlouval se Varjag. „Jsem pochcanej a asi mám naděláno v

kalhotách… Visím tu už moc dlouho…“

„Šetři dechem.“ Provaz povolil a Thorgil se ochable svalil na Iljovo rameno. Muromec ani nepodklesl v kolenou.

„To je bolest… U Odinova kopí, to je bolest…“

„Přežiješ to. Olafe? Koukni se, jestli ještě někdo dýchá.“

„Jasně.“

Ilja s Thorgilem přes rameno vyšel z komory i ze srubu a sestoupil po schodech v dubovém kmenu. Opatrně složil druha do mokré trávy a přeřízl mu pouta. Varjag skučel bolestí. Muromec se k němu posadil a třel mu zmrtvělé, naprosto odkrvené ruce.

Po nějaké době vyšel Olaf na ochoz. Netvářil se ani trochu radostně.

„Nikdo?“ zavolal Ilja.

„Nikdo,“ zakroutil Eymundsson hlavou. „Ale našel jsem hromadu ukořistěného zlata. I moji truhlici se stříbrem. Pojď mi s tím pomoct. A pak… pak tuhle špinavou, smradlavou chajdu spálíme na popel a její zbytky pošleme na dno močálu.“

Muromec se zvedl.

„Zabili jste jim děti,“ sténal Thorgil vleže, „ukradnete jim poklady a ještě hodláte spálit dům?

Bohové, až se to Slavík a Marina dozvědí, tak je to asi kapku rozladí.“

Načež se Varjag kašlavě, přerývaně, ale s nesmírným zadostiučiněním rozchechtal.

*

„U všech bohů,“ zasyčel Jarogněv.

„Do prdele,“ opáčil psanec po jeho boku.

Dva Kriviči dřepěli za mechem porostlým balvanem na temeni nevysokého kopce a skrz stromy na svahu se dívali k úpatí. Podél potoka, zurčícího dnem úžlabiny, postupovala dlouhá řada jezdců. Tichým lesem se rozléhalo cinkání postrojů a pancířů, zvonění podkov na kamenech, mužské hlasy.

„Bogat,“ stáhl se Jarogněv zpátky za kámen. Z očí mu čišela beznaděj. „Několik dnů bezvýsledně čenichal po kopcích. Teď ale ta jeho smečka postupuje přímo k našemu úkrytu…“

„A je jich pořádná přesila,“ chmuřil se jeho společník. „Pokud nás najdou…“

„Žádné pokud, Porine,“ zakroutil mladý vůdce hlavou. „Věděli jsme, že tato chvíle jednou přijde. Že naše hnízdo nezůstane utajené navěky. Brzy ho naleznou, a když ne Smolenští, tak Marina se Slavíkem určitě. Boj je neodvratný.“ Jarogněv se zhluboka nadechl a do obličeje se mu vrátilo odhodlání. „Pospěšme zpátky, je potřeba urychlit přípravy na obranu.“

Psanci se odlepili od balvanu a přikrčeně přeběhli po hustě zarostlém návrší. Jakmile byli jezdcům z dohledu, narovnali se a ostrým klusem vyrazili po zvedajícím se hřebenu. Mířili na sever, vstříc mohutnící, k zachmuřenému nebi se zvedající vrchovině. Měli naspěch a v myšlenkách se zabývali nadcházejícím krveprolitím. Možná proto nepostřehli tichou hrozbu, která vzlétla nad stromy za jejich zády a jala se je sledovat. Rozevlátý přízrak se držel nízko nad vrcholky jehličnanů, aby se za ně mohl kdykoliv pohotově skrýt. Jarogněv a Porin o něm neměli ani potuchy. Přeskakovali balvany a padlé kmeny, kličkovali mezi stromy, rozráželi keře a shýbali se před nízko visícími větvemi.

Pak ale najednou na chvilinku zasvítilo slunce. Možná to byl drobný rozmar bohů, třeba pán větru Stribog schválně foukl do mraků a dovolil Svarogovu žhavému kotouči, aby se nakrátko dotkl země zlatistým paprskem.

A v tom světle kolem Jarogněva přelétl po stromech stín.

„Pozor!“ vykřikl a bleskově se vrhl stranou.

Porin se polekaně ohlédl. Přímo nad ním přízrak zatřepotal cáry pláště, zasyčel a jako dravec vlétl mezi stromy. Porin zakopl a s kletbou se skutálel mezi kořeny mohutné borovice. Marina dosedla vedle něj. Plášť zašustil na zemi, rozváté vlasy jí padly do obličeje.

Jarogněv po ní mrštil oštěpem, vší silou, až u toho hlasitě vydechl. Ježibaba se svižně otočila za hlasem a švihla rukou. Zaplápolala magická záře a Marinino předloktí odrazilo hrot oštěpu s kovovým zazvoněním. Jak jinak, bronzové ostří ji ani neškráblo.

Striga vycenila špičáky v strašidelném úsměvu.

Jarogněv se otočil na patě a jako srnec se rozběhl dolů po úbočí. Striga zvedla ruce, její plášť zavál a bosá chodidla s ostrými nehty na prstech se opět odlepila od země.

V tom okamžiku jí Porin skočil na záda a strhl ji zpátky. S výkřikem překvapení a vzteku

upadla na zem.

„Ty mrcho prašivá čarodějnická…“ zuřivě nadával Krivič a sápal se po ní ve snaze dosáhnout jí na hrdlo. Kupodivu se mu to povedlo. Jakmile ji však popadl za štíhlou šíji, pochopil marnost toho snažení. Marina zasyčela skrz vyceněné tesáky a její obličej, pomalovaný lidskou krví, se strašidelně skroutil. Sevřela v dlaních psancova zápěstí a stiskla je tak silně, až kosti zaskřípaly o sebe. Porin zavyl bolestí. Ježibaba jeho náhle zmrtvělé prsty lehce odtáhla od svého krku, zvedla se, povalila Kriviče na záda a sedla si na něj jako rozvášněná milenka. Rázem bylo vše naopak.

„Děvko…“ zaskučel psanec, ale krutě se mu vysmála do očí, popadla ho za vlasy, přitáhla k sobě a lačně se mu zakousla do krku.

Porin ještě třásl nohama, když lesem na svahu zaduněly těžké kroky. Větve stromů se rozhrnuly a u Mariny zastavil zadýchaný Slavík.

„Kde je ten druhej?“ rozhlédl se.

Čarodějnice s dravčím vrčením zvedla hlavu. Obličej měla postříkaný čerstvou krví. „Vzal nohy na ramena…“

„Co? Jednoho jsi zabila a druhýho nechala utýct? Potřebujeme přece živýho zajatce, aby nás dovedl ke skrýši psanců…“

Blýskla na něj šelmíma očima. „Žádný strach, ten mamlas teď poběží přímo do svého doupěte. Snadno ho vyčenichám. A pak se dáš do práce.“

Porin naposledy vykopl nohama a zcepeněl. Marina se z něj zvedla, roztáhla plášť jako velké černé perutě a vzlétla nad stromy. Slavík táhle zabručel a sklonil pohled k mrtvole.

„Vyhládlo mi,“ zamumlal, vytahuje z pouzdra na zádech širokou čepel. „A když není po ruce nic lepšího…“ Jediným úderem usekl Krivičovi paži, strhl z ní zbytky oděvu a zakousl se do krvavé tkáně. „Tak je po ruce ruka,“ zachechtal se sám pro sebe a s chutí přežvykuje, vyrazil za Marinou.

*

Jarogněv seběhl po kamenitém svahu, přeskočil padlý kmen a dopadl nohama doprostřed potoka. Studená voda mu vystříkla až k obličeji. Vyhnanec se ohlédl, vyděšeně, jako štvané zvíře, jímž konec konců doopravdy byl. Potem slepené vlasy se mu lepily k čelu, hruď se zvedala v rychlém rytmu. Chvíli pozorně naslouchal a díval se nahoru, nezahlédne-li nad stromy tichou létající smrt. Nic. Na chvíli Marině unikl. Na chvíli…

Obrátil pohled k severu. Tam se terén pozvolna zvedal k shluku vysokých, popraskaných skalisek s hustým borovicovým houštím na vrcholcích. Pak se podíval na jih. Bystřina v kaskádách padala do hustého hvozdu v údolí. Zoufale přemýšlel, co teď. Nebyl bláhový a nevěřil, že Marinu setřásl nadobro. Striga mu půjde po krku jako cvičený jestřáb a pokud poběží k úkrytu, zavede ji přímo ke svým soukmenovcům. Chvíli zvažoval možnost, že vyrazí do lesů, a odláká tak bestii od krivičského útočiště. Pak si ale uvědomil, že by to bylo jen dočasné řešení. Ježibaba brloh psanců dříve nebo později stejně objeví. Přesně jak řekl Porinovi, boji se už nedalo vyhnout…

Rozhodl se. Vyrazil po kamenitém dnu potoka vzhůru ke skalám. Možná Marině usnadní hledání, ale aspoň včas varuje své druhy a bude stát po jejich boku, když dojde ke konečnému krveprolití.

Zpoza temné hradby borovic, tyčících se přímo před ním, zaslechl hukot padající vody. Už byl blízko…

*

„Jseš si jistá?“ zavrčel Slavík, kroutící v prstech konce svých dlouhých vousů.

„Samozřejmě,“ snesla se Marina na veliký balvan vedle obra. „Běžel korytem potoka, aby nezanechal stopu. Jako bych byla nějaký prašivý lovecký pes, co čenichá s čumákem u země! Utíkal právě sem, o tom není pochyb. Stojíme před vchodem do krivičské skrýše. Chop se zbraní, manželi!“

Bystřina protékala roklinou, již roztínala členitá skaliska. Přímo před Marinou a Slavíkem strž ústila do kamenité kotliny, ze všech stran sevřené vysokánskými útesy. Na jejím opačném konci padal ze skalního převisu vodopád, jeho dunění slyšeli už zdaleka. A hned u něj, ve stínu pod tou větry a dešti obroušenou římsou, cenil své kamenné zuby černý otvor do podzemí.

„Ani trochu se mi to nelíbí,“ zabručel Slavík a chopil se svého obrovitého luku. „Pokud se tu vyvrhelové opravdu skrývají, určitě počítají s případným útokem. Tam uvnitř, ve tmě, budou nastražené pasti…“

„I kdyby, co na tom záleží?“ uťala Marina netrpělivě. „Žádná zbraň ti neublíží. Akorát musíš opatrně projít kolem vodopádu, aby ti voda nesmyla kouzelné znaky. To by mohlo mé čáry oslabit.“

„Dám si pozor,“ zamumlal holohlavý kolohnát, vložil do luku dlouhatánský šíp a vkročil do kotliny. Špicoval uši, nebylo to však k ničemu. Hukot vodopádu v ozvěnách plnil kotlinu neustávajícím hřměním. Slavík pohlédl vzhůru. Vrcholky skalních stěn byly neježené tmavým borovicovým houštím. Nikde nic podezřelého. Přesto mu však na zátylku naskakovala husí kůže.

Šel podél potoka, dokud nestanul pod převisem. Vlevo od něj vytrvalý vodní proud vyhloubil ve skále ne moc široké, zato však pěkně hluboké jezírko. Opatrně našlapuje na hladké kameny, Slavík proklouzl kolem vodopádu a stanul před dírou do podzemí.

Uvnitř panovala černočerná tma. Slavík se nadechl a s lukem připraveným ke střelbě vkročil do jeskyně.

Marina, dřepějící na balvanu na opačné straně kotliny, rázně vzlétla.

*

Slavík přihrbeně kráčel pozvolna se svažující chodbou. Byla úzká, tak tak na šířku jeho rozložitých ramen. Chvíli před sebou viděl jen černotu, ale pak najednou v dálce zablikalo světlo. Na okamžik zaváhal, ale pak šel dál.

Tunel ústil do prostorné jeskyně se stropem ztrácejícím se v tmách. Zbojník opatrně překročil pomyslný práh. Uprostřed kamenné dvorany hořel v široké jámě oheň. Slavík nebyl až takový hlupák, aby si to namířil k táboráku, zůstal ve stínu a dál se plížil podél hrbolaté stěny. Jeskyně měla půdorys ve tvaru kapky. Robustní vetřelec mířil z její nejširší části na opačnou stranu, kde se sluj postupně zužovala do těsné strže, zařezávající se dál do útrob skály. Zbojník tušil, že strž vede k dalším podzemním prostorám, kde se pravděpodobně skrývají psanci…

Náhle jeskyní zachřestilo kamení. Slavík bleskově vzhlédl. Jak nakrčil čelo, krvavé črty nad obočím jakoby ožily. Byla to jen hra stínů v mihotavém světle plamene, nebo se nahoře na stěnách sluje skutečně něco pohnulo?

Do vyholeného temene mu ťukl další uvolněný kamínek. Obr začal zvedat luk…

„Teď!“ zařval Jarogněv nahoře na skalní římse.

Tucet rukou máchl tuctem seker a přeťal tucet tlustých provazů. Dobře zamaskovaná břevna, přidržující hromady kamení, se prudce uvolnila.

Slavík hrubě zaklel a vrhl se zpátky k ústí vstupní chodby. Už po dvou dlouhých skocích jej však zasáhl první balvan. Ochranné kouzlo rudě zaplálo, avšak váha kamene přesto srazila obra k zemi.

Vzápětí se na zbojníka s ohlušujícím rachotem sesypala lavina kamení.

*

Když lomoz utichl, ze stínů nahoře na členitých skalních stěnách vylezli Kriviči. Podzemní síň naplnil zvířený prach jako hustý dým. Jak se usazoval, napjatě nahlížejícím mužům se ukázala hromada balvanů u hrbolaté stěny. Vyčuhovala zpod ní jen jedna Slavíkova ruka, nehybně svírající zlomený luk.

„Ano!“ zaradoval se jeden z mužů. „Vyzráli jsme na něj!“

„Na něj možná ano,“ zabručel Jarogněv, který na rozdíl od svých druhů nezíral na obrovu mohylu, nýbrž snažil se skrz mračno prachu dohlédnout k ústí vstupní chodby, „ale nablízku číhá něco horšího. Radši se stáhněme zpátky do…“

Dole v sluji něco zarachotilo. Kriviči ztuhli a vytřeštili oči. Jeden z balvanů, jež pohřbily Slavíka, se uvolnil a skutálel z hromady. A za ním se uvolnil další. Trčící ruka se pohnula a začala naslepo šátrat kolem.

„A kurva,“ zachraptěl Jarogněv. „Rychle pryč! Do podzemí!“

V tom okamžiku se jeskyní rozlehl ochromující skřek a z černoty vstupního tunelu vylétl stejně černý stín. Prach zavířil jako v poryvu vichřice. Přízrak vzlétl ke Krivičům. Teď na pozadí té rozevláté černi spatřili i bílé tělo, ženských tvarů a přece bezpochyby běsí. Jednoho z mužů jen pár kroků od Jarogněva koply dlouhé, štíhlé nohy do hlavy. Nešťastník s výkřikem přeletěl přes hranu římsy a zřítil se na hromadu kamenů dole. Ta se právě nadzvedla a zpod sypoucího se kamení zazněl zuřivý hlas. Ačkoli byl přidušený, přece rozechvíval vnitřnosti.

Splašeně povykující Kriviči mrštili po Marině několika oštěpy, vystřelili pár šípů. Když se hroty od nahého těla neškodně odrazily a ježibaba se jim štěkavě vysmála, vyděšeně se rozprchli do stínů. Marina znovu ohavně zaskřehotala a vrhla se na dalšího chlapa. Zabořila mu tesáky i drápy do těla, vzlétla s ním až ke stropu jeskyně a pak jej upustila. Zřítil se vedle planoucího ohniště a jeho řev rázně ukončilo křupnutí lebky.

U stěny jeskyně se balvany sesypaly na stranu a z dočasného hrobu se zvedl Slavík, zaprášený jako kovkop po celodenní práci v dole. Z hrudi se mu dralo táhlé, vzteklé vrčení, podobné hřmění blížící se bouřky. Chvění způsobilo, že se ze stěn jeskyně začalo sypat kamení. Obr odhodil zbytky rozlámaného luku a tasil meč a veliký nůž.

„Tam!“ slétla Marina k druhovi a ukázala na zužující se konec jeskyně. Všichni Kriviči se po římsách, skalních pěšinách a nahrubo vytesaných schůdcích hrnuli tím směrem. „Nenech je utéct! Ani jednoho! Podřízni ty ovce pro oběť nám, běsím bohům!“

Robustní zabiják se zhluboka nadechl, zaklonil hlavu a zařval z plných plic.

Účinek byl strašný. Země se zachvěla pod nohama, ze stěn a stropu jeskyně se s rachotem odtrhlo několik balvanů. Kriviči křičeli, tiskli si dlaně k uším a padali na kolena. Zbraně jim vypadávaly z ochablých prstů. Dva muži dokonce spadli ze svých útočišť vysoko na skále a rozdrtili se o dno jeskyně.

Slavík přeskočil kupu kamení a vyrazil k strži. Několika skoky byl u ní a mocně máchl mečem. Dva muži, kteří se právě potáceli vstříc spásné temnotě úžiny, odlétli stranou v gejzírech krve a tvrdě narazili do skály. Slavík svou robustní postavou doslova ucpal zužující se jeskyni a

odřízl tak Krivičům únikovou cestu. Psanci se jakž takž vzpamatovali a zaútočili na něj vším svým železem. V jejich vytí se zoufalství smíchalo s odhodláním a proměnilo se tak v čiré bojové šílenství. Vypuklo děsivé krveprolití.

Striga se zasmála skrz vyceněné tesáky a ohlédla se po další oběti. V tom okamžiku jeskyní v ozvěnách proletěl pronikavý výkřik.

„Marino!“

Čarodějnice střelila pohledem k ústí vstupní chodby. Právě odtamtud hlas zahučel, tak mocný, že přehlušil i lomoz zuřivé bitvy za jejími zády.

„Slyšíš mě, ježibabo? Něco tu pro tebe mám! Dárek z Černého močálu! Pojď si pro něj!“

Marina zasyčela a vlétla do chodby. Jak letěla k východu, její plášť šustil na těsných skalních stěnách. Brzy zahlédla východ. Na pozadí světelné skvrny se černala mohutná postava s mečem v jedné a jakýmsi vakem v druhé ruce.

Striga vyletěla z podzemí a dosedla drápatýma nohama na velký kámen u vodopádu, jen pár kroků od neznámého bojovníka. Plavovlasý muž se přikrčil a pozvedl meč.

„Co jsi zač, hlupáku?“ zavrčela na něj.

„Ilja z kmene Muromců,“ ucedil bohatýr. „Možná jsi už o mně slyšela.“

Pokud ji to udivilo, nedala to najevo. „Slyšela. Tupý hrdlořez z Kyjeva. Co chceš?“

„Co myslíš?“ ušklíbl se Ilja pod vousy, ačkoli v očích mu zle blýskalo. „Hledám pomstu. Za mé druhy a za všechny ty chudáky, které jste se Slavíkem zahubili.“

„Pitomče! Ať hledáš, co hledáš, najdeš tu jenom pohled na vlastní vytržené vnitřnosti!“ štěkla a přikrčila se k útoku jako rys.

Ukročil jednou nohou a zvedl před sebe pytel, jakoby to byl štít proti jejím kouzlům. Marina ztuhla a zavětřila. Ten pach… Tak známý… Pohrdavý výraz v jejím obličeji náhle vystřídal strach. Šílený strach hrozící přerodem v ukrutnou nenávist.

„Co… co je v tom pytli?“ zeptala se a hlas se jí chtě nechtě zachvěl.

Ilja zúžil oči a krutě se usmál. „Přesně to, co si myslíš. Hledal jsem tě ve tvém doupěti v Černém močálu, ale nebyli jste se Slavíkem doma.“

Marininy tváře pod krvavým pomalováním viditelně zbledly. Drápy na jejích prstech zaskřípaly o balvan, na němž dřepěla, až z toho Iljovi zatrnulo v zubech. Na okamžik zavládlo ticho, rušené jen ozvěnami zuřivé bitvy v podzemí.

„Tak nás přišla přivítat vaše děcka,“ dodal Muromec a hodil vak směrem k čarodějnici. Pytel žuchl na kameny, otevřel se a něco se z něj vykutálelo. Striga sklonila zrak.

Hladce uříznutá hlava mláděte-skřeta poulila na svou matku kalné bulvy a cenila ostré zoubky v křečovitě rozevřených ústech.

Marina zvedla pohled k Iljovi. Cokoliv lidského z jejího obličeje definitivně zmizelo. Oči se jí

změnily v pohled šelmy, huba se nepřirozeně rozšklebila, tesáky vysunuly, jazyk zakmital jako hadí. Z rudého chřtánu se vydral řev, tak příšerný, nenávistný a pronikavý, až se ze svahů kolem sesypal uvolněný štěrk.

Potom Marina skočila.

*

Slavík se brodil krví a rozsekanými zbytky těl. Kriviči na něj doráželi vší silou, ale obr neustupoval, právě naopak, sám začal hulákající psance tlačit zpátky do jeskyně s ohništěm. Meč utínal hlavy a údy, dýka párala břicha. Pod velikými chodidly čvachtaly vnitřnosti.

„Bojujte! Nevzdávejte se!“ křičel Jarogněv na své druhy, jichž rychle ubývalo. „To kouzlo nemůže vydržet navždy!“

Hromotlucký zabiják odměnil jeho slova divokým smíchem a mocným seknutím přes břicho rozťal dalšího Kriviče na dva kusy.

*

Ilja máchl mečem obouruč a přenesl do svištící čepele vší svou nadpřirozenou sílu. Zasáhl Marinu šikmo přes prsa. Rudě se zablesklo a výbuch magie oba odmrštil dozadu. Striga narazila do skály a upadla. Ilja se zapotácel, ale udržel se na nohou. Pohlédl na bestii. Na bledé pokožce neměla ani škrábanec, avšak kouzelný plášť, rozťatý poblíž stříbrné spony pod krkem, ji sklouzl z ramen. Marina vztekle zavyla. Muromec ji nenechal vydechnout a opět zaútočil.

Vyskočila, docela nahá, bledá, pomalovaná krví. Ilja švihl mečem. Hbitě uhnula a sekla po něm drápy. Jiskřivě sklouzly po bohatýrské zbroji a poškrábaly Muromcovi rameno. Ilja zaklel a opět udeřil. Kouzelná ochrana čepel odrazila, avšak náraz to byl tak prudký, že Marina upadla na zadek. Ilja bleskově sekl ještě jednou. Vykryla úder předloktím, ostří v rudém záblesku odskočilo, ale síla úderu jí málem zlomila ruku. Bohatýr sevřel rukojeť meče v obou pěstích, rozmáchl se jako dřevorubec štípající tlustý kmen a počastoval strigu několika drtivými ranami. Čarodějnice se rozplácla na mokrých kamenech u vodopádu. Muromec odhodil meč a skočil na ni.

„Olafe!“ vykřikl.

Eymundsson vyběhl z nedalekého borovicového houští. V ruce nesl stočený provaz.

Marina se nevzdávala, vyrazila svými drápy proti Iljovým očím. Muromec ji s nemalou dávkou štěstí včas uchopil za zápěstí a přiklekl nahé tělo svou nemalou váhou. Zmítala se pod ním tak zběsile, až měl pocit, jako by krotil divokého hřebce. Kouzla a nenávist jí propůjčily nadlidskou sílu a z jejího příšerného skřeku Iljovi zaléhalo v uších.

„Rychle, Olafe!“ vykřikl a s vypětím všech sil zkřížil Marinina zápěstí. „Dlouho tu mrchu neudržím!“

Varjažský náčelník kolem bledých předloktí spěšně hodil provaz a rázně utáhl smyčku. Striga ječela jako smyslů zbavená. Eymundsson měl co dělat, aby unikl zoufale sekajícím drápům, když jí ruce svazoval důkladněji.

„To stačí,“ houkl na něj Ilja, celý zpocený z toho, jak se snažil Marinu udržet pod sebou. „Teď uhni! Bude to zlé!“

Olaf poslušně odskočil. Muromec se nadzvedl. Ježibaba toho okamžitě využila a pokusila se mu vykroutit, ale bohatýr ji surově popadl za vlasy, skočil do jezírka pod vodopádem a vrazil Marininu hlavu pod hladinu.

„Ochrání tě čáry i před utopením, potvoro!“ štěkl. Rozbouřená voda mu sahala po pás. Měl co dělat, aby neuklouzl na hladkých kamenech na dně. „Olafe, postarej se o Slavíka!“

Varjag s vytřeštěnýma očima přikývl, tasil meč a vběhl do jeskyně.

*

Slavík zaslechl zvenčí Marinino bezmocné skučení a došlo mu, že jeho družka bojuje o život. Vrhl se na zbylé Kriviče ještě zuřivěji a doslova jejich maso rozmetával kolem. Brzy mu už vzdorovali jen Jarogněv a jeden prošedivělý družiník. Obr nízko vedeným úderem uťal staršímu muži nohy v kolenou. Chudák se zřítil s příšerným řevem, v gejzírech tmavé krve. Slavík se rozmáchl po Jarogněvovi. Mladík sice zachytil útočící čepel sekerou, ale síla úderu jej odmrštila dozadu. Narazil do hrbolaté skály a s vyraženým dechem se skutálel mezi své posekané druhy.

Slavík vyrazil přes jeskyni k vstupní chodbě.

„Marino!“ zařval, přeskakuje ohniště. „Jdu ti na pomoc!“

Od ústí tunelu jej dělilo jen pár kroků, když do jeskyně náhle vběhl Olaf Eymundsson. Při pohledu na krví zbroceného, přímo na něj se řítícího obra polkl nasucho, ale pak se pevně rozkročil a odhodlaně pozvedl meč.

Slavík zavrčel a rudou nečistotou postříkaná čepel vzlétla nad vyholené temeno.

*

Marina bojovala o život jako raněná šelma, jako běs ztrácející svou ďábelskou sílu. Jak sebou cloumala, rozstřikuje vodu na všechny strany, drápatou nohou zasáhla Ilju do stehna a ošklivě ho poškrábala. Jezírko okamžitě zrudlo. Muromec hrubě zanadával, ale nepovolil a dál tlačil Marininu hlavu pod hladinu. Skrz vyceněné zuby proklínal bohy, že mu nedali víc síly.

*

Olaf mrštně uskočil. Slavíkův vší silou vedený úder dopadl do prázdna; čepel řinčivě zajiskřila na kamenech, na nichž Varjag jen před chvílí stál. Eymundsson se hbitě otočil a mocně sekl zbojníka do oblasti ledvin. Bez výsledku, meč odskočil od nahé kůže jako od ocelového plátu. Slavík zuřivě zavrčel a máchl čepelí po Olafově krku. Seveřan se shýbl jen v poslední chvíli

– krvavé ostří mu zasvištělo nad temenem tak těsně, že useklo pramen rozevlátých plavých vlasů.

*

„Chcípni, čarodějnice!“ hulákal Ilja do hučení vodopádu. „Chcípni konečně!“

Marina s vodou utlumeným šíleným řevem vypustila poslední proud bublin, vdechla vodu a začala sebou škubat ještě zoufaleji. Muromec však už cítil, že jsou to poslední výbuchy síly. Zaťal zuby. I on slábl. Vydatně krvácel a bolest z raněné nohy mu vystřelovala do celého těla. Musí vydržet!

Pak šlachovité tělo v jeho rukou konečně začalo ochabovat.

*

Olaf uskočil před dalším Slavíkovým seknutím a přetáhl ho mečem po nekrytém boku. Ochranné kouzlo zazářilo, avšak už ne tak jasně, a Varjag pocítil, jak se jeho ostří noří do obrova těla. Vytryskla krev, v ohnivém světle zářivě rudá jako dobré víno. Olaf triumfálně vykřikl. Slavík překvapeně zahučel a vypoulil oči na rozšklebující se ránu. Eymundsson toho využil a sekl jej ještě jednou, přes záda. Tentokrát už magické světlo zablesklo jen slabounce. Čepel šla hluboko a seveřana zkropila další rudá sprška.

Slavík zařval, až se ze stěn jeskyně opět sesypalo kamení. Ohlušený Olaf se zapotácel a obličej se mu zkřivil bolestí. Obrův protiútok vykryl jen v poslední chvíli, čepele se srazily ve výbuchu jisker… a Eymundssonův meč se zlomil! Slavík pohotově zaútočil dýkou. Olaf ji jen tak tak odrazil pahýlem své zbraně, avšak při kroku zpátky zakopl o kámen. S heknutím upadl na hrbolaté dno jeskyně.

Zbojník pomstychtivě zařval a pozvedl meč k smrtícímu úderu.

*

Marina konečně přestala vzdorovat. Nahé tělo sebou ještě cukalo, ale to už byly jen smrtelné křeče. Ilja od sebe utopenou bestii zhnuseně odstrčil a zadýchaně se vydrápal z jezírka. Dokonávající striga se v krvavé vodě obrátila naznak, oči měla mrtvolně vytřeštěné, hubu otevřenou. Vlasy jí vířily kolem hlavy jako černá svatozář.

Bohatýr zvedl svůj meč a kulhavě vběhl do jeskyně.

*

Olaf pozvedl zlomený meč v zoufalém obranném gestu a vykřikl Odinovo jméno. Nedávno sice přijal křest, ale v této chvíli mu staří bohové připadali spolehlivější.

A oni ho nezklamali. Slavíkova čepel nedopadla.

Tělo napřáhnuté k úderu sebou škublo a vražedný výraz v obličeji vystřídalo překvapení a bolest.

„To máš za mé druhy, smrade z močálu!“ vykřikl Jarogněv a vší silou zatlačil na oštěp, zapíchnutý do zbojníkových ledvin. Hrot pronikl vnitřnostmi a s páravým zvukem se vynořil ze Slavíkova břicha. Tmavá krev vychrstla na Olafa.

„Svině!“ Obr se prudce otočil po novém útočníkovi. Jarogněva, pevně svírajícího ratiště oštěpu, to zvedlo ze země a odmrštilo stranou jako dítě. Slavík za ním stočil krví podlitý pohled a zamířil k němu. Mladík, lapaje po dechu, vzhlédl na opět se zvedající meč.

Olaf se nadzvedl a zlomeným mečem proťal obludě podkolenní šlachu. Kolohnát zařval a upadl na kolena a na levý bok, jen v poslední chvíli upustil dýku a nataženou rukou zastavil pád.

V tom okamžiku se do jeskyně vřítil Ilja Muromec. Nedbal na bolest v krvácející noze, rozběhl se jako jelen, skočil jako rys a ťal medvědí silou. Čepel jeho meče se zableskla v plamenném světle jako Perunova střela. Ostří zvučně proťalo tuhou svalovinu i kost. Bohatýr doskočil v mohutném gejzíru krve a upadl na kamení. Meč mu vyklouzl z náhle slabé ruky a zazvonil na dně jeskyně.

Slavíkova holá hlava se dokutálela k Olafovi a vypoulila na něj mrtvé, pořád tak trochu překvapené oči. Tělo sebou zaškubalo a rozpláclo se na kamení.

„Ne!“ vykřikl napůl ležící, napůl sedící Eymundsson a zlostně odhodil zlomený meč.

„Poslední úder měl být můj! Vzal jsi mi všechnu slávu, Muromče!“

Jeskyní se ozval podivný sípavý zvuk. Potlučený Jarogněv se nadzvedl a s obavami pohlédl na Ilju. Dolů obličejem ležícímu bohatýrovi se křečovitě natřásala ramena. Mladík si v první chvíli pomyslel, že Muromec dostal záchvat kašle, že má možná vnitřní zranění a každou chvíli začne plivat krev…

Pak poznal svůj omyl. Ilja se chraplavě smál.

*

Hustým lesem znělo řinčení oceli, výkřiky mužů, poplašené ržání koní. A kletby. Nějaký muž jazykem Varjagů zuřivě volal Odinovy havrany, aby vyklovali oči a střeva jeho soupeřům. Rovněž volal strašlivého vlka Fenrira, aby těm zkurvysynům ukousl ještě mnohem citlivější části těl.

Pak zvučný úder vyhnal z hrdla klejícího Varjaga bolestný vzdech a těžké tělo v pancíři žuchlo na zem. Ocel ztichla.

„Nezabíjejte ho!“ štěkl panovačný hlas. „Ještě nám bude k užitku.“

*

Ilja si ovázal stehno cárem Marinina pláště. Když pevně utahoval uzel, bolestně syčel skrz zaťaté zuby.

„Kdysi,“ vydechl, „bych si takového škrábance ani nevšiml a ještě téhož dne bych vyrazil na tancovačku. Dnes je ze mne kulhavec a bolest mi málem ochromuje mozek. Už jsem vážně dědek.“

Olaf strčil spojené dlaně pod vodopád a opláchl si zaprášený a krví pocákaný obličej. Jarogněv seděl na balvanu u jezírka a nepřítomně zíral na mrtvou Marinu. Bílé tělo ucpalo výtok potoka z tůňky a voda se rozlévala mezi kameny kolem. Iljovu krev už proud dávno odplavil.

„Dal bych polovinu Slavíkova pokladu za lok medoviny,“ zasténal Olaf, srkaje studenou vodu.

„Nějaká zůstala uvnitř v jeskyni,“ zamumlal Jarogněv. „Ale ani všechno zbojníkovo zlato mě nepřiměje, abych se tam vrátil a ještě jednou pohlédl na mé nebohé druhy.“

Bohatýři na něj chápavě pohlédli. Mladík se nepřítomně díval do země.

Najednou strží na opačném konci kotliny přilétly ozvěny hlasů a cinkání podkov na kamení.

Bohatýr, Varjag a psanec pohlédli tím směrem. Bez leknutí, beze spěchu, téměř lhostejně.

„Jo, jistě,“ zabručel Ilja, chopil se luku a s námahou vstal. „Jak jinak. Přicházejí v nejlepší chvíli.“

Olaf pomalu tasil meč, Jarogněv pozvedl sekeru. Všichni tři stanuli bok po boku, zachmuřeně se dívaje k ústí přístupové strže. Brzy se mezi skálami objevil první jezdec.

„Je to zhruba dvanáct na jednoho,“ poznamenal Ilja a vytáhl z toulce šíp.

„Já vím, bude to nerovný boj,“ přikývl Olaf. „Možná bychom jim měli dát šanci složit zbraně.

Nemusíme je rovnou zmasakrovat.“

Muromec se zazubil. Úsměv mu však zmizel ze rtů, když uviděl jezdce v čele průvodu. V sedle hnědáka se kymácela ramenatá, dlouhým provazem pečlivě spoutaná postava.

„Do prdele,“ natáhl Ilja tětivu až k zarostlému, krví zacákanému obličeji, „dostali Thorgila.“ Zhruba ve třetině vzdálenosti mezi strží a vodopádem Smolenští zastavili zajatcova koně.

Bogat k němu přijel ze strany, tasil meč a čepelí zvedl Thorgilovu svěšenou hlavou. Varjag se

probral a zamžoural do světla.

„Ty sračko…“ ucedil směrem k Bogatovi, ale kníže mu přitlačil meč ke krku. Po blýskavém ostří stekla rudá krůpěj.

Jezdci ze Smolenska se rozestoupili kolem a znehybněli, zbraně v pěstích. V kotlině se rozhostilo ticho, rušené jen hukotem padající vody a občasným zafrkáním koně.

„Jak vidíte, máme vašeho kumpána!“ zavolal Bogat. „A vzal jsem si i koně naložené Slavíkovým pokladem, jako vládci nad těmito končinami mi právem náleží…“

„Ty vrahounská bečko sádla!“ neovládl se Jarogněv a pokročil vpřed. „Konečně se potkáváme tváří v tvář!“

„Udivuje mě, že ještě žiješ, psanče,“ zašklebil se Bogat. „Doufal jsem, že se Marina a Slavík nažrali tvého masa a spláchli ho krví tvých nohsledů!“

„Je po všem, svině,“ opáčil Jarogněv. V hlase se mu marně potlačovaná trpkost míchala s nenávistí. „Lidožrouti jsou mrtví, stejně jako mí družiníci. Teď už je to jen mezi tebou a mnou!“

Velmož nedůvěřivě přimhouřil oči. „Mrtví? Marina a Slavík? Lžeš! Chrání je kouzla, nelze je zabít…“

„Jejich kouzla jsme zlomili!“ zahučel netrpělivě Ilja. „Klidně se pojď podívat, z tvých spojenců jsou studené zdechliny, kryso. A teď je řada na tobě. Zaplatíš za to, že jsi jim posílal zprávy o bohatých kupeckých karavanách!“

Bojaři ze Smolenska udiveně zabručeli.

„Nevyhrožuj mi, Muromče!“ zaječel Bogat. „Ty budeš poslouchat mě, ne naopak! Nejdřív skloníš luk. Pak mi vydáš tohoto parchanta,“ podíval se na Jarogněva, „a pak budeš škemrat o svůj život. Dělej, jinak podříznu zrzounovi chřtán!“

„Neposlouchej ho, Iljo,“ zachraptěl Thorgil. „Střel mu šíp do té tlusté huby!“ Muromec vycenil zuby jako vlk a natáhl luk ještě víc. V očích mu zle blýskalo.

„Jen to zkus,“ vyzval ho Bogat, „a mí bojaři vás rozsekají na cucky!“

„Jseš si jist jejich oddaností?“ usmál se ošklivě Jarogněv, přebíhající pohledem po tvářích zmatených a váhajících smolenských jezdců.

„Oddanost?“ zachechtal se kníže. „Seru na oddanost! Chlapi, každý z vás dostane tučný podíl ze Slavíkova pokladu! A kdo zabije některého z těchto tří psů, toho podíl zdvojnásobím!“

To byla jiná řeč. Družiníci okamžitě začali zvedat zbraně.

„Zpátky, mrchožrouti!“ zařval Ilja tak, že by se za to nemusel stydět ani sám Slavík. „Čí kůň první udělá krok, tomu proženu šíp lebkou! Jsem Ilja Muromec, zhouba Chazarů, Bulharů a Pečeněgů! Už jsem stokrát stál proti mnohem početnější přesile a vždy jsem ze svých nepřátel nadělal žrádlo pro vlky! Dnes jsem zabil kouzly chráněného Slavíka i tu ježibabu Marinu. Pokud chcete zhebnout za tohoto tlustoprda, klidně k jejich mršinám přidám ještě pár rozsekaných zbabělců!“

Zaúčinkovalo to. Jediná noha se neodvážila kopnout koně do slabin.

„Anebo,“ ozval se najednou Olaf a vystoupil z přítmí pod skalním převisem, „se zachováte rozumně a přidáte se k nám, hoši. Jsem Olaf Eymundsson. Určitě jste už o mě slyšeli. Jsem osobní přítel velkoknížete Vladimíra a na severu vlastním pořádný kus země, několik lodí a velkou opevněnou skallu. Nešťastnou shodou okolností jsem však teď bez družiny. Pár takových bijců, jaké tu vidím před sebou, by se mi hodilo. Přidejte se ke mě a dostanete nejen podíl ze Slavíkova pokladu, ale i část zisku z mých obchodů a bohatou kořist z nájezdů. A mluvím o pořádné vikingské kořisti, ne o nějakých zbytcích ze stolu, kterými vám zacpe huby tohle tukem obrostlé, zákeřné hovado, jež se nestydělo spiknout s lidožravou upírkou, aby mohlo okrádat

mrtvoly zavražděných pocestných. Máte slovo Vikinga! Vidím mezi vámi i několik Varjagů. Vy víte, jakou váhu má takový slib!“

„Snad byste mu nevěřili?“ vykřikl Bogat, ale někteří bojaři už skutečně sklonili zbraně. „Psi!

Proradní psi! Požírači hoven! Dám vás všechny zmrskat jako…“

„Tak dost,“ zavrčel Thorgil a prudce se zaklonil v sedle, čím odtáhl svůj krk od Bogatova meče. „Iljo!“

Ani ho nemusel volat. Muromec už měl dávno pečlivě namířeno.

Šíp zasáhl knížete do napřáhnuté paže. Náraz tlusťochem škubl tak, že se skácel ze sedla.

Tlusté tělo v pancíři zvučně zařinčelo na kamenitém dně kotliny. Kůň splašeně odběhl stranou.

„Jarogněve?“ oslovil Ilja mladíka.

Kněžice nebylo potřeba pobízet. Svižným klusem zamířil k zuřivě klejícímu Bogatovi. Ani jediný z jezdců se nepohnul smolenskému vládci na pomoc. Možná proto, že Ilja přiložil k tětivě další šíp a opět natáhl luk.

Kníže se s námahou zvedl, s bolestným výkřikem ulomil šíp trčící mu z paže a sáhl po spadlém meči. Akorát včas, Jarogněv už byl téměř u něj. Bogat se zafuněním zbraní máchl, ale štvancova sekera čepel téměř pohrdavě odrazila. Mladík zatočil širočinou a hned jí máchl podruhé, vodorovně, mocně. Zlatem tepaná přilbice odletěla stranou a zazvonila o balvan. Velmož se skácel v mohutném výtrysku krve. Hlava, napůl oddělená od trupu, ochable udeřila do kamenů.

Zavládlo ticho. Smolenští družiníci se zachmuřeně dívali na škubající se tlusté tělo. Ilja je sledoval ostřížím pohledem podél namířeného šípu, ale nikoho ani nenapadlo dát mu záminku vystřelit. Z obličejů jezdců se spíš dalo vyčíst, že by knížeti nešli na pomoc, ani kdyby na ně Muromec nemířil. Thorgilův kůň mezitím doklusal k vodopádu.

„Vypadá to,“ řekl spoutaný Varjag Olafovi, který hned vytáhl nůž a jal se přeřezávat provazy,

„že máš novou družinu. Mimochodem, dobrá řeč.“ Eymundsson se usmál. „Já vím.“

Smolenští začali strkat zbraně zpátky do pochev a za opasky. Ilja pomalu sklonil luk.

„Příliš rychle,“ zabručel Jarogněv po dlouhé odmlce. „Zabil jsem to prase příliš rychle…“

*

„Moc pěkná loď,“ zabručel Thorgil uznale a poplácal drakkar po plátování, jakoby to byl dobrý kůň. „Takovou Aegir nepotopí, ani kdyby se vztekal sebevíc.“

„Na palubě je pořád dost místa,“ zopakoval Olaf snad už posté svou nabídku. „Doplnil jsem si družinu Varjagy ze zdejšího hradiště, ale takové dva bijce bych stejně na lodi uvítal. Vezměte si příklad z Jarogněva a připojte se ke mě. Poplujeme do Skiringssalu a Nidarosu, shromáždíme za Slavíkovo zlato největší armádu severu a budeme kralovat mořím od Rusi až po Island.“

„Zní to dobře,“ poškrábal se Thorgil v zrzavých vousech, „ale Ilja stále není rozhodnut…“

„To bych neřekl,“ odvrátil Ilja pohled od čirých vod Dviny, protékajících kolem skalního ostrohu s varjažským hradištěm na vrcholu. „Zvážil jsem tvou nabídku, Eymundssone. Původně jsem měl v úmyslu jít přes Novgorod do Ladogy a tam si za svůj podíl z pokladu koupit loď a najmout vlastní družinu. Jenomže když vidím, jak chudák Thorgil při pohledu na tvůj drakkar slintá touhou po moři, nemám to srdce dál ho vláčet po pevnině.“

„Takže přijímáš místo na mé palubě?“ zvolal Olaf s neskrývanou radostí.

„Už to tak bude.“

Jarogněv, který pomáhal Olafovým družiníkům nakládat na drakkar Slavíkovo zlato, se přehoupl přes bok veslice a zabořil chodidla do písku vedle tří bohatýrů.

„Já jenom doufám,“ utřel si zpocené čelo do rukávu, „že na moři nebudu blít. Doposud jsem se plavil jen po řekách.“

„Na vlnobití a houpající se palubu pod nohama si budeš muset rychle zvyknout, příteli,“ poplácal ho Eymundsson po rameni.

„To rozhodně,“ přidal se Thorgil. „Vikingovi může být špatně, jen když to přežene s pivem a medovinou. Mimochodem, přesně to dnes hodlám udělat.“

„První rozumná věc, kterou jsem dnes od tebe slyšel,“ řekl Ilja. „Vraťme se do hradiště. Brzy začne hodokvas a já už jsem stejně zvědavý na tvou novou ságu, Olafe. Už jsi ji dokončil?“

„Jistě,“ nafoukl Eymundsson pyšně hruď. „Jen počkejte, až jí uslyšíte. Je to nejlepší píseň, jakou jsem kdy složil! A to je co říct!“

Rozchechtali se. Olaf vydal rozkazy mužům a pak se čtyři druhové sice kulhavě, ale v dobré náladě vydali po úbočí nahoru k palisádou obehnanému dvorci. Po jejich pravici zapadalo slunce a jeho světlo proměnilo Dvinu v řeku tekoucího ohně.

Strážce hvozdu

Podkovy zazvonily na oblázky pokrytém břehu a malý kosmatý kůň vjel do řeky. Voda, ve slunečním světle podobná rozhozeným hrstem jantarových kamínků, vystříkla až nad hlavu jezdce. Nebyla tu ani velká hloubka, ani silný proud, přesto koník znatelně zvolnil tempo. Černovlasý muž vztekle vykřikl, plácl zvíře po zadku plochou zakřiveného meče a zabořil mu ostruhy do slabin. Kůň se zuby zaťatými do udidla tlumeně zaržál a opět zrychlil. Od huby mu kapala pěna a oči měl podlité krví. Očividně mlel z posledního.

Lesy u řeky se neklidně vlnily a hučely, patrně proto jezdec nezachytil pohyb v houští na východním břehu. K suché zemi mu zbývalo pouhých pár sáhů, když se mu před očima najednou něco mihlo. Zlověstné syknutí zakončilo kovové zazvonění. Muž ucítil prudký náraz do hrudi a s heknutím padl dozadu. Koník zaržál. Jezdec se překulil přes jeho zadek a zřítil se do řeky. Voda ztlumila náraz, ale přesto mu pád vyrazil dech i šavli z prstů. Jeho sobolinou vroubenou špičatou přilbici vzal proud.

Kůň v gejzírech vody stříkajících zpod kopyt vyskočil na břeh. V tom okamžiku se však houští prudce rozevřelo a koníkova uzda uvízla ve dvou šikovných pěstích. Zvíře vyděšeně zatřáslo mokrou hřívou, zadusalo kopyty a pokusilo se vzepnout na zadní, ale živé břemeno jej nesmlouvavě stáhlo zpátky.

Černovlasý se s kašláním zvedl na všechny čtyři, plivaje vodu. Nahmatal na kamení pod hladinou jílec šavle a potácivě se postavil. Obličej polepený prameny mokrých vlasů obrátil ke břehu. Dech měl zrychlený, oči vytřeštěné. Ze suknice, ušité z drahého bagdádského sukna, v zářících proudech crčela voda.

Z porostu nad řekou se vynořili dva světlovlasí mládenci, vlastně ještě kluci, ne starší než dvanáct, třináct let. Oba byli do pasu vysvlečení a trupy i tváře měli pomalované zelenou a černou barvou. Jeden svíral v dlaních uzdu ukořistěného koníka, druhý luk s dalším šípem přiloženým k tětivě. Oba se zlověstně usmívali, což jim díky onomu pomalování dávalo vzezření mláďat krvelačných lesních běsů.

„To koukáš, co, Chazare?“ vycenil zuby ten se zbraní. „Tví soukmenovci to prý s luky umí, ale my také nejsme špatní střelci.“

„Opravdu?“ Černovlasý si sáhl na hruď a s pohrdavým výrazem šíp vyrval z rány. Střelu zastavil pancíř spletený z bronzových řetízků, takže vnikla do prsního svalu jen špičkou hrotu.

„Zkurvysyni,“ zavrčel Chazar, odhazuje šíp do proudu, „ještě budete muset vycucat mnoho mlíka z cecků svých všivých matek, abyste měli sílu skolit chlapa. Kliďte se mi z cesty, jinak si vezmu vaše pitomé kebule…“

„Neboj,“ ušklíbl se lučištník, zvedaje svou zbraň, „druhý šíp už vnikne hlouběji.“

Chazar tváří v tvář namířené střele vztekle vykřikl a rozmáchl se šavlí. Chlapec napjal tětivu až k pomalované tváři…

„Zadržte!“

Výkřik rozčísl vzduch jako úder Perunovy sekyry, přehlušil dokonce i hučení lesa. Kluci polekaně vzhlédli. I Chazar se zaskočeně ohlédl.

Na opačném břehu se vyrojila skupinka mužů, světlovlasých, vousatých, oděných v kůžích, kožešinách a hrubém plátnu. Nesli kulaté dubové štíty, sekery, oštěpy, mlaty a kyje, všechno lesknoucí se čerstvou krví. V jejich čele běžel, vzhledem na velikost své postavy překvapivě lehce, zhruba pětatřicetiletý obr s plavým plnovousem a hrudí krytou pancířem z bronzových šupin. V ruce svíral dlouhý rovný meč se zlatem tepanou záštitou a hlavicí, což svědčilo o jeho vůdcovském postavení. Rázně pokynul svým druhům, a zatímco oni poslušně zastavili u vody, hromotluk vběhl do řeky.

„Svjatopolku! Mečislave!“ zařval tím samým hromovým hlasem. „Mne snad šálí zrak! U Vjatkovy brady, kde jste tu vzali?“

Kluci vystrašeně stáhli hlavy mezi ramena. Starší z nich zklamaně sklonil luk.

„Nenařídil jsem vám, abyste zůstali v hradišti a dohlédli na ženy a děti?“ spílal chlapcům obr, zatímco se brodil směrem k Chazarovi. „To vám nedošlo, jakému nebezpečí jste vystavili svou matku a všechny ostatní?!“

„Odpusť, otče,“ svěsil hlavu mladší hoch. „My jsme jenom chtěli…“

„Mlč, vyřídíme si to doma!“ uťal hromotluk. Mezitím zastavil na dva sáhy od Chazara. Voda omývala z čepele skloněného meče rudou nečistotu. Rukávy původně bílé rubašky měl obr červené od krve jako obětník po Velesově svátku. Tmavé oči si měřily mnohem útlejšího muže hadím pohledem.

„Já tě znám,“ promluvil černovlasý, a ačkoli držel hlavu hrdě vztyčenou, v jeho hlase zaznělo bázlivé zachvění.

„Opravdu?“ zeptal se hromotluk chladně.

„Tengri, bůh slunce, je dobrý. Umožnil mi zkřížit čepel se samotným Vladragem, knížetem Vjatičů. Chán z Bolgaru nám vyprávěl, jak jsi rozdrtil nájezdníky z kmene Pečeněgů. Volga prý byla rudá jejich krví až k ústí Kamy.“

„Pak jsou Bulhaři blázni, že se k vám na této výpravě připojili,“ zabručel obr.

Chazar pohrdavě zafuněl. „Ta chátra neměla na výběr. Podléhá rozkazům mého otce, itilského chána.“

Kníže pokýval rozcuchanou hlavou a pomalu pozvedl meč. Z ostří kapaly třpytivé krůpěje.

„Urazil jsi dlouhou cestu, Karume, chazarský kralevici. Od jižního moře až do lesů nad Okou, jen abys přinutil můj lid opět vám platit daně. Místo vítězství a slávy jsi tu však nalezl potupnou porážku. Uvažuji o tom, že tě možná nechám naživu, abys mohl vzkázat svým soukmenovcům na jihu, jak Vjatiči naloží s těmi, kdo nezvaní, se zbraní v ruce vtrhnou do jejich hvozdů. A když už budu u toho, požádám tvého otce o tučné výkupné.“

Karum narovnal záda a pozvedl šavli. „Takovou hanbu nestrpím. Raději vykrvácím do této řeky!“

Světlovlasý válečník uznale zamručel nad těmi odvážnými slovy a vykročil. Chazar se rozmáchl šavlí a odhodlaně vykřikl. Vyrazili proti sobě. Voda vystříkla. Ocel zazvonila, a zakřivená čepel se zlomila. Vladrag zatočil mečem a bleskově udeřil podruhé. Karum s chrčením padl na kolena, trup rozťatý od ramene až k hrudní kosti. Ze strašlivé rány vytryskl proud jasné

krve. Kníže chytill soupeře za vlasy, vyrval mu ostří z hrudi a dvěma údery mu oddělil hlavu. Tělo padlo na stranu a voda zrudla.

Kluci na břehu jen zírali.

„Přijmi tuto oběť, Vodjanoj,“ promluvil Vladrag a špičkou meče postrčil bezhlavé tělo do silnějšího proudu. „Dnes jsi pozřel mnoho mrtvých, ale tohle je maso a krev z královského rodu. Touto žertvou tě prosíme o odpuštění za to, že tvé vody dnes svou špínou znečistili uctívači cizích bohů.“

Chazarova hlava zírala na Vjatiče mírně zešikmenýma, náramně udivenýma očima.

„Měl jsi zůstat za hradbami Itilu, chlapče,“ utrousil kníže. Pak pohlédl ke břehu a houkl na své syny: „Vy dva, jdeme!“

*

Bojiště leželo něco přes půl versty proti proudu. Chazarské vojsko, posílené o několik tuctů Bulharů z povolžského chanátu, se tu pokusilo přebrodit Oku. Hvozd u řeky však náhle ožil a teď oba břehy pokrývaly posekané, oštěpy a šípy prošpikované mrtvoly tmavovlasých mužů a jejich koní. Zbytky nepřátelské hordy se pokusily zachránit útěkem do lesa, ale porost se doslova hemžil divokými muži lačnícími po krvi. Ještě dlouho se z hlubokých stínů v houštinách ozývaly zděšené výkřiky a chroptění nelítostně pobíjených uprchlíků.

Na blankytné obloze kroužily vrány a krkavci a pronikavým krákáním dávali najevo svou netrpělivost. Dole je čekaly hody, avšak kolem mrtvých bylo zatím příliš rušno. Muži kmene Vjatičů sbírali své padlé, ošetřovali raněné a rubali hlavy zabitým nepřátelům. V krvavé činnosti ustali jen na chvilku, když se vrátil kníže a vysoko pozvedl hlavu mladého chazarského vojevůdce. Tehdy válečníci z lesů nadšeně zařinčeli zbraněmi a sborově zařvali.

„Věděl jsem, že nenecháš tu chazarskou ponravu dojet příliš daleko,“ přivítal Vladraga muž v dlouhém černém plášti. Byl snad jen o palec či dva nižší než kníže, ale zato štíhlejší, šlachovitější, jako rys vedle medvěda. Kořen nosu a koutky očí měl vrásčité od neustálého mračení se, a i teď, ačkoli se křivě usmíval, měl obočí svraštěné. Nezvykle tmavé vlasy mu neposlušně padaly do očí.

„Bylo to jen tak tak, bratře,“ odplivl si Vladrag. „Jeho bojaři mu kryli ústup a než jsme se přes ně prosekali, získal slušný náskok. Potom mu ale zkřížili cestu tamti dva zmalovaní skřítci,“ ukázal kníže palcem přes rameno.

Tmavovlasý muž pohlédl tím směrem a zachechtal se. „Ať se propadnu! Svjatopolk a Mečislav. Tajně šli za námi.“

„Na tom není nic k smíchu, Mstirade,“ zabručel Vladrag rozladěně. „Úkol hlídat hradiště, když jsou muži na válečné výpravě, není dětská hra. Naši nepřátelé číhají. Jakmile vytáhneme proti jednomu, druhý nám vpadne do zad. Za to, že mě ti dva neposlechli, je doma seřežu jak toulavé psy!“

„Trest si zaslouží, ale nebuď na ně přehnaně přísný, Vladragu,“ křenil se Mstirad. „Jsou to tví synové, tudíž podědili tvou bojovnou povahu. Ty v jejich věku už jsi svou první ukořistěnou nepřátelskou hlavu hrdě přitloukal nad vrata knížecího dvorce. Konec konců, kluci ti pomohli získat cennou trofej…“

„Jo, to jo,“ vzdychl si Vladrag nenaloženě a pozvedl Chazarovu hlavu. „Než ho Kostroma odvlekla do říše mrtvých, řekl mi, co je zač.“

„Mám hádat?“

„Příliš snadné. Byl to Karum, syn samotného chazarského chána. To tomu starému pomatenci nedošlo, že svého prvorozeného posílá na jistou smrt? Jak si mohl myslet, že nás porazí? V hlubokých lesích, kde vládnou naši bohové a běsi, kde známe každý strom a každý potok, a oni si sem přijedou na koních, s luky a šavlemi…“

„Jsou zoufalí, Vladragu,“ pravil Mstirad, přejížděje zachmuřeným pohledem bojiště. Vjatiči pilně pracovali, odevšad zněl zvuk železných ostří, sekajících maso a kosti. Voda u břehu byla rudá a kolem kamenů se měnila v růžovou pěnu. „Na chazarskou říši padá soumrak. Kmeny na

západě a na severu, jež jim kdysi platily daň, už posílají své kožešiny Rjurikovcům do Kyjeva a Novgorodu. Ještě za Helgiho vlády Kyjevané uštědřili Chazarům tvrdý úder. Ta válka jakoby jim přeťala podkolenní šlachy. A teď navíc přitáhli do stepí u Donu a Volgy šílení Pečeněgové a bez přestání buší na brány jejich pevností a drancují kupecké karavany.“

„Přestaň, nebo se nad osudem těch chazarských chudáčků rozpláču,“ ušklíbl se Vladrag.

Družiníci přivedli knížeti jeho koně, statného strakáče. Velmož vyskočil do stříbrem zdobeného sedla. „Musím spěchat, bratře,“ řekl, dívaje se k lesu. „Slyšíš ho?“

Mstirad obrátil zrak k porostu nad řekou. Temný hvozd pořád zlověstně hučel a košaté koruny se kymácely jako v silném větru. Bylo to podivné, protože vlasy mužů na břehu nepocuchal ani nejslabší vánek. Vypadalo to, jakoby se les hýbal sám od sebe.

„Slyším,“ ztlumil štíhlejší z bratrů hlas. „Vzteká se.“

„To protože do j eho lesů vnikli cizáci, uctívající jiné bohy. Vždy zuří, když k něčemu takovému dojde. A usmíří ho jen štědrá oběť z nepřátelského masa a krve. Pojedu napřed s bojary a vladyky rodů. Vezmeme s sebou koně a chazarské hlavy. Ty s ostatními muži posbírej mrtvé. Cizí spalte na místě, naše padlé spolu se zajatci a zbytkem kořisti přivezte do Slavgorodu.“

„Setkáme se na tryzně,“ kývl Mstirad hlavou na pozdrav.

„Vy dva!“ obrátil se Vladrag v sedle. „Pojedete se mnou. A těšte se, až dorazíme domů!“

Mladí kněžici, Svjatopolk a Mečislav, zkroušeně vylezli do sedel. Brzy zarachotila kopyta a knížecí družina vyrazila po břehu Oky na západ. Před sebou hnala stádo chazarských a bulharských koní. Vyprovázelo je krákaní vran a krkavců, nedočkavě kroužících na blankytném nebi.

Les nepřestával podrážděně hučet.

*

Samo sebou, několik mladších družiníků to nevydrželo a jelo napřed, takže když kníže s hlavní skupinou dorazil do Slavgorodu, sídelní hradiště kmene už bylo na nohou. Noc se rozjasnila září oslavných ohňů a rozezněla duněním bubnů a hlaholem písní. Ze zemljanek a srubů vybíhali ženy, vítaly muže a vyptávaly se na své manžely a syny. Ty, co dostaly dobrou zvěst, se dávaly do tance a zpěvu, ty ostatní žalostně zalkaly.

Družina spěchala. Když dorazila k mohutně opevněnému knížecímu dvorci, z brány v palisádě vyběhly svého chotě přivítat tři mladší Vladragovy ženy. Neměl moc času, a tak se jen sklonil v sedle, rychle jim zlíbal z tváří slzy štěstí a dobrosrdečně je odehnal zatopit do lázně a nachystat své náruče. Odcupitaly celé rozzářené a radostně štěbetající. Pak ze stínu brány vyšla Bogudara, Vladragova první manželka, vysoká, štíhlá, zamračená, s rukama v bok. Svému muži pozornost nevěnovala, pohledem tvrdým jako kámen si měřila Svjatopolka a Mečislava.

„Dolů z koní a do lázně!“ štěkla na ně. „Přijdu vás očistit březovými košťaty a věřte, že vám naložím na záda, kolik se na ně vejde!“

„Neposlechli mě, Bogudaro,“ zabručel Vladrag. „Špatně jsi je vychovala.“

„Cože?“ Šlehla ho pohledem jako karabáčem. „Já? To je tvá divoká krev, co jim hučí v žilách a nedopřeje kouska klidu! Neopovažuj se z jejich paličatosti a svéhlavosti obviňovat mě!“

Kněžna se rázně otočila na patě a odkráčela do dvorce. Vladragovi synové za ní spěchali jako štěňata za vrčící fenou.

Velmož pokrčil rameny a obrátil se k svým družiníkům.

„Rozdělte stádo,“ kývl hlavou na ukořistěné koně. „Ty silnější nažeňte do ohrad, později je spravedlivě rozdělím mezi nejstatečnější válečníky a vladyky rodů. Slabší odveďte na porážku, aby bylo maso na oslavu vítězství a tryznu za padlé. A vyberte půl tuctu nejmasitějších, ty vezmeme s sebou, na usmíření strážců hory.“

Jakmile byly jeho příkazy vyplněny, kníže, vladykové a bojaři se déle nezdržovali. Asi dva tucty mužů v záři pochodní vyrazili z hradiště na jihozápad. Vedla je zarostlá stezka, po níž se odvážil chodit málokdo a málokdy.

Brzy je pohltila temnota prastarého lesa.

*

Hvozd bez přestání hučel a strašidelně sténal, kmeny vrzaly a větve do sebe tloukly, jako by to byly kyje bojujících soupeřů. Vladykové vzdálenějších rodů, kteří do Slavgorodu zavítali jen zřídka a o této cestě slýchali jen z šeptaných pověstí, se bázlivě krčili v sedlech a polekaně se ohlíželi přes ramena.

Ani ne po dvou verstách se jezdci ocitli na místech, kde žily jen divé šelmy, běsi a bludní duchové. Doposud rovinatý terén se začal vlnit a stezka se změnila v téměř neznatelnou pěšinku, v tunel, jímž se dalo jen stěží prosmýknout. Tehdy kníže zastavil průvod a přikázal sesednout.

„Vy zůstanete hlídat koně,“ vybral dva družiníky. „Ostatní za mnou. Buďte tiše a vyvarujte se sejít ze stezky, vícekrát byste ji nenašli a hvozd by vás zahubil ještě před rozbřeskem!“

Dál šli pěšky, husím pochodem, půltucet vybraných koní vedli za sebou. Několik mužů neslo svazky chazarských a bulharských hlav, spletených za dlouhé vlasy. Zanedlouho se před nimi zvedla černá masa nevysoké, avšak rozložité hory. Prales byl pořád neklidnější, a když dosáhli úpatí kopce, k hukotu stromů a lomozu větví se přidalo i hrůzostrašné brumlání. Vladrag, odvážně kráčející v čele procesí, zvedl ruku s pochodní. Vjatiči se zastavili, sahaje po zbraních. Koně cítili nebezpečí, plašili se, dupali, cloumali uzdami.

V houštinách zasvítily dravčí oči a z temnoty kolem se vydělily mohutné stíny. Mručení nabralo na hrozivosti. Záda mužů polil studený pot. Jen dva sáhy před knížetem vyšel na stezku obludný medvěd, huňatý obr s plecemi jako statný zubr. Když proti němu velmož natáhl ruku s loučí, v mihotavém světle se zablýskaly vyceněné zuby. Z hlubokého varovného vrčení se třásl žaludek.

„To jsou strážcové hory,“ řekl Vladrag tlumeně. „Rychle, obětujte jim koně!“

Bojaři se chopili seker. Zoufalé ržání umlčely hlasité údery ostří, protínajících maso a kosti. Nešťastná zvířata padala na měkké lože z kapradí a ostružiní a křečovitě tlukoucími kopyty rozrývala kyprou lesní půdu. Zavoněla krev a stíny kolem stezky jako by ještě narostly.

„Pojďte, vy, jenž mu sloužíte!“ vykřikl kníže. „Smočte své čenichy v sladké krvi a nechte nás projít. Neseme dary vašemu vládci!“

Silné tesáky a drápy se zabořily do koňského masa a odvlekly ještě se chvějící mršiny do porostu. Kosti zakřupaly mezi mocnými čelistmi. Obrovská šelma na stezce schovala tesáky, pokývala hlavou a s funěním zmizela v houští. Cesta byla volná. Vladrag mávl pochodní kupředu a družina spěšně začala stoupat po svahu hory. Les varovně lomozil, stromy se kymácely jako živé.

Na temeni kopce se tyčil dub. Prastarý, zrůdně veliký, téměř rozpůlený hlubokou černou dutinou a košatý tak, jako kdyby chtěl svými větvemi chránit celou horu. Kymácel se jako ve vichřici, klátil listnatými větvemi a z dutiny vycházelo hučení podobné hlasu strašného netvora. Vladrag zaváhal jen na chvilku. Pokynul družiníkům, kteří nesli uťaté hlavy nepřátel, aby jej následovali, a šel blíž. Ostatní se rozestoupili kolem, ochotně dodržuje uctivou vzdálenost.

„Dive!“ vykřikl kníže, když stanul pár kroků od stromu. „Slyš, strážce lesa! Utiš svůj hněv! Cizáky, jež nezvaní vstoupili do tvých hvozdů, jsme rozdrtili a přinutili polykat svou vlastní krev! Na důkaz jsme ti přinesli jejich hlavy! Nasyť se jimi a nechej les, aby zmlkl a uklidnil se! Není více

důvodu zlobit se!“

Vládce Vjatičů pokynul svým pobočníkům. Ti s bledými tvářemi přistoupili ke stromu a spěšně naházeli všechny hlavy do dutiny. Pak rychle ustoupili.

Strašidelný hlas, vycházející z útrob dubu, náhle utichl. Místo něho zazněly děsivé zvuky praskajících lebek a mlaskajících mozků. Něco, co se skrývalo v dutině, požíralo chazarské hlavy

– drtilo je mezi tesáky, jako by to byla vejce. A tehdy se koruna stromu konečně přestala kymácet a hučení lesa na úbočích kolem začalo utichat. Šířilo se to jako kruh na jezerní hladině, ze svahů hory na úpatí a pak do lesů, přes potoky a přes Oku, kam až oko dohlédlo, hvozdy se přestávaly vlnit, jako když se zklidňuje moře po bouři. Větve opět znehybněly a prales zahalilo ticho, po předchozím hluku téměř nepřirozené.

Jen z dutiny dál vycházely nepříjemné zvuky ohavné hostiny. Vjatiči čekali. Trvalo dlouho, než se bytost v díře nasytila. Nakonec však chroupání a mlaskání utichlo a v dutině se něco hnulo. Z černoty uvnitř zasvítily démonicky rudé oči. Okraje otvoru se zachytily veliké ruce s drsnou bradavičnatou kůží. Dlouhatánské drápy byly umazané krví a mozky. Ze stínu se částečně vynořilo něco jako hlava, zrůdná, rozcuchaná, s širokou tlamou plnou tesáků velkých a ostrých jako dýky.

„Kníííže,“ promluvil tvor chraplavým, nelidským hlasem. „Tvááá oběť mě uspokojila. Byla dobrááá. Hotovááá hostina. Čerstvééé hlavy, mňam.“ V temnotě se zaleskl vlhký jazyk, velký jako mužské předloktí. „Les je zase klidnýýý. Vrať se domůůů, nikdo z mých služebníků ti neublíííží. A že jsi mě tak štědře pohostil, máááš můj slib, že v těžkééé chvíli přijdu tvým lidem na pomoc.“

Vladrag se uklonil. „Díky ti, Dive, strážci lesa. Možná tvou sílu a divotvornou moc budeme potřebovat už brzy.“

„Tak jest,“ zachraptěla bytost v dutině. „Cizáááci se blížííí. Už brzy vstoupííí do mých lesůůů. A já je přivítááám svým hněvem. To bude znamenííí pro tebe, aby ses chopil meče. Teď jdi, vrať se ke svýýým lidem!“

Vladrag opět sklonil hlavu a pozpátku ustoupil od stromu. Obludné pařáty se stáhly do vnitřku vykotlaného dubu a rudě zářící oči pohasly.

Vjatiči se vraceli v téměř mrtvolném tichu. Lesy nad povodím Oky byly po mnoha dnech opět klidné.

*

Dalšího dne se už od úsvitu rozléhalo nad hradištěm bušení seker. Na pláni u řeky muži chystali pohřební hranice. I sám kníže, do pasu vysvlečený, s tělem opáleným, svalnatým a zjizveným, popadl topor a připojil se k té neveselé činnosti.

Pozdě po poledni zaduněla na východní cestě kopyta. Dorazil Mstirad se zbytkem vjatičského vojska, většinou pěšáky. Přivezl kořist a padlé bojovníky. Rachot seker na chvíli utichl a nad Slavgorodem zazněly nářky a bědování.

Celý kmen se chystal na tryznu. Ženy omývaly mrtvé a připravovaly jídlo a pití na stravu, na pohřební hodokvas. Nejedna si v žalu rvala vlasy, nebo si dokonce pořezala ruce a nehty poškrábala tváře.

A zatímco v mnoha domech se rodiny sešly k nočnímu bdění nad mrtvými, aby jejich duše neukradli zlí běsi, kníže svolal do hodovní síně dvorce radu stařešinů a vladyků. Palota měla tvar kruhu s modlami předků po obvodu a velkým ohništěm uprostřed. Vážení muži kmene seděli nebo postávali kolem, srkali medovinu a hořké pivo a okusovali z tlustých kostí pečené koňské maso. Panovala zde dobrá nálada. Každé srdce ještě vítězoslavně bušilo a muži se hlučně chvástali svými čerstvými válečnými úspěchy.

„Bratři,“ pozvedl Vladrag vyřezávaný kovš s medovinou, „ulijme bohům za to, že nás vedli k dalšímu slavnému vítězství. Loni jsme odrazili Pečeněgy a teď i chazarskou a bulharskou havěť. Chtěli si udržet nadvládu nad povodím Volgy a svými starými poplatníky. S tím je ale konec! Chán v Itilu už od nás nedostane ani zablešenou veverčí kůži!“

Sněm zahučel a Vjatiči naklonili poháry, každý vylil pár kapek na podlahu jako oběť bohům. Pak se společně napili. Vladragovi však ztuhla ruka na půlcestě k ústům. Zrak mu padl na Mstirada.

Bratr knížete seděl na vyřezávaném špalku u ohniště a byl zamlklý a zachmuřený jako modla ze starého zčernalého dřeva.

„No tak, bratře,“ položil mu Vladrag ruku na rameno. „Nemůžeš alespoň na chvíli odložit své chmury? Napij se a raduj se s námi z vítězství!“

Mstirad jakoby ho ani neposlouchal, jeho obličej zůstal ponurý. Vladrag se zhluboka nadechl, očividně přemáhaje náhlé podráždění. Shromáždění postupně umlkalo. Vzduch zhoustl napětím. Mnozí z přítomných už zažili, jak se bratři do krve pohádali. Rozpory mezi nimi měly kořeny už v tom, že Mstirad byl ve skutečnosti starší. Starý kníže Gor ho však zplodil s bezcennou bulharskou otrokyní, takže knížecí stolec připadl o dva roky mladšímu Vladragovi, jehož matkou byla dcera významného vjatičského vladyky a právoplatná Gorova manželka.

„Neraduji se, Vladragu,“ promluvil nakonec tmavovlasý bojar, nepřítomně hledě do ohně.

„Nemyslím totiž na boj, jenž je za námi, nýbrž na ten, který nás čeká. Nic si nenamlouvejme, stojíme před nejtěžší zkouškou. Hrozbu z jihu a východu jsme odrazili, avšak mnohem nebezpečnější nepřítel číhá na západě. Proti němu jsou i Chazaři jen dotíravý hmyz.“

„Pravda,“ zabručel jeden z bělobradých stařešinů. „Sotva jsme setřásli chazarské jarmo, budeme muset čelit té dobyvačné varjažské smečce.“

„Ano,“ přitakal Mstirad. „Rusové. Připluli na svých dračích lodích zpoza Varjažského moře a ještě za vlády Rjurika ovládli kmeny od Ladogy až po ústí Dněpru do Černého moře. Vzpomínáš, bratře, s jakým respektem nám o nich vyprávěl náš otec, když se vrátil z kořistní výpravy proti Cařihradu? Varjagové pod vedením Rjurikova nástupce Helgiho způsobili v řecké zemi tak velké škody, že se vystrašený byzantský císař zavázal poskytnout ruským kupcům výhody, jaké nemá nikdo jiný. Je to životaschopné a výbojné plémě…“

„Uvědomuji si tu hrozbu, bratře,“ ucedil Vladrag, „ale nač sýčkovat v tento večer, jenž je zasvěcen vítězství? Málo piješ, a tak propadáš svým chmurným vidinám. No tak, dej si lok medoviny, ať se rozveselíš!“

„To nejsou vidiny, Vladragu,“ vzhlédl na něj Mstirad. „Ingvar, Rjurikův syn, který teď vládne Kyjevu, je prý mocichtivý, nelítostný válečník. Tvrdě potlačil povstání Drevljanů, rozdrtil Pečeněgy i Uhry. Vy všichni jste slyšeli zvěst, že se chystá vytáhnout proti Radimičům. A jakmile si podrobí naše západní sousedy, udeří na nás…“

„Porazíme je,“ narovnal ramena Vladrag, teď už vážně rozhněvaný. „Tak jako všechny před nimi. Vjatiči si odjakživa vládli sami! Ani Kyjevané nás neuvidí klečet v krvavém blátě. Nezalekneme se smečky nenasytných Varjagů!“

Muži v síni bojovně zahučeli, metaje kletby na Ingvara a jeho Rusy. Pouze tmavovlasého Mstirada se jejich nadšení netklo. Civěl do ohně a zamyšleně usrkával medovinu. V ohništi prasklo poleno a k otvoru ve střeše vyletěl sloup jisker.

*

Slunce ještě stálo nad obzorem, když se Slavgorodem rozezněly žalozpěvy a z domů byli vyneseni mrtví, na márách ze smolnatého dřeva, pečlivě upravení, v slavnostních oděvech, vyšívaných rubáškách, v blýskavé zbroji. Příbuzní nesli dary, jež si měli padlí vzít s sebou do hájemství smrti.

Uložili je na hranice u řeky a pak všechny dary za velikého kvílení a rvaní vlasů zničili, nádoby rozbili, zbraně polámali, jídlo podupali. I věci musely být mrtvé, aby si je mohl nebožtík vzít s sebou. Pak zabili i oblíbená zvířata mrtvých, většinou psy, ale k dvěma význačnějším mužům uložili na hranici i koně. Manželka jednoho z mladých bohatýrů, zamilovaná a zlomená tou ztrátou, požádala příbuzné, aby jí pomohli následovat zesnulého muže. Jen co dozpívala nad tělem svého drahého smutnou milostnou píseň, uškrtili jí lýkovou smyčkou a uložili na hranici k mrtvému.

A pak se melodie prudce změnila, zaječely píšťaly, zavířily bubny a na prostranství u řeky vyběhli muži v maskách. Rozdělili se na dvě skupiny, ti s lidskými maskami představovali duše mrtvých, ti s běsovskými démony, kteří se jich snažili zmocnit. V divokém tanci svedli boj, v němž byli běsi poraženi a zahnáni. Vjatiči věřili, že ten rituál zaplaší skutečné ďábly a dovolí duším padlých najít klidné spočinutí.

Když slunce zapadlo, Vladrag s pochodní v ruce obešel hranice a každou z nich sám zapálil. V záři plamenů celý kmen zasedl pod holým nebem k nahrubo stlučeným stolům a po úlitbě bohům začala strava, pohřební hostina. Zněly písně, medovina tekla proudem a vousy mužů byly mastné od pečeného koňského masa.

Hranice hořely dlouho do noci a jejich záře se míhala na černé hladině Oky jako plamínky bludných duší v nekonečné temnotě záhrobí.

*

„Kníže! Vzbuď se, pane!“

Vladrag se s bručením vyhrabal zpod kožešiny a spustil nohy z lůžka. Dvě nejmladší manželky, jež se k němu z obou stran tiskly svými nahými těly, zakňouraly ze sna a obrátily se na druhý bok.

„Co se děje, u Vjatkovy brady?“ zamžoural velmož do světla pochodně v družiníkově ruce.

„Posel. Ze západních osad.“

Vladrag s klením vstal. Ani se neoblékl, jen si prsty pročísl vlasy a pocuchaný plnovous, přehodil přes ramena plášť z vlčích kůží a spěchal do dvorany. Na chodbě se téměř srazil s Mstiradem.

„Zlé zvěsti,“ ucedil starší z bratrů.

„Těš se, došlo na tvá slova,“ odsekl kníže.

„Ještě řekni, že jsem to neštěstí přivolal.“

V kruhové síni se už sbíhali bojaři, vladykové a stařešinové. Oči měli ještě slepené a všichni zívali, až jim praskaly čelisti. Tryzna trvala dlouho do noci a hodující vypili celé potoky piva a medoviny. Takhle brzy byla většina z nich ještě opilá.

Před Vladragem se hlouček rozestoupil a kníže se svým bratrem přikročili k sedícímu muži. Byl bledý, ztrhaný a zaprášený. Při pohledu na vjatičského vládce odtrhl od úst pohár s pivem a uctivě sklonil hlavu.

„Kdo jsi?“ zeptal se Vladrag.

„To je Cvjetimír, kníže,“ odpověděl místo muže jeden z vladyků, zjizvený dlouhán s mírně prošedivělými vlasy a opáleným, kožnatým obličejem. „Ze Zubřích hlav, z mého rodu. Z nejzápadnější vjatičské osady…“

„Já vím, kde sídlí Zubří hlavy, Doljane,“ zavrčel Vladrag. „Nech mluvit toho muže. Co se stalo, Cvjetimíre?“

„Rusové, pane,“ zachraptěl muž. „Vedení samotným Ingvarem, synem Rjurikovým. Udeřili na Radimiče. Prý se lstí a vraždou zmocnili jejich sídelního hradiště a dosadili na knížecí stolec svého člověka, nějakého Ingvarova příbuzného. A teď se pohnuli na východ. Plení a zotročují vše, co jim přijde do cesty. Včera ráno dorazilo do naší vesnice několik uprchlých Radimičů. Prý se ze západu blíží veliké vojsko. Kyjevští Poljani a také Severjani, všichni pod velením těch prokletých varjažských hrdlořezů. Směřují do povodí Oky…“

Vjatiči okamžitě vystřízlivěli, začali se překřikovat a hlasitě dohadovat, strhl se poprask.

Nejočividněji obavy zacloumaly vladykou Doljanem.

„Kníže,“ popadl Vladraga za rameno, „žádám tě, abychom bez prodlení vyrazili na západ, do pohraničí! Můj rod sousedí s Radimiči, osady Zubřích hlav okusí kyjevskou ocel a plamen jako první. To nesmíš dovolit…“

„Ne!“ uťal jeho slova Mstirad a tvrdě pohlédl Doljanovi do očí. „Vojsku, jež vyplenilo samotný Cařihrad, se nemůžeme postavit v přímém boji. Byla by to naše zkáza. Musíme se opevnit ve Slavgorodu. Jen tady máme šanci úspěšně jim vzdorovat…“

Doljan vycenil zuby jako starý vlk. „Klidně zalezte zpátky do pelechů! Já okamžitě odcházím i se všemi svými muži. Jde o životy našich žen a dětí…“

Mstirad zakroutil hlavou. „Mysli, Zubří hlavo! Pokud roztříštíme naše síly…“

„Ticho!“ zahučel Vladrag. „Zmlkněte, baby užvaněné!“ Poslechli, jako by jim kouzlo vzalo hlasy.

Vladrag se zhluboka nadechl a zamyšleně vzhlédl. Otvorem ve střeše přímo nad středovým ohništěm pronikalo do paloty šedé světlo rozbřesku. Kníže zachmuřeným zrakem sklouzl po roubených zdech a zastavil se očima na mohutné soše v přítmí. Byla to podobizna Vjatka, otce rodu, prvního velkého kmenového knížete. Vladrag na něj chvíli zíral, jako by od něj čekal radu, jak se zachovat. Nakonec pokýval rozcuchanou hlavou.

„Půjdeme na západ,“ řekl. „Než by Kyjevané dorazili k Slavgorodu, vyplenili by polovinu našich osad a zotročili stovky našich žen a dětí. To jim nedovolíme. Z jednoho boje půjdeme rovnou do dalšího. Je v tom výhoda. Téměř celé vjatičské vojsko je teď shromážděné zde. Nemusíme svolávat vzdálené rody a čekat na jejich příchod. Můžeme vyrazit hned, v plné síle.“

„Bratře,“ promluvil se Mstirad do nastalého ticha, „nepodceňuj nepřítele. Tohle není chazarská chátra, ale Rusové kovaní ze severské oceli. Ingvar a jeho bojaři jsou z varjažského rodu, z krve válečníků, které si do svých družin najímají vládcové všech zemí od Británie až po Bagdád. Navíc budou v početní přesile. Musíme proti nim v boji získat výhodu, a to dosáhneme jedině tak, že se stáhneme za palisády knížecího hradiště…“

Tmavovlasý válečník zmlkl, protože zachytil Vladragův upřený, jako skála tvrdý pohled.

„Šetři dech, Mstirade,“ zabručel. „Už jsem se rozhodl a ty uděláš lépe, když ve svém srdci najdeš odvahu a víru v naše bohy. Slyšeli jste?“ zakroužil pohledem po obličejích kolemstojících bohatýrů a vladyků. „Zburcujte své bojovníky! Než se slunce odlepí od obzoru, chci vás všechny vidět připravené na odchod! V plné zbroji!“

Vladykové odhodlaně zahučeli a rozběhli se na všechny strany. Mstirad se upřeně díval na svého bratra. Vladrag pevně opětoval jeho pohled.

„Nikdo tě nenutí jít s námi,“ rýpl si kníže. „Pokud chceš, můžeš chránit ženy a děti v době mé nepřítomnosti.“

„Jsi tak hloupý, že nepoznáš rozdíl mezi rozvahou a zbabělstvím?“ Míšenec se otočil na patě, až jeho plášť zavál jako velký černý prapor ve vichru. Dvoranu opustil spěšným krokem.

Vladrag tiše zaklel.

Nad Slavgorodem zahučely válečné rohy.

*

Vycházející slunce vrhalo na nádvoří knížecího paláce zubatý stín vysoké palisády. To ráno po tryzně mělo být tiché a ospalé, avšak bylo tomu přesně naopak, pokřikování mužů se míchalo s dusotem a ržáním koní, nešťastné ženské hlasy s řinčením železa.

„Ani jsem vás nestihl pořádně obšťastnit,“ loučil se Vladrag se vzlykajícími manželkami. Jedna mu podala špičatou přilbici s kroužkovým závěsem, druhá přinesla ranec s jídlem, třetí mu pověsila na sedlo objemnou čutoru medoviny. Bogudara, jako obvykle, stála opodál, zamračená a s rukama založenýma na prsou.

Svjatopolk a Mečislav přispěchali s toulcem plným šípů, lukem a těžkým mlatem. Starší Svjatopolk, ačkoli už rostl do otcovy výšky, měl co dělat, aby na koňský hřbet zvedl bronzem pobitý kulatý štít.

„Dobře si rozmysli, co jim řekneš na rozloučenou,“ ozvala se Bogudara hlasem ostrým jak úlomek ledu. „Aby nevzali nohy na ramena, jen co vytáhneš paty z hradiště, a neupalovali za tebou.“

Vladrag pohlédl na chlapce. Tvářili se pokorně a před otcovým tvrdým pohledem klopili zraky. Kníže se poškrábal v plnovousu, padajícím mu až na sudovitou hruď. Po chvíli se zhluboka nadechl a pokýval hlavou, jako by dával najevo souhlas nějakému svému vnitřnímu hlasu.

„Tak tu tak nestůjte jak dva urnové sloupy,“ zavrčel na ně najednou. „Běžte si po luky a meče a osedlejte své koně!“

Chlapci nechápavě vzhlédli. Tři mladší ženy přestaly štkát a vytřeštily oči. Bogudaře překvapením poklesla brada.

„Nečumte a dělejte, dokud si to nerozmyslím!“ obořil se Vladrag na syny. „Raději vás budu mít na očích, než bych se strachoval, kde mi šmejdíte v houštinách za zády!“

Svjatopolk a Mečislav nadskočili, jako by jim do kalhot vlétly jiskry z ohniště, a rozběhli se do paláce. Kolem matky proletěli tak divoce, že ji málem povalili.

„Co to…“ lapala po dechu Bogudara. „Ty ses dočista zbláznil!“

„Možná,“ odsekl Vladrag, strkaje nohu do třmene. „Ale potáhneme proti velké přesile a bude třeba každé ruky, která umí vládnout lukem či kopím. Já v jejich věku…“

„O tom nechci nic slyšet!“ štěkla kněžna a švihla pohledem tři mladší ženy. „Na co koukáte, slepice? Běžte kněžicům nachystat nějaké jídlo a pití na cestu! A ty…“ z jejích očí vyletěl proti manželi spalující blesk, „…s tebou si to vyříkám, až se vrátíte! Neopovažte se nevrátit!“

Vladrag se jen zazubil se sedla. Bogudara se nasupeně zvrtla na patě a zmizela ve stínu palácového vchodu.

Ze stáje vyvedl svého koně Mstirad. Bratři na sebe pohlédli. Nepadlo mezi nimi jediné slovo. Vladrag obrátil svého strakáče a popohnal ho směrem k bráně. Tmavovlasý bohatýr vyskočil na koně a následoval ho.

Jen co se zabouchla vrata i za nadšeným Svjatopolkem a Mečislavem, Bogudara utíkala do

své komnaty a tam v pláči padla k nohám modly s podobou matky Mokoš. Nějakou chvíli odříkávala modlitby, zaklínadla a prosby. Pak si důkladně utřela oči a tváře, vzala pružnou rákosku a šla pořádně naložit na zadek některé z mladších Vladragových žen. Jako kněžna a první žena na to měla právo. Jak už se předtím několikrát přesvědčila, byl to výtečný způsob, jak se uklidnit.

*

Když vojsko vyjelo z hradiště, na spáleništi u řeky bylo rušno. Ženy sbíraly z ještě doutnajícího pohřebiště kosti a popel mrtvých a plnily jimi malované urny. Břehy řeky byly pořádný kus po i proti proudu lemované silnými vyřezávanými sloupy. Na vrcholu každého z nich stála urna s pozůstatky zemřelého předka. Většina kůlů byla obložena nízkými mohylami z kamení a lebek obětovaných zvířat. Když bohatýři projížděli kolem nových sloupů, které na své urny pouze čekaly, Vladraga napadlo, že už brzy budou muset vytesat spoustu dalších.

Na náladě mu to rozhodně nepřidalo.

A to, že les začínal šumět a vlnit se, ačkoli stále vládlo bezvětří, už vůbec ne. Věděl totiž, co to znamená.

Na vjatičské území vkročili cizinci.

*

„Máme tu všivou díru vypálit, jarle?“

Kníže Ingvar vjel na svém bělouši na prasaty rozrytou náves a zastavil v kruhu ocelí zvonících jezdců. Byla to pyšná knížecí družina, ramenatí bohatýři v šupinových pancířích a blýskavých přilbicích, vyzbrojení dvousečnými meči, ostnatými kyji a sekyrami na dlouhých toporech. Drtivá většina z nich byli Varjagové, rození válečníci z dalekého severu, ale našlo se mezi nimi i pár Poljanů, příslušníků kmene, jenž vládl Kyjevu před příchodem Seveřanů.

„K čemu by to bylo dobré?“ Vojvoda si sundal z hlavy zlatem tepanou varjažskou přilbici s obloukovými chrániči očí a prsty si prohrábl notně prošedivělé vlasy. „Přijeli jsme ty špinavé divochy srazit na kolena, ne je vyhubit. Když všechny povraždíme, kdo pak bude do Kyjeva posílat vosk a kůže? Mysleli jste na to, tupci?“

Bojaři se zatvářili zklamaně. Runové čepele v jejich pěstích nepotřísnila jediná kapka krve. Vjatičská vesnice se poddala útočníkům bez odporu, když sem Rusové po soumraku vtrhli, vyjící, lomozící a řinčící žíznivou upplandskou ocelí, vylezli ze zemljanek a mechem porostlých srubů jenom ženy, děcka a starci.

„Škoda.“ Jezdec, který se předtím ptal, rozčarovaně odhodil pochodeň do bláta smíchaného s prasečím hnojem. „Mohla být aspoň trochu zábava.“

„Ještě si krve a ohně užijete až až,“ ujistil ho Ingvar. „Jak jsem slyšel, vjatičský kníže je tuhý protivník. Nepoddá se mi bez boje.“

Země se zachvěla a uličkou mezi zemljankami se na náves začalo valit početné pěší vojsko.

„Zůstaneme tu jen do rána, tak ať se chlapi neožerou a nezdivočí,“ přikázal Ingvar. „Všichni na kutě, s úsvitem pochodujeme dál. Já se vyspím v tamtom srubu,“ ukázal na rozměrnou dřevěnici, vévodící osadě. „Běžte to tam prohlédnout, ať někde v koutě nečíhá nějaký vjatičský parchant s nožem v rukávu. Nemám na takové hovadiny náladu. A přiveďte mi nějakou pěknou holku. Mladou, a ne moc špinavou.“

„Co by na to řekla kněžna Olga?“ utrousil jeden z bohatýrů a družina se rozchechtala.

Kníže zablýskal očima. Jezdci zmlkli, jako když utne. Ingvar rázně popohnal koně k vtipálkovi a přilbicí, již stále držel v ruce, jej udeřil do obličeje. Byla to taková rána, že bojar vyletěl ze sedla a hlučně se sesypal do bláta.

„U Odina…“ zasténal a vyplivl s proudem krve i úlomky zubů.

„Pamatujte si, že jméno kněžny Olgy je příliš čisté pro vaše špinavé držky,“ zavrčel Ingvar a ukázal na srub. Několik bojovníků okamžitě sklouzlo s koní a s tasenými meči v dlaních běželo k stavení.

V tom okamžiku zarachotila cválající kopyta a ze tmy na východním konci vesnice vyjel jezdec. Družiníci bleskově sáhli po zbraních a jen Ingvarův výkřik a prudké nesouhlasné gesto zachránily příchozího od okamžitého nakrmení železem. Muž v sedle vypadal divoce, byl oblečený v houních a kůžích a jeho výzbroj tvořily pouze oštěp, luk a dlouhý nůž s rukojetí z jeleního parohu.

„Kníže!“ trhl uzdou před Ingvarem.

Ve světle pochodní ho i bojaři konečně poznali. Byl to lovec z kmene Radimičů, jehož vzali s sebou jako zvěda. Znal lesy v těchto končinách jako svou dlaň.

„Co máš, červe?“ zeptal se vládce Kyjeva.

„Vjatiči!“ vyhrkl Radimič.

Mezi bohatýry to zahučelo. Slovo se rozletělo vesnicí jako havran zvěstující boj a vojsko se neklidně zavlnilo.

Pouze kníže nehnul ani brvou. „Kde?“ zeptal se úsečně. „A kolik?“

„Táboří v malé vesnici u Oky, asi půl dne jízdy na severovýchod. Jsou v plné síle, snad všechny rody…“

„Výborně.“ Ingvarův vousatý, vráskami a jizvami zbrázděný obličej zkřivil ošklivý úsměv. „Ti pitomci vyrazili proti nám. Ve své nadutosti si myslí, že se nám můžou postavit. Dobře mě poslouchej, pse. Pojedeš teď zpátky…“

Lovec neklidně poposedl.

„…a doručíš náčelníkovi té smradlavé chátry můj vzkaz. Slyšel jsem o něm zkazky, jaký je to čestný a šlechetný vládce. Tak se přesvědčíme.“ Rjurikův syn se naklonil v sedle. „Sdělíš mu toto…“

Radimič natáhnul uši.

*

Vladrag se mračil tak, že i věčně mrzutý Mstirad teď vedle něj vypadal docela vesele. Kníže dlouho, velmi dlouho mlčel. Seděl na prostém stolci, ruce položené na hlavici meče, opřeného hrotem o podlahu.

„Kolik v té vesnici zůstalo lidí?“ zeptal se nakonec.

„Něco přes padesát,“ odvětil Doljan, vladyka Zubřích hlav. Byl pobledlý a chvěl se směsicí strachu a vzteku.

„Pokud se nedostavíš do osady na vyjednávání,“ zopakoval Radimič, klečící před knížetem,

„Ingvar je dá všechny zabít. Dej na má slova, kníže, není to jen prázdná hrozba. Ta jeho vlčí smečka netouží po ničem jiném než po pořádném krveprolití. Stačí, aby luskl prsty a začnou jatka…“

„Je to past,“ ucedil Mstirad, jako vždy zachumlaný v dlouhém černém plášti, s vlasy padajícími do obličeje. „Ten podělaný Varjag nechce vyjednávat. Chce tě zajmout a přinutit, aby ses před ním plazil jako spráskaný pes. Dobře si rozmysli, co uděláš, bratře. Pokud se staneš jeho rukojmím, prohráli jsme a z Vjatičů se bez boje stanou otroci Kyjeva. Nechoď tam.“

„Ale co ty ženy a děti ve vesnici?“ zvolal přeskakujícím hlasem Doljan. „Jsou mezi nimi i mé dcery! Mám lhostejně přihlížet, jak jim podřezávají hrdla?!“

„Je nutné zvážit,“ podíval se na něj Mstirad chladně, „zda tato oběť nestojí za naději pro celý kmen.“

„Ty…“ štěkl Doljan a udělal krok směrem k tmavovlasému muži, ale Vladrag v té chvíli pozvedl meč a udeřil hrotem do podlahy. Čepel pronikavě zazuněla.

„Dost!“

Ve srubu se rozhostilo ticho. Kníže se zhluboka nadechl.

„Vaše hloupé pře mi v rozhodování nepomohou,“ zafuněl jako tur. „Máš pravdu, Mstirade, je to léčka. Ingvar mě zkouší, hraje si se mnou a pravděpodobně se u toho dobře baví. Avšak poraď mi, co dělat, protože já ty lidi nehodlám obětovat.“

„Tvůj život je pro kmen cennější než těch padesát duší,“ namítl míšenec.

„Kníže,“ třískl se Doljan pěstí do bronzem okované hrudi, „nebudu ti mít za zlé, když tam nepůjdeš. V tom případě ale dovol mě a mým mužům, abychom okamžitě odjeli do vesnice a pokusili se naše soukmenovce vysvobodit…“

„To by byla sebevražda, vladyko,“ zachmuřil se Vladrag. „A zajatce bys stejně nezachránil.“

„Stejně tak jim nepomůžeš tím, že se vzdáš Ingvarovi, bratře,“ doplnil Mstirad.

„Máš lepší nápad?“

„Mám. Půjdu tam já.“

Přítomní vladykové jako jeden muž pohlédli na válečníka v černém plášti. A nejudivenější

výraz měl v obličeji Vladrag.

„Jaký by to mělo smysl?“ zeptal se.

„Ingvar přece neví, jak vypadáš,“ ušklíbl se Mstirad. „Budu se vydávat za tebe.“

„To se mi nezdá. S Kyjevany táhnou i Radimiči, ti by tu lež mohli prohlédnout. Někteří už mě viděli.“

„Ta možnost tu je. Ale můžu vyjednávat tak nebo tak a tím získám čas. Naše vojsko se zatím musí spěšně přesunout k vesnici Zubřích hlav. A pak už bude vše v rukách bohů.“

Vladrag se zvedl ze stolce, nespouštěje z bratra zrak. „Půjde ti o život.“

„To nám všem,“ zachechtal se míšenec syčivě.

Kníže pomalu, rozvážně pokýval hlavou. Pak pohlédl na stále ještě klečícího posla.

„Co mám tedy vzkázat Ingvarovi?“ zeptal se Radimič.

Vladrag bleskově pozvedl meč a udeřil muže hlavicí do spánku. Lovec se v mrákotách sesypal na podlahu z borovicových prken.

„Ty nic,“ utrousil kníže. „Mohl bys mu všechno vyžvanit.“

*

Byla ještě noc, ta hluboká tma krátce před úsvitem, když Mstirad vysedl na koně. Spolu s ním vyskočili do sedel dva družiníci, jež mu Vladrag vybral jako průvodce. Jeden z nich nesl knížecí znak, na konci dlouhé žerdě byl připevněn dřevený kruh s prostě vyvedenou řezbou medvědí hlavy. Po obvodu povlávaly prameny černých vlasů z hlav zabitých nepřátel.

Kolem bylo rušno. Vjatičské vojsko se spěšně chystalo k odchodu. Mihotavé světlo pochodní se blýskalo na přilbicích a čerstvě nabroušených ostřích.

„Půjdeme za vámi tak rychle, jak jen to půjde,“ slíbil Vladrag bratrovi. „Snad dorazíme včas.“

„Pokusím se do té doby zůstat naživu,“ ušklíbl se Mstirad nevesele.

Kníže pokýval hlavou a natáhl ruku. Míšenec ji pevně sevřel, ještě jednou se křivě usmál a pak kopl koně do slabin. Tři jezdci vyrazili po břehu řeky a záhy zmizeli v temnotě.

Vladrag odvrátil pohled od Oky a podíval se k lesu za osadou. Černá masa se vlnila, kývala, zlověstně hučela.

„Co když už nastal ten čas, Dive?“ pronesl kníže tlumeně, spíš sám pro sebe. „Možná tohle je ta chvíle, kdy budeme potřebovat tvou pomoc.“

*

Krátce po poledni Mstirad a jeho dva průvodci zastavili koně na návrší bučinou porostlého kopce. Slunce dnes zůstalo skryté za mraky, šedé peřiny vycpané deštěm se téměř otíraly o stromy na hřebenech pahorků. Bylo dusno.

Černovlasého míšence něco zašimralo za krkem. Podezřívavě se ohlédl.

„Co se děje?“ zeptal se muž, nesoucí knížecí znak.

„Nemůžu se zbavit dojmu, že nás někdo sleduje,“ ucedil Mstirad. Viděl však jen neklidně se vlnící les.

„To je možné,“ řekl druhý bojar a ukázal dopředu. „Už jsme blízko. Rusové tu určitě mají hlídky.“

Úbočí před nimi bylo hustě zalesněné, ale nad koruny stromů se zvedaly sloupy kouře z ohnišť, neklamný znak, že v údolí leží vesnice.

Pobídli koně a bez slova se jali sestupovat se svahu. Les kolem cesty temně hučel. Mstiradovi se zdálo, že v tom mručení, vrzání a šelestění slyší podivný hlas. V houští u cesty praskl pařez pod něčím těžkým krokem. Koně zaržáli a trojice měla co dělat, aby je zvládla. Mstirad ze sedla splašeně tančícího hřebce na okamžik zahlédl v porostu mohutný stín a záblesk dravčích očí. Než však uklidnil zvíře a podíval se tím směrem podruhé, důkladněji, zjevení zmizelo.

Rychle jeli dál. Les se před nimi začal prosvětlovat. V koruně rozložitého buku nad cestou se na silné větvi vztyčila lidská postava a nad stráně vzlétl ryk rohu.

Vjatiči dosáhli úpatí chlumu a vjeli do údolí.

A spatřili kyjevské vojsko, tábořící ve vesnici i na lukách a polích kolem.

„U všech bohů…“ polkl Mstirad nasucho. „Těch je.“

„Jako much na mršině,“ zachraptěl bojar nesoucí knížecí znak.

Nebyl to však jen počet nepřátel, co Vjatičům vyrazilo dech. Hrůza šla především z toho množství železa, jímž ruské vojsko doslova zvonilo. Žádný lámavý bronz, mlaty s kamennými hlavicemi nebo kostěné hroty šípů. Pouze ocel, vykovaná mistry z varjažských krajů, které si noví vládci Kyjeva přivezli s sebou.

Hned u lesa trojici obklopili nepřátelští bojovníci a zvedli proti nim les kopí s blýskavými hroty. Přesto pokračovali dál, pomalu, s hlavami vztyčenými. Vjeli do vesnice a nechali se urážlivě pokřikujícím davem unášet k velkému vladykovu srubu u kruhové návsi.

Ze stavení je vyšel přivítat šedovlasý šedesátník střední postavy, na první pohled nijak impozantní, ba v doprovodu robustních bojarů dokonce malý, ale přesto kolem sebe šířící jakousi neviditelnou sílu.

„Vítej,“ vzhlédl na jezdce. V jeho hlase byl patrný posměvačný tón. „Věděl jsem, že přijmeš mé pozvání, kníže.“

„Já nejsem kníže Vladrag,“ opáčil černovlasý jezdec nečekaně. „Jsem Mstirad a nepřicházím ve jménu Vjatičů, ani ve jménu svého bratra. Chci smlouvat pouze za sebe.“

Jeho dva průvodci si za míšencovými zády vyměnili překvapené pohledy. Ingvar přimhouřil oči. Dlouho mlčel. Pak přikývl a ošklivě se usmál.

„Tak jen pojď dál, Mstirade. Zdá se, že mi máš co nabídnout.“

*

Nepřipili si nakyslou medovinou, ani hořkým pivem. Kdepak. Ingvar nabídl hostovi řecké víno, hebké a sladké jako mléko z matčiných prsou. Mstirad nikdy nic tak zázračného neochutnal, byť byl bratr kmenového vůdce.

„Takže ty jsi Gorův prvorozený, hm?“ zeptal se Kyjevan a ukázal na rožeň nad ohništěm, které sedící muže oddělovalo. Míšenec vystrčil ruku zpod černého pláště a sáhl po noži zapíchnutém v pečeném praseti. Dva Varjagové hlídající u dveří okamžitě sevřeli v dlaních jílce mečů, ale Ingvar zakroutil hlavou.

„Tak jest,“ přisvědčil Mstirad a ukrojil si kus masa. „Narodil jsem se dva roky předtím, než se kníže oženil s tou vjatičskou slepicí a zplodil právoplatného potomka. Mou matkou byla bulharská otrokyně, již Gor odmítl uznat za svou ženu.“

„Chápu,“ usmál se Ingvar pod vousy. „Osud odstrkovaného parchanta musel být pro tebe velice ostudný. A teď by ses chtěl za všechno to ponižování svému bratrovi pomstít, že?“

„Jsem střední cesta,“ zamumlal Mstirad s plnými ústy. Kníže zvedl obočí. „Jak to myslíš?“

„Vjatiči jsou velice hrdý kmen, nikdy se ti nepodvolí bez boje. A že jsou na svém území, ani tvá přesila ti nepomůže porazit je.“

„Myslíš?“

„Věř mi. I kdybys zvítězil, utrpěl bys tak těžké ztráty, že by to vlastně ani nestálo za to.

Jediným východiskem pro tebe je odstranění Vladraga.“

„Už rozumím. A ty bys mi s tím ochotně pomohl, že?“ Ingvarův úsměv nabral na zlověstnosti.

„Přesně o tom mluvím. Pak stačí uklidit jeho dva syny a vládcem kmene se stanu já. Přece jen mi v žilách koluje knížecí krev. Bude to chtít trochu intrikování a nějaké to podříznuté hrdlo, ale jakmile bude Vladrag šustit v urně, zmocnit se jeho výsad pro mě nebude nic složitého. A když pak zasednu na knížecí stolec, samozřejmě s tvou tichou podporou, máš mé slovo, že ti Vjatiči začnou platit daň a uznají svrchovanost Kyjeva. Jak říkám, jsem zlatá střední cesta.“

„A já dosáhnu svého cíle beze ztrát,“ přikývl Ingvar. „Což by se mi náramně hodilo. Příští jaro chystám velkou válečnou výpravu.“

„Proti komu?“

„Vypršela stará smlouva s Cařihradem. Ta, již byzantského císaře přinutil podepsat ještě můj předchůdce Helgi. Je potřeba opět vydobýt výsady pro ruské kupce. A nejlépe to jde silou a vyhrožováním, však to znáš. Ve Smolensku už Kriviči dlabou pro mou armádu lodě, na nichž poplujeme dolů po Dněpru.“

„Takže proto jsi udeřil na všechny kmeny kolem. Potřebuješ posílit vojsko.“

„Jistě. Tvůj otec, starý kníže Gor, se zúčastnil velkého Helgiho tažení na Cařihrad. Vrátil se domů ověšený drahocennou kořistí, Kyjevu se však přesto nepoddal. Paličatě trval na vjatičské

nezávislosti a odmítl nám platit daně. A proto musíte dodnes čelit Chazarům, Bulharům či Pečeněgům na vlastní pěst. Kmeny, které uznaly moc Rjurikovců, se dostaly pod jejich ochranu. Sjednotily se a zesílily. Už za Helgiho čelily Chazarům společně, a bylo to veliké vítězství, tam na pláních u Donu. I Vjatiči musí pochopit, že končí čas rozdrobených rodů a kmenů a nastupuje doba národů a sjednocených států. Všude kolem sílí veliké říše a my tady, v ruské zemi, se jim musíme vyrovnat.“

Mstirad si opět lokl vína. „Naprosto to chápu a souhlasím, kníže. Právě proto ti nabízím své služby. Své spojenectví. Dohodneme se?“

„Proč ne?“ přikývl Ingvar. „Podle všeho jsi rozumný muž. Pokud se mi zaručíš, že Vjatiči složí zbraně, nechám tě jít zpátky.“

„Postarám se o to. Mezi knížecími bojary je skupina mužů, kteří mě poslechnou na slovo. Slibuji ti, že Vladrag a jeho štěňata nedožijí zítřejšího rána. Jakmile se prohlásím knížetem, zvítězil jsi. A já taky. Ruku na to?“

Ingvar odložil stříbrnou číši a zvedl se ze stolce. „Ruku na to.“

Strážci opět zneklidněli, ale kníže jim pokynul, aby zůstali na místech. Mstirad natáhl ruku a dva spiklenci si navzájem sevřeli dlaně.

„Málem bych zapomněl,“ řekl najednou Vjatič. „Ještě něco.“

„Poslouchám.“

„Ty zajatce ze zdejší vesnice nech být. Kdybyste je zabili, Vjatiče by to moc příznivě nenaladilo. Měl bych pak mnohem těžší šanci je zvládnout a přesvědčit o přijetí nového řádu. Propusť je na znamení své dobré vůle. Na mé soukmenovce to udělá dojem a pak před tebou pokleknou ochotněji.“

Ingvar se usmál. Podivně. Smutně.

„Škoda,“ vzdychl si.

„Cože?“ pohlédl mu Mstirad do očí. Pořád si pevně svírali ruce.

„Teď jsi to celé pokazil, míšenče,“ zakroutil Ingvar hlavou. „Až do této chvíle sis vedl výtečně. V jedné chvíli jsem dokonce na okamžik zapochyboval, nemyslíš-li svou zradu vážně. Proč jsi musel tak okatě prozradit, oč ti ve skutečnosti jde?“

„Nechápu, o čem to mluvíš, kníže…“

Velmož se přestal usmívat. Jeho stisk zesílil. „O tom, že mě taháš za nos, špinavý bulharský bastarde. Jsi mazaný, uznávám, ale udělal jsi chybu. Podcenil jsi mě. Nadutě sis myslel, že přelstíš Ingvara z rodu Rjurikova. Od začátku mi bylo jasné, že jsi přišel hrát o čas. Šel jsi na to docela chytře, ale teď, teď ses prozradil. Jde ti jen o záchranu těch prašivých vesničanů, dokud jim Vladrag s Vjatiči nepřijdou na pomoc. Snad sis doopravdy nemyslel, že tě nechám jít a ještě ti dám svůj slib, že těm psům neublížím?! No tak, za koho mě máš?!“

Mstirad vycenil zuby ve vlčím úsměvu.

A pak levou rukou bleskově sáhl po noži zapíchnutém v rožnícím se praseti. Družiníci u dveří zařvali a vytrhli meče z pochev.

„Hade!“ štěkl Mstirad. Mastná čepel se mihla v záři plamenů. Ingvar se však bleskově natočil ve směru útoku a vykryl útok levou rukou. Ostří zaskřípalo na železem pobitém chrániči předloktí. Míšenec zaklel.

Bojaři už byli u ohniště a zvedali meče.

„Nezabíjejte ho!“ vykřikl Ingvar.

Hlavice severského meče zasáhla Mstirada do zátylku. Vjatič se zapotácel a oči se mu obrátily v sloup. Přesto pořád stál a rozechvělá levačka se pokoušela pozvednout nůž. Ani druhý bojovník si nenechal ujít příležitost pořádně ho praštit. Až tehdy čepel vyklouzla z prstů a tělo v černém plášti se pomalu sesulo k zemi. Ingvar konečně pustil míšencovu ruku.

„O rukojmího víc,“ ucedil a pohlédl na Varjagy. „Jděte. Ty dva, co přišli s ním, zabijte a jejich všivé kebule pověste na kraji lesa. Ať je ti, co brzy přijdou, dobře vidí. Protože stejně tak se zanedlouho budou houpat na větvích i jejich hlavy!“

*

Stmívalo se. Hvozd, až dosud podobný oceánu vlnící se temné zeleně, zlověstně zčernal. Byl pořád neklidnější a jeho hlas každým okamžikem nabíral na hrozivosti. Krátký odpolední déšť nezahnal dusno, právě naopak. V bezvětří porost dýchal mlhou, jejíž chapadla lezla pod oděv a vlhce se lepila na kůži.

Se soumrakem začali z lesa a strašidelně se kroutícího oparu vycházet muži. Zamlklí, zamračení, spěchající, jako duchové či běsi následující volání vzdáleného rituálu. Brzy se jimi zaplnily vršky na severní a východní straně údolí Zubřích hlav. Kníže Vladrag na kraji chlumu potáhl uzdou strakáče a vydal rozkaz zastavit. Valící se masa Vjatičů znehybněla, na mýtinách a paloucích, pod stromy, v mlhou nasáklých stínech. Dnes neměli z brumlajícího lesa strach, dnes byli jeho součástí, jeho předvojem plným skrytého, doutnajícího vzteku.

„Přímo před námi, za těmi stromy,“ namířil vladyka Doljan obnažený meč dolů do úvalu. „Má vesnice. Bohové, ať nejdeme pozdě.“

„Doufejme,“ zabručel Vladrag. „Vědět tak, co je s Mstiradem. Snad ještě žije.“

„Vyšleme zvědy. Nebo posly. Ingvar tvého bratra nepochybně zajal a získal tak cenné rukojmí. Bude chtít vyjednávat.“

Kníže zakroutil hlavou. „Čas na smlouvání vypršel. Nakonec se stejně dostanou ke slovu kyje a sekery, tak nač to odkládat? Kostroma už se těší na bohaté žně. Nenechme ji čekat.“

Nikdo z vladyků a bojarů nic nenamítal. Stejně by to bylo zbytečné, Vladrag už pobízel koně dolů se svahu. S pěšími houfy v závěsu sjeli jezdci z lysého návrší a vnořili se do černého stínu lesa. Stromy byly mimořádně neklidné, hlasitě vrzaly, lomozily větvemi a kývaly se, jakoby se snažily vyrvat kořeny z půdy a vydat se na pochod. V koruně mohutného buku nad cestou cosi dunivě chraptělo, škrábalo něčím ostrým do kůry a třáslo haluzemi.

„Kníííže…“

Jezdci měli co dělat, aby zvládli vyděšené koně.

„Dive!“ překřičel Vladrag hřmění hvozdu. „Ty jsi opravdu přišel!“

Místo odpovědi se z koruny odrazil veliký černý stín a skočil do temného houští. Všude kolem pršelo listí a polámané větve. Bytost s vrčením zamířila do údolí. Suché pařezy jí praskaly pod tlapami.

Vladrag se zachechtal, až mu zuby zasvítily ve tmě. Na levé předloktí si nasadil štít a pravačkou se chopil meče. „Připravte se, bratři! Takovou bitvu lesy nad Okou ještě neviděly!“

Zařinčelo tasené železo. Kníže se ještě jednou ohlédl na své muže.

„Viděl někdo z vás mé syny?“

Odpovědí mu bylo jen mlčení a zamítavé vrtění hlav.

„To jsem si mohl myslet,“ ucedil Vladrag a pobodl jančícího strakáče.

*

„U Odina, Peruna a všech bohů, co se to děje?“ klel Ingvar. Natahuje si rukavice, vyšel na zápraží vladykova srubu a pohlédl na neklidně se vlnící svahy nad údolím. „Nefoukne ani vánek, a ty prokleté lesy přesto hučí jako ve vichřici! Řekne mi někdo, co je to za čarodějnictví?“

„To je Lešij,“ ozval se bázlivě jeden z radimičských vladyků, kteří se v naději na bohatou kořist připojili k tažení Kyjevanů. „Démonický strážce hvozdů nad Okou. Vjatiči ho vzývají jménem Div a obětují mu jako bohu. A tohle… tohle je znamení, že zuří.“

Ingvar si pohrdavě odplivl, vzal z rukou vedle stojícího bojara svou vikinskou přilbici a narazil si ji na hlavu. „Copak si ta chátra myslí, že jejich běsi a prašivá kouzla obstojí proti nabroušené varjažské oceli? To se teda šeredně pletou. Do zbraně, vlci! Štítonoši kupředu, lučištníci za nimi jako druhý voj. Bohatýři, do sedel!“

Vesnicí to jen zahučelo. Hlídky už za světla hlásily, že se blíží vjatičské vojsko a Rusové se v mžiku nachystali k boji. Osada byla dobrým opěrným bodem proti útoku z lesa. Pěšáci srazili k sobě okované dubové štíty a dali se z vesnice na pochod mírně se zvedajícími loukami k lesu, vepředu kopiníci a oštěpníci, za nimi sekerami a kyji vyzbrojené šiky, jedna hlučící ocelová vlna za druhou. V patách jim kráčely houfy lukostřelců s plnými toulci na zádech. Bojovníci se burcovali divokými bojovými popěvky a sborovým pokřikováním. Žíznili po krvi.

Kníže vyskočil na koně a tasil meč. Po runové čepeli přelétlo blikavé světlo pochodní.

„Přiveďte mi toho parchanta,“ vycenil zuby. „Jakmile z lesa přiletí první šíp, vlastnoručně mu useknu palici! Uvidíme, jestli Vladrag bude mít odvahu přijít si po zdechlinu svého bratříčka až sem!“

V tom okamžiku, jako vzteklá odpověď na ta slova, vzlétl nad mlhou zahalené svahy strašlivý ryk. Ne, to nebyl hlas válečného rohu. Ten zvuk se musel vydrat z hrdla nějaké hrozné, nelidské zrůdy, nepříčetné zuřivostí a touhou po krvi.

Kyjevské šiky se zastavily a neklidně zavlnily. Mnoho Radimičů se otočilo na patě a s pokřikováním „Lešij, Lešij!“ se rozběhlo na západní konec údolí, marně na ně Varjagové štěkali zuřivé rozkazy.

Ingvar se ani nezachvěl, pouze přimhouřil oči a pevněji sevřel rukojeť meče v pěsti.

„Dejte znamení lučištníkům!“ přikázal rázně. „Cokoli z toho lesa vyleze, ať to okamžitě nakrmí šípy!“

Řev varjažského rohu byl důstojnou odezvou na hlas neznámé bestie.

*

Mstirad se z bezvědomí probral náhle, trhnutím, jako spáč z noční můry. A stejně tak lapal po dechu, jako by mu upírský duch seděl na prsou a sál z něho životní sílu. V uších mu doznívala ozvěna pronikavého hřímavého hlasu, ale to mu možná jen hučelo v lebce od rány, uštědřené Ingvarovými poskoky.

Se sténáním se zvedl do sedu. Byl ve tmě, soudě podle stísněného prostoru v nějaké zemljance se stěnami z těžkých trámů, napůl zapuštěnými v zemi. Snažil se vzpamatovat, zaostřit smysly…

Něco zavrzalo. Ohlédl se. Ne, to nebyla dvířka, jejichž obrys už jakž takž rozeznával ve tmě…

Opět ten zvuk. Praskání dřeva, jako když se na jaře večer prudce ochladí a trámy, přes den vyhřáté sluncem, začnou pracovat. A k tomu šustění uvolněné hlíny.

A pak to spatřil.

„U všech ďasů…“

Stěny se hýbaly. Břevna se kroutila jako živá, rostla a puchřela. Na okamžik zapochyboval, zda to není jen přelud, vlnící mu svět před očima, ale pak udusaná hlína pod ním zvučně popraskala a z trhlin vylezly kořeny. S polekaně bušícím srdcem a nechápavě vypoulenýma očima potácivě vstal. Temenem narazil do nízkého stropu tak tvrdě, že málem padl zpátky. Něco se mu sesypalo za krk. Pohlédl nad sebe. Pařezy, z nichž byla zhotovena střecha, se rovněž začaly prohýbat.

Všechno dřevo ožilo.

*

„Co to…“ zachraptěl Ingvar, když za sebou zaslechl zvučné praskání. Pomalu se ohlédl přes rameno. I kolemstojící bohatýři, plni obav, se nechápavě otočili v sedlech.

A vytřeštili oči.

Vladykův srub se hýbal. Trámy se s hlasitým vrzáním a praskáním křivily, pukaly a vylézaly ze záseků v kolmo umístěných břevnech. Jak pracující dřevo zmenšilo otvor dveří, vrata praskla vedví.

Koně šíleli strachy. Dusali jako s nohama v hadích hnízdech, metali hřívami, s pronikavým ržáním se vzpínali. Někteří bojaři své oře nezvládli a s železným rachotem se zřítili na dvůr.

Slaměná střecha srubu se s rachotem probořila a sesypala dovnitř, kde okamžitě vzplála od ohniště. Vesnicí se rozletěly zděšené výkřiky a doposud pevně sevřené šiky se začaly trhat.

„Zůstaňte na místech!“ zařval Ingvar, máchaje mečem nad hlavou. „Snad se nezaleknete bosoráctví těch smradlavých divochů?!“

Pěšáci nahoře u lesa rytmicky bušili zbraněmi do štítů, aby si dodali odvahu. Potřebovali to. V mihotavém světle požáru se stíny lesa před nimi hýbaly nepřirozeným životem a natahovaly z mlžného oparu větve podobné obludným pařátům.

„U Thórova kladiva, podívejte!“ vykřikl někdo.

Zničehonic začalo z trávy pod nohama vojska rašit stromové mlází. Rostlo nepřirozeně rychle, jako když z děr v zemi lezou jedovatí hadi a pokoušejí se omotat nohy překvapených mužů. Vyrovnané šiky se definitivně rozpadly na sevřené hloučky, zbrkle rubající do kořenů, které prudce vyrážely z půdy. Muži zakopávali, padali a dusili se v zajetí bujících šlahounů.

Les útočil.

*

Mocné kopnutí vytrhlo dvířka z lýkových závěsů. Dopadla doprostřed zemljanky. Otvorem vletěla dovnitř ohnivá záře a rozplašila stíny.

„Polez, červe!“ štěkl hlas se silným severským přízvukem.

Mstirad neodpověděl. Krčil se v opačném koutě zemljanky, ostražitý, číhající. Stěny kolem něj se hýbaly a do obydlí se sypala hlína a suchá kůra.

„Slyšíš, parchante? Nechtěj, abych tam musel vlézt za tebou!“ Mstirad čekal.

Dveřmi se do těsného prostoru prostrčila ruka s planoucí pochodní v pěsti.

„Vynesu tě v zubech, kryso!“

„Dej pozor, Leife!“ varoval svého společníka druhý Varjag před zemljankou. Mstirad skočil.

*

Ve vesnici se s rachotem zřítila další dřevěnice. Plamenné jazyky vyskočily vysoko a zalily údolí narudlou září.

„Tyrova krev, v tom světle je z nás snadný cíl!“ zaklel jeden z bohatýrů.

„Kryjte se!“ vykřikl Ingvar.

Přesně jak čekal, doprostřed narůstající paniky zařvaly vjatičské bojové rohy.

*

Varjag překvapeně zaklel, když jej míšenec popadl za zápěstí a mocným škubnutím vtáhl do zemljanky. Rus se zřítil na hliněnou podlahu. Prskající pochodeň se skutálela do kouta. Mstirad bleskově vytrhl z pochvy u Seveřanova pasu dlouhý nůž a vrazil jej těsně nad horní okraj šupinového pancíře. Trhl čepelí, jako když se podřezává prase. Do obličeje mu vychrstl proud horké krve.

„Leife!“ zařval druhý Varjag, ale jeho hlas zanikl v hřmotném bojovém pokřiku, vzlétajícím nad údolí.

*

Chlumy nad vesnicí zahučely zběsilým voláním dosud neviditelných Vjatičů.

A pak se z hvozdu, z temnoty, jakoby odnikud, začala sypat smrt. Šípy, oštěpy, ba dokonce i kameny z praků. Krupobití z bronzu, železa i kostí zabušilo do ruských houfů, do štítů, pancířů a masa. Bojový pokřik vystřídalo bolestné vytí mužů a žalostný ryk zasažených koní.

Jak předpověděl Vladrag, bohyně smrti Kostroma sklízela bohatou úrodu.

*

Právě v okamžiku, kdy druhý Varjag tasil meč a hodil do zemljanky pochodeň, na všechno kolem se snesl déšť šípů. Jedna střela projela bojarovým hrdlem. S chrčením se zřítil na práh a jeho přilbice se po několika dřevěných schůdcích skutálela dovnitř. Do těla s kovovým řinčením narazilo několik dalších šípů.

Mstirad se přitiskl ke stěně. Bortící se drnovou střechou prolétaly vjatičské střely a rozorávaly hlínu na podlaze.

*

„Na co čekáte? Střílejte!“ zahulákal Ingvar. Do přilbice mu jiskřivě křísl šíp, ale šedovlasý kníže se v sedle ani nezachvěl.

Kyjevští střelci, v této chvíli už notně prořídlí, protože na rozdíl od čelních vojů neměli štíty, pozvedli luky. Tětivy zadrnčely. Černý roj střel se snesl na les. Hroty zaťukaly do dřeva. Jen tu a tam se z porostu ozval bolestný výkřik.

Odpovědí byla další salva Vjatičů. Tentokrát bylo skučení hlasitější. Rusové padali po tuctech.

Pak opět zazněl strašlivý řev a z mlhy a nepřirozeně bujícího houští se najednou vyřítila obrovitá nahrbená postava. Oči jí krvavě svítily, bradavičnatá kůže měla nazelenale-šedý nádech a vlasy a vousy byly rozcuchané a slepené špínou, až vypadaly jako kořeny či větve. Rusové zařvali hrůzou, ale necouvli a zvedli proti děsivému útočníkovi několik tuctů kopí. Lešij se jen vztekle zařehtal a máchl něčím, co vypadalo jako kyj, ale spíš to byl prostě kmen stromu, vyrvaný ze země. Kopiníci se rozlétli na všechny strany jako slaměné loutky. Kosti praskaly, zbroj řinčela, kolem padala rozdrcená těla.

„Bohové…“ vydechl Ingvar užasle, ale rychle se vzpamatoval a švihl mečem. „Kupředu, bojaři! Do útoku!“

Kyjevští jezdci s dychtivým vytím pobodli koně. Cvalem vyrazili přes hořící a bortící se osadu a všechna ta ocel se na nich impozantně blýskala.

V té samé chvíli vjatičské rohy zatroubily k útoku a z mlhy za běsnícím Divem prudce vyrazila družina divokých jezdců. V čele se řítil zlatovousý hromotluk s knížecím mečem v pěsti. Za jezdci vyskakovali z houštin pěší bojovníci, valili se z hvozdu jako nespočetná smečka zuřivých šelem.

Ingvarova jízda bezohledně rozrazila zbytky svých vlastních lučištníků i pěší houfy a tvrdě se srazila se zuřícím obrem i nepřátelskými jezdci.

Země zahřměla, koně zaržáli, ocel zařinčela.

*

Mstirad přes šípy prošpikovanou mrtvolu Varjaga rychle vyklouzl ze zemljanky. Jakmile vytáhl nohy ze dvířek, trávou porostlá střecha se propadla dovnitř.

Kolem běsnilo peklo. Od lesa zněl lomoz drtivého střetu. Vesnice hořela, Rusové pobíhali tam a zpátky. Míšenec vstal, zvedaje sekeru mrtvého Seveřana. Měl ještě trochu potíže s rovnováhou. Sotva se jakž takž zorientoval, spatřil na pozadí plamenů několik ramenatých postav. Jedna na něj ukázala a vykřikla cosi v jazyce, jemuž Vjatič nerozuměl. Varjažští vlci se svítícíma očima vykročili proti osamělému soupeři. Mstirad odhodil plášť, pozvedl sekeru a zakroužil kolem sebe pohledem.

Obklíčili jej se škodolibým chechtáním. Byli na něj čtyři a jemu se ještě trochu točila zem pod nohama.

Sprostě zaklel a vyplivl krvavou slinu.

*

Třísky z kopí a štítů létaly vzduchem, krvavé gejzíry šplíchaly na šupinové pancíře, koně padali a v křečích pod sebou drtili své pány. Zezadu se na jezdce nahrnuli pěšáci a bojiště u lesa se proměnilo v jeden nepřehledný, ohlušivě rachotící a křičící chumel. Sekery a kyje drtily lebky, meče páraly břicha, nohy dupaly po vykuchaných mrtvolách. Krev tekla potoky.

A uprostřed toho všeho řvoucí Div máchal svým kyjem potřísněným kaší z lidské i koňské krve, vnitřností a mozků, zasazoval strašné rány svými dlouhými drápy, šlapal po vřískajících padlých, rval hlavy a házel si je do chřtánu jako maliny.

Mstil se a hodoval na člověčině jako pravý bůh.

*

Meč prvního útočníka Mstirad se štěstím odrazil a rychlým máchnutím sekery rozdrtil zaskočenému Varjagovi obličej.

Další tři hrdlořezové vztekle zavrčeli a rázně vykročili proti němu.

V tom okamžiku zadrnčely tětivy. Ne daleko na bojišti, docela blízko. Jeden z Rusů upadl na obličej s šípem mezi lopatkami. Dalšího zasáhla opeřená střela do hrudi, ale odrazila se od železné puklice. Mstirad i jeho protivníci se překvapeně rozhlédli.

„Kluci!“

Svjatopolk a Mečislav rychle vsadili do tětiv další šípy. Jeden z Varjagů s vyceněnými zuby vyrazil proti nim, máchaje dlouhým severským mečem. Chlapci nezpanikařili. Natáhli luky, až jim letky z husích brk polechtaly tváře.

*

Zuřící Varjagové z Ingvarovy družiny na Diva zaútočili jako podrážděné vosy. Prošpikovali ho několika oštěpy a celým mračnem šípů. Lesní bůh se zapotácel a v jeho řevu zazněla bolest, přesto pořád vzdoroval, mohutným kyjem drtil celé zástupy ozbrojenců a lámal koňské vazy, jako by zabíjel zajíce. Odhodlaní kyjevští bojaři se nevzdávali a zasazovali mu pořád ošklivější rány. Sám Ingvar přecválal pod jeho k úderu pozvednutou pravačkou a sekl jej mečem do lokte. Div zavyl a upustil mohutný kyj doprostřed houfu pěšáků, kde kmen způsobil hroznou paseku. Zmrzačená paže mu ochabla u boku. Levačkou popadl jednoho z jezdců a používal ho jako zbraň, dokud se mu tělo nepotrhalo v pěsti.

Pak mu jeden z kolem projíždějících bojarů rozpáral mečem břicho a vypadávající střeva stáhla obludu k zemi.

*

První vystřelil Mečislav. Šíp proklál železnými destičkami pobitý kožený kabátec, ale útočícího Varjaga nezastavil. Svjatopolk zamířil pečlivěji. Kyjevan už byl málem u chlapců, když mu zblízka vystřelená střela prolétla hrdlem. Vytryskla krev a Varjag těsně před očima koulící dvojicí zaryl obličej do bláta.

Mstirad čelil poslednímu soupeři. Se zafuněním třískl sekerou do štítu potaženého volskou kůží. Odpovědí bylo svištění těžkého meče. Míšenec v zoufalé snaze uhnout zakopl a upadl na zem.

„Odiiin!“ vykřikl Varjag a obrátil meč hrotem dolů, aby ležícího muže proklál. Avšak Mstirad se v té chvíli nadzvedl a vší silou sekl protivníka do kolena. Seveřan ohlušivě zařval a upadl na bok. Než se vzpamatoval, byl u něj Svjatopolk a dlouhým nožem mu podřízl hrdlo od ucha k uchu.

*

Div v křečích dokonával v tratolišti krve mezi hromadami pobitých cizáků. Obrana Rusů však už byla prolomena a Vjatiči je začali nemilosrdně tlačit zpátky k hořící vesnici.

„Neustupujte!“ vyřvával Ingvar, třískaje mečem do pozvednutých nepřátelských štítů. „Bojujte, havěťi zbabělá!“

Marná snaha. Do Vjatičů jakoby vstoupila běsí síla umírajícího boha.

„Zpátky!“ vykřikl jeden z Ingvarových pobočníků. „Zachraň se, jarle! Budeme ti krýt ústup!“

„Ne!“ štěkl Ingvar vzdorovitě a mocným úderem rozpoltil další vjatičskou lebku až k bradě.

„Nikdo z Rjurikovy krve neuteče z boje!“

Jenomže obracející se houf jezdců i zbylých pěšáků stejně odtrhl vojevůdce od neúprosně postupující nepřátelské hordy a vlekl jej s sebou. Družiníci směle obklopili vztekajícího se Ingvara a vlastními těly od něj odráželi zbraně protivníků. Jízda mířila k vesnici a postupně zrychlovala. Vjatiči se jim hnali za patami, snažíc se ukořistit co nejvíce hlav.

Zbytky kyjevského vojska se daly na útěk.

*

„Hoši,“ sténal Mstirad, zatímco mu mladší synovec pomáhal vstát, „neříkejte mi, že jste přišli kvůli mně…“

„Ne, chtěli jsme jen ukořistit nějaké hlavy,“ zakřenil se Svjatopolk, zvedaje z bláta varjažskou sekeru.

„Nechte ty mrtvé být,“ zakroutil míšenec hlavou. „Musíme okamžitě odsud.“

„Proč?“

„Protože za chvíli,“ pohlédl černovlasý muž mezi hořícími sruby směrem k bojišti pod lesem,

„se tudy proženou prchající Kyjevané.“

Kněžici si za strýcovými zády vyměnili významné pohledy.

*

Kopyta ruských koní rachotila požárem osvětlenou uličkou. Sotva se však knížecí družina vřítila na náves uprostřed vesnice, hučení ohně náhle přehlušil dusot jiné jízdy. Rozpálený vzduch rozechvělo pomstychtivé ječení a zleva se z průchodu mezi sruby vyřítila početná smečka jezdců i pěších.

„Zabte je!“ štěkl vladyka Doljan, cválající v čele. „Zabte ty svině!“

Byli to chlapi z rodu Zubřích hlav. Napůl odhodlaní osvobodit své ženy a děti, napůl šílení touhou pomstít je, pokud přišli pozdě. Oštěpy se zakously do koňských hrudí, sekery třískly do štítů, zubatá ostří ťala do masa. Prudký výpad roztrhl kyjevskou družinu, jako když se jestřáb snese doprostřed hejna slepic.

„Tudy, jarle!“

Ingvar chráněný trojicí bohatýrů chtě nechtě strhl oře stranou. Koně povalili chabý plaňkový plot a kopyta rozstříkla bláto a hnůj na prasaty rozrytém dvoře. Uprchlíci se přehnali kolem hořícího srubu tak těsně, že se za nimi zatočily víry jisker. Pak zabočili za roh stavení.

Svjatopolk mířil dobře a nová tětiva z jeleních střev měla opravdu sílu. Jeho šíp se ponořil do hrudi Ingvarova koně víc jak polovinou své délky. Hřebec frkl a okamžitě ztratil rytmus. Mečislav se nenechal starším bratrem zahanbit, jeho střela proklála svalnaté koňské hrdlo s takovou razancí, že hrot vyběhl na druhé straně.

Mocné zvíře zakoplo a spadlo mezi požárem rozkmitané stíny. Ingvar se s výkřikem skutálel ze sedla. Oř zoufale ržál a pokoušel se vstát, ale hubu mu zalila krev a nohy vypověděly službu.

Bojaři jen s vypětím všech sil zastavili rozdivočelé, splašené koně a obrátili je zpátky. Při pohledu na dva mladé lučištníky a kulhavého černovlasého míšence vyplivli několik kleteb a pomstychtivě vyrazili proti nim. Svjatopolk a Mečislav jim vyslali vstříc dva šípy. Jeden se však odrazil od hrudního pancíře, druhý minul a odletěl do tmy.

Chlapci poznali svou chybu a obrátili se na útěk. Mstirad se s nadávkami rozmáchl sekerou, aby kněžicům poskytl alespoň malý náskok.

V tom okamžiku však zaduněla těžká kopyta, ozvalo se hromové ržání a z ohnivé záře mezi sruby se jako temný běs dlouhým skokem vyřítil robustní jezdec. Proudění horkého vzduchu mu rozčíslo zlatistý plnovous. Z mohutné hrudi se vydral smělý ryk.

Srazil se s trojicí čelně, tvrdě, rubaje krví potřísněným mečem. Prvního z Kyjevanů to doslova vystřelilo ze sedla, pancíř z vařené kůže a železných šupin rozťatý i s trupem. Druhý švihl sekerou, ale obr téměř ledabyle odrazil výpad štítem a sekl muže do krku. Hlava v přilbici šplouchla do žumpy u nedalekého chlíva. Třetí Rus zvedl proti běsnícímu hromotlukovi štít, ale dostal do něj takovou ránu mečem, že se skácel ze sedla. Dole už na něj čekal Mstirad se sekerou.

Koně ryčeli a z rozpolcených těl chlístala krev.

Zlatovlasý kolohnát spěšně obrátil koně. Kníže Ingvar už se sebral a teď stál u ohněm nedotčené stodoly, záda přitisknutá k hlínou omítnuté stěně. V pěsti svíral meč, ale ten mu byl k ničemu. Proti němu totiž stála dvě vjatičská vlčata a právě napínala luky, aby vojevůdce

prošpikovala šípy…

„Svjatopolku! Mečislave! Ať vás to ani nenapadne!“

Bohatýrův hlas zapůsobil jako vždy. Chlapcům se zachvěla kolena a hlavy stáhli mezi ramena.

„Zatracení paličáci! Nařídil jsem vám, ať se držíte vzadu, ale vy místo toho proklouznete přímo do týla nepřítele a lovíte tu knížecí kořist. Pryč od něj, hned!“

Knížecí synové zklamaně sklonili luky. Ingvar si neoddechl. Nedůvěřivě sledoval sesedajícího jezdce. Obličej měl umazaný a potřísněný tmavými kapkami vjatičské krve. Zadýchaně pozvedl proti obrovi meč.

„Odhoď to železo, Ingvare,“ zabručel hromotluk, zatímco věšel rozsekaný štít na sedlo. „Je po všem.“

Kyjevan se chvěl vyčerpáním, přesto ruku s mečem klesnout nenechal. „Ještě ne, Vladragu,“ zachraptěl. „Ještě musíme čepele zkřížit my dva.“

„Kdepak,“ zakroutil vládce Vjatičů hlavou. „Nemám v úmyslu se s tebou bít.“

„Ne?“ vycenil Ingvar zuby. „A co si jako myslíš, že se teď stane? Že před tebou zbaběle padnu na kolena a nechám se svázat jako dobytče? Že budu fňukat jako baba a nabízet ti výkupné za svůj život? Tak to jsi teda vedle, smradlavý pse!“

S těmi slovy se Kyjevan odrazil od stěny a máchl mečem. Vladrag výpad pohotově vykryl a svou vlastní čepelí přirazil soupeřovu zbraň k zemi. Ingvar se zapotácel a málem upadl.

„Samá voda, starče,“ zašklebil se mu Vladrag zblízka do obličeje. „Nepochybuji o tvé odvaze. Možná právě proto tě nehodlám ani zabít, ani uvěznit. Nech si svou hlavu i své zlato a vrať se do Kyjeva. Dostaneš ode mne nejlepšího koně a pár mužů, kteří tě vyprovodí až na radimičské území.“

Kyjevan nechápavě zíral. „Co to plácáš, Vjatiči? Co je to za proradnost?“

„Žádná lest. Prostě netoužím po tvé smrti. Jsi poražen, to stačí. Nač dráždit tvé bohy i smrtelné spojence proléváním Rjurikovy krve? Kromě toho jsem slyšel, že kněžna Olga je velmi silná žena,“ usmál se vjatičský kníže pod vousy. „Kdybychom z ní udělali vdovu, jistě by toužila po kruté pomstě a byly by zbytečně prolity další řeky krve. Umím si to představit, má Bogudara je ze stejného těsta.“

„Navíc ti dáme na cestu slib,“ doplnil Mstirad, blížící se kulhavým krokem, „že se na jaře připojíme k tvé výpravě proti Cařihradu.“

„Jasně, kdo by nechtěl tu spoustu cenné kořisti?“ souhlasil Vladrag. „Samozřejmě chci na oplátku tvé slovo, že upustíš od svých plánů na podrobení kmenů u Oky. Necháš nás, abychom si vládli sami, a nebudeš od nás žádat daně. Pak ochotně po tvém boku zabušíme sekerami do bran řeckých paláců. To je dobrá nabídka, co říkáš?“

Ingvar dlouho hleděl přímo do Vjatičových tmavých očí. Bratři mlčky čekali. Ze sekery v Mstiradově pravačce kapala čerstvá krev.

Pak se vládce Kyjeva zhluboka nadechl a odpověděl.

*

Vladyka Doljan byl smrtelně raněn. Ležel na návsi v kruhu zamlklých bojovníků z rodu Zubřích hlav, a Kostroma mu vdechovala do očí mlhu. Umíral však spokojený, protože v sýpce, na niž naštěstí nepřeskočil požár, našli všechny zajatce, živé a zdravé. Doljanovy dcery klečely u otce, podpíraly mu šedivou hlavu a on je z posledních sil šeptem tišil, aby neprolévaly slzy.

„Dostali jste ho?“ zeptal se chrčivě, když ve stínech nad sebou rozpoznal ramenatou siluetu knížete.

Vladrag neodpověděl, místo toho postrčil k umírajícímu Svjatopolka.

„Ano, vladyko,“ přikývl kněžic. „Dostali.“

Doljanovi s posledním výdechem ztuhl na zjizveném obličeji úsměv.

*

Jakmile se nad bojištěm rozhostilo ticho, z lesa se ozvalo hluboké, temné mručení a mlha vypustila ze svého objetí mohutné černé stíny. Vjatiči před nimi s bázlivou úctou ucouvli. Z hvozdu kolébavým krokem přicházeli medvědi, posvátná zvířata kmene. Samci, medvědice i mláďata, byly jich celé tucty. Shromáždili se kolem Divovy mrtvoly a začali ji se smutným mručením požírat. Vjatiči v hrobovém tichu sledovali ten podivný pohřeb, spojený s ještě podivnější stravou. Celou noc bylo slyšet trhavé zvuky masa a chroupání hnátů. Když s blížícím se úsvitem medvědi vykročili zpátky k lesu, po lesním bohu nezůstala na místě jediná kůstka, jediný kousek vnitřností, pouze tráva a mlází umazané zasychající krví.

„Strážce hvozdu je mrtev,“ pronesl Mstirad unaveným, podivně bezbarvým hlasem. „Možná je to znamení…“

„Znamení čeho?“ pohlédl na něj Svjatopolk, opírající se o svůj luk.

„Že končí sláva Vjatičů, chlapče. Přichází nová doba a náš kmen nemůže odolávat cizím tlakům navěky. Nový svět jednou vstoupí i do našich lesů. Ingvarovo vojsko byl jen předvoj…“

„Zmlkni, bratře,“ zamračil se Vladrag. „Ještě kluky nakazíš svým bručounstvím a škarohlídstvím! Bohové přece nemůžou umřít. Budeme Diva uctívat i nadále. Z dubu na posvátné hoře nechám vyřezat modlu s jeho podobou. Tělo z masa a kostí zemřelo, ale jeho duch bude nadále přebývat v každém stromu, v každém zvířeti, a chránit nás svou mocí. A už o tom nechci víc slyšet!“

Mstirad neřekl nic, ale neodpustil si významné pokrčení rameny.

Lesy nad Okou byly opět klidné. Na východě se rozjasnila obloha a mlha se začala zvedat.

*

Vjatiči, snad nejmocnější staroslovanský kmen na území pozdějšího Ruska, si nejdéle udržel svobodu a nezávislost na vládě varjažských Rjurikovců, panujících v Kyjevu a Novgorodu. Nezlomil je ani Helgi (později známý jako Oleg), ani Ingvar (středověkými kronikáři přejmenován na Igora), ani tvrdou rukou vládnoucí kněžna Olga. Byl to až Ingvarův syn Svjatoslav, mocný kyjevský kníže a slavný válečník, ničitel Chazarské i Bulharské říše, kdo v průběhu velkého tažení na východ připojil vjatičské území ke Kyjevské Rusi. Ale to už je, jak se říká, úplně jiný příběh

Kapka krve I.

Mireniným tělem probíhaly vlny rozkoše. Skrz zuby, zaťaté do spodního rtu, se jí prodíraly čím dál hlasitější steny. Cítila, že vyvrcholení bude silné, a žádný div, vždyť kníže Vševlad, klečící za ní a pevně svírající v mozolnatých dlaních její boky, nebyl žádný dvacetiletý zajíc. Kdepak, táhlo mu na čtyřicítku a doma měl sedm žen, které mu porodily pět synů a devět dcer. Moc dobře věděl, jak uspokojit ženu, konec konců, za těch zhruba dvacet dní, které zaklínačka strávila v Pustohradu, jí to nedokazoval poprvé.

Pohyby milenců se zrychlovaly. Mireniny svalnaté hýždě pleskaly do Vševladových mocných stehen. Obě nahá těla se třpytila potem. Amulet ve tvaru měsíčního srpku se vědmě divoce houpal na krku, narážel jí do nahých ňader a rozhazoval po komnatě stříbřité záblesky.

Pak to přišlo.

„Chors!“ zaštkala, vzepjala se a pohodila hlavou, až jí blonďaté cůpky švihly do zad. S táhlým výkřikem přecházejícím v téměř zvířecí skučení několikrát sama tvrdě přirazila. Vzápětí prudce klesla na břicho a udusila vlastní hlas v kožešinách. Vševlad nevyklouzl, svezl se na ni, udělal ještě pár rychlých pohybů a pak chraplavě vykřikl, zaklel a přivolávaje bohy padl obličejem na její tetovaná záda.

Do nastalého ticha zněl jen zrychlený, přerývaný dech obou milenců. Mirenina stehna se chvěla. Ležela se zavřenýma očima, zadýchaná, zpocená, vychutnávající si dokonalé tělesné uspokojení. Vševladovo funění ani váhu jeho robustního těla téměř nevnímala.

Dlouho se nehýbali. Dech knížete se postupně zklidnil a vědma poznala, že její milenec usnul. Byla už dost zkušená na to, aby jí něco takového u chlapa udivovalo či dokonce rozčilovalo. Jen se pousmála a rozlepila víčka.

Stříbrná lunice, ležící přímo před jejím obličejem, jí vyčítavě blýskala do očí odraženým plamenem jednoho z kahanů. Měsíční bohyně Chors byla patronkou čistě ženské lásky. Neměla ráda, když se její stoupenkyně oddávaly mužům bez toho, aby je chtěly očarovat či obrat o sílu, pro pouhé slastné potěšení.

Vědma zakryla amulet dlaní.

Ještě chvíli počkala a pak se opatrně vytáhla zpod Vševladova těla. Něco nesrozumitelně zabručel a šmátravě po ní natáhl ruku, ale vyklouzla mu jako štika nešikovnému rybáři a vstala z lůžka. Sbírala z podlahy své rozházené ošacení a chvatně se oblékala. Nakonec s pláštěm přehozeným přes rameno a opaskem s mečem v náručí cupitavě zamířila ke dveřím.

Na prahu se ještě jednou ohlédla. Kníže spal. No ano, musela uznat v duchu, byl to kus docela pohledného chlapa. A ano, vzrušoval ji. Byl dobrý milenec, možná dokonce nejlepší z těch několika, jimž dovolila na sebe sáhnout.

Ale probudit se vedle něj rozhodně nechtěla.

*

To, čeho se obávala ze všeho nejvíc, se jí nevyhnulo, Vševladovy ženy ještě nespaly. Ne že by z nich měla strach, nebo se rozpakovala na jejich žárlivé pohledy odpovědět povýšeným či dokonce pohrdavým úšklebkem, ale stejně jí byly setkání s nimi vrcholně nepříjemné. Vyhýbala se těm slepicím, jak jen to šlo.

Teď to však nešlo. Z knížecích komnat se vycházelo ven jedině přes velkou hlavní dvoranu, a ta drůbež navzdory pokročilé hodině pořád dřepěla kolem středového ohniště. Všech sedm Vševladových žen, ba dokonce i několik dcer, nejstarší už měla osmnáct a byla zralá na vdavky

– něco kuchtilo v objemném měděném kotlíku a tlumenými hlasy si něco špitalo. Jakmile vědma odhrnula medvědí kůži v ústí chodby a cukla sebou na prahu síně, spiklenecký šepot zmlkl.

V tom tuctu pohledů, kterými ji propíchly, zřetelně četla, že všechno to hekání a sténání slyšely. Do ohně jejich záště jakoby tím převrhla celý sud hořlavého oleje. To, že vědma na sklonku léta zabila v lesích u Hronu celou smečku gragolic a odvrátila tak od hradiště a osad v okolí smrtelné nebezpečí, už bylo dávno zapomenuto. Vděčnost a obdiv vyprchaly a zůstala jen nevraživost obyvatel a nenávist Vševladova harému.

„Žádný strach, strigy,“ ucedila Mirena do vražedného ticha a spěšně vykročila přes dvoranu.

„Už brzy ukážu téhle díře záda.“

„Měla jsi to udělat už dávno, čubko,“ zavrčela nejstarší z žen, vyprovázející vědmu hadím pohledem. „Místo toho však pořád ukazuješ svou vlastní špinavou díru Vševladovi!“

Mirena sebou na půlcestě k východu překvapeně škubla a zprudka se ohlédla. Až doteď se kněžna Blaha neodvážila proti ní otevřeně promluvit, přece jenom byla plavovlasá vetřelkyně čarodějka a nikdo v Pustohradu nestál o to, aby na něj uvrhla kletbu či poštvala zlé duchy a běsy.

„Pozor na jazyk, huso,“ zasyčela Vosa.

„Nebo co?“ opáčila kněžna odvážně a zvedla se ze stolce.

Mirena přimhouřila oči. Něco tu nehrálo. Nikdy nebyly tak smělé. Skutečně přetekl pohár jejich trpělivosti, nebo za tím bylo ještě něco jiného? Pozorněji se podívala kněžně do obličeje a poznala, že se jí oči lesknou něčím víc než jen žárlivostí. Sklonila zrak ke kotlíku a nenápadně nasála vůni, která z něj stoupala. Co to tam ty mrchy klohní?

„Nestojíš mi za to, zmije,“ polkla vědma nutkání srazit ji k zemi nějakým útočným zaklínadlem. „Ale varuju tě, ještě jednou na mě takhle promluvíš a budeš toho litovat.“

S těmi slovy se rázně otočila na patě a zamířila ke dveřím.

„To spíš ty!“ křikla za ní Blaha, ale to už za sebou Mirena práskla vraty. Moc ráda by věděla, co bublalo v tom kotlíku.

*

Na Pustohradu ležela klidná, vlažná noc. Už minula podzimní rovnodennost, ale počasí zůstávalo vlídné a nezvykle teplé. Mirena chvíli stála na nádvoří a provětrávala si mysl i tělo hlubokými doušky čerstvého vzduchu. Hradiště stálo na vysokém, strmém kopci na jižním břehu Hronu. I na protější straně se od řeky zvedal příkrý sráz a vědma, dívající se přes níže na svahu vztyčenou palisádu, viděla na návrší naproti mihotavá světla. Byly to pochodně na hradbách nevelké strážní tvrze, Pustohrad hlídal dolinu řeky pozorně z obou břehů.

Když z ní jakž takž vyvanul vztek a vrátilo se uspokojení z vydatného milování, Mirena zamířila ke svému srubu. Prostorné stavení, zvedající se ze samého okraje srázu kousek od palisády, tradičně sloužilo jako příbytek pro Vševladovy hosty. Vědma ho zabrala hned po příjezdu a od té doby patřil jenom jí. Zjevně to však už nemělo dlouho trvat. V knížecí náruči ji párkrát bláhově napadlo, že by tu mohla i přezimovat, ale pokaždé přišlo vystřízlivění, které jí naopak radilo, aby odsud co nejdříve vytáhla paty. Až dosud to odkládala, ale po dnešním setkání s kněžnou a těmi ostatními kvočnami věděla, že je načase osedlat kobylku a polechtat ji ostruhami v slabinách.

„Když se naštvu, udělám to hned ráno,“ zabručela si pod nosem a vkročila do srubu.

*

Úvahy o možném odchodu ji rozrušily, takže i přes únavu a pokročilý čas nemohla usnout. Musela sama na sebe použít prosté konejšivé kouzlo, až pak se jí mysl zklidnila, tep zpomalil a víčka ztěžkla. Obrazy cválající před vnitřním zrakem přehlušily vjemy ze skutečného světa. Usnula.

A vzápětí opět otevřela oči.

Těsně u lůžka stála vysoká, černočerná postava.

V prvním okamžiku se Mirena polekala. Cukla sebou, ale stín se naklonil nad ni a roztáhl se do všech stran, jako by mu do černého pláště zadul vítr. Aniž by se jí přízrak dotkl, vědmu přibil na lůžko neúprosný, dusivý tlak. Měla pocit, že ji ta tíha přetlačí skrz postel až k podlaze, a dál, do nitra pustohradské hory. Zoufale zasténala.

Vzápětí si uvědomila, že je to sen. Zazmítala se ve snaze vyklouznout zjevení a probudit se, ale ať dělala, co dělala, můru setřást nedokázala. Tlak se stupňoval.

Soustřeď se, hlupačko! okřikla v duchu sama sebe. Tohle přece znala. Moc dobře věděla, že se stala obětí útoku kikimory. Ve skutečnosti šlo o přenesené vědomí nějakého nočního útočníka, nejčastěji rovněž spáče, který se na ní ve snu napojil a chtěl jí vysát sílu. Pokud se chce z jeho moci vymanit, musí přejít do protiútoku.

„Kdo jsi?!“ zahučela na stín. Odhalení totožnosti nočního „hosta“ byl první krok k jeho zahnání.

Zjevení neodpovědělo, jen se ještě víc roztáhlo a znásobilo tlak.

Mirena se po něm ohnala pěstí. „Co jsi zač?! Odpověz, ve jménu Chors!“

Ruka proletěla prázdnotou, ale kikimora přesto ucukla. A odpověděla. Příšerným, ohlušujícím vytím a klením. Zaklínačka v něm navzdory tomu poznala hlas.

Nebo spíš hlasy.

„Blaho!“ vykřikla, protože to bylo právě kněžnino láteření, které v skučícím sboru dominovalo.

Vytí zakolísalo a přízrak se neklidně zavlnil. Mirena pochopila, že má proti sobě mimořádně silného protivníka. Tohle upírské vědomí totiž nepocházelo od jedné osoby, ale od celé skupiny, Vševladovy ženy a dcery si podle všeho uvařily v kotlíku kouzelný lektvar na znásobení vnitřní síly a pak zaklínadly spojily své duše, aby zaútočily na nenáviděnou sokyni. Přízrak, který tímto rituálem stvořily, mohl nejen sát životní sílu, ale klidně i krást duše a možná dokonce zabíjet.

To jim však Mirena, samo sebou, nehodlala dovolit. Byla přece čarodějka, a ony jen venkovské ježibaby, omámené vývarem z bylin a hub. Přestala se kroutit, s námahou se nadechla a sevřela svůj amulet. I ve snu jí v dlani příjemně hřál a naplňoval silou. Probudila svou magickou moc a urputně vzdorujíc tlaku, který jí pořád drtil hrudník, se nadzvedla na lokti. Lunice zapulzovala stříbřitým svitem. Kikimora ustoupila, ale jen o kousek. Kněžna opět něco nesrozumitelně vykřikla, načež hlasy zesílily. Mirena v jejich vyvolávání poznala pravidelný rytmus, typický pro obřadní zaříkání a zaklínadla. Stín opět narostl a záře amuletu začala poblikávat.

„Bestie…“ zavrčela a soustředila se. „Já vám ukážu…“

S námahou se zvedla do kleku. Mátoha kolem ní pořád třepotala černými cáry svého nehmotného těla a snažila se jí pojmout do temného objetí. Hlasy sílily, až z nich zaléhalo v uších.

Mirena si se zaťatými zuby strhla lunici z krku, sevřela ji v dlani a rozmáchla se. Kikimora ječela jako démon z jiného světa.

Vědma se nadechla. Magie jí zabublala v tepnách.

„Chors!“

S pronikavým výkřikem praštila pěstí doprostřed zvlněné temnoty. Tentokrát jí ruka neproletěla prázdnotou, narazila do něčeho hmotného, zároveň však uspokojivě poddajného. Stříbřitě se zablesklo, vytryskla moc měsíční bohyně. Úder rozškubal kikimoru na kusy, ty se v podobě třepotavých černých cárů rozletěly na všechny strany. Útočné, panovačné vytí se změnilo v zoufalé, bolestné skučení. Sbor se potrhal na jednotlivé, v ozvěnách mlknoucí hlasy.

Mirena, sama zasažená gejzírem magie, padla zpátky na kožešiny. A přesně tehdy se konečně probudila. Tentokrát doopravdy.

*

Byla celá zpocená, s půlkou těla zmrtvělou a s hlavou třeštící jako po prochlastané noci, takže jí chvíli trvalo, než se sebrala. Pak ale mírně vrávoravým krokem vyběhla ze srubu, jen v haleně do půli stehen, vysokých botách a s lunicí v pěsti.

Spěchala do knížecího dvorce. Rázně otevřela vyřezávaná vrata a vpadla do hlavní dvorany, ruka s amuletem namířená před sebe jako zbraň.

Přivítalo ji kňourání a bědování. Vševladovy ženy a dcery byly rozházené po podlaze jako slaměné loutky, třásly se v křečích, zatínaly nehty do udusané hlíny. Sama kněžna se svíjela jako v záchvatu padoucnice, oči v sloup, na ústech pěna, sukně nasáklá mimovolně vypuštěnou močí. Kotlík ležel převrácený v napůl zhaslém ohništi. Pod vyřezávanými stropními trámy se kroutily chomáče páry a kouře.

„Říkala jsem vám to, mrchy,“ odplivla si Mirena.

Svalnatá ruka rázně odhrnula medvědí kůži ve dveřích naproti a do síně nahlédl kníže Vševlad. Tvářil se spíš rozhněvaně a podrážděně než vystrašeně.

„Co se to tu, u Paroma, děje?“ zahromoval jménem nejvyššího boha. V těchhle končinách říkali Perunovi takhle.

„Babské záležitosti,“ odvětila Mirena, protože byla jediná odpovědi schopná. Sklonila ruku s amuletem. Kouzel více nebylo potřeba, její sokyně byly vyřazeny z boje.

„Ženské zatracené,“ překročil Vševlad práh a narovnal ramena. „Všiml jsem si, že je mezi vámi zlá krev, ale přehánět to nemusíte!“

„Neboj,“ pohlédla na něj zaklínačka přes na podlaze se kroutící ženské osazenstvo dvorce,

„jen trošku dostaly po nosech. Vzpamatují se. Navíc ti můžu slíbit, že se to už nebude opakovat.“

„Jak to myslíš?“ zarazil se.

„Ráno odjíždím.“ Sama sebe překvapila, jak chladně to řekla.

Bylo až vidět, jak před Vševladovým vnitřním zrakem přeletěly všechny ty vášnivé noci s tetovanou divoženkou. Ještě se jí zdaleka nenasytil. „Počkej, to přece není nutné…“

„Ale je,“ nenechala jej domluvit. „Ty tvoje strigy se mě právě pokusily zabít. Nemám nejmenší chuť každou noc plýtvat magií, abych odrážela jejich zákeřná kouzla. Jdi spát, Vševlade. Za rozbřesku se přijdu rozloučit.“

Chtěl namítat, ale rázným otočením se na patě mu dala jasně najevo, že jí to už nezajímá.

Když vyšla do tmy, hrdlo měla sevřené. Zhluboka se však nadechla a ten podivný pocit vyprchal. Nebo se alespoň skryl někam hluboko, odkud jej už nemínila vytahovat.

II.

Lhala mu. Ani na okamžik neměla v úmyslu opravdu se přijít rozloučit. Ty podivné večerní pocity ji v tom jen utvrdily. Naznačovaly, že mezi ní a knížetem vzniklo nějaké pouto, a to bylo nutno přetrhnout. Rázně, bez slz a citových výlevů. Vždy to tak dělala.

Vstala ještě za tmy. Po půlnočních událostech už stejně nezamhouřila oka. Sbalit své věci jí trvalo pouhou chvilku, nikdy toho s sebou nevláčela mnoho. Zbraně, skromná zásoba jídla, čutora s medovinou, balíček čistého měkkého plátna pro blížící se každoměsíční krvácení a váček chřestící posekanou stříbrnou hřivnou, kterou ji Vševlad odměnil za zabití gragolic. Přehodila si sedlové kapsy přes rameno a spěchala do stáje. Kobylka proti odchodu nijak nenamítala, už si zjevně toužila protáhnout nohy.

Vědma v kalném šeru doklusala k bráně. Strážní podle její výstroje pochopili, že odjíždí nadobro. Ani je nenapadlo ji zastavovat nebo se na cokoliv vyptávat, hádala, že se spíš v duchu zaradovali, že jejich ženy doma přestanou mlít pantem o tom, jak se ta cizáčka vetřela do Vševladovy přízně a možná jej dokonce i očarovala a brzy jim bude všem vládnout a omotávat si chlapy z hradiště kolem prstu…

Ochotně jí otevřeli vrata, a jakmile proklusala průchodem ve valu, zase je pevně zavřeli.

Skoro slyšela, jak si vydechli úlevou.

Širokou pěšinou kroutící se po lesnatém svahu sjela do údolí, přebrodila Hron a vyrazila podél řeky na západ. Mezitím se dočista rozednilo a cesta byla suchá a rovná, takže pobídla klisnu do svižnějšího klusu. Pozdní snídani si dá v Žiarhradu.

Než se Svarogův žhavý kotouč vykutálel zpoza kopců za jejími zády, ukázala se před ní hrstka domků krčících se ve stínu hustého dubového lesa. Však se osada podle toho i jmenovala

– Doubrava. Byla to kupodivu dost důležitá spojnice cest, právě tady se totiž do Hronu vlévala malá říčka, jejímž údolím vedla stezka do kopců na jihu. A tam se tyčila mohutná hora Sitno. Kovkopové žijící na jejím úpatí zásobovali vzácnými kovy vzmáhající se knížectví v povodí Nitravy i další vladařství severně od Dunaje.

Jak se blížila k vesnici, najednou za sebou zaslechla rachot kopyt. Jezdec hnal koně tryskem. Mirenu napadlo, že se za ní žene někdo z Pustohradu, možná dokonce sám Vševlad, a srdce se jí mimoděk rozbušilo. Hned sama sobě vynadala za tu domýšlivost a ješitnost a přinutila se alespoň k tomu, že se neohlédla.

Jezdec zpomaloval. No jasně, byl to někdo z Pustohradu. Neznámý přešel do klusu a brzy se dostal na její úroveň. Až tehdy po něm zašilhala koutkem oka.

V životě toho mladíka, zaprášeného a na hony páchnoucího koňským potem, neviděla. Zasáhl ji pocit tak hlubokého zklamání, že to překvapilo i ji samotnou. O to nevlídněji se na neznámého zachmuřila.

„Co je, pobudo?“ zavrčela. „Vypadám snad na to, že stojím o společnost?“

„Odpusť mi, vznešená vědmo.“ Takže ji znal. Že by přece jen…? „Hledal jsem tě v Pustohradu, ale řekli mi, že jsi časně, ještě za šera, odjela podél řeky na západ…“

Ne, opravdu to nebyl Vševladův vyslanec, přijíždějící žadonit o její návrat. Ten parchant ji prostě nechal odjet. Jen tak, jakoby nic… Nedokázala ovládnout vztek, který se jí rozléval žilami. A do toho tenhle otravný, špinavý otrapa…

„Co jsi zač?“ štěkla na něj. „A co mi chceš? Mluv, nemám na tebe náladu!“

Vystrašeně stáhl hlavu mezi ramena. „Jsem Vrakuň, posel Rady moudrých a vladyky Zlatoslava ze Sitna. Byl jsem vyslán na posvátnou horu Velestur, abych požádal o pomoc mágy z

tamnější svatyně. Cestou jsem se však doslechl, že v Pustohradu prodlévá věhlasná Mirena zvaná Vosa a napadlo mě, že bych mohl se stejnou prosbou oslovit i ji. Tak jsem spěchal do Vševladova hradiště…“

Poslední vyslovené jméno jí opět zastřelo tvář stínem. Přesto však jezdci věnovala další pohled, v němž pozorné oko mohlo poznat zájem. Člověk nemusel být kdovíjaký mudrc, aby si domyslel, že správcové bohatých nalezišť zlata a stříbra pod Sitnem budou ochotni za pomoc štědře zaplatit.

„A na Velesturu jsi nepochodil? Nevyhověli tvé žádosti?“

„Ale ano, Mocná. Kruh čarodějů odhlasoval, že pošlou k Sitnu Kruvoje. Potřeboval se však připravit na cestu, a já spěchal za tebou do Pustohradu, takže jsme se dohodli, že se setkáme tady v Doubravě, u brodu. Kdo přijede dřív, počká na toho druhého…“

„O Kruvojovi jsem slyšela,“ přikývla Mirena zamyšleně. „Schopný mág, zkušený. Nerada bych mu lezla do zelí. A už vůbec s ním nechci přijít do sporu v otázce dělení případné odměny. To jistě chápeš…“

„Ovšem, paní. Ale věř mi, jak nebezpečí, tak i odměna za jeho zažehnání jsou dost velké na to, aby se o ně podělilo i víc mocných mágů, než jen vy dva. Navíc ti nemusím vysvětlovat, že Rada moudrých ani Zlatoslav nebudou skrblit. Výtěžek drahých kovů v našich dolech se zvyšuje nejen z roku na rok, ale z měsíce na měsíc. A to nebezpečí, o němž mluvím, těžbu vážně ohrožuje.“

Zúžila oči. „Ohrožená těžba? Tak to jste asi opravdu v pořádné šlamastyce. Řekneš mi, čeho přesně se tvá žádost o pomoc týká?“

„To je dlouhý příběh, Mocná, a já už tady v Doubravě musím přebrodit řeku. Kdybys mi věnovala kousek svého času, mohl bych ti všechno povyprávět. Podívej, támhle je zájezdní hostinec, v němž mám počkat na Kruvoje,“ ukázal Vrakuň vpravo. Přesně naproti místu, kde Hron napájela říčka přitékající od Sitna, stál u cesty rozměrný srub ověšený jeleními a srnčími lebkami a parožím. „Dovol, abych tě pozval na číši vína či medoviny. A až se vše dozvíš, rozhodneš se, zda se mnou přebrodíš řeku, nebo zda pojedeš dál za svými cíli…“

Mirena zatáhnutím za otěže zastavila klisnu. Zamyšleně se zadívala přes řeku, třpytící se rudozlatým úsvitem. Homole hustě zalesněných kopců na opačném břehu dosud chovaly v náručích dolin noční stíny, na okamžik ji přepadl pocit, že se na ni nevlídně mračí. Po dlouhé odmlce stočila zrak zpátky k Vrakuňovi. Posel napjatě čekal. „Dobrá, chvilku tu s tebou počkám,“ pokývala hlavou. „Stejně se potřebuju nasnídat.“

„To chápu,“ usmál se Vrakuň od ucha k uchu. „Já taktéž cválal celou noc a můj hřebec už bez napojení a odpočinku neuběhne ani hon. O mých bolavých hýždích ani nemluvě.“

„Velmi správně,“ nakrčila Mirena nos a pobídla koně k rozměrnému srubu. „Nemluv o nich.“

*

„Strach se plíží hradištěm na Sitně i osadami pod horou,“ začal vyprávět Vrakuň, když se společně napili piva z oprýskaných hliněných korbelů.

„To už jsem pochopila, mluv dál,“ ucedila Mirena, chopila se dřevěné lžíce a pustila se do jídla. Míchaná vejce na cibulce se slaninou, krajícem režného chleba a hořkým, silným pivem bylo přesně to, co po probdělé noci a unáhleném odchodu z Pustohradu potřebovala. Hostinec byl tak časně ráno ještě zavřený. Ospalý krčmář bručel jako medvěd probuzený uprostřed zimy a chtěl je odehnat ode dveří, ale když mu do očí blýskl Vosin čarodějný amulet, rychle změnil přístup. A když pak Vrakuň ke všemu vytáhl z měšce u pasu kousek stříbra, hostinský se změnil v ztělesněnou úslužnost a chvatně rozdmýchal oheň v kamenné pícce.

„A stručně a jasně,“ dodala, foukaje do míchaných vajec. „Žvásty o plížícím se strachu si můžeš odpustit, na mé rozhodování to nemá žádný vliv.“

„Rozumím,“ přikývl Vrakuň a dal si další doušek. „Tak tedy… Začalo to před sedmi dny. Rudníci v hlavním dolu se zničehonic prokopali do nějaké staré chodby. Nepochybně zůstala po Kotýnech…“

„Po kom?“ zvedla Mirena zrak od jídla.

„Neslyšelas o Kotýnech? Byl to starověký kmen, který v dávných dobách, ještě před příchodem našich předků, sídlil severně od Dunaje, kolem Nitravy a Hronu. A taky pod Sitnem. Už ten dávno mrtvý lid, jenž mluvil jiným jazykem a uctíval zapomenuté bohy, tam těžil zlato a stříbro. Dodnes po Kotýnech nacházíme staré chodby, které dávné závaly odřízly od zemského povrchu…“

„Dobrá, chápu. A dál? Co bylo v té štole?“ kousla Mirena do krajíce. Chléb už nebyl nejčerstvější, ale přesto jí chutnal. Asi proto, že měla hlad jako vlk. Už se viděla, jak po probdělé noci a vydatném jídle začne klimbat v sedle.

„To nevíme přesně. Nikdo se tam neodvážil vstoupit. Důl byl napůl zatopený vodou a podpěry prohnilé. Kdokoliv by tam vkročil, riskoval by zřícení stropu. Stačí malý záchvěv…“ Vrakuň zachytil vědmin pohled a přeskočil část o nebezpečí práce v podzemí. „My jsme do díry nevkročili, ale něco naopak vylezlo ven…“

Přestala žvýkat. „Co?“

„Jak říkám, to vědí jen bohové. Zlý duch, prastará kletba, nějaký zemský démon? Každopádně to začalo vraždit. Téměř okamžitě po nalezení kotýnského dolu se najednou ztratilo sedm kopáčů, kteří byli přímo u probourání do staré chodby. Prostě druhý den nepřišli do práce. Správce dolu Ladomir Duka hned ztropil pozdvižení, znáš gnómy, když něco nejde podle jejich představ, a dal pro ty chlapy poslat důlní stráž. Ta však zjistila, že všech sedm rudníků v noci záhadně zmizelo. Jejich příbuzní potvrdili, že je slyšeli potmě vstávat a šourat se někam ven, ale domnívali se, že si jdou pouze ulevit. Jenomže žádný z těch sedmi se už do postele nevrátil.“

„Nalezli jste těla?“ zamumlala Mirena s plnými ústy a zalila sousto dalším douškem piva.

„Ne,“ loknul si Vrakuň. „To je právě ta největší záhada. Po zmizelých nezůstala ani kapka krve, jediná stopa, očitý svědek, nic. Jakoby se vypařili. Ostatní kovkopové si okamžitě začali

vyděšeně šeptat o zlých mocnostech, které byly otevřením starého dolu vypuštěny. Prý těch sedm mužů posedly a v noci je přinutily vrátit se do podzemí, kde je zabilo něco ohavného. Nějaký prastarý démon, žijící v temnotách…“

„Doly jsou přece přísně hlídané, ne?“ přerušila ho ostře. „Viděla snad stráž, že v noci někdo vchází do podzemí?“

„To ne…“

„V tom případě mě dohady pověrčivých hňupů nezajímají. Co se dělo dál? Vyskytly se další oběti?“

„Ano. Dva dny poté zmizelo sedm členů důlní stráže…“

Vědma opět prudce zvedla hlavu od jídla. Zachmuřila se, až to vypadalo, že tetování na její tváři ožilo a natahuje své trnité výběžky ke koutkům úst a očí. „Sedm, říkáš? Stejný počet?“

„Přesně tak. A rovněž se ztratili v noci, během služby. Když je ráno přišla vystřídat denní hlídka, prostě nebyli na svých stanovištích.“

„Žádná těla?“

„Žádná těla. Na všechny samozřejmě padl strach. Mezi kopáči se bleskově rozšířila ta báchorka o běsovských silách z podzemí, dostala se do každého ucha a proměnila každé srdce v hroudu másla. Najednou nebyl jediný muž, který by se odvážil vstoupit do onoho dolu. Což je pěkné nadělení, protože jako na potvoru právě jím se táhne nejbohatší, zlatonosná žíla. Správce dolu svolal strážce a přikázal jim, aby se po zuby ozbrojili, sestoupili až k díře do kotýnského tunelu a našli těla anebo jakýkoli jiný důkaz. Jenomže i hlídači si postavili hlavu a svorně odmítli vlézt do prokleté chodby. Nepomohly hrozby ani slibovaná odměna. Zoufalý Ladomig Duka vykasal svůj zlatem prošívaný kaftan nad kolena a běžel do hradiště nahoře na Sitně, až se za ním prášilo. Vladyka Zlatoslav neprodleně svolal Radu moudrých…“

„A ti vykoumali, že požádají o pomoc čaroděje z Velesturu,“ domyslela si konec příběhu Mirena. Spořádala jídlo a zbytkem chleba teď vytírala misku. „Uznávám, že za těchto okolností se to jeví jako jediné rozumné řešení. A udělal jsi dobře, když jsi vyhledal i mne.“

„Chceš tím říct, že pojedeš k Sitnu?“ zacukalo koutky Vrakuňových úst.

„O tom nepochybuj. Téhle záhadě musím přijít na kloub. Zvlášť pokud se nejedná o řádění obyčejného démona, který kolem sebe trousí ohryzané mrtvoly a vyrvané vnitřnosti. Tenhle prevít je mnohem mazanější. A nebezpečnější. Navíc ten počet sedmi zmizelých kopáčů i strážců asi není náhodný. Zajímá mě souvislost…“

Venku na cestě zarachotila kopyta. Mireně, ačkoli už v duchu sama sobě zakázala bláhově doufat, opět poskočilo srdce. Obzvlášť, když jezdec zastavil na zápraží, sesedl a zamířil k vchodu do hostince. Dveře zavrzaly a přes práh se do nálevny vlilo sluneční světlo. A s ním dlouhý stín.

Muž měl kolem čtyřicítky. Byl středně vysoký, zato však pevně stavěný. Na čaroděje až neobvykle pevně. Že do místnosti vkročil mág, to Mirena poznala okamžitě, přestože na to příchozí vůbec nevypadal. Hladce vyholená lebka a dlouhé černé vousy mu dávaly spíš vzhled nějakého avarského bojovníka. Černý kaftan s jemnou stříbrnou výšivkou na lemech mu dole sahal až pod kolena a nahoře byl pečlivě sepnutý lesklými stříbrnými knoflíky až ke krku.

Přepásaný jej měl širokým řemenem, na němž viselo prostě zdobené pouzdro s dlouhým tesákem. Vědma nezahlédla žádné amulety, návazy či ozdoby z kostí a peří, žádné váčky s věšteckými kůstkami či ochrannými bylinkami, prostě nic, co by na tři hony křičelo, že přichází věhlasný čaroděj. Tenhle chlap to nepotřeboval. Stačilo, aby se rozhlédl po šenku svým temným, zachmuřeným pohledem a doposud otravně bzučící mouchy se mrtvé sesypaly na podlahu.

„Pane,“ nadzvedl se Vrakuň, neskrývaje překvapení, „ty už jsi tady? Říkal jsi, že vyrazíš z Velesturu až s východem slunce. Hádal jsem, že dojedeš do Doubravy až někdy před polednem…“

„Přivstal jsem si,“ zabručel Kruvoj a zamířil ke stolu. I krok měl rázný, pevný, téměř vojenský. Nespouštěl pohled z Mireny. „Vidím, že jsi neštval koně nocí nadarmo, Vrakuni. Podařilo se ti proslulou Vosu zastihnout.“

Zaklínačka moc dobře věděla, jaký přezíravý vztah mají mágové z velesturské svatyně k ženám, čarodějkám. Ať však hledala sebevíc, žádné pohrdání, ba ani náznak ironie v Kruvojově hlasu nezaslechla.

„A navíc jsem ji přesvědčil, aby jela s vámi,“ doplnil Vrakuň vítězoslavně.

„Doufám, že proti tomu nic nemáš.“ Mirena si naopak špetku jízlivosti v hlase neodpustila.

„I kdybych měl,“ zastavil se Kruvoj u stolu, „bylo by mi to k něčemu?“

„To sotva,“ zvedla koutek úst. „Lichotí mi, jak přesně jsi mě odhadl. Pověst mě zjevně předchází. Konec konců, tebe taky.“

„Opravdu souhlasíš, mocný pane?“ Vrakuň úplně zářil. „Nebude ti vadit společnost ctěné vědmy? Na Velesturu jsem měl dojem, že se ti můj úmysl cválat za ní do Pustohradu příčí…“

„Už jsem to překousl,“ zabručel Kruvoj. „Jen ať jede. Pomoc se hodí.“

Mirena okamžitě zúžila oči. „Pomoc? Nepleť se, vědmáku. Nehodlám být nějakým tvým poskokem…“

Rodící se hádku naštěstí přerušil hospodský. „Čím ti posloužím, vznešený pane?“ ukláněl se před novým hostem.

„Ničím,“ odbyl jej holohlavec a pohlédl na vědmu a posla. „Okamžitě odjíždíme. Času není nazbyt. Ať jsme na Sitně dřív, než padne tma. A hlavně dřív, než zmizí dalších sedm lidí.“

Mirena přemohla chuť zůstat sedět, aby mu ukázala, že si nehodlá nechat poroučet, a následovala Kruvoje a Vrakuně na dvůr.

Když pobídli koně směrem k doubravskému brodu, slunce už stálo vysoko nad východními kopci. Mirena ještě naposledy pohlédla směrem k Pustohradu. Cesta táhnoucí se podél Hronu však zůstávala prázdná, nikdo po ní nepřijížděl. Vzdychla si, definitivně hodila desetkrát prokletého Vševlada, jeho stokrát prokleté hradiště i tisíckrát prokletý rod za hlavu a vjela za Kruvojem do řeky.

III.

„Jak jsem vyrozuměla z tvých slov,“ prolomila Mirena mlčení, které trvalo už od odjezdu z

Doubravy a pozvolna jí začínalo lézt krkem, „taky tě zaujal ten počet obětí.“

„Ovšem,“ přikývl Kruvoj, žvýkaje kus studeného vepřového. „I tyhle ovce by pochopily, že těch sedm zmizelých kopáčů a následně sedm strážců nebude náhodný počet.“

Krátce po poledni se cesta přehoupla přes travnatý hřeben a vlevo, pod lesem, se ukázala rozměrná, napůl do svahu zahloubená salaš. Po svěže zeleném úbočí se přelévalo špinavě bílé stádo ovcí. Třem jezdcům okamžitě s divokým štěkotem vyběhla vstříc dvojice ovčáckých psů, ale stačilo, aby se na ně Kruvoj ošklivě podíval, a hafani zmlkli, stáhli ocasy mezi nohy a se skučením pelášili zpátky k salaši.

Bělovousý bača poutníky přivítal bodře, beze strachu, vždyť to byl i přes vysoký věk pořád kus chlapa a měl tři stejně ramenaté syny. Když mu poutníci ukázali, že mají čím zaplatit, ochotně jim nabídl čerstvý ovčí sýr, hrudku soli a dřevěný džber s ostře vonící žinčicí. Posadili se do stínu otevřeného přístřešku před vchodem do zemnice a s chutí se dali do jídla.

„Tušíš, co za tím může být?“ vyzvídala Mirena zdánlivě nezávazně. Ukrojila si kousek sýra, posypala jej špetkou soli a s téměř slastným výrazem vložila do úst. Byl výtečný, doslova vrzal pod zuby.

„Ne. S něčím takovým jsem se dosud nesetkal,“ přiznal mág z Velesturu. „Včera jsme si s tím ve svatyni lámali hlavy až do půlnoci. Vrchního mága napadlo, že by mohlo jít o nějaký obřad, podivný obětní rituál. Z podzemí mohla vylézt mocnost, která vyžaduje žertvu v počtu přesně sedmi duší.“

„Kdo by jí ale tu oběť složil?“ zamračila se Mirena.

„Nikdo. Prostě vstoupila do myslí těch, co byli po ruce a vlákala je do dolu, kde je pak zahubila. Nejdřív ovládla tu skupinu rudníků, kteří ji otevřením staré štoly osvobodili, potom důlní strážce, a bohové vědí, koho dalšího, než přijedeme.“

„Nesýčkuj,“ pozvedla čutoru a napila se. Kruvojovi nenabídla. Dělil se s Vrakuněm o objemnou nádobu se žinčicí. Ona už měla se zrádným nápojem své zkušenosti a tak se radši spolehla na pustohradskou medovinu.

„Naopak, já doufám, že to bude pokračovat,“ opáčil čaroděj klidně.

„Cože?“ zvedl hlavu Vrakuň, sedící na špalku poblíž stolu. „Co to říkáš, pane?“

„Jen tak budeme moci zasáhnout,“ vysvětloval čaroděj chladnokrevně. „Budeme za nocí pozorně hlídat, a když zjistíme, že se další zmámené oběti hrnou k dolu, zasáhneme.“

„To je tvůj nejlepší nápad? Živá návnada?“ mhouřila Vosa oči. „Nebylo by lepší hned po příjezdu sestoupit do podzemí a najít zdroj toho zla?“

„Odvážíš se toho?“ pohlédl na ni. „Vlezeš do starého kotýnského dolu s práchnivými podpěrami a vodou po kolena a budeš na vlastní pěst čelit moci, která dokáže ovládnout a zahubit sedm lidí najednou?“

„Sedm obyčejných smrtelníků,“ zdůraznila. „A to my dva nejsme. Když vstoupíme do štoly spolu a spojíme svá kouzla…“

„Na to zapomeň,“ usmál se povýšeně a zakroutil hlavou. „Uděláme to buď po mém, anebo to

zkus na vlastní pěst. Mám už s podobnými záhadami zkušenosti a nějaká zaklínadly se ohánějící tulačka mi nebude radit, jak mám dělat svou práci.“

Nadechla se, aby mu vmetla do obličeje něco urážlivého, ale přerušil ji Vrakuň, který vstal tak náhle, až převrátil špalek.

„Och…“ zasténal, drže se za břicho. „Prokletá žinčice… Asi začíná účinkovat…“ S těmi slovy jim ukázal záda a rozběhl se k houští za salaší, pod lesem.

Mirena obrátila planoucí pohled ke Kruvojovi, ale ten už se taky zvedal.

„Hádat se můžeme cestou,“ uťal. „Mně taky kroutí střevy. Jdu si ulevit a pak hned vyrazíme.“

„Poserové,“ ucedila vědma za čarodějem, který spěšným krokem následoval Vrakuně do křoví. „Měli jste si radši loknout medoviny,“ dodala a spláchla vztek dalším douškem ostrého nápoje z čutory.

Zaslechla tlumené chechtání. Ohlédla se. Na lavici před salaší posedávající bača a jeho synové se smáli do dlaní, až se jim mohutná ramena třásla.

„Takovouhle zábavu tu asi zažíváte často, že?“ zeptala se, zabalila jídlo do ošatky a zamířila ke své klisně.

„Téměř každý den, paní,“ přiznal nejstarší pastevec. „A nikdy se nám neomrzí. Navíc máme vystaráno o vydatné hnojení, z lidského lejna báječně roste tráva.“

Ovčáci se opět rozchechtali. Mirena zakroutila hlavou, ačkoli i jí cukalo koutky úst. Proslulý čaroděj z Velesturu s běhavkou, to si bude pamatovat…

Jak přivazovala čutoru a balíček s jídlem k sedlu, náhle jí pohled zaletěl zpátky k hřebenu vyvýšeniny na severu. Na návrší se právě objevil osamělý jezdec, rovněž přijíždějící po cestě od Hronu. Koně nešetřil, očividně měl naspěch. Ovčáčtí psi okamžitě vyrazili. Bača je okřikl, ale neposlouchali ho, jejich vzteklý štěkot letěl po táhlém úbočí..

Mirena přimhouřila oči, zaostřila zrak. A zcepeněla.

Přestože na tuhle vzdálenost viděla jezdce pouze jako tmavou siluetu na pozadí blankytného nebe, nemohla si nevšimnout jedné věci.

Měl hladce vyholenou hlavu.

*

Kruvoj vyšel z houští, zavazuje si široké kalhoty z drahé cizokrajní tkaniny. Když přes ně přehodil spodní cípy kaftanu, náhle ztuhl uprostřed kroku.

Díval se vstříc jezdci, který právě sjížděl k salaši. Štěkající psi náhle ztichli a s kňučením se dali na útěk.

„Řeknu ti, pane, to bylo o fous,“ vydral se z křoví Vrakuň, utíraje si prsty do chomáče lískového listí. „Slyšel jsem i tvoje hromobití. Copak neznáš nějaké zaklínadlo na lepší trávení? Mohl bys třeba…“

Nedokončil, protože to spatřil také.

„Hele, někdo přijíždí,“ zaclonil si oči dlaní. „Hm… To je divné… Vypadá skoro jako… Tedy… Nemáš náhodou dvojče, pane?“

Kruvoj neodpovídal.

„Pane?“ zopakoval Vrakuň a naplněný zlou předtuchou od prstů na nohou až po konečky vlasů se obrátil k čaroději.

Zjistil, že Kruvoj se dívá přímo na něj. V jeho očích se něco změnilo. Vychladly, a to ani předtím nebyly nijak hřejivé.

Čarodějova dlaň sevřela rukojeť tesáku.

*

Jak Mirena postupně rozpoznávala obličej blížícího se jezdce, její ruka se posouvala blíž a blíž k pochvě s mečem, visící na sedle.

„Co se to, kurva…“

Náhle něco hlasitě zašustilo a zapraskalo za ní. Polekaně se ohlédla. I vstávající a blýskavých valašek se chytající ovčáci obrátili hlavy tím směrem.

Houští za salaší se divoce třáslo, jako by se v něm pářili zubři. Vrakuně ani Kruvoje nebylo vidět. Zaslechli však hlas, nesrozumitelný, přidušený, vlastně jen takové krátké heknutí. Přesto nepochybně patřilo vyslanci ze Sitna.

Před salaší zarachotila kopyta.

Vosa rázně obnažila Žihadlo a plácnutím po zadku odehnala klisnu stranou. Zakřivená čepel meče se zableskla na slunci.

„Stůj, u křídel Chors!“ křikla na Kruvoje.

Protože v sedle koně opravdu seděl Kruvoj. Nebo alespoň někdo, kdo mu byl dokonale podobný. Stejná vyholená hlava, černé vousy, temný pohled. Akorát měl na sobě skromnější oděv, vlastně jen uválenou halenu, jaká se nosila pod šaty, a kolem krku šátek nasáklý zaschlou krví.

„Kde je ten parchant?“ houkl na vědmu, klouzaje ze schváceného hnědáka. Dokonce i hlas měl úplně stejný!

Rozkročila se a pozvedla meč, připravená a odhodlaná seknout. „Už ani krok, lumpe!

Nepřibližuj se! Co jsi zač?! Co má tohle, do Perunovy prdele, znamenat?!“

„Jsem Kruvoj z Velesturu, huso pitomá,“ zavrčel na ni. „Kde je ta svině, co mi vzala šaty a koně a udělala tohle?!“ ukázal si na ovázané hrdlo. „Kde je, ať mu vyrvu střeva?!“

„Usekni mu hlavu, Voso!“ vykřikl náhle stejný hlas, avšak přilétající od houští za salaší.

Mirena střelila pohledem tím směrem. Z křoví chvatně vyšel druhý Kruvoj. V pěsti svíral tesák, z jehož zakřivené čepele kapala čerstvá krev.

„Slyšíš?!“ zahučel. „Zab ho! Je jedním z nich! Stejně jako Vrakuň! Ten ničema mě napadl, musel jsem se bránit!“

Kruvoj s šátkem na krku vytřeštil oči na svého dvojníka v černém kaftanu. „No to mě poser!

Proměnil se! Vzal na sebe mou podobu!“

Mirena i čtveřice pastevců zmateně skákala pohledy z jednoho Kruvoje na druhého.

„Na co čekáš, vědmo?“ křičel ten s krvavým nožem v ruce. „Rozsekni mu kebuli, dokud je čas!“

„Zkurvysynu,“ zavrčel ten s šátkem na krku a pohnul se svému sokovi v ústrety.

„Řekla jsem stůj!“ štěkla Vosa a skočila novému Kruvojovi do cesty. Žihadlo opsalo ve vzduchu zářivý půloblouk. Čaroděj se však pohnul bleskově jako kousající zmije. Odrazil Mireninu pravačku s mečem levým zápěstím a pravou pěstí ji surově udeřil do břicha. Zlomila se v pase a klesla na kolena, lapajíc po dechu.

Kruvoj v kaftanu i ovčáci opřekot vyrazili vědmě na pomoc.

Čaroděj v haleně zručně vykroutil Mireně jílec z prstů, zatočil se a švihl Žihadlem. Hlavice valašky i s kusem uťatého toporu odletěla stranou. Nejstarší bačův syn stihl jen vytřeštit oči na pahýl ve své dlani, pak jej Kruvojův kopanec srazil ostatním pastýřům pod nohy. S povykem a klením popadali jeden na druhého. Muž s mečem si jich však už nevšímal, protože mezitím se na něj vrhl mág v kaftanu.

Zahnuté ostří tesáku řízlo Kruvoje v haleně do ramene. Poraněný muž vztekle zasyčel, ucouvl a máchl mečem. Jeho soupeř tesákem srazil čepel stranou. Zařinčelo to, prskly jiskry.

Mirena zvedla hlavu. Konečně se jí podařilo nadechnout a i přes děsnou bolest v plicích vrávoravě vstala.

„Já ti ukážu…“ zasípala a rozmáchla se kamenem, který zvedla z dvorku. Byl velký jako mužská pěst.

Jeden z bačových synů se sebral a zapojil do boje. Kruvoj v kaftanu toho využil a zatím co druhý čaroděj odrážel sekající valašku, přetáhl tesákem soupeřův bok. Vytryskl další pramen krve, Kruvoj s šátkem na krku vykřikl.

Mirena zaváhala. Pohled jí skákal z jednoho na druhého.

Raněný muž shodil ovčáka na zadek, obrátil se k druhému mágovi a vzteklým úderem meče srazil ruku s tesákem stranou. Zároveň udělal rychlý krok a vší silou kopl nepřítele mezi nohy, až spodní cípy kaftanu zavály. Čaroděje s tesákem tím však z boje nevyřadil, skoro jako by kopanec necítil. Na oplátku švihl nožem a zasáhl hřbet dlaně svírající meč. Kruvoj v haleně zařval a Mirenina zbraň mu vyklouzla z prstů. Protivník ho udeřil levou pěstí do tváře a rozmáchl se tesákem, aby potácejícího se, pořezaného muže posledním bodnutím definitivně poslal do zásvětí.

Mirena hodila.

Kámen zasáhl čaroděje v kaftanu těsně za ucho a srazil jej k zemi jako slaměného panáka.

„Vznešená, cos to…“ zahuhlal zvedající se bača.

„Zavři zobák,“ sykla na něj a spěchala k místu boje. Odstrčila vstávajícího mladého ovčáka, až upadl zpátky na zadek, zvedla z ovčím trusem poseté země Žihadlo a opřela hrot o krví nasáklý šátek na hrdle Kruvoje v haleně. Ten zrovna nevěděl, kterou krvácející ránu si má dřív zmáčknout.

„Modli se ke všem bohům,“ zavrčela na něj, „abych se nepletla, protože v opačném případě ti rozpůlím lebku jako vejce a z tvého mozku si udělám praženici!“

„Nepleteš se,“ opáčil Kruvoj a sklonil zrak k soupeři. „Podívej.“ Opatrně, po očku mrkla na ležícího mága.

Mužem s rozbitou hlavou třásly křeče. A očividně sílily. Z úst mu tekla pěna, tělo se zmítalo, nehty ryly do země. Z hrdla se vydral zvuk, který připomínal lidský hlas jen opravdu vzdáleně. Mirena i Kruvoj, pokud to byl opravdu on, začali couvat, o pastýřích ani nemluvě.

Pak se tělo v kaftanu najednou začalo měnit. Hlava ztratila oblý tvar, protáhla se a vyrašily z ní podivné výstupky jako z hlavy bájného ještěra. Kůže ztvrdla a ztmavla, získala odpudivý šedozelený odstín. Místo rukou vyrostly z černých rukávů odporné tříprsté pařáty. Bytost se přestala třást, a jak ležela na břiše, pokud to tak bylo možno nazvat, nadzvedla se na rukou. Obludný obličej vzhlédl k Mireně a Kruvojovi, zablýskal žlutýma očima, nakrčil krátký nos podobný dírám v lidské lebce a rozšklebil širokánskou tlamu plnou ostrých zubů.

Mirena se pohnula rychle jako kudlanka útočící na nic netušící hmyz.

„Pozor na kaftan!“ vykřikl Kruvoj, ale Žihadlo už v tom okamžiku s křupnutím prolétlo hrdlem netvora. Odporná hlava se skutálela do prachu a naprázdno zacvakala zubatými čelistmi. Kolem zaklínaččiných nohou se rozlila kaluž tmavé krve. Tělo sebou zaškubalo, dlouhými drápy rozrylo udupanou hlínu dvorku a pak prudce, naposledy vykoplo a znehybnělo.

Vědma štítivě vykročila z červené louže.

„Stačí to?“ vzhlédla k pravému čaroději.

„Doufám, že ano,“ přikývl zadýchaně. Obličej měl mrtvolně bledý, po spáncích se kutálely krůpěje potu. „Sice se ten hnusák krmí lidskou krví, ale není to upír v pravém smyslu slova. Kůl do srdce ani česnek do huby myslím nebude potřeba… Jak jsi poznala, který z nás je pravý?“

„Ten kopanec do koulí,“ vysvětlila. „Ustál ho, bez hnutí brvou. Už jsem nakopala pár chlapů do rozkroku a moc dobře vím, co to s nimi udělá. Ten prevít však ani nezalapal po dechu…“ Zarazila se. „Poslyš, nevypadáš moc dobře. Řekla bych, že jsi ztratil přinejmenším vědro krve. Pojď se radši posadit. Podívám se ti na zranění…“

„Nepotřebuju… tvou pomoc…“ zachraptěl Kruvoj.

Pak obrátil oči sloupkem a sesypal se na dvorek jako pytel zrní.

IV.

„Poslyš, na tohle teď vážně nemáme čas,“ nadzvedl se Kruvoj na prostém lůžku, kam ho odpoledne přenesli bačovi synové. Byla to v podstatě jen hromada slámy, napěchované mezi hrubými fošnami, přikrytá vlčími kůžemi, ale svému účelu sloužila dobře.

„Sklapni,“ zatlačila ho Mirena nesmlouvavě zpátky. „Vypij to, jinak nařídím ovčákům, aby tě chytili za ruce a za hlavu a já ti to naleju do chřtánu násilím.“

Velesturský čaroděj nedůvěřivě pohlédl na dřevěnou misku. Horký lektvar silně voněl bylinkami.

„Nehodláš mě otrávit, že ne?“ zašilhal na ni a opatrně vzal nádobu do prstů.

„Právě naopak. Potřebuju, aby ses co nejdřív postavil na nohy.“

„V tom mi přece nic nebrání…“

„Nehraj si na hrdinu. Uznávám, že ti má zaklínadla i tvá vlastní kouzla hezky zacelila rány.

Už se zatáhly pěknými strupy. Ale pořád máš horečku.“

„Nejpozději do půlnoci ustoupí. Pak můžeme vyrazit.“

„Pro jistotu se tu prospíme do rána. Vypiješ to konečně?“

Zachmuřil se, avšak poslechl a přiložil si misku ke rtům. Usrkl, zašklebil se nad hořkou chutí, ale pak se napil odvážněji. Konec konců, byl čaroděj a poznal, že mu tenhle nápoj neublíží, právě naopak.

Pootevřenými vraty se už dovnitř tlačil soumrak. Mladí pastevci venku zaháněli ovce do ohrady a chystali dřevo na hranici, aby mohli co nejdřív spálit bezhlavou zdechlinu. Bača přikládal do ohniště čerstvě nasekaná jedlová polínka. Skromná zemnice páchla ovčinou, mlékem a kouřem.

„Co se stalo s poslem?“ vrátil Kruvoj zaklínačce prázdnou misku.

„Ten hnusák ho podřízl jako kuře. Chudák Vrakuň. Zítra jeho tělo odvezeme domů…“ Nadechla se. „Řekneš mi, co je to za obludu, co leží venku na hnojišti?“

„Proč bych měl?“ složil čaroděj potem se lesknoucí holou hlavu zpátky na lůžko. „Promluvme si otevřeně. Když mi vyslanec řekl, že tě půjde hledat do Pustohradu, nesouhlasil jsem. Nedal si to rozmluvit, ale na mém postoji se nic nezměnilo…“

„Hele, já si to uvědomuju. A je mi to ukradený. A tobě by taky mělo být, protože teď už plaveme ve stejné žumpě. Taky radši pracuju sama, ale je načase připustit, že si můžeme navzájem pomoct. Tak povídej. Co se ti přihodilo? Ta stvůra tě napadla, že?“

Podíval se na ni přimhouřenýma očima. Nějakou chvíli ještě váhal. Pak obrátil pohled do stropu a chabě přikývl.

„Jo… Číhala v lese pod Velesturem. Vzala na sebe podobu ušmudlaného vesnického děvčete. Seděla u cesty a fňukala a žadonila o pomoc…“

„A tys jí na to skočil. Probudila se v tobě šlechetnost a slezl jsi z koně. Jak hloupé.“

Opět jí počastoval nevlídným pohledem. „To už teď vím taky. Praštila mě větví do zátylku a než jsem se vzpamatoval, už byla přisátá k mé krkavici a chlemtala krev jako nějaký netopýr. Musela mít v zubech jed, protože jsem se najednou nedokázal pohnout, byl jsem dočista ochromený. Odtáhla mě do křoví, svlékla mi kaftan a boty, vyskočila na mého koně a odcválala na jih. Chvíli jsem tam ležel jako pařez. Nebýt kouzel, která mi kolují tělem a postupně se vypořádala s jedem, chcípl bych tam jako zvíře…“

„Ta sketa s tím patrně počítala. Jinak by tě byla ještě pro jistotu podřízla.“

„Asi. Vyplýtval jsem skoro všechnu svou magii, abych se vzpamatoval a mohl vstát. Naštěstí jsem nedaleko našel u stromu uvázaného koně. Zřejmě na něm přijel ten parchant. Vyšplhal jsem se do sedla a vyrazil k Hronu.“

„Ani tě nenapadlo vrátit se na horu a požádat o pomoc ostatní mágy, co?“ ušklíbla se Mirena.

„Byla by to ostuda, přiznat se, že ses nechal takhle nachytat. Vy chlapi. Kdyby se z vaší ješitnosti daly stavět zdi, každý z vás by bydlel v paláci velkém jako sídlo cařihradského císaře!“

Zamračil se na ni. „Pozor na jazyk, zaklínačko. Neposmívej se. Kdybych nepřijel, ten hnusák by se nalokal i tvé krve.“

Zvážněla. „Uznávám, to máš asi pravdu. Jela jsem s ním půl dne bok po boku a ani mě nenapadlo, že by to mohl být proměněný démon. Kouzla, která jsem z něj cítila, jsem považovala na běžné vyzařování proslulého velesturského čaroděje…“

„Čáry v tom nepochybně budou, bez nich by nepřežili v podzemí…“

„To je samo sebou, vždyť tam trčeli možná i celá staletí.“

„Ano. Ale přesto si myslím, že to proměňování bude spíš tělesná schopnost. Řekl bych, že se netvor může proměnit na toho, koho kousne. S krví nasaje i vlastnosti oběti a tak na sebe může vzít její podobu. Slyšel jsem o rase takových bytostí. V dávných časech, když v těchto končinách ještě lidé mluvili jiným jazykem a uctívali jiné bohy…“

„Kotýni,“ předvedla se.

„Přesně, za jejich vlády to bylo. Prý bojovali s těmito nebezpečnými tvory… Říkalo se jim tuším… krvavci.“

„V životě jsem o něčem takovém neslyšela. Vím akorát, že upíři to nejsou, přestože pijí krev. Denního světla se nebojí, stříbro je neleká, a lze je zabít jako každého člověka. Což nám značně usnadní práci.“

„Netěšil bych se předčasně. Nebude snadné je vystopovat. Pod Sitnem žije spousta lidí i gnómů a i když se soustředíme na ty, kteří vyzařují běsovská kouzla, nějakou chvíli to potrvá. Mezitím se krvavci určitě doví, že jim hrozí odhalení a stáhnou se někam stranou, do bezpečí. Trpělivost jim podle všeho nechybí.“

„Tak je nesmíme vylekat předem. Asi bude nejlepší neroztrubovat náš příchod. Vklouzneme do kraje potají, nenápadně, pod rouškou tmy…“

„Ano, to bude nejlepší…“

„Poslyš, něco mi tu ale nesedí,“ uvědomila si Mirena. „Když je možné krvavce zabít snadno jako každého smrtelníka, proč si Kotýni dali tu námahu a zavírali je do starého dolu? Když už je měli pěkně pohromadě, mohli je přece snadno vyřídit, jednou provždy. Takhle jim dali šanci na znovuzrození…“

„Taky mě to napadlo. Tuhle záhadu ale rozlouskneme až pod Sitnem, přímo v tom dolu.“

„Hodláš sestoupit do podzemí?“

„Ovšem. To udělám jako první.“

Spokojeně přikývla. Plány tohoto Kruvoje se jí zamlouvaly mnohem víc než úmysly toho falešného. „Člověče,“ řekla uvolněným tónem, „jak já si lámala hlavu s tou sedmičkou. A ono je to prostě jejich počet. Vlastně… teď už je jich jenom šest.“

„Mám docela jasno v tom, co se přesně stalo. Kopáči ty zrůdy nechtěně probudili a krvavci je zřejmě okamžitě zabili. Vzali na sebe jejich podoby a klidně šli domů. Ani rodiny nic nepoznaly. Pak v noci vylezli ven, odkrouhli strážce a proměnili se v ně… Chápeš tu posloupnost? Stoupají

po řebříčku. Proměňují se ve stále vlivnější a vlivnější lidi. Pokud je nevyčenicháme včas, za chvíli budou v Radě moudrých, nebo dokonce na vladykově dvorci…“

„A díky tvé neopatrnosti mohli klidně ovládnout i Velestur,“ neodpustila si Mirena rýpnutí. „Ta proměna je opravdu dokonalá. Ten, co leží venku na hnoji, převzal nejen tvůj vzhled, hlas, gesta a pohyby, ale dokonce i paměť a povahu. Běží mi z toho mráz po zádech. Když si představím, že stačí možná jediná kapka krve a nějaká zrůda z úsvitu věků na sebe vezme mou podobu a mě může klidně zahrabat někde v lese… Brr!“

„Říkej mi o tom. Už jsem v životě stál tváří v tvář všelijakým nestvůrám a přízrakům, ale nejvíc mě vyděsilo, když jsem dnes před salaší spatřil sám sebe!“

Mirena zachmuřeně přikývla. „Musíme jim to zatrhnout. Co nejdřív…“ Zkoumavě na něj pohlédla, natáhla ruku a hřbetem dlaně zkusila, jestli má ještě horké čelo. Zamrkal, zlehka sebou cukl, očividně nebyl zvyklý na lidské doteky.

Vědma s úsměvem odtáhla ruku. „Zlepšuje se to. Hm… Tvrdíš, že bys mohl nejpozději o půlnoci sednout na koně?“

Zeširoka se ušklíbl.

V.

Ladomir Duka se ze dne na den propadal hlouběji a hlouběji do oceánu zoufalství. Ze všech dolů, hlubinných i povrchových, co jich v hornatém kraji kolem Sitna bylo, musela ta pohroma postihnout zrovna ten ve správě jeho rodu. Už sedmý den kopáči odmítali vkročit do podzemí, což v případě nejvýnosnějšího dolu v oblasti znamenalo obrovské ztráty. I vladyka Zlatoslav už začínal být nervózní. Tedy, ne že by si Ladomir z něho kálel do kalhot, to ani náhodou. Byl přece gnóm, a příslušníci jeho rasy v podstatě, prostřednictvím své Rady moudrých, ovládaly kraj. Avšak i vládce hradiště na Sitně měl nějaké rozhodovací páky a když bylo zle, nebo byly ohroženy jeho zájmy, dokázal dělat dusno. A v dusném ovzduší Ladomir Duka pracoval velice nerad.

Ještě horší bylo, připomněl si správce dolu, když si ve své světnici naléval další pohár vína, že ostatní gnómové z Rady moudrých na něj pohlíželi s rostoucí nedůvěrou. Zatím to nebylo nikým nahlas vysloveno, ale v duchu mu nepochybně přisuzovali odpovědnost za ty neblahé události. Nebo přinejmenším za to, že se věci nehýbou z místa, a že se strach přenáší i na kovkopy v ostatních dolech, čímž začíná být ohrožena těžba pod Sitnem celkově. Ladomir se vážně obával ztráty svého postavení. Správcovství bylo sice dědičné, ale když to Rada moudrých odhlasuje, může být důl jeho rodu odebrán. A to by nebylo dobré. To by vůbec nebylo dobré. Dukové si zvykli na přepych a po údělu potulných gnómských kupců ani náhodou netoužili.

Ladomir si zhluboka vzdychl, přehrabávaje se krátkými prsty v naježené rudé hřívě. Dokonce mu kvůli starostem začaly vypadávat vlasy, chlouba všech gnómů. Ďas aby to spral! Duka vysrkl zbytek vína, ještě jednou naplnil stříbrnou číši, vypil drahý řecký mok na jeden zátah a kolébavým krokem zamířil k lůžku. Kdyby se každý večer neotupil vínem, vůbec by nezamhouřil oka.

Pod hedvábnými přikrývkami brzy zavřel oči a ponořil se do dřímot. Když se závora na dveřích pomaloučku vysunula z železného úchytu, už to neslyšel. Konec konců, v koutech často šramotily myši, takže jeho podvědomí nezaregistrovalo nic neobvyklého…

Trhnul sebou, až když tiše zaskřípaly panty. Sny se splašeně rozlétly; Duka se bleskově

posadil a vytřeštil oči na dvě postavy v pláštích a kápích, které rychle překročily práh. Myslí mu problesklo poznání, že přišla jeho chvíle, že démoni z podzemí, kteří zahubili kopáče a strážce, si přišli i po něj. Nadechl se a otevřel ústa k výkřiku.

Jeden z přízraků proti němu zprudka vymrštil ruku. Vzduch se podivně zavlnil, plamínek knotu v měděném kahanu se zatřepetal. Z Ladomirových úst místo poplašného ječení vyšlo jen sotva slyšitelné sípání. Postava v kápi byla raz dva u lůžka, vmáčkla gnóma zpátky do polštářů a přitiskla mu k ohryzku ostří tesáku.

Druhá mátoha rychle zavřela dveře.

Duka měl pocit, že mu srdce prorazí žebra a vyskočí z hrudi ven jako nějaká krvavá ropucha.

Čepel nože studila jako led.

„Ani se nehni, jinak ti uříznu palici,“ zasyčela na něj vousatá, neobyčejně zlověstná tvář, která se vynořila zpod kápě.

Ladomir nic takového rozhodně neměl v úmyslu. Ležel přitisknutý k měkkému lůžku a zíral na dva přízraky, které se společně nakláněly nad něj a vpalovaly se mu blýskavými pohledy až do mozku. Druhá mátoha měla obličej pokrytý strašidelným tetováním. Gnóm i přesto nabyl dojmu, že nemá mužské rysy…

To se i vzápětí potvrdilo, když promluvila ženským hlasem.

„Cítíš něco?“ zeptala se svého společníka.

„Ne,“ zakroutil hlavou vousatý a tlak čepele na Ladomirově krku polevil. „Ani špetku nadpřirozené síly. Co ty?“

„Taky nic. Řekla bych, že je čistý. Ale pro jistotu…“ Zpod ženina pláště se vynořila ruka, která také svírala nůž. Píchla gnóma do ramene. Trhl sebou a rozevřel ústa, kdyby mu kouzlo nevzalo hlas, bylo by jeho vřískot slyšet snad až na Sitně.

„V pořádku,“ přikývla tetovaná spokojeně.

„Co to mělo znamenat?“ podivil se vousatý.

„Nechápeš? To kopnutí do koulí zrůdu nevyřadilo z boje. Z toho usuzuju, že necítí bolest.

Tenhle však ano. Je skutečný. Vrať mu hlas.“

Vousatý se naklonil nad Ladomira. „Slibuješ, že ani necekneš? Jsem Kruvoj z Velesturu, kterého jste povolali, aby vám pomohl vyřešit záhadu kotýnského dolu. Tohle je Mirena zvaná Vosa, proslulá vědma. Pomůže nám. Nehodláme ti ublížit, chápeš? Museli jsme se jen přesvědčit, že jsi to skutečně ty, ne proměněný démon. Rozuměls?“

Ačkoli mu strachy pořád lezly oči z důlků, gnóm horlivě přikývl. Vousatý mág odtáhl tesák z jeho hrdla a udělal rychlé gesto. Ladomir si promnul hrdlo a odkašlal si. Hlas měl zpátky.

„Jak… jak jste se dostali dovnitř…“ zachraptěl.

„Jsme čarodějové. Máme své způsoby,“ odvětila Mirena, stáhla si kápi z hlavy a posadila se na stolec u postele. „Zvláštní, byla bych přísahala, že správce dolu se zmocní jako prvního z Rady. Jsi členem Rady moudrých, ne?“

Ladomir opět přikývl.

„Nejsou hloupí,“ opáčil Kruvoj, šel ke stolu a přičichl ke krásně zdobené karafě. Pak bez okolků naplnil číši, podal ji Mireně a sám se napil přímo ze vzácné nádoby. „Vědí, že tenhle chlápek bude brán k odpovědnosti za všechny potíže a zastavení těžby, a že může ztratit své postavení. Není důvod proměňovat se v někoho takového. Musíme hledat jinde.“

„Kolik má Rada moudrých členů?“ pohlédla Mirena na Ladomira. Usrkla z číše a obočí jí vyskočilo až na čelo, tak lahodné víno doposud neochutnala.

„Dvanáct,“ vysoukal ze sebe gnóm, pořád ležící nehybně jako mrtvola na pohřební hranici.

„Dvanáct,“ zopakoval Kruvoj. „Takže polovina Rady můžou být krvavci. To už je slušný vliv.“

„Budeme si je ověřovat takhle?“ nadhodila zaklínačka. „Jednoho po druhém?“

„Ne. Dřív nebo později by začali tušit, že se něco děje. Nesmíme se prozradit, jinak nám upláchnou.“

„Takže?“

„Je tu jedna možnost. Posel říkal, že nenašli tělo žádného ze zmizelých mužů. Pořád to platí?“ podíval se Kruvoj tázavě na Ladomira.

Gnóm se opět zmohl jen na křečovité přikývnutí.

„Myslím,“ pokračoval čaroděj, „že ty mrtvoly vláčí do dolu. Jelikož se tam teď nikdo neodváží, je to nejlepší úkryt. Pokusíme se ta těla najít.“

„Jasně,“ zúžila Mirena oči. „A pokud už krvavci pronikli do Rady moudrých, mrtvoly těch, jejichž podoby na sebe vzali, tam budou. Takže budeme přesně vědět, kteří členové Rady jsou falešní. Akorát… Hm…“

„Co?“

„Uvažuju, co pak. Nezamlouvá se mi představa, že bychom pak měli svolávat Radu a srovnávat obličeje členů s tvářemi mrtvol z dolu. Mohlo by se něco podělat. Třeba by některý mohl předvídat, co se děje, a vzít nohy na ramena. To je rovnou můžeme svolat a zkusit, který z nich čpí kouzly. Ne. Chtělo by to poznat je hned v podzemí a pak na ty parchanty skočit, bez výstrahy, vyřídit je rovnou. Jenomže jak to udělat?“

Kruvoj se ušklíbl. Nic neřekl, jen obrátil pohled k Ladomirovi.

„No jasně,“ usmála se stejně ošklivě Mirena. „Je tu přece někdo, kdo nebožtíky bezpečně pozná a navíc nám řekne, kde který z nich bydlí. To bude nejjistější způsob.“

Gnóm skákal zděšeným pohledem z čaroděje na vědmu a zpátky.

„Co… co tím chcete naznačit…?“ vykoktal. „Já… vůbec nic nechápu…“ Mirena se k němu naklonila, na tváři pořád ten samý zlověstný úšklebek.

„Tak mě velice pozorně poslouchej, skrčku.“

*

„Tohle není dobrý nápad,“ zopakoval Ladomir snad už popáté. „Vlastně je to úplně nejhorší ze všech nápadů, které jsem kdy slyšel. Uvědomujete si vůbec, že ty zrůdy zabily už přinejmenším čtrnáct lidí?“

„Nejméně dvacet,“ upřesnil Kruvoj. „A pokud nepřestaneš brebentit, tak ti zase vezmu hlas, svážu tě, a klidně tě do toho dolu odnesu na rameni. Chceš se tam ocitnout se svázanýma nohama? Bez možnosti utíkat?“

„Jsem členem Rady moudrých…“ zkusil to gnóm jinak, ale když jej Kruvoj i Mirena počastovali pohledy bolestivými jako bodnutí rezavou čepelí, konečně ztichl.

Ladomirův honosný dům stál vysoko na svahu dlouhé, k jihu se svažující horské doliny. Její od lesa očištěné svahy byly posety skromnými rudnickými sruby a zemljankami. Čarodějové a gnóm mezi nimi spěšně sestupovali do úvalu. Dnem protékala divoká říčka a vchod do strašidelného dolu se nacházel na jejím břehu.

Klouzali mezi domky tiše a nenápadně. Kruvoj je obestřel kouzlem, které bralo hlasy psům na dvorech a vystrašené je odhánělo od plotů.

„Jsou tam stráže?“ zeptala se Mirena, když zastavili kousek nad úpatím svahu a přikrčeně pročesávali okolí pátravými pohledy.

„Přímo před vchodem ne,“ zakroutil mužík rozcuchanou hlavou. „Odmítli zdržovat se v noci blízko dolu. Bojí se, tak jako všichni. Hlídky jsou na věži klepačky,“ ukázal na dřevěnou věž vysoko na svahu, „a níž po proudu, při vstupu do doliny. Ve tmě nás nezahlédnou.“

„Výborně. Hněte sebou.“

Sesmýkli se po štěrkovitém srázu až na samé dno úvalu. Temný masív Sitna odsud nebylo vidět, ve výhledu k hoře jim bránily vysoké hřebeny kolem.

„Tohle není dobrý…“ spustil Ladomir při pohledu na vchod do podzemí starou známou písničku, ale Kruvojův pohled mu vrazil zbytek slov zpátky do krku. Pak se i čarodějové podívali tím směrem.

V úpatí svahu se hrozivě černal čtvercový, hrubým kamenným zdivem obestavěný otvor. Mirena díky kouzlům měsíční bohyně viděla dobře i ve tmě a tak rozpoznala do kamene vytesaný znak nad vchodem. Znázorňoval dvě ještěrky, jednu zlatou, druhou stříbrnou. Slyšela tu pověst, pastevec viděl ještěrky, jak zalézají pod velký kámen, a když balvan nadzvedl, našel zlatou a stříbrnou žílu. To byl začátek těžby pod Sitnem.

Oni však teď stáli tváří v tvář jejímu hrozícímu konci. Z černočerné chodby, nořící se do hlubin kopce, sálala dusivá hrozba. Mirena zaslechla tiché, rychlé cvakání. Sklonila pohled k Ladomirovi a zjistila, že ten zvuk vydávají jeho drkotající zuby.

„Odvahu, gnóme,“ položila mu ruku na rameno a tím dotekem do něj nenápadně vlila trochu posilujícího kouzla. „Vždyť tam dole na nás čeká jenom pár mrtvých těl.“

„Jenom?“ vzhlédl k ní zděšeně.

„Mrtví nikomu neublíží,“ ucedil Kruvoj a zamířil k díře.

„Vzali… vzali jste vůbec nějaké pochodně?“ zajektal Ladomir, když s Mirenou za zády vkročil do zatuchle páchnoucí černoty.

„K čemu by nám byly?“ opáčil mág z Velesturu a natáhl před sebe pravačku. Sotva palec nad jeho otevřenou dlaní jakoby odnikud vyšlehl nazelenalý plamen. Kruvoj máchl druhou rukou, načež se plamen zkroutil a zformoval do koule o velikosti mužské pěsti. Ta na čarodějův pokyn vzlétla až pod dřevěnými trámy zpevněný strop a pomalu se pohnula dopředu.

„Jdeme.“

Ladomir Duka polkl naprázdno a následoval dvojici čarodějů do chřtánu temnoty.

VI.

Bludištěm chodeb v útrobách mohutných, strmých kopců severně od Sitna se rozlévala tma hustá a lepkavá jako sražená krev v žilách vystydlé zdechliny. Pouze všudypřítomné pleskání kapající vody, rozléhající se podzemím v podivných ozvěnách, vytvářelo dojem prostoru a zahánělo stísněné pocity. Vzduch však zůstával těžký, prosycený pachy zemských hlubin.

Náhle temnotou problesklo světlo. Vytrhlo z jednolité černoty dřevěné podpěry, všude visící pohaslé kahany a odložené nářadí či odstavené vozíky, zatřpytilo se na vlhkostí potažených hrbolatých stěnách. A skrz zubatou, nepravidelnou díru vlétlo i do prastaré chodby, vyhloubené dávno mrtvým národem.

Kruvoj nechal kouli čarodějného světla vlétnout do kotýnského dolu a opatrně prostrčil hlavu otvorem. Na rozdíl od tunelu, jímž přišli, nesl starý důl jasné stopy neúprosně hlodajícího zubu času. Stěny se drolily a sesouvaly, podpěry byly zpráchnivělé a nebezpečně popraskané, ke všemu byla štola zatopená stojatou, zatuchle páchnoucí vodou.

„Fuj,“ vyjádřila Mirena své pocity stručně.

„Neřekl bych to výstižněji,“ zabručel Kruvoj. „Ale nemáme na výběr.“

„Vkročit do té díry,“ zabědoval za jejich zády Ladomir, „je sebevražda. Nepřinutíte mě tam vlézt, ani kdybyste…“

„Dělej,“ zavrčela na něj Vosa takovým tónem, že gnóm polkl zbytek vzdorného proslovu a opřekot se hrnul za Kruvojem.

Čarodějům sahala voda nad kolena, Ladomirovi téměř po prsa. Své námitky však s nejvyšším sebezapřením překousl. Už mu došlo, že jakékoli protesty jsou zhola zbytečné.

„Myslím, že ta sedmička nešťastných kopáčů sem vlezla také,“ soudil Kruvoj. Mluvil tlumeně, skoro šeptem, jakoby se bál, že hlasitější zvuky způsobí zával. „A šli tímto směrem.“

„Jak to víš?“ nadhodila Mirena.

„Cítím před námi slabounké magické chvění.“

Světelná koule jim ukázala napůl prolomený stropní překlad, který se nerozpadl jen nějakým zázrakem, přestože na něj seshora tlačila slušná masa kamenů a mokré hlíny. Trojice se pod ním

přebrodila se zatajeným dechem.

„Máš pravdu,“ špitla Mirena. „Začínám to vnímat také. Kouzla. Doupě krvavců musí být blízko.

Ti kopáči se stejně asi neodvážili nějak hluboko.“

„Vám se tohle místo nezdá dost hluboko?“ zachraptěl Ladomir. „Takhle daleko pod zemí jsem nebyl ani já sám, a to jsem už třicet let správcem tohoto dolu!“

Štola se před nimi prudce zatáčela doprava. Hned za ohybem ztuhli.

„Kovlade, ochraňuj nás!“ přivolal gnóm bájného strážce zemských pokladů, jehož se rudníci obávali a zároveň mu obětovali.

Zčeřená voda odrážela světlo magické koule. Záblesky se míhaly po stěnách, a přestože pomáhaly rozhánět odevšad proudící temnotu, svým nazelenalým nádechem zároveň znásobovaly strašidelné dojmy. Mirena měla pocit, že se jí útrobami plazí něco slizkého a studeného.

Jen několik kroků před nimi chodbu přehrazovaly dveře, masivní vrata z dubového dřeva potaženého bronzovým plechem. Bázeň do srdcí však nezasévaly dveře samotné, nýbrž skutečnost, že byly pootevřené. Tak zrovna na to, aby se škvírou prosmýkl urostlý muž.

„Je to zlato?“ zeptal se Kruvoj tiše a nechal magickou kouli slétnout těsně ke dveřím. V její mátožné záři se zamihotaly pásy lesklého kovu, vsazené do bronzového povrchu vrat a vytvářející obrazce, mezi nimiž převládaly spirály.

„JE to zlato,“ potvrdil Ladomir Duka a strach v jeho očích na okamžik přebila vášnivá hamižnost, pro gnómy tak typická. „Mě můžete věřit, zlato vycítím na hony daleko.“

„Pak se nedivím, že ti nešťastní kovkopové vrata vypáčili,“ zabručela Mirena. „Když jsou dveře zdobené zlatem, co teprve musí být za nimi? Určitě si mysleli, že nalezli skrýši starověkého pokladu.“

„A možná nebyli daleko od pravdy,“ řekl Kruvoj zadumaně a přebrodil se ke dveřím. Zářící koule jej poslušně následovala a proklouzla do prostoru za vraty. Na Mirenu a Ladomira okamžitě zezadu zaútočila temnota. S bušícími srdci spěchali za světlem.

Kruvoj je čekal. Zvedl ruku, načež se plamen vznesl výš a jeho záře se rozlétla do všech stran. Všem třem poklesly čelisti.

Stáli na prahu rozlehlé podzemní síně. Hrbolaté, hrubě opracované stěny pokrývala nepravidelná pavučina zlatých a stříbrných žil, tlustých jako mužská paže. V čarodějném světle se pronikavě blýskaly a odraz toho třpytu rozzářil oči Ladomira Duky, který na to bohatství civěl jako zhypnotizovaný.

Čaroděje však zaujalo něco úplně jiného. Nacházelo se to přímo před nimi.

Kruvoj jako první vykročil z vody na široké schodiště. Vedlo na rozlehlou, z žilkovaného kamene vytesanou terasu s kruhovým půdorysem. Na ní stálo sedm masivních podlouhlých schránek, uspořádaných do hvězdy. Mirena ani na okamžik nezapochybovala o tom, že zírá na kamenné rakve. Víka byla ze všech sedmi stržená a rozházená kolem. Zlatem vyvedené obrazce na nich byly navlas podobné těm na dveřích.

Vědma položila nohu na první schod a z pouzdra pověšeného na zádech vytáhla Žihadlo.

Kovové syknutí přimělo Kruvoje ohlédnout se.

„K čemu to?“ pohlédl na meč s jistou dávkou nedůvěry. Pokrčila rameny. „Pro jistotu.“

Opatrně vstoupili mezi sarkofágy a nahlíželi dovnitř. Schránky byly podle očekávání prázdné.

Zato pod nohami jim něco kovově zachřestilo. Mirena nakrčila obočí.

„Šperky,“ odvětil Kruvoj na její nevyřčenou otázku a zvedl skvostný opasek z tepaných zlatých kroužků. „Zlato, stříbro, drahokamy. Kopáči zvědavě otevřeli jednu schránku, a když zjistili, že tělo v ní je ověšené cennostmi, rychle shodili víka i z těch ostatních. Vzápětí zjistili, že vykrádat hroby se nevyplácí.“

„Protože by mrtví nemuseli být tak docela mrtví,“ zabručela Mirena, prohlížejíc si jeden z na zemi pohozených poklopů. „Ty zlaté znaky nebudou jen honosná výzdoba. Cítím z nich čáry, stejně jako z těch na dveřích.“

„Ovšem. Jsou v nich zakletá kouzla, díky kterým krvavci přečkali v podzemí celá staletí. Naši kopáči jejich rakve odpečetili a tím je probudili. Možná i kvůli tomu je všude kolem i na vratech to zlato. Aby sem, až nastane vhodná doba, nalákalo hamižníky a přimělo je osvobodit spící sedmičku.“

„Naznačuješ, že se sem zavřeli sami? Proč by to dělali?“

„To já nevím. Krvavci zřejmě panovali Kotýnům, a když se vláda toho kmene začala hroutit a vypukly války s loupeživými barbary, možná si řekli, že se schovají v podzemí a počkají na lepší časy. Nebo měli jiné důvody, co já vím? Podstatné je, že jsou zase venku a brousí si zuby na vládu nad Sitnem a kdovíčím ještě…“

„Uvědomujete si, jaké je tohle pohádkové naleziště?“ drmolil Ladomir fascinovaně, zatím co se škrábal po schodišti. „V téhle hrobce je možná víc zlata a stříbra než ve všech dolech kolem! Vsadím se, že mě teď zvolí za hlavu Rady moudrých…“

„S tím bych tak nespěchala, mrňousi,“ zchladila ho Mirena. „Nejdřív musíme zastavit ty zkurvysyny. Což mi připomnělo, že hledáme zavražděné muže…“

„Nehledáme,“ ozval se Kruvoj z opačného konce plošiny. „Už jsme je našli.“

Šli k němu s jistým váháním. Už z čarodějova hlasu totiž pochopili, že ten pohled se jim nebude líbit.

A taky že ne. Mezi vyvýšenou kruhovou terasou a zadní stěnou síně vytvářela voda jakési jezírko.

V něm, v tom studeném mokrém hrobě, plavaly všechny mrtvoly.

*

„Poznávám je,“ zachrčel Ladomir, když se vyzvracel mezi rakve a důkladně si vysmrkal nos plný natrávené večeře. „Poznávám je všechny. Jsou tam ti kopáči, i strážcové, a také členové Rady moudrých… Bohové na nebi, na zemi i v hlubinách, co je to za tvory, že jsou schopni něčeho takového?“

„Nelidi,“ odplivla si Mirena. Z pohledu na nazelenalé, nafouklé a pomalu se rozkládající mrtvoly jí taky nebylo dvakrát do zpěvu. „Běsové, démoni, krvelačné stvůry. Musíme je vyhubit. To je jediné řešení. Seber se, správče dolu. Vlekli jsme tě sem jenom proto, abys poznal členy Rady. A my je pak ještě před úsvitem navštívíme a bez milosti s nimi zatočíme.“

„Nevím… jestli budu schopen…“

„Budeš,“ zabručel Kruvoj a sestoupil po schodech do vody. „Musíš.“

Mrtvoly ve vodě byly naházené jedna přes druhou. Holohlavý čaroděj je s netečným výrazem v obličeji rozhrnoval a odděloval. Ty, co byly vespod, vytahoval nahoru. Soustředil se samozřejmě na ty menší, patřící gnómům. Většina z nebožtíků byla nahá, s prokousnutými krky, ale i s bodnými či sečnými ranami.

„Jejich jména, správče. Říkej jejich jména a vrývej si je do paměti.“

Ladomirův obličej byl zelený jako bující plíseň, a to nejen díky čarodějnému světlu. Jak Kruvoj posouval těla zavražděných členů Rady ke schodům, gnóm poslušně odříkával jejich jména.

„…a tohle je Godislav Muchlo… Bohové, proč právě on? Byl z nás nejmladší…“

„Právě proto,“ ucedila Mirena. „Nebudou na sebe brát podoby starých páprdů.“

„A támhleten, to je nepochybně… Počkat!“

Čaroděj i vědma obrátili k Ladomirovi tázavé pohledy. Z drobných očí v kulaté tváři doslova tryskala hrůza.

„Co je?“ zeptal se Kruvoj naléhavě. Tušil něco nedobrého.

„Ať mě Parom bací bleskem…“ vysoukal ze sebe Ladomir a rozechvěle sestoupil po schodech až k vodě. „To snad ne…“

„Co?“ houkl na něj čaroděj. „Co jsi spatřil?“

„To poslední tělo… Ne, ne to gnómské… Ten muž, co je pod ním!“

Kruvoj odsunul pozůstatky zakrslého člena Rady po hladině a nechal z černé vody vyplavat mrtvolu urostlého vousatého padesátníka. Kolem hlavy s pořád ještě překvapeně vypoulenýma očima se vlnily dlouhé prošedivělé vlasy.

„To nemůže být pravda…“ zaštkal Ladomir nešťastně.

„Kdo je to?“ zavrčel na něj Kruvoj netrpělivě.

„Tohle…“ Gnóm polkl slinu, aby si zvlhčil náhle vyprahlé hrdlo. „Tohle je… vladyka Zlatoslav!“

V tom okamžiku někde u vchodu zašplouchala voda.

VII.

Mirena se bleskurychle otočila. To, že svírala v dlaních Žihadlo, jí zachránilo život. Sotva totiž přelétla pohledem několik postav, brodících se ode dveří ke kamennému kruhu, zadrnčela tětiva a směrem k ní šlehl drobný záblesk.

Instinktivně švihla mečem. Dvě poloviny přeseknutého šípu zabubnovaly mezi sarkofágy.

„Kurva!“ zaklela vědma a skrčila se za jednou z rakví.

Kruvoj mrštně jako rys vyskočil zpátky na schody, odstrčil Ladomira a přeběhl k zaklínačce.

Jeho jedinou zbraní byl dlouhý tesák. Tasil jej.

„Dolů!“ štěkla na něj Mirena.

Vzduchem sykly další dvě střely. Kruvoj se vrhl za sarkofág hned vedle toho, za nímž dřepěla zaklínačka. Šípy mu zabzučely těsně nad hlavou a křísly do skalní stěny. Ladomir polekaně vyjekl, zapotácel se na nejnižším suchém schodu a vzápětí upadl do vody mezi mrtvoly.

Mirena jedním okem opatrně vykoukla zpoza masivní schránky. Ke schodům na kruhovou terasu se opatrně brodilo půl tuctu mužů. Ten v čele měl stejný obličej a postavu jako nebožtík, kterého si čarodějové prohlíželi jako posledního. Pouze s tím rozdílem, že tento muž nebyl polonahý ani mrtvolně bledý a jeho oči dosud nezmatněly smrtí. Na sobě měl oděv z cenných látek, v dlani meč, symbol velmože.

„Dejte pozor,“ zavrčel na své kumpány. „Jsou to čarodějové. Nepodceňte je.“

Pětice mužů v přilbicích a pancířích z vařené kůže se spěšně rozestoupila do šířky. Dva z nich třímali v dlaních dlouhá kopí, tři právě vložili do luků další šípy.

„Jsou to oni, že?“ sykla Mirena na Kruvoje.

„Kdo jiný?“ opáčil čaroděj. „Všech šest. Běsovská kouzla z nich čpí až sem. Proměnili se zpátky v strážce dolu, to je pro boj lepší.“

„Jdete jako na zavolanou, parchanti!“ zakřičela zaklínačka. „Nebudeme vás muset vyčenichat jednoho po druhém. Ani nevíte, kolik práce jste nám tím ušetřili. Odkrouhneme vás pěkně všechny najednou!“

„O tom dost pochybuju,“ opáčil falešný Zlatoslav a pokynul lukostřelcům, kteří hned natáhli tětivy se šípy až k tvářím. „Vypadá to totiž, že v pasti jste vy dva. Slyšíte? Nemáte kam uniknout. Koukejte odhodit zbraně!“

„Ale jdi, krvavče, snad nečekáš, že to bude tak snadné?!“ vykoukla Mirena zpoza sarkofágu a cynicky se usmála. „Že se vzdáme a necháme se podříznout jako ovce na porážce? Kdepak. Pojďte si pro nás! Chcete přece naši krev, ne?“

„Jistě,“ opětoval vladyka její úsměv a na okamžik nechal záměrně problesknout svůj

skutečný vzhled, takže mu z úst zasvítily dvě řady úctyhodných tesáků. „Jinak bychom prostě jen zavalili starý důl a pohřbili vás zaživa. Podoby dvou věhlasných čarodějů se nám ale budou náramně hodit. Pomocí nich přesvědčíme kopáče, že v dole už nečíhá žádné nebezpečí. Ta líná chátra se konečně vrátí k práci.“

Kruvojova černá obočí se spojila u nakrčeného kořene nosu. Podle zvuků se snažil odhadnout pohyb nepřátel. Postupně se rozestupovali do šířky a zvětšovali vzdálenosti mezi sebou, snažili se vyvýšený kamenný kruh obklíčit.

„Než se do toho pustíme,“ zvolal, aby získal trochu času, „řekni mi něco. To vy jste odhlasovali vyslání posla na Velestur? Už jste byli v Radě moudrých, když o tomhle rozhodla, že?“

„Samozřejmě,“ nepřestával se šklebit Zlatoslav, zatímco kladl nohu na první schod. „A zároveň jsme vyslali jednoho z nás, aby si na tebe počíhal a přijel zpátky pod Sitno s tvou podobou. Očividně však neuspěl.“

„To tedy ne. Na velesturského čaroděje váš jed nestačí, hadi!“ Mirena přehmátla na rukojeti meče. „Vidíš ve tmě?“ zašeptala.

„To se ví,“ kývl čaroděj.

„Co takhle zkusit, jestli oni taky?“

Kruvoj se rychle ohlédl. Voda, kterou viděl dole za hranou sarkofágu, se už zčeřila. Jeden z lukostřelců se pozvolna dostával do pozice, z níž mohl čaroděje zasáhnout. I ostatní postupovali. Šípy se chvěly v lucích, kopí a vladařský meč v dlaních.

Kruvoj pohlédl na Mirenu.

„Do vody?“

„Do vody.“

Čaroděj kývl hlavou a luskl prsty.

Vysoko se vznášející plamenná koule se rozprskla na spršku rychle pohasínajících jisker.

Hrobka se propadla do tmy.

Kruvoj a Mirena vyrazili jako dvě šelmy. Démon s podobou sitňanského vládce zařval. Tětivy zadrnčely.

*

Kouzla měsíční bohyně Chors způsobila, že obrysy postav a věcí vystoupily z černoty před Mireniným zrakem jakoby posypané stříbrným prachem. Úplně to stačilo. K útěku i k tomu, aby poznala, že doufala marně. Než krvavci vystřelili, neomylně stočili luky za běžícími postavami. Stejně tak Zlatoslav vyběhl po schodech k sarkofágům hbitě, jistě, bez jediného klopýtnutí. Šestice viděla ve tmě výtečně, jako většina démonů.

Mireně zasyčel šíp těsně za zády. Vzápětí se odrazila od horního schodu a po hlavě se vrhla do vody. Ladomir Duka, právě se drápající na schodiště, vyjekl a po zádech se zřítil zpátky. Voda nebyla hluboká, ale mrtvoly ztlumily jejich pád.

Kruvoj tolik štěstí neměl. Jeden šíp za ním zajiskřil na rakvi, ale další ho zasáhl do ramene. Síla zásahu udeřila s čarodějem o sousední sarkofág. Hrubě zaklel, vyrval si šíp z rány, odhodil jej a běžel dál. Vzápětí skočil za Mirenou do ještě rozbouřené vody plné převalujících se mrtvol.

„Zabte je!“ hulákal falešný vladyka.

Kopiníci se rychle brodili k mokrému hrobu, zvedaje nohy vysoko a rozstřikuje vodu na všechny strany. Své zbraně drželi hroty dolů jako pravěcí rybáři, číhající na sumce pod hladinou. Lučištníci vložili do luků další šípy a spěchali za nimi.

„Máte je?“ zakřičel Zlatoslav.

Krvavci se brodili mezi téměř dvěma tucty neklidných mrtvol. Ve tmě sice viděli dobře, ale voda před jejich zraky byla černá a téměř neproniknutelná. Rozpoznat nebožtíka od skrývajícího se čaroděje bylo téměř nemožné.

„No tak, hledejte! Nesmí nám uniknout!“

Najednou se poblíž schodů zprudka a s hlasitým lapáním po dechu vynořil Ladomir Duka.

„Nezabíjejte mě, prosím!“ skučel a zmateně kolem sebe šátral, on jediný si ve tmě neviděl ani na špičku nosu.

Jeden z lučištníků proti gnómovi bleskově otočil hrot šípu. V tom okamžiku však po jeho pravici vybuchla voda a z gejzíru jako útočící rusalka vyskočila Mirena. Žihadlo proťalo tětivu i krvavcovo hrdlo. Jak se kácel, ztrácel svou podobu. Umíral ve stejně zběsilých křečích jako jeho druh u salaše. Jako zvíře.

Falešní strážcové se bleskově obrátili a vyrazili tím směrem.

„Tam!“ ukazoval Zlatoslav špičkou meče na rozbouřenou, zpěněnou, čerstvou krví zčernalou vodu. Vědma však zmizela stejně rychle, jako se objevila.

Náhle se nad hladinu vynořila další postava. Vystrašeni smrtí svého druha krvavci zareagovali bleskurychle. Útočníka prošpikovali dva šípy i hrot jednoho kopí. Vzápětí však démoni podle bílé kůže, vypoulených očí a vody tekoucí z otevřených úst pochopili, že je to pouze mrtvola. Zpod ní se vymrštil Kruvoj. Odhodil nebožtíka stranou, čímž narušil rovnováhu kopiníkovi, jehož zbraň pořád vězela ve studeném těle. Čarodějův tesák se zespodu nemilosrdně ponořil krvavci do břicha, proklál pancíř i bránici a zahnutou špičkou se zastavil až v srdci. Chcípající démon i mág se společně zřítili do vody.

„Hlupáci!“ zařval Zlastoslav a vykročil mezi sarkofágy k zadním schodům. Náhle mu pod chodidlem něco zachřestilo. Sklonil pohled. A pak se shýbl a s triumfálním výrazem v obličeji zvedl ze země šíp. Byl to ten, jenž zasáhl Kruvoje do ramene.

Na jeho zubatém hrotu se zachytil kousek krvavé tkáně.

„Zpátky!“ houkl vladyka na ostatní a sám se rozběhl zpátky ke vchodu. „Rychle pryč, slyšíte?

Máme, co jsme potřebovali.“

Zbylí tři krvavci se nejdřív překvapeně ohlédli, ale vzápětí rádi poslechli a dali se na ústup.

Ve vodě se v křečích zmítali jejich dva druhové a oni netoužili po stejném osudu.

„Prchají!“ vynořila se Mirena poblíž schodů, plivajíc slizkou vodu. Jeden z lučištníků po ní okamžitě vystřelil. Jen tak tak se stačila skrčit zpátky.

Pak krvavci ukázali čarodějům záda a rozběhli se ke dveřím, až voda stříkala na sáh vysoko.

Poblíž vědmy se převrátily dvě mrtvoly a z černoty mezi nimi se vynořil Kruvoj. Voda mu crčela z vousů a kaftanu a vymývala krev z ošklivé rány na rameni.

„Rychle za nimi,“ lapal po dechu, „jinak nás tady pohřbí zaživa…“ Mirena pozvedla Žihadlo a vytáhla se z vody na kamenný stupeň.

„Nenechávejte mě tady!“ skučel Ladomir, naslepo se škrábaje po schodech. „U všech duchů podzemí, nenechávejte mě tady!“

Kruvoj a Mirena si vyměnili pohledy.

„Vrátíme se pro něj pak,“ zasyčela vědma, narovnala se a vyrazila k východu z hrobky. Mág z Velesturu se potácel hned za ní.

V temnotě za jejich zády Ladomir Duka vyl jako prokletá duše.

*

Jakmile se kolem zlatem zdobených dveří prosmýkli do přístupové štoly, zaslechli údery.

„Běž, Voso!“ štěkl zaostávající Kruvoj. „Chtějí zavalit chodbu!“

Mirena přidala do kroku. Studená voda jí stříkala do obličeje. Když proběhla ohybem chodby, zahlédla Zlatoslava. Svíral svůj meč obouruč, máchal jím jako dřevorubec širočinou a rubal do prohnilé výztuže, až třísky lítaly. Samozřejmě zvolil ono kritické místo, kde už byl stropní překlad vážně nalomený a seshora naň tlačila bortící se hornina.

Zaklínačce zabzučel kolem ucha šíp. Vrhla se k hrbolaté stěně a přikrčila se za vystouplé kameny. Sotva píď od jejího obličeje křísla do skály další střela. Jen tak tak se stihla odvrátit, aby jí úlomky neprskly do očí. Kousek za ní klející Kruvoj couvl zpátky za ohyb chodby.

Podzemím zaznělo dunění. Hluboké, nesmírně zlověstné, jako hlas netvora uvězněného v hlubinách. A ta obluda se začínala vztekat.

Zlatoslav udeřil naposledy. Podseknutý trám hlasitě praskl, nalomený překlad nad vladykovou hlavou definitivně ztratil oporu a začal se bortit. Do vody šplouchly první padající kameny. V podzemí to opět zahřmělo, jako by do hory kdesi nad nimi Perun vší silou udeřil bleskem.

Vladyka uskočil. Lučištníci vyslali směrem k čarodějům ještě dva šípy a pak i oni vzali nohy na ramena.

„Chors!“ vyskočila Mirena z úkrytu a běžíc k bortícímu se místu strhla si z krku lunici. Amulet se probudil a temnou štolou se rozlilo stříbřité světlo. „Teď tě potřebuju!“

Polovina stropního trámu nadobro povolila a zřítila se do vody. Za ní se okamžitě vyvalil proud hlíny a kamení. Mohutný balvan, zadržovaný už jen druhou polovinou překladu, se pohnul.

Mirena skočila přímo pod něj a vymrštila nad sebe ruku s amuletem. Magie stříbrného měsíčního srpku ji tryskala mezi prsty, až bylo vidět kůstky. Záře kolem ní vytvořila něco jako bublinu. Proud kamení a mokré hlíny se na okamžik zastavil.

„Kruvoji, pospěš!“ vyprskla skrz zaťaté zuby.

Čaroděj se rychle potácel jejím směrem. Zbytek trámu nad zaklínačkou se však v té chvíli opět pohnul a balvan zadržující váhu celého stropu výhrůžně zaskřípal.

„Zdrhej!“ křikl Kruvoj a zvedl nad sebe obě ruce. Se stříbřitě zářícími kouzly se smíchaly nazelenalé čáry velesturských mágů.

„Stihneš to!“ zaječela zpátky.

„Ne!“ Kruvoj padl na kolena, až voda ošplíchla stěny kolem. „Zachraň se! Já to zatím zadržím!“

Zprudka mu pohlédla do tváře. Díval se však nahoru a svaly na čelistech se mu vlnily soustředěním a nesmírným vypjetím. Trám nad vědmou opět zavrzal, spadlo několik menších hrud hlíny a kamení.

„Dělej!“ štěkl Kruvoj. „Nezbylo mi moc síly!“

„Zatracenej paličáku!“ ucedila Vosa skrz zuby, vyskočila a o překot se rozběhla pryč od klečícího čaroděje. Kruvoj zaklel, zaskučel a vysíleně se po zádech zřítil do vody.

Podzemí zahřmělo, ohlušivě zalomozilo. Jakmile magie přestala zadržovat strop, trám povolil. Hned za ním se zřítil mohutný balvan, s děsivým zaduněním plácl do vody, až vlna podrazila utíkající Mireně nohy. Vzniklou dírou se do tunelu okamžitě vřítil nezastavitelný příval bláta a kamení. Obrovské množství vlhké horniny a hlíny v průběhu několika úderů srdce naplnilo prostor mezi praskajícími stěnami dolu a nesmlouvavě jej přehradilo.

Mirena se plácala v rozbouřené vodě a snažila se dostat co nejdál od závalu. Stěny kolem ní roztínaly pukliny, padaly další a další kameny. Jeden z nich ji bolestivě udeřil do ramene a srazil do vody. Když se s dávivým kašlem nadzvedla nad hladinu, zjistila, že zvuky pozvolna utichají. Ohlédla se. Vypadalo to, že je po všem. Kolem ní ještě ze stěn klouzaly do vody menší kamínky, ale rachot už utichal.

Místo něj v chodbě zašplouchaly kroky. Vosa pohlédla opačným směrem. Některý z krvavců se vracel, aby se přesvědčil, zda nikdo nestihl přeběhnout. Mirena se zhluboka nadechla a potichu se ponořila do studené, vlhké temnoty.

Slyšela jej, jak přichází. Naštěstí nešel až k ní, neodvážil se blíž k závalu. Postával opodál, díval se, čekal, pozorně naslouchal. Mirena se přidržovala vyčuhujících kamenů na dně, u úpatí stěny. Musí vydržet! Hlavně nevypustit vzduch, jeho bublání na hladině by ji prozradilo.

Když už ji začínalo bolestivě píchat v plicích, zaslechla, jak se krvavec obrací a kráčí pryč. Ovládla paniku, která jí bezděčně prostupovala tělem, a počkala, dokud jeho kroky neztichnou nadobro. Pak se konečně vynořila a křečovitě se nadechla.

V podzemí opět vládlo ticho. Mirena se vrávoravě postavila a stále svírajíc lunici v pěsti, pokusila se svým kouzelným vědomím proniknout skrz zával. Pokud je Kruvoj naživu, zachytí jeho životní sílu…

Nepovedlo se. Hromada kamení neprodyšně ucpala štolu a z jejích kouzel zůstaly jen zbytky. Vyplýtvala i ty, ale čarodějovo vědomí neucítila. Doufala, že to neznamená, že uvízl pod hlušinou…

Zaklela, zaskřípala zuby.

Pak se pomalu otočila a pohlédla směrem, kterým uprchli krvavci. Ještě to neskončilo. Jenomže teď už to bylo jen a jen na ní.

VIII.

Na Sitno už odpradávna vedly dvě přístupové cesty. Ze západu se na jeden ze dvou vrcholků, spojených horským sedlem, škrábala úzká, strmá pěšina. Hodila se jen pro bystré, silné nohy a byla používaná jen velice zřídka, zpravidla náhodnými poutníky z divokých západních lesů. Naopak z rozlehlého údolí na jihovýchodě se po hustě zarostlém svahu klikatila nahoru široká cesta, po níž mohl k hradišti vyjet třeba i voly tažený vůz. A právě po této cestě krátce po východu slunce přijel tajemný jezdec v černém plášti.

V osadách na úpatí hory se ho mnozí polekali, protože neznámý měl vyholenou hlavu a

dlouhé černé vousy a oni si ještě pamatovali řádění avarských a bulharských nájezdníků, kteří vypadali podobně. Jelikož však hned po rozbřesku vyjela na svých koních na Sitno i skupina vážených gnómů, lidé z podhradí pochopili, že příchod jezdce souvisí se zasedáním Rady moudrých a naopak.

Vyšší ze dvou vrcholků Sitna chránily ze tří stran nepřístupné skalní útesy. Na té čtvrté se zvedala mohutná hradba z hlíny a kamení, posílená ještě o vysokou palisádu. Hradiště mělo úctyhodnou rozlohu, větší snad už byla jen samotná Nitra, sídlo Radomirovo. Dovnitř vedla jediná brána, střežená dvěmi břevnovými věžemi. Když k ní holohlavý jezdec dojel, vrata už byla pohostinně otevřená. Strážci dostali od vladyky Zlatoslava jasné pokyny, takže příchozího nikdo nezastavil, nikdo se nevyptával. Právě naopak, když sklouzl ze sedla, okamžitě se mu postarali o koně a jeden z hlídačů jej uctivě požádal, aby ho následoval.

Na hradišti bylo jako obvykle větrno a když cizinec spěchal za průvodcem, jeho plášť se vzdouval a v ostrém ranním slunci mu vrhal pod nohy strašidelný stín.

*

Na západní straně hradištního návrší nebylo opevnění zapotřebí. Přístupu dostatečně bránily vysoké útesy. Prasklinou ve skalách však vedla nahoru příkrá stezka. U ní jako obvykle hlídali dva muži. Seděli na hraně útesu, kolébali nohama, vyhřívali se na sluníčku. Když však pod nimi zarachotilo kamení, okamžitě se chopili kopí.

„Kdo tam?“ houkl jeden z nich do průrvy.

Odpověděla mu jen úsečná ozvěna. Strážci si vyměnili pohledy. Mladší z nich trhl rameny.

„Možná se jen uvolnil kámen ze skalní stěny…“

Jeho slova přerušilo chřestění další malé laviny zvětralého štěrku. To už chlapi vyskočili a s kopími skloněnými proti stezce zaujali postavení po stranách pukliny.

„Slyšíš? Řekni, kdo jsi, jinak…“

Po stěnách strže se mihl rychlý stín. A vzápětí blýsklo pronikavé stříbřité světlo. Na okamžik kopiníky dočista oslepilo. S klením ucouvli. Tehdy z průrvy doslova vyletěla mrštná postava.

Strážci neměli nejmenší šanci.

*

„Jak dlouho ještě budeme čekat, vladyko?“ proletěl kruhovou síní netrpělivý hlas Dobroživa Ješi, nejstaršího a nejváženějšího člena Rady moudrých. „Řekneš nám konečně, proč jsi nás svolal? To řecké víno je lahodné, uznávám, ale mám dojem, že tady jen marníme čas…“

„A prý trpělivost je výsadou starších,“ odfrkl si posměšně Godislav Muchlo, který byl naopak nejmladším z přítomných gnómů. „Seď a srkej víno, Ješo. Vladyka má určitě dobré důvody.“

„Neotírej si o mě hubu, smrkáči,“ utrhl se na něj Dobroživ. V posledních dnech nemohl Godislava vystát, nechutně pochleboval vladykovi a ke všemu měl znevažující poznámky. Předtím takovou drzostí neoplýval. „A vůbec, kde jsou zbylí členové Rady? Nevidím tady Ladomira Duku ani…“

„Nedostavili se z vážných důvodů,“ uťal vladyka Zlatoslav a zvedl se ze svého vyřezávaného velmožského stolce. „Žádám vás ještě o chvilku strpení, Moudří. Vím, že události uplynulých dní nikomu z nás nepřidaly na klidu, ale slibuji vám, že se vše brzy vyřeší. Potíže s Dukovým dolem už vás více nebudou znepokojovat. Dnes v noci ta hrůza skončila.“

Gnómové na něj nechápavě zírali. Vysoko položenými okny nad ochozem obíhajícím dvoranu, zhruba dva sáhy nad jejich hlavami pronikalo dovnitř zlatisté světlo úsvitu. Budilo nezvykle mátožný dojem a plnilo místnost podivnými stíny. Neměli ve zvyku zasedat takhle brzo a tak jim to tu v tom zvláštním světle připadalo cizí.

„Opravdu?“ zabručel Ješa pochybovačně. „Jaký zázrak ty potíže zažehnal, že jsme o něm nic nezaslechli? A neříkej, že taky víš, kam zmizeli kopáči a strážci.“

„Ne, to nevím. Ale někdo jiný ano,“ usmál se vladyka sebejistě. Dobroživ poposedl na stolci. „Vážně? Kdo?“

„Já.“

Hlas byl rázný a sebevědomý. Zazněl z přítmí naproti vladykovu křeslu. Gnómové překvapeně obrátili pohledy ke vchodu. Vstup do síně zakrývala velká zubří kožešina. Tu právě odhrnula něčí ruka a dovnitř pevným, dunivým krokem vstoupil ramenatý muž v černém plášti. Zbloudilý paprsek slunce se mu zaleskl na vyholené hlavě.

Správcové dolů jen zírali. Neznámý se zastavil uprostřed kruhu stolců, na nichž seděli, a vzhlédl ke Zlatoslavovi.

„Ctěná Rado,“ rozhlédl se vladyka. „Tohle je Kruvoj z Velesturu. Přijel potají už včera večer.“ Gnómové překvapeně zahučeli.

„Dařilo se ti, čaroději?“ zeptal se Zlatoslav a opět se posadil.

„Jak se to vezme. Než jsem se po příjezdu stihl nachystat, nastala půlnoc. Kdybych šel hlídat k dolu hned po setmění, zabránil bych další vraždě…“

„Vraždě?“ vykřikl Ješa a přes své stáří a bolavé klouby vyskočil ze stolce. „Koho?“

Zlatoslav se napřímil a panovačným gestem umlčel sílící halas. „Všechno popořádku! Nechte

ho mluvit!“

Kruvoj počkal, až se vzrušení gnómové utiší a pak pokračoval: „Jak říkám, o půlnoci jsem vyrazil k dolu a hlídal jsem poblíž. Vyplatilo se. Když noc pokročila, náhle jsem zahlédl stín. To se démon vracel z lovu…“

„Démon?“ nevydržel to jeden z rudovlasých mužíků. „Jaký démon?“

„Upír,“ obrátil k němu Kruvoj pohled tmavých očí. „Mám s nimi bohaté zkušenosti. Poznám je na sto honů a tohle byla jedna z těch krvelačných zrůd.“

Rada moudrých opět zahučela.

„Dlouhá léta, možná dokonce staletí se skrýval v podzemí,“ pokračoval čaroděj. „Nacucaný krví svých dávných obětí spokojeně spal a čekal, až ho někdo vysvobodí ze zakletí. Žel, jeho hrob objevili právě vaši kopáči. Nasytil se jimi. A pak strážci. A včera v noci Ladomirem Dukou…“

„Cože?“ vykřikl sám Zlatoslav a zděšeně vypoulil oči.

„Nemohl jsem tomu zabránit,“ zakroutil Kruvoj hlavou. „Když jsem upíra zahlédl, správce dolu už byl po smrti. Démon právě vlekl svou kořist do podzemí. Opatrně jsem šel po jeho stopě. Nasycený zalezl do staré štoly, kde shromažďoval své oběti. Byly tam, všechny, celá hromada z krve vysátých těl. Příšerný pohled. Upír přespával v kamenné rakvi. Tam jsem ho přistihl. Proklál jsem mu srdce nožem a uřízl hlavu. A pak jsem svými kouzly pro jistotu starou štolu zasypal. Věřte mi, už vám nic nehrozí. Kopáči se můžou klidně vrátit k práci…“

„Ale hovno!“

Ten výkřik, vzteklý jako štěknutí psa, utišil všechny vzrušené hlasy v síni stejně spolehlivě, jako kdyby do vrcholku Sitna zčistajasna udeřil blesk.

Všichni zaskočeně vzhlédli, čaroděje nevyjímaje. Ochoz nad jejich hlavami zavrzal pod něčími pružnými, šelmími kroky. Proti slunečnímu světlu, proudícímu dovnitř rozměrnými okny pod střechou, se vztyčila černá postava. Ať mhouřili oči jak chtěli, podrobnosti jejího zevnějšku nerozpoznávali.

„Kdo jsi?“ vykřikl Dobroživ Ješa. „Jak se opovažuješ?“

„Jsem Mirena zvaná Vosa,“ opáčila postava ženským hlasem. „A říkám vám, že ten čubčí syn lže, jako když tiskne! On sám je démon! Není to skutečný Kruvoj! A Zlatoslav a Godislav Muchlo a támhleten naproti, ti jsou taky jen proměněnci. Ty bestie vám lžou do očí!“

řeč.

Gnómové si vyměňovali zmatené pohledy. Muchlo pokrčil rameny, jako by netušil, o čem je

„Stráže!“ zavolal Zlatoslav a vstal.

Na chvilku vše ztichlo. Pokyn se však nedočkal žádné odezvy. Vladykova tvář se protáhla, ruka zašátrala po meči, opřeném o křeslo.

„Smůla,“ zachechtala se Mirena. „Hlídky jsem vyřadila ze hry. Je to teď jen mezi mnou a vámi. Chvíli jsem se snažila vymyslet nějaký mazaný plán, jak vás dostat. Nic mě ale nenapadlo, tak jsem si řekla, že prostě počkám, až budete všichni pohromadě a pak vás prostě zabiju.“ S

posledním slovem zprudka tasila meč, zasyčení oceli nesmlouvavě rozřízlo ztěžklý vzduch v síni. „Tak co, parchanti? Mám vás pobít ve vaší gnómské podobě? Nebo se proměníte v pořádné chlapy? Anebo dokonce ukážete zbytku ctěné Rady své skutečné fujtajblové huby?“

Falešný Kruvoj se tázavě ohlédl po falešném Zlatoslavovi. Stačil jim kratičký okamžik, aby se domluvili pohledy. Vladyka se zprudka nadechl.

„Zabte tu mrchu!“ zařval a popadl svůj velmožský meč.

Byli připraveni. Godislav Muchlo a další člen Rady se vymrštili ze stolců jako divoké kočky. Už v pohybu se jejich zavalitá těla náhle protáhla, hmota se přeskupila ze šířky do výšky, ze zdánlivých tukových vrstev se rázem staly ocelové svaly. Kulaté hlavy se prodloužily, změnily barvu ze zdravě růžové v odpudivě šedozelenou, vyrašily z nich ošklivé ostny a rohy. Švy drahých gnómských kaftanů popraskaly.

Dobroživ Ješa a dalších pět skutečných gnómů zaječelo hrůzou. Mirena skočila.

*

Dopadla ani ne na dva kroky před zrůdu, která byla ještě před okamžikem Godislavem Muchlou. Pružným zhoupnutím ztlumila náraz, a jak se narovnávala, mocně ťala, zezdola, šikmo přes trup. Nahoře čepel vychrstla do vzduchu spršku krve. Rozťaté tělo se zprudka otevřelo a za mohutným krvavým gejzírem se na podlahu s vlhkým začvachtáním vyvalil chomáč vnitřností. Chroptící démon upadl obličejem do vlastních střev.

Praví gnómové zavřískali ještě hlasitěji. Zatímco se krvavci s nelidským vytím ze všech stran vrhli na vědmu, Dobroživ a jeho druhové opřekot skákali za svá křesla. Odvaha nebyla zrovna tou vlastností, jíž by jejich rasa proslula.

„Děvko!“ Falešný Kruvoj rukou měnící se v dravčí pařát vyškubl zpod pláště dlouhatánský nůž, podobný franskému scramasaxu. Zaútočil opravdu mrštně, Mirena před bodajícím ostřím uskočila jen v poslední chvíli. Žihadlo okamžitě odpovědělo, pracka s nožem se zatočila ve vzduchu a krvavec ztrácející čarodějovu podobu s příšerným vytím padl na kolena. Z pahýlu uťaté paže vystříkla třpytivá rudá.

Nestačila ho dorazit. Třetí soupeř s cáry gnómského oděvu na svalnatém těle mezitím strhl ze zdi těžký lovecký oštěp a rozběhl se proti ní. Zaslechla dusot a otočila se, ale zubatý hrot ji zasáhl do boku, roztrhl halenu a bolestivě ji poškrábal. S kletbou se zatočila podél ratiště a ťala, vodorovně, vší silou a nepřesně. Místo hrdla Žihadlo zasáhlo krvavcova ústa a useklo mu půlku ostnaté nazelenalé hlavy. Tělo se spodní čelistí plandající na krku padlo na kolena. Kolem pršel rudý déšť.

„Pozor!“ zaječel Dobroživ Ješa zpoza převráceného křesla.

Velmožský meč slyšitelně zasyčel. Čepel doslova olízla Mireninu tetovanou tvář, usekla jí jeden z plavých copánků a rozpárala ji halenu od ramene až k pravému ňadru. Vědma vykřikla, spíš vztekle než bolestně, a zapotácela se. Skutečný Zlatoslav musel být dobrý bojovník a krvavec tuto jeho vlastnost vstřebal. Meč se bleskurychle vznesl a opět udeřil, oslepivý záblesk v šikmých sloupech ranního slunce. Jen tak tak mu stihla nastavit Žihadlo. Rovná čepel však tu zakřivenou srazila téměř až k Mirenině obličeji, silně krvácející rána na rameni ji nečekaně oslabila. Démon se opět rozmáchl, meč se mu zatřpytil nad hlavou, opravdový vzhled probleskl skrz Zlatoslavův obličej v podobě vyceněných tesáků a svítících dravčích očí.

„Chors!“ vykřikla Mirena.

Meče se srazily ve výbuchu jisker s řinčením, z něhož zaléhalo v uších. V tom samém okamžiku ze srpku na vědminých prsou vytrysklo stříbřité světlo, které zaplavilo celou dvoranu a rozhodilo po stěnách ostré stíny.

Úder doslova odmrštil soupeře od sebe. Zaklínačka padla na kolena, krvavec odvrátil zrak a vrávoravě couvl. Na podlaze zazvonilo železo, byly to úlomky velmožského meče. Žihadlo střet vydrželo, přesto však vyklouzlo Mireně z ochromených prstů. Potřásla hlavou, levačkou si strhla lunici z krku, vzhlédla a výhrůžně pozvedla amulet.

„Tak pojď, plesnivá hlavo,“ ucedila.

Oslepený démon skučel a mával před sebou pařátem a zbytkem zlomeného meče, jako by rozháněl neviditelné noční můry. Mirena se začala zvedat, přestože krev z ní crčela proudem a

smáčela jí halenu i kalhoty. Krvavec se rozhlédl, zběsile mrkaje. Zpoza stolců se zvedali přeživší členové Rady moudrých. Vědma se k němu sunula, blýskavý srpek v prstech.

A pak se krvavec otočil na útěk. Srazil stranou bývalého Kruvoje s uťatou rukou a potácivě běžel ke vchodu. Zubří kůži strhl ze dveří tak rázně, že se sesula na zem.

„Stůj! Sketo zbabělá…“ zavolala za ním Mirena, ale hlas se jí vytratil do chropotu. Na půlcestě ke dveřím padla na kolena do loužce nepřátelské krve.

Falešný vladyka proběhl krátkou chodbou a vyrval závoru z hlavních vrat. Jeho siluetu pohltila záplava slunečního světla.

V tom okamžiku zazněl úder.

Mirena přimhouřila oči. Spatřila, jak něco přilétá chodbou. Bouchlo to do podlahy a přikutálelo se to až k ní.

Nechápavě zírala na hlavu, z níž se pozvolna ztrácel Zlatoslavův nesmírně překvapený obličej a vracela se odporná podoba dávnověkého démona.

Na zápraží se slyšitelně sesulo k zemi bezhlavé tělo. Vědma mlžícím se zrakem hleděla do sluneční záplavy, kterou vzápětí zastínily dvě spěchající postavy, jedna vyšší, ramenatá, druhá malá, zavalitá.

„Ať se… propadnu…“ zachrčela. „Jak…“

„Nemluv,“ řekl Kruvoj, odhodil sekeru s ostřím potřísněným krví a klesl k ní na kolena. Právě včas, aby mu mohla padnout obličejem do náručí. Páchl zeminou. Oba i s Ladomirem byli umazaní blátem a špínou jako dva divočáci, kteří se důkladně vyváleli v bahně, aby se zbavili dotíravého hmyzu.

Opatrně ji vzal do náruče a rychle vstal.

„Kudy k vladykovým komnatám?“ houkl na gnómy.

Ochotně mu ukazovali cestu. Slyšela Ladomira, jak svolává zbylé členy Rady a slibuje jim vysvětlení. Znělo to jako z obrovské dálky.

„Teče to ze mě…“ chroptěla, dívajíc se na ubíhající trámový strop nějaké chodby.

„Odevšad…“

„To přežiješ, neboj.“

„Jak…“ zopakovala.

„Prostě se nám nechtělo čekat, až nás zachrání, a tak jsme se do toho opřeli a prohrabali se ven sami. Zával naštěstí nebyl tak hrozný. A zbyla mi i nějaká kouzla…“

„Přiznej rovnou… že jsi nevěřil… že to přežiju… a vrátím se…“ pokusila se o úsměv.

„Řekl jsem ti, ať šetříš dechem. Stejně mluvíš nesmysly.“

Kopnutím otevřel nějaké dveře. Vzápětí Mirena ucítila, jak ji pokládá na měkké, kožešinami vystlané lůžko. Pak ji zastudil nůž, jímž jí Kruvoj rozřízl halenu, aby se dostal k ráně.

„Hele…“ Už ledva sípala.

„Co?“

„Když mě budeš… ošetřovat…“

„Co?“

„Neopovaž se mi… sahat na kozy…“

Úsměv na jeho ušmudlané tváři bylo to poslední, co jí ještě proniklo do vědomí. Pak jí oči konečně zavřely mrákoty a její zmatené myšlenky se rozplynuly v sladké tmě.

Kámen a krev Rok 1000 A. D.

Kopyta dvou tuctů koní pronikavě zvonila na cestě, klikatící se po úbočích pobřežních kopců. Thrákie byla v těchto končinách kromobyčejně vyprahlá, takže družina za sebou táhla mračno zvířeného prachu. Když včera ráno jezdci vyjížděli z Konstantinopole, jejich honosná zbroj se působivě blýskala v záři vycházejícího slunce. Teď, po půldruhém dnu takřka nepřerušované jízdy, už dávno zmatněla a znaky imperiální gardy zmizely pod našedlým povlakem. Vousy, vlasy a obočí pod tepanými obrubami přilbic vypadaly jako šedivé. Prach se tlačil do očí i nozder a skřípal mezi zuby.

Slavoboj jedoucí v čele oddílu začínal pomýšlet na chvilku odpočinku. Ne snad kvůli sobě a už vůbec ne kvůli ostatním chlapům. Ani je nenapadlo stěžovat si. Kromě tří arménských lučištníků, které vzal s sebou pro jejich bystré oči a vynikající stopařské vlastnosti, to byli všechno Rusové z plemene Varjagů, nejobávanější válečníci široko daleko. Tihle veteráni sloužili v císařském vojsku už od té doby, co kyjevský kníže Vladimír poslal do Cařihradu šest tisíc svých nejlepších válečníků výměnou za ruku Anny, sestry císaře Basileia. Za těch dvanáct let se zúčastnili desítek, pokud ne stovek bojů, a to jak proti vnitřnímu nepříteli během několika povstání a občanských válek, tak proti čím dál rozpínavějším Arabům na jihu. V porovnání s peklem, které nedávno prožili v pouštích Sýrie, byla tohle jen taková příjemná projížďka.

Ne, jejich remcání na únavu či rozbolavělé hýždě se Slavoboj neobával. To, oč měl starost, byli jejich koně. Na nozdrách už se jim vytvářely krusty ze směsi prachu a zaschlé pěny, oči měli podlité krví a na cestě, ačkoli rovné a dobře udržované, začínali klopýtat. Proto, když se před nimi náhle otevřela nevelká zátoka s rybářskou osadou, Slavoboj k ní okamžitě odbočil.

„Trochu si tu odfoukneme,“ houkl přes rameno. „Než pod námi koně vypustí duše.“ Družina souhlasně, s úlevou zabručela.

Sjížděli po cestě poseté ovčím trusem k malému přístavišti. Když thráčtí vesničané spatřili přijíždějící ozbrojence, vyplašeně zalézali do svých prostých kamenných domků, roztroušených po svazích zátoky. Nebylo divu. Schylovalo se k válce. Výbojný bulharský car Samuel rozšiřoval své panství na úkor východních Římanů a čekalo se, že z Makedonie se pohne dál na jih, k Solunu a Athénám. Bylo jen otázkou času, kdy císař Basileios zkonsoliduje svou armádu po válce s muslimy a vyrazí do protiútoku. Thrákie a kraje kolem se nepochybně už brzy stanou bojištěm. Každý muž s mečem mohl přinášet ono neodvratné krveprolití a bylo lepší klidit se mu z cesty.

Jezdci z Konstantinopolu sjeli až ke kamenité pláži, omývané zpěněnými vodami Černého moře, a zastavili koně před rozměrnou budovou, v níž díky vývěsnímu štítu s namalovaným džbánem poznali hostinec. S radostným halasem sesedali a zběžně se oprašuje, hrnuli se dovnitř.

V místnosti s nízkým trámovým stropem je přivítal příjemný chládek. Prosté stolce kolem dlouhých tabulí byly prázdné, ale Slavobojova družina to rychle změnila. Zpod sundávaných přileb se vysypaly prameny zpocených vlasů a ruce vyklouznuvší z rukavic nedočkavě zabušily do stolů.

„Jídlo, pití, ženské!“ zahřměl krčmou hlas Brynolfa Kyttylssona. Šlachovitý, zjizvený Nor se v mládí dal naverbovat ruským Vladimírem a byl mezi Varjagy, kteří pomohli mladému knížeti dobýt

zpátky Novgorod a Kyjev. Často své spolubojovníky bavil vyprávěním o neuvěřitelných dobrodružstvích po boku slavných kyjevských bohatýrů, jakými byli Ilja z kmene Muromců či Dobryňa Nikitič.

Slavoboj na něj pohlédl a tázavě povytáhl jedno obočí. „Ženských se ti zachtělo, Brynolfe?

Nech si zajít chuť. Nehodláme tu přenocovat.“

„Takže i pít se bude jen střídmě, že?“ zatáhl Varjag poněkud zklamaně.

„Přesně tak. Žádné chlastání. Jakmile si koně trochu odpočinou, zase je polechtáme ostruhami v slabinách.“

Družiníci tiše zabručeli, ale nikdo nenamítal. Rozhodnutí nevysokého, ale houževnatého a bojovného velitele respektovali bez mrknutí oka. A to i přesto, že ještě neviděl ani třicátou zimu a nebyl z jejich krve. Pocházel ze vzdálených českých zemí a do Konstantinopole (nebo-li Cařihradu, jak jej nazývali Rusové) přibyl před pouhými pěti lety. Vyrovnal se však kterémukoli severskému berserkrovi a během bojů s Araby si díky své smělosti a zručnosti se všemi druhy zbraní vysloužil uznání Varjagů i hodnost spatharia.

„Tak tedy jídlo a nějaké řídké víno, hostinský!“ zahučel Brynolf. „Hostinský! Kdepak jsi, ty kryso thrácká!“

Zpoza pyramidy sudů v zadním koutě místnosti vykoukl snědý obličej, z něhož svítila bělma vypoulených očí.

„Žádný strach, krčmáři,“ zachřestil na něj Slavoboj plným měšcem. „Platíme poctivými zlatými solidy. Přines něco k pití a snědku, třeba i studené, ale hlavně ať je toho dost pro všechny. A pošli někoho, aby nám napojil a nakrmil koně. Taky ať se podívá na podkovy, není-li některá uvolněná nebo zlomená. Ta cesta je tvrdá jak břicho arménské tanečnice.“

Tři lučištníci z Kavkazu se potměšile zachechtali, o pupících štíhlých tanečnic ze své domoviny očividně věděli své.

„Jak… jak si přeješ, ctěnej pane!“ zakoktal hostinský a zmizel ve dveřích do zadní části domu.

Slavoboj se posadil naproti nakvašenému Brynolfovi, sáhl do kožené brašny a rozvinul na poškrábané tabuli pergamen s podrobně nakreslenou mapou. Zahrnovala oblast severně od Konstantinopole až k Dunaji na horním okraji a Solunu na západě.

„Takže jsme zhruba tady,“ zapíchl ukazovák do svitku. „Ta chamraď před námi ujíždí podél pobřeží na sever…“

„Víme to jistě?“ skočil mu Brynolf do řeči a přejel si dlaní pleš vroubenou řídkými prameny popelavých vlasů. „Dumám o tom celou cestu, Slavoboji. Jejich stopy jsme v podstatě neviděli. Na cestě je šlépějí jak filcek v nevěstinci…“

„Kam jinam by šli? Jsou to Varjagové, určitě směřují k Dunaji, kde není problém sehnat drakkar a vyplout na něm nahoru k Dněpru a do Kyjeva.“

„Mohli se klidně vydat i na západ, ani v řeckých přístavech nejsou lodě Vikingů žádnou vzácností.“

Slavoboj zakroutil hlavou. „Ne. Stráže na Theodosiově zdi je přece viděly odjíždět Blachernskou bránou na severozápad, kolem zálivu Zlatý roh. Kdyby chtěli zdrhnout směrem k Hadrianopolisu a Soluni, vyšli by z města Zlatou branou na jižním konci města.“

„Nenaučil ses nic o Seveřanech, Čechu?“ vycenil Brynolf zuby, stále zdravé a v plném počtu.

„Jsme prolhaní a vychytralí. Ti chlapi nás klidně mohli jenom tahat za onuce. Vyrazili na sever, ale sotva byli z dohledu, obrátili se na západ. Ptali jsme se přece pastevců cestou a nikdo tlupu Varjagů na útěku nezahlédl.“

Slavoboj se poškrábal na zbytku levého ucha. Ošklivá jizva, táhnoucí se od čela přes spánek až k pahýlu boltce byla památkou na úder přemyslovského meče z oné noci, kdy hrdlořezové knížete Boleslava zaútočili na hradisko rodu Slavníkovců a utopili jej v krvi a plamenech. Slavoboj jako jeden z mála Soběslavových družiníků masakr přežil a když ho lesní vědma ve své chýši jakž takž vyléčila ze zranění, musel se rychle vypařit…

„Možná máš pravdu, Brynolfe,“ zabručel, znejistělý Varjagovými oprávněnými pochybnostmi.

„Zeptáme se krčmáře. Pokud uprchlíci těmito končinami prošli, muselo se mu to dostat k uším. Hej, hostinský!“ zakřičel k temnému zadnímu vchodu. „Slyšíš?!“

Žádná odpověď.

„Kde je ten pidimužík?“ odtrhl Brynolf pohled od pergamenu. „Hej, Thráku! Kdyby sis s pitím dával takhle načas u nás doma, brzy by tě nějaký netrpělivý host vymáchal v žumpě u chlíva. Posloucháš mě, pse?!“

Slavoboj pustil mapu. Sama se srolovala. Cařihradští družiníci postupně umlkali a obraceli pohledy ke dveřím, v nichž zmizel hospodský. Rozhostilo se napjaté ticho.

Slavoboj se pomalu zvedl, dlaň na jílci meče. I ostatní sáhli po zbraních a odtáhli se od stolů, aby získali prostor.

„Sartaji,“ kývl český spatharios na Arména, který seděl nejblíže ke dveřím. „Jdi se po něm podívat. Opatrně.“

„Doufám, že nevzal nohy na ramena,“ zabručel Brynolf, „protože když ho chytím, pochroumám mu hnáty tak, že to bude moci udělat doslova!“

Sartaj se zvedl a vytáhl z pochvy u pasu dlouhý, hrozivě zakřivený kinžál. Sotva však udělal první krok, ve stínu za dveřmi něco zadrnčelo.

Ostřílení bojovníci ten zvuk okamžitě poznali a prudce sebou cukli. Sartajovi to nepomohlo. Zblízka vystřelený šíp mu prošpikoval hruď s takovou razancí, že jej náraz odmrštil dobrý sáh dozadu a přirazil ledvinami k hraně stolu. Druhá střela skolila muže po Brynolfově boku, krev s prostřeleného krku skropila Kyttylssona od hlavy k patě. Slavoboje díky bleskové reakci šíp trefil jenom do kulatého chrániče na rameni a odrazil se (jak příznačné!) od tepání zobrazujícího svatého Jiří, ochránce válečníků.

Čech se zapotácel, a ačkoli byl pokřtěn, zaklel jménem Peruna Hromovládce.

*

Všechno to pro Slavoboje začalo o dva dny dříve.

Namočil se do toho v podstatě náhodou. Kněží v Chrámu Boží Moudrosti, kam členové císařské gardy pravidelně chodili na bohoslužby, by to určitě nazvali Boží vůlí, někdo jiný možná osudovým zásahem, ale prakticky uvažující Slavoboj a Brynolf se později shodli, že to byla prostě

„zasraná náhoda“.

Bylo už něco po půlnoci, když se oba poněkud vratkým krokem vypotáceli z hostince U Medusiny hlavy poblíž Forum Tauri v centru města a s břichy žbluňkajícími sladkým řeckým vínem se vydali zpátky k Augusteu, velkému komplexu chrámů a paláců u východních hradeb. Šli po sloupořadím lemované Mésé, široké hlavní tepně křižující celou Konstantinopol od Augustea až k branám Theodosiovy zdi, chránící město od pevniny.

Pod bránou vedoucí na Konstantinovo náměstí je málem povalila skupina jezdců, ženoucích koně cvalem na západ.

„Zlomte si krky, pitomci!“ zařval Brynolf do vzdalujícího se rachotu kopyt. Samozřejmě, v té chvíli nemohl tušit, že se s těmi muži opět potká o dva dny později ve špinavé krčmě u thráckého pobřeží. Možná by ho to v té naštvanosti potěšilo.

Na náměstí si Kyttylsson vyprázdnil měchýř u paty velikého sloupu, z jehož vrcholku se socha slavného císaře Konstantina hrdě dívala na východ. Pár kolemjdoucích se zatvářilo pobouřeně, ale jelikož v sáhu vysokém zjizveném opilci poznali varjažského žoldáka, neodvážili se ani pípnout.

Mésé je vedla dál, kolem Pretória, dvoru práva, a mezi honosnými sídly nejvyšších úřadníků, senátorů a aristokratů. Před nimi se už ukázal Milion, gigantický sloup u vstupu do Augustea, označující střed světa, když tu náhle zaslechli šílený křik.

„U všech svatých,“ zabručel Brynolf a svraštil čelo. „Z toho řeckého bolehlavu mně lebka zvoní jak Thórova kovadlina, tak ať ta ženská neječí! Umlč ji, Slavoboji, nebo to budu muset udělat já, a ty víš, jak nerad ubližuju ženám!“

Čech ho však neposlouchal. Byl o něco střízlivější a tak v jekotu ženy, která právě vyběhla z brány ve zdi kolem jedné z luxusních vil, rozpoznal i jednotlivá slova.

„Něco se stalo, Brynolfe,“ zachmuřil se a vykročil zmateně pobíhající ženě vstříc. „Křičí

vražda, vražda, všichni leží v krvi! Tolik ještě z jazyka Bulharů rozumím.“

„No a co? Ať si ta děvka křičí co chce! Přece nebudeš poslouchat prašivou bulharskou otrokyni!“

Jenomže Slavoboj už zrychlil krok, popadl vyděšenou ženu a prudce ji k sobě otočil. Zpod divoce rozcuchané hřívy černých vlasů vykoukl dívčí obličej. Ačkoli ho v tomto okamžiku zkřivila hrůza, byl neobyčejně hezký, s plnými rty a uhrančivýma černýma očima. Bulharka sebou vyplašeně cukla, ale Slavoboj ji pevně sevřel zápěstí. Měla je celé lepkavé. Sklonil zrak a zjistil, že má ruce až po lokty od krve.

„Vražda!“ vyrážela ze sebe pořád dokola. „Všechny je pobili jako ovce!“

„Dobrá, dobrá!“ chytil ji Slavoboj za bradu, poněkud nešetrně obrátil tu hezkou tvářičku k sobě a přinutil Bulharku pohlédnout mu do očí. „Uklidni se, už ti nic nehrozí! Slyšíš? Jsi v bezpečí!“

Zafungovalo to, nejdříve ztuhla a pak se najednou rozbrečela a klesla na kolena.

„Brynolfe, dohlídni na ni,“ přikázal Čech, vyprostil si nohy z jejího sevření a zamířil k dokořán otevřené bráně. Ještě než jej objal stín bujné zahrady obklopující vilu, tasil meč.

Pach krve a vyhřezlých vnitřností začenichal ještě předtím, než zahlédl první tělo. Muž, či spíš to, co z něj zbylo, ležel na oblázky vysypaném chodníku u tiše zurčící kašny. Slavoboj špičkou meče otočil hladce uťatou hlavu a zjistil, že mrtvý byl Varjag, hustý plavý plnovous a vlasy spletené do vrkočů nosili jen příslušníci jeho plemene.

Teď už docela střízlivý spatharios se opatrně plížil dál. Ve stínu bělostné arkády před vchodem do domu našel v kaluži krve další mrtvolu.

Dítě.

Rychle odvrátil pohled od útlého tělíčka rozseknutého v pase na dva kusy a po špičkách se ponořil do stinných útrob vily. Hned u prahu ležel ve vlastních vnitřnostech další mrtvý Varjag. Kousek od něj stydlo stejně ošklivě rozpárané tělo asi čtyřicetileté ženy, podle šperků a poloprůsvitného nočního hávu z drahé tkaniny zřejmě paní domu. Slavoboj prošel kolem několika dalších mrtvol, soudě podle prostého oblečení, většinou sluhů a otroků, ale nechyběly ani další děti. Pak konečně našel majitele domu. Ležel na břiše v místnosti plné starých a nepochybně velmi drahých artefaktů, úlomky reliéfů, sochy, starověké zbraně a podivně tvarované nádobí byly očividně posbírané po všech koutech známého světa.

Když Slavoboj obrátil horní polovinu rozpolceného těla obličejem vzhůru, mimoděk se pokřižoval a šeptem přivolal Matku Boží, patronku města.

Toho muže totiž znal.

*

O necelou hodinu později stál Čech v pokoji pro hosty v domě logothéta Partikneia. Logothétové byli úředníci spravující říši, a že měl Východní Řím ale pořádně rozkošatělý administrativní systém! Slavoboj se ve všech těch funkcích a propletených pravomocích dodneška nezorientoval. Ani trochu nezáviděl Partikneiovi, který se pyšnil titulem megas logothétes, takže byl nejvyšším úředníkem říše a musel mít pod kontrolou celý ten tisícihlavý aparát. Slavoboj by měl z něčeho takového hlavu jako meloun.

Naproti obtloustlému kancléři seděl na taburetu Leif Haraldsson, muž s hodností akolyta, vrchního velitele imperiální gardy. Byl to Varjag se vším všudy, vousatý, s brunátným obličejem, robustní jako medvěd z ruských lesů. Varjagové mu dali přezdívku Odin, protože mu stejně jako jejich prastaré pohanské modle chybělo jedno oko. Opravdu ošklivá jizva na jeho sešitých víčkách všechny děsila. Včetně jeho vlastních podřízených.

„To je strašné,“ zopakoval snad už popáté Partikneios. „Všichni? Celá rodina?“

Leif opět zachmuřeně přikývl. „Georgios i se ženou, jejich tři děti, starý majordomus, pět otroků a tři členové osobní gardy. Přežila to jen ta mladá bulharská otrokyně.“

„Vyslechli jste ji? Než vzbudíme císaře a oznámíme mu, že jeho věrný logothétes oikeiakon byl ohavně sprovozen ze světa, měli bychom si setřídit všechna fakta. A podniknout vše, co je potřebné, aby nás pak Basileios neodvinil z liknavosti.“

„Ta Bulharka je vyděšená k smrti, takže jsme z ní toho moc nedostali,“ zabručel jednooký akolytos. „Vzbudila se křikem a řinčením zbraní. Ostatní otroci pospíchali svému pánovi na pomoc, ale ona zalezla do sklepa mezi sudy s vínem. Když lomoz utichl, vyplížila se ven a našla všechny ležet v kalužích krve. Všechny až na sedm mužů z Georgiovy varjažské stráže. Bezprostředně po vraždění dívka slyšela, jak ve stáji sedlají koně a cvalem prchají.“

„Já jsem je viděl osobně, pane,“ doplnil Slavoboj. „Na Konstantinově náměstí. Řítili se po Mésé, jako by jim za patami vyli všichni ďáblové.“

„Neříkali jste, že ve vile ležela i těla tří Varjagů?“

„Ano, patřili k Georgiovým hlídkám…“

„Jak to, že je zabili taky?“

„Boj o kořist,“ trhl Leif rameny. „Stává se to. V záchvatu vraždění a rabování se hrdlořezové dostanou do sporu o nějaký cennější kus a hned prší krev. Nebo možná ti tři zůstali loajální k pánovi domu a pokusili se ostatním zabránit v zločinu. Vysvětlení je mnoho.“

Partikneios zamyšleně pokýval hlavou. „Zdá se tedy, že za krveprolití jsou opravdu odpovědní ti Rusové…“

„O tom není pochyb,“ potvrdil akolytos. „Je to teď mezi boháči ve městě velká móda, najímat si za osobní strážce ruské Varjagy. Je však potřeba vybírat opatrně. Už jsme zaznamenali případy, že se taková garda proměnila v zrádnou, krvelačnou smečku, vlastnímu pánovi podřízla krk a uprchla i se všemi cennostmi. Jenomže doposud se nestal obětí nikdo tak významný.“

„To opravdu ne. Vražda logothéta oikeiakona je skandál, který zalomcuje celou říší.“

Slavoboj věděl, že kancléř nepřehání. Nositel onoho titulu byl totiž odpovědný za vnitřní záležitosti a bezpečnost v samotné Konstantinopoli, takže šlo o nesmírně důležitý post. Slavoboj nebohého Georgia znal, protože ministr velmi často spolupracoval s varjažskou imperiální gardou. Cizí žoldnéři stáli mimo posplétané a korupcí prohnilé vztahy domácích Řeků a Římanů, takže byli ideálními špiony a skvělými bojovníky proti častým spiknutím a rebeliím.

„A proto,“ dodal Partikneios, „nesmíme udělat chybu. Ty uprchlé Varjagy je nutné co nejdříve dopadnout.“

„Slavoboj se toho ujme,“ řekl Leif.

Megas logothétes pohlédl na podsaditého spatharia. „Je na něj spoleh?“

„Patří k mým nejlepším mužům,“ potvrdil akolytos. „Jako první vkročil na místo činu, tak ať tu záležitost dotáhne až do konce.“

„Dobrá,“ přikývl kancléř. „Nejpozději na úsvitu vyrazíš za uprchlíky, mládenče. Vezmi si tolik mužů, kolik uznáš za vhodné. Stráže na vnějších hradbách si té bandy určitě všimly, řeknou ti, kterým směrem se pustili. A…“ Dramaticky se odmlčel.

„Ano?“ zeptal se Slavoboj.

„Georgios nebyl pouze můj podřízený. Patřil mezi mé blízké přátele. Zrovna před pár dny mě navštívil. Seděl na tom samém taburetu co ty, Haraldssone, popíjeli jsme víno, bavili se pohledem na tančící otrokyně a vzpomínali na mladé časy, kdy jsme spolu začínali jako vyběrači daní v odlehlých provinciích. Chápeš, co tím chci říct, mladíku?“ podíval se Partikneios Čechovi hluboko do očí. Pak ztlumil hlas, jakoby jim chtěl sdělit něco tajného. „Nemějte s těmi vlky žádné slitování. Není nutné, abyste je přivlekli zpátky živé. Úplně postačí jejich hlavy, jasné?“

Slavoboj uctivě sklonil hlavu. „Rozumím, velký logothéte. Udělám vše, co bude v mých silách.“

*

V této chvíli Slavoboj dělal všechno, co bylo v jeho silách, aby vůbec přežil.

„Stůl, rychle!“ zařval a sám se chopil hrany tabule. Družiníci okamžitě pochopili, společně popadli těžký stůl a zvedli jej proti dveřím, z nichž přilétala smrt. Odložené přilbice se zvonivě sesypaly na podlahu. Další muž vykřikl a se šípem v rameni se zřítil mezi lavice a stolce, avšak následující dvě střely už se dunivě zarazily do poškrábané desky.

„Zatarasit!“ zahučel Slavoboj. Chlapi, nesoucí stůl před sebou jako veliký štít, překlopýtali mezi rozházenými sudy a prostým nálevním pultem a přirazili širokou tabuli k zadnímu vchodu. Z opačné strany se do ní téměř okamžitě zakously sekery nepřátel.

„Brynolfe, pozor na přední vchod!“ štěkl Slavoboj přes rameno.

Na zápraží zaduněla kopyta, zadusaly běžící nohy, kolem malých oken se mihly stíny. Dveře zastínila řvoucí postava s pozvednutou sekerou v pěsti. Její bojový pokřik přervaly šípy dvou Arménů, mstících se za svého právě dodýchavšího druha. Útočník vyletěl na dvůr jako nakopnutý vzteklým hřebcem a zřítil se do prachu.

Větší část Cařihradských se rychle přesunula do vstupní části hostince. Arméni vyslali skrz dveře a okna několik dalších bzučících střel. Bolestné výkřiky zvenku potvrdily, že je Slavoboj nebral s sebou nadarmo.

„Je jich jen půl tuctu, u Thóra!“ zaklel Brynolf bezbožně, vyškubl zpoza opasku širočinu z dobré vikingské oceli a vyrazil z hostince. Varjagové osmělení jeho odvahou zařvali a s řinčením tasených zbraní se jako velká voda vyhrnuli za ním.

Před hostincem železo třesklo do železa, odhodlaný křik se smíchal se skučením a smrtelným chropotem. Slavoboj i ve všem tom povyku zaslechl, jak někdo velí k ústupu, prokládaje slova hrubými kletbami. Do stolu u zadního vchodu přestaly bušit sekery. Chodbou na druhé straně zaduněly prchající nohy.

Přesně na tohle mladý spatharios čekal.

„Zdrhají! Pryč s tím!“ vykřikl a ustoupil, zvedaje meč. Chlapi shodili šípy naježený stůl stranou

– jak dopadal, roztříštil jeden ze sudů a po podlaze se rozlilo víno jak zpěněná krev.

Slavoboj skočil do temného průchodu a běžel jím, dokud ho do nosu nepraštil pach stáje. Někde vlevo zašustila sláma a ze stínu se vyřítila mrštná postava. Čech však stejně hbitě uskočil, a když do prázdna dopadající sekera vzala útočníkovi rovnováhu, Slavoboj ho vší silou sekl do zátylku. Muž se zřítil v gejzíru krve.

Druhý psanec číhal k prázdném stání pro koně. Spathariův meč jiskřivě odrazil jeho břit, rána pěstí do čelisti odhodila soupeře k dřevěnému sloupu a o zbytek se postarali družiníci, přibíhající chodbou z hostince.

Do Slavobojova pancíře křísl šíp. Ocelové šupiny jej sice odrazily, ale náraz byl tak prudký, že mladík málem upadl.

„Pse!“

Zarachotila kopyta a z posledního stání v řadě vyrazil jezdec. Široká vrata se rozletěla dokořán a muže i s koněm pohltila záplava slunečního světla. Slavoboj s přimhouřenýma očima běžel za ním, ale než se dostal na dvůr, uprchlík už cvalem stoupal po stezce mezi thráckými domky pryč od zátoky.

Slavoboj zaslechl běžící kroky. Kolem rohu se z předního dvorku přiřítil jeden z Arménů. Vyškubl z toulce poslední šíp, natáhl tětivu nadvakrát prohnutého luku z rohoviny až k uchu a pečlivě zacílil.

„Škoda šípu,“ zakroutil Slavoboj hlavou, cloně si oči dlaní. Jezdec kopal koně jako posedlý všemi běsy a rychle se blížil k návrší, za nímž jim měl definitivně zmizet.

Arménovy prsty pustily konec šípu. Tělo luku se prudce narovnalo jako dobře zatížené rameno katapultu. Sotva postřehnutelný stín střely se mihl nahoru po úbočí.

Jezdec už byl tak daleko, že ani nezaslechli jeho výkřik. Viděli však, jak rozhodil rukama, vyletěl ze sedla a skutálel se několik sáhů po svahu.

Slavoboj pohlédl na lučištníka a s uznáním zvedl obočí.

„Za Sartaje,“ ucedil Armén a rázně se zvrtl na patě.

*

„Tenhle ještě dejchá,“ ukázal Brynolf na Varjaga sedícího u hrubě otesaného sloupu napajedla. „Ale pokud se ho chceš na něco zeptat, pospěš si. Rudá z něho cáká proudem.“

„Jaké máme ztráty?“ zeptal se Slavoboj, jako by ho vůbec neposlouchal.

„Tři mrtví, čtyři zranění. Jeden ošklivě, návrat do Cařihradu sotva přežije.“

„Moc,“ zabručel spatharios a sklonil zrak k sípajícímu Varjagovi. Muž měl na hlavě typickou vikingskou přilbu s dlouhým nánosníkem a obloukovými chrániči očí. Obruba byla tepaná pohanskými runami.

„Byl to vůdce, poslouchali ho na slovo,“ utrousil Brynolf. Z ostří sekery v jeho pěsti skanulo několik rubínových krůpějí.

Slavoboj si k raněnému dřepl a sundal mu přilbu z hlavy. Obočí se mu stáhla ke kořenu nosu a hnědé oči naplnila temnota. S povzdechem přikývl.

„Nemýlíš se, Brynolfe. Opravdu to byl jejich konung. Zdravím tě, Gunwalde.“

„Kdo, u Lokiho černého srdce…“ zachraptěl Varjag a zamžoural do slunce. Slavoboj se naklonil tak, aby mu zastínil oči, a vousatý, krví skropený obličej se protáhl nečekaným poznáním. „Podívejme… Naše české kůzle…“

Slavoboj smutně přikývl. „Jsem to já. Co jsi to tam dole v Cařihradu vyváděl, Gunwalde? To ti přece není podobné, mordovat ženy, děcka a otroky. Copak nestačilo svázat je, pohrozit jim a prchnout s kořistí?“

Gunwald v úšklebku ukázal krvavé zuby. „Čechu… Podívej se do našich sedlových brašen… Nejcennější, co tam najdeš… jsou čutory s teplým vínem…“

Spatharios se zachmuřil ještě víc. „Když nešlo o kořist, tak proč to krveprolití, u všech čertů?“

„Copak to nechápeš?“ Varjagovi se dýchalo čím dál hůř. Z úst i sečné rány přetínající trup vyvěraly stále nové prameny krve. „My jim nezkřivili vlas na hlavě… Spíš naopak, tři mé chlapy si vzaly valkýry, když jsme se snažili… bránit Georgia s rodinou…“

Slavoboj se zmateně ohlédl přes rameno na Brynolfa. V očích mu sílila temná předtucha. Kyttylsson však jen trhl rameny a zaťukal si ukazovákem na čelo, naznačuje tím, že umírající už zřejmě jenom blouzní.

„Když ne vy,“ obrátil mladík pohled zpátky ke Gunwaldovi, „tak kdo? Nelži mi, chlape. Pokud jste si opravdu plnili povinnost, kdo rozsekal všechny ty lidi a zahnal na útěk partu nejtvrdších Varjagů, co znám?“

„Já… já nevím…“ chrčel konung. Zrak se mu zakalil a pravděpodobně už Slavoboje vůbec neviděl. „Najednou se to zjevilo… Oživlý stín… Možná běs… Čepele syčely… Všichni řvali… Spousta krve… A naše ostří se odrážela… jako od kamene… Čechu? Slyšíš mě?“

„Slyším, Gunwalde,“ dotkl se mladík Varjagova ramena.

Najednou ošklivě posekaným tělem projela křeč a vousy potřísnila hlenovitá krev.

„Gunwalde!“

Vzápětí konung ochabl a podél sloupu se sesunul do prachu. Když k němu Slavoboj natáhl ruku a obrátil k sobě jeho tvář, z očí už bylo vidět jen bělmo a jazyk mrtvě visel z úst. Čech se odtáhl od nebožtíka a pomalu vstal. Kolemstojící družiníci ani nepípli. Spatharios se mračil, jako by mu právě zvěstovali smrt jeho vlastního otce.

„Odkud jsi ho znal?“ zeptal se Brynolf tiše.

Slavoboj se zhluboka nadechl. „Potkal jsem ho tenkrát na útěku před přemyslovskými zabijáky. Narazil jsem na jeho družinu na břehu Dunaje, tam nahoře v zemi Uhrů. Šli na jih, přes Bulharsko do Cařihradu, a vzali mě s sebou. Po příchodu jsme se však rozdělili a od té doby jsem je neviděl. Netušil jsem, že Gunwald hlídá Georgia. Musel k němu do služby nastoupit teprve nedávno…“

„Hm. Byl to dobrý válečník, to se musí nechat. Odešel se vší parádou. Vzal s sebou Olafa a Hákon už jeho ránu sekerou zřejmě taky nerozchodí. Akorát ke konci, když už bušil na vrata Valhaly, blábolil nesmysly…“

Slavoboj na něj pohlédl tak, že Brynolf okamžitě zmlkl. „Myslíš? Jenomže tys Gunwalda neznal a já ano. A pamatuji si jej jako poctivého chlapa. Co řekl, to sedělo. A něco mi říká, že mluvil pravdu až do posledního dechu.“

„Opravdu věříš tomu, že tahle smečka neměla na rukou Georgiovu krev? Dobrá, dejme tomu. Ale když ne oni, tak kdo tedy rozsekal logothéta i s rodinou na cucky? Snad ne to bulharské děvče!? A proč Gunwald a jeho chlapi prchali z Cařihradu jako zajíci před jestřábem?“

„Proč asi? Uvažuj. Došlo jim, že krveprolití okamžitě padne na jejich hlavy, bez ohledu na pravdu. Radši volili útěk, než jistou smrt na kříži či šibenici. To pro Varjaga není dobrý způsob, jak dát sbohem tomuto světu.“

„S tím souhlasím,“ zabručel Brynolf a trhl rameny, dávaje tím najevo, že nemá smysl se dál dohadovat. Tady a teď té záhadě na kloub nepřijdou. „No, když nic jiného, alespoň jsme jim poskytli to potěšení zemřít v boji. A co teď?“

Slavoboj se rozhlédl. Krvavé louže rychle vsakovaly do sypkého pobřežního písku.

Rozpáraná lidská těla na slunci okamžitě začínala páchnout.

„Usekejte jim hlavy, jak poručil megas logothétes,“ přikázal temně. „Pak sežeňte vesničany, ať vykopou jámu pro těla. A pak se půjdeme napít. Zůstaneme tu na noc a já mám chuť dát si pořádně do nosu. Krčmář si za to, že nás prodal nepřátelům, nezaslouží nic jiného, než že mu vychlastáme zásoby a nezaplatíme mu ani jediný děravý groš!“

*

„Cože?!“ zahučel Leif Haraldsson a probodl Slavoboje pohledem svého jediného oka. „Cos to říkal?! Asi jsem tě v tom rámusu dobře neslyšel!“

Spatharios se ošil a neklidně přestoupil z nohy na nohu. Což o to, kolem bylo opravdu pořádně hlučno. Stáli u nejnižší řady lavic v gigantickém konstantinopolském hipodromu. Protáhlý amfiteátr, v němž se pravidelně konaly závody jezdců a vozatajů, patřil k nejvelkolepějším stavbám ve městě, a bodejť by ne, vždyť císař Severus jej dal vybudovat s úmyslem trumfnout římské Koloseum. Na jeho tribuny se vešlo až osmdesát tisíc diváků. Teď však byly prázdné. Dole na dráze se na koních a dvoukolových bojových rydvanech proháněli mladší členové varjažské gardy. Seveřané měli v krvi zejména mořeplavbu a pěší boj, takže z nováčků bylo potřeba vycvičit zručné jezdce a vozky. Císař svolil, že pro tento trénink můžou využívat slavný hipodrom. Horkokrevní Varjagové si divoké honičky a strkanice po dráze ve tvaru protáhlého oválu užívali se vším všudy, proto ten lomoz a křik.

Slavoboj však moc dobře věděl, že akolytos jeho slovům rozuměl dokonale. Svědčil o tom pohled jeho oka, párající mladého Čecha od brady až k rozkroku jako Perunova střela.

„Říkám,“ zopakoval spatharios, „že ti muži byli nevinní. Jsem o tom přesvědčen.“

K blesky metajícímu oku se připojily vyceněné zuby. „Poslyš, Slavoboji,“ přecedil Leif skrz ně, „cením si tě jako jednoho z mých nejlepších pobočníků, ale to, co teď říkáš, je volovina. Ta záležitost je uzavřená, jasné? Ti chlapi vraždili a dostali, co si zasloužili, amen! A ty sis udělal důležitý zářez s dalším bezchybně splněným úkolem. Sám Partikneios se o tobě vyjádřil s uznáním, a ty víš, že ten suchar málokdy ocení něco jiného než vlastní zásluhy. Dokonce i císař se celý dmul pýchou, jak jeho varjažští žoldnéři, o nichž mnozí u dvora mluví s pochybnostmi a opovržením, rychle zasáhli v zájmu spravedlnosti a rázně ztrestali vrahy významného logothéta. Tak co tě, u kopí svatého Jiří, žere?!“

„Tys neslyšel, co si šeptají lidé v ulicích?“ opáčil Slavoboj. Snažil se mluvit pevně, ačkoli Leifův plamenný pohled a zvýšený hlas jím lomcovaly jako vichřice mladou břízou.

„Ne. Ale ty mi to jistě řekneš.“

„Že Varjagové jsou nespolehliví, proradní vrahouni, kterým se nemá důvěřovat. Špinavá, barbarská zvěř, co podřezává malé děti. Basileios je možná na svou gardu hrdý, ale ve skutečnosti ta událost vrhla na tvé krajany další stín. Tobě to nevadí?“

Leif se zhluboka nadechl. „Jsi poctivý chlap, Slavoboji, takže chápu, že tě takové klepy popuzují, ale nic s tím nenaděláš. Takové věci se prostě stávají. My Varjagové jsme divoká krev. V žilách nám hučí severské bouře…“

„To mi přece nemusíš říkat, znám vás dobře. Ale zopakuji to ještě jednou, neudělali to.

Gunwalda zkrátka nebyl vrah. Zabiják možná, ale vrah ne…“

„Jsou to ale jenom tvé domněnky, Slavoboji. Říká ti něco slovo důkaz?“

„Neměli s sebou žádnou kořist, Leife. Prošmejdili jsme jim sedlové kapsy, ale nenašli jsme nic, ani jedinou cetku z Georgiova domu. Řekni mi, proč by ho zabíjeli, když si potom nic nevzali?“

Akolytos se zamračil, díky čemuž se jeho jizva na vypíchnutém oku strašidelně svraštila.

„Uznávám, to je opravdu podivné. Odcválali ve spěchu…“

„No právě. V příliš velkém spěchu. Georgios byl boháč, dům měl plný cenností, ale Gunwaldova družina tam všechno nechala. Za jakých okolností Varjag uteče z místa, kde o zlato není nouze, aniž by si napakoval kapsy?“

„Jen pokud mu jde o krk,“ zabručel Leif.

„Přesně. Víš, co si myslím? Že odtamtud prchali posraní strachy.“

Velitel gardy do něj zapíchl pohled. „Smečka po zuby ozbrojených Rusů? Prosím tě, čeho by se asi tak mohli bát?“

„To já nevím,“ pokrčil Slavoboj rameny. „Gunwald, než odešel do Valhaly, nebo do království nebeského, nazvi to jak chceš, blábolil něco o oživlém stínu, o přízraku, který náhle zaútočil a začal všechny sekat na kusy. Bojovali s ním, ale neublížila mu ani nabroušená ocel. Když to tři z nich schytali, zbytek družiny propadl panice a dal se na útěk.“

Kus před nimi jeden z vozů v trysku najel okovaným kolem na vysokou obvodovou zeď. Úlomky zdiva vylétly až nahoru k důstojníkům. Haraldsson hrubě zaklel, ale vozka, práskající bičem, se už řítil dál.

„Dobrá, uznávám, že ta věc smrdí,“ připustil jednooký Varjag po dlouhé ponuré odmlce. „Co chceš dělat?“

„Půjdu se podívat do Georgiova domu. Je zatím prázdný, ne?“

„Prázdný a zamčený. A klíče ti rozhodně shánět nebudu. O tomhle zatím nesmí nikdo vědět. Lidé se chodí dívat na hlavy vystavené na Konstantinově fóru a dává jim to pocit, že v tomhle městě pořád ještě vládne právo. Tak jim tu iluzi nebudeme brát. Alespoň dokud nemáme žádný pádný důkaz.“

„Seženu ho,“ prohlásil Slavoboj.

„Upřímně řečeno, byl bych raději, kdyby se ti to nepodařilo,“ zabručel Leif a obrátil pohled planoucího oka zpátky k dráze.

Na hipodrom pražilo slunce a k blankytnému nebi se zvedala mračna zvířeného prachu.

*

„Už teď mě mrzí, že jsem se k tomuhle nechal přemluvit,“ zabručel Brynolf, když s hlasitým žuchnutím seskočil z obvodové zdi do stínů v zahradě u Georgiovy vily. „Měl bych teď sedět U Thórova kladiva a prolévat hrdlem odměnu, kterou nám vyplatili za polapení Gunwaldovy bandy…“

„Tiše,“ varoval ho z temnoty v bujném houští Slavoboj. „Po vraždě nechal Partikneios v téhle čtvrti posílit městské hlídky, takže se to všude kolem hemží ozbrojenci.“

„No a co? Kdyby nás tu i načapali, co by se stalo? Jsme přece varjažská garda!“

„Jistě, ale nemám náladu vysvětlovat nějakému snaživému hňupovi, proč jsme se uprostřed noci vlámali do vily mrtvého zazobance. Pojď za mnou. Opatrně.“

Jako dva vlci na lovu se prosmýkli porostem až k zurčící kašně. V měsíčním světle byly krvavé skvrny na oblázky vysypaných chodnících pořád zřetelné. Čech a Varjag jim věnovali jen krátký pohled a pospíchali k domu.

Hlavní vchod byl zajištěný masivním řetězem. Brynolfova sekera si však se zámkem poradila raz dva, stačilo pořádně zapáčit a praskl jako dobře vypečený preclík z pekárny na Forum Bovis. Ani u toho nenadělali moc hluku.

Vklouzli do vily.

„Fujtajbl,“ zaklel Varjag a zakryl si nos širokou dlaní. „Smrdí to tady, jako by ty mrtvoly zapomněli odklidit. Jak dlouho budeme čichat ten hnus?“

„Jak bude zapotřebí,“ řekl spatharios a sundal z držáků na zdi dvě bronzové lampy. Oleje v nich bylo dost. Vytáhl z brašny u boku křesadlo.

„Co vlastně hledáme?“ nadhodil Seveřan.

„Jo, to kdybych věděl. Cokoliv podezřelého.“

„Výborně. To nás tady klidně může zastihnout svítání.“ Brynolf se rozhlédl a v duchu přivolal nejen Matku Boží, ale pro jistotu i mocného Thóra. Vysokými poloobloukovými okny vnikaly dovnitř šikmé proudy bledého měsíčního světla. Zlověstně mlčícímu domu to na strašidelnosti nijak neubralo, spíš naopak, stíny byly v tom svitu ještě černější a zrádnější. Bázlivá mysl v nich mohla vidět cokoliv.

„Víš, co se říká?“ zatáhl Varjag. „Že domy, které poskvrnil hrozný zločin, jsou navždy prokleté. A duchové obětí navěky dlí na místě své vraždy a dychtí po pomstě. Vše živé, co do jejich hájemství zabloudí, zahyne za děsivých, nevysvětlitelných okolností.“

„Vážně?“ opáčil Slavoboj nevzrušeně. Knoty konečně zaprskaly a rozhořely se. Když spatharios jeden z kahanů podal svému společníkovi, stíny ve světle rozkomíhaného plamínku zběsile zaskotačily. Brynolf sebou cukl a tiše zaklel.

„Poslyš,“ zašeptal. „Co když se v tomto domě už dříve stalo něco ohavného a Georgiovu rodinu zahubili duchové těch obětí?“

„To si nemyslím,“ uťal Slavoboj a vykročil přes vstupní halu k širokému průchodu do dalších částí domu.

Brynolf se držel hned za ním. „Taky mě napadlo,“ nedal si pokoj, „že pokud ses nezmýlil a Georgiovu rodinu rozsekalo něco jiného než meče Gunwaldovy tlupy…“ Zaváhal a opět se ohlédl přes rameno. Stíny však zůstávaly nehybné.

„Tak co?“ pobídl jej Slavoboj, zvedající kahan výš a pozorně se rozhlížející.

„No… že by to tu pořád mohlo číhat.“

Čech zamyšleně pokýval hlavou. „Ano, to je mnohem pravděpodobnější než teorie o vraždících přízracích.“

Brynolf polkl nasucho.

Prošli kolem dalších skvrn, označujících místa, kde před několika dny leželi mrtví.

„Všiml sis něco zvláštního?“ zeptal se Slavoboj.

„Ani ne. Snad jen… těch popraskaných dlaždic.“

„Přesně, mně to taky padlo do oka. Celý dům je pečlivě udržovaný, ale kolem míst, kde se vraždilo, jsou dlaždice popukané nebo úplně rozdrolené. Zvláštní. Georgios měl určitě dost peněz, aby si dal opravit podlahu. Z čehož soudím, že k poškození došlo těsně před jeho smrtí. Nebo možná právě v tu osudnou noc.“

„Ale co to způsobilo? Jsou to solidní dlaždice. Aby praskly, muselo by na ně padnout něco velmi těžkého.“

„Padnout nebo šlápnout.“

„Cože?!“

Slavoboj neodvětil. Právě totiž překročili práh místnosti, v níž mladík objevil mrtvolu pána domu.

„K čertu,“ zvedl Varjag kahan nad hlavu, „co to tady shromáždil za staré harampádí?“

„To není harampádí, Brynolfe,“ ušklíbl se spatharios. „Jsou to velice vzácné artefakty. Jsem si jist, že stály Georgia celé jmění.“

„Tyhle kusy zdí, polámané sochy a otlučené džbány? To je na hlavu. Já bych za takové krámy nedal ani zlámanou grešli.“

„Já tuhle zálibu taky moc nechápu, ale vím, že cařihradští boháči si takové věci kupují a navzájem se jimi pak mezi sebou chlubí. A čím starší a oprýskanější veteš to je, tím jsou na ni pyšnější. Koumáci, kteří tohle podivné zboží vozí na lodích z jižních krajů, na jeho prodeji pěkně vydělávají.“

„Vážně? To asi nebude kdovíjaká dřina, takhle se živit. Na jihu je všelijakých starých zřícenin, opuštěných měst a pískem zavátých hrobek spousta. Viděl jsem je na vlastní oči, když jsme válčili v Sýrii a Anatólii. Stačí tam prostě jít a sbírat to. Jako dřevo v lese.“

„Nemyslím si, že je to snadné živobytí, příteli. Už jen proto, že oblasti, kde stála města nejstarších království, teď kontroluje bagdádský kalifát. Asi bych kvůli úlomku babylonské věže, ať už jakkoli cenné, neriskoval arabský šíp v zadnici.“

Slavoboj se zastavil u zdi a sklonil kahan. Podlaha tu byla rovněž poskvrněná a posetá pavučinou prasklin.

„Tady ležel Georgios. Něco mi říká, že byl první obětí. Že právě tady to vraždění začalo.

Koukni se kolem, jestli nezmerčíš něco neobvyklého.“

„To ti můžu říct hned,“ řekl Brynolf tlumeně, zvedaje lampu výš. „Mrkni se támhle na ten kamenný blok.“

„Co? Aha. Vidím.“

Pomalu šli blíž. Mihotavé světlo kahanů vylouplo ze stínů největší a dost možná i nejcennější kus Georgiovy sbírky, úlomek prastaré zdi s reliéfem vysokého, z profilu zobrazeného muže v nadživotní velikosti. Měl dlouhé vlasy a mohutný kudrnatý plnovous, tělo chráněné podivnou starodávnou zbrojí a v obou dlaních svíral meče. U jeho nohou se vršily usekané hlavy nepřátel. Dvojici gardistů však mnohem víc zaujaly tmavé skvrny na obou mečích a na mužových pěstích a předloktích.

„Je to krev?“ posvítil si Slavoboj na reliéf zblízka.

„Nechoď k tomu, Čechu,“ ošil se Brynolf. „S tou sochou něco není v pořádku. Podívej, i pod ní jsou popraskané dlaždice.“

„Všiml jsem si.“ Slavoboj nehtem cinkl do jedné z čepelí. „Přesně jak jsem předpokládal. Ty meče nejsou jen natřené kovově se lesknoucí barvou. Jsou skutečně ze železa, umně vsazené do kamene. A tohle je rozhodně krev. Řekl bych, že stejně stará jako ty louže všude po domě.“

„Pojď od toho dál, Slavoboji, myslím to vážně!“ požádal ho Brynolf téměř prosebným hlasem a sám od hrozivého reliéfu couvl. „Proč je ta věc pokrytá krví, když nikde poblíž neležela žádná z obětí? Georgios dodýchal o dobré čtyři sáhy dál, takže jeho krev až ke kameni určitě nedostříkla. Chtěl jsi vysvětlení, co v tomto domě vraždilo, a tady ho máš. Gunwald přece říkal, že útočník byl jeden a že se jejich zbraně od něj odrážely jako od kamene! Nevidíš na soše škrábance?“

„Vidím. Je jich tu spousta. A některé vskutku vypadají čerstvě. Možná je opravdu způsobila varjažská ocel. U všech svatých, ty tomu věříš, Brynolfe? Věříš, že ta věc ožila?“ Slavoboj o kousek poodstoupil a zadíval se do kamenné tváře. A něco, možná zachvění stínů vzbuzující dojem, že bojovníkovo oko k němu skutečně sklonilo pohled, možná záhadný pohyb vzduchu, znějící jako tiché zasténání, ho přimělo udělat ještě jeden krok zpátky. „Co myslíš, kdo to vlastně byl?“ zeptal se chraplavě.

„Vím já?“ hlesl Brynolf. „Nějaký mocný král? Proslulý válečník? Nebo možná starověký bůh? Co na tom nezáleží? Ten kámen je prokletý, a hotovo. Ti, co ho Georgiovi prodali, možná ani netušili, že probudili k životu nějakého starého ďábla…“

V tom okamžiku někde v domě zařinčelo sklo. Slavoboj a Brynolf leknutím téměř nadskočili. S bušícími srdci a pobledlými obličeji pohlédli jeden na druhého. Nemuseli si ani nic říkat. Téměř současně sfoukli plameny kahanů a rychle, beze slova zalezli do stínů. Varjag se přikrčil za řeckým sousoším znázorňujícím Evropu unášenou na zádech Dia proměněného v býka, Čech

vklouzl právě za záhadný kamenný blok s reliéfem pradávného bojovníka.

Noční vilou se blížily tiché hlasy a kradmé kroky. Netrvalo dlouho a v místnosti s artefakty se opět zachvělo matné světlo.

„Tady to máme,“ řekl někdo tlumeným hlasem. „Hněte sebou. Víte, co máte hledat.“

Byli tři, všichni v přiléhavém tmavém oblečení, s černými šátky na obličejích. Položili prosté svítilny na vyvýšená místa, vytáhli pytle a začali do nich sbírat menší kousky, o něž v Georgiově sbírce taky nebyla nouze.

„Nechte si místo i na ňáký zlato,“ připomněl jeden ze zlodějů. „Prej tu bydlel jeden významnej ouřada, takže se tu bude povalovat všelicos. Přece neodejdeme jen s těmadle starejma krámama. Koukněte, samej bronz, nefrit, alabastr, sem tam slonovina, nic opravdu cennýho.“

„Pro tebe možná ne, tupoune,“ zavrčel opodál druhý muž, „ale nepochybuj o tom, že odměna, kterou nám Řek za tuhle prácičku slíbil, bude jen zlomkem jejich skutečný hodnoty.“

„Jistě. Je to mazanej kšeftař, jako každej Řek,“ zachechtal se třetí chmaták. „Co ho znám, kupčí s takovým haraburdím. Vozí mu ho flotila vlastních lodí z Palestiny, Egypta, Kréty, ze všech možnejch končin světa. Dokáže vzít kus šutru, nakukat ňákýmu prachatýmu hňupovi, že je to úlomek z nosu sfingy a prodat mu ho za padesát zlatejch.“

„Vsadím se, že i tuhle veteš nebožtíkovi prodal on sám. A teď, když mu ji přinesem zpátky, ji zpeněží eště jednou. Tomu říkám výnosnej obchod.“

„Držte huby a radši si pospěšte,“ utrhl se na ně vůdce. „Kolem čenichaj městský hlídky, tak ať nás nezmerčí. Zenone, mrkni se na támdletoho kamennýho bojovníka. Nemá bulvy z drahokamů, opasek ze zlatejch plíšků nebo tak něco?“

Oslovený zloděj se opět chopil lampy a přikročil k masivnímu úlomku zdi.

„Ten je ale hnusnej,“ posvítil si na reliéf. „Teda ne že by byl vošklivej nebo tak něco, ale… Mám z něj husí kůži. Radši ho nechme, hoši. Ty fleky na jeho mečích vypadaj jako vopravdová krev…“

„Je to opravdová krev,“ řekl Slavoboj.

Zloději zařvali leknutím. Ten u reliéfu však vzápětí rychle zmlknul, protože jej rovnou do huby zasáhla hlavice meče, svíraného Slavobojovou dlaní. Chlap odletěl dobré dva sáhy dozadu a smýkl sebou na podlahu. Olej z lampy se rozstříknul po dlaždicích a prudce vzplanul.

„Kurva!“

„Ježíši!“

„Rouhači!“ zahřměl Brynolf, přeskakuje býka s fénickou princeznou na zádech. Při pohledu na dlouhána se sekerou v pěsti zloději zahodili pytle a vzali nohy na ramena. Jeden z nich se však nedostal ani ke dveřím, Slavobojem mrštěná etruská váza ho zasáhla do hlavy a srazila k zemi v dešti střepů.

Poslední černě oděný muž vyběhl z místnosti.

„Brynolfe!“ štěkl Slavoboj. „Nenech ho utéct!“

Nemusel plýtvat dechem, Varjag už i bez toho vyrazil za uprchlíkem jako pes za kočkou.

Zloděj s rozbitými ústy zaskučel, zvedl se na lokty a kolena a snažil se odplazit. Spatharios ho kopancem do břicha převrátil na záda jako želvu. Muž sípavě zalapal po dechu. Slavoboj upustil meč, sklonil se k němu a strhl mu šátek z obličeje. Zloděj vyplivl bílé úlomky zubů v krvavé omáčce.

„Tak, Zenone,“ usmál se Slavoboj ošklivě a popadl muže pod krkem, zvedaje jeho tvář k sobě, „teď mi řekneš, kdo vás najal. Pěkně zřetelně a bez šišlání.“

„A co kdybych… tě poslal…“ vyrážel ze sebe zloděj, „…do velbloudí prdele?!“

„To by mě asi neuspokojilo,“ zavrčel Čech. „Naše rozmluva je poněkud chladná, co říkáš?

Trochu ji zahřejeme.“

Nadzvedl se a smýkl zlodějem po dlažbě k louži hořícího oleje. V Zenonových vytřeštěných očích zatančil odraz plamenů.

„Nic ti neřeknu, zjizvená tlamo!“ zaječel.

„Opravdu?“ ušklíbl se Slavoboj a posunul cukajícího se muže ještě blíž. Zlodějovy vlasy zaškvířily a zkroutily se v žáru ohně. Zasmrděla spálenina.

„Anthemius!“ vykřikl Zenon zoufale. „Byl to Anthemius! Řek’, že by byla škoda, kdyby se ta spousta cenností z vily dostala na veřejnou dražbu! Slíbil nám každýmu patnáct solidů, když mu přineseme z týhle místnosti všecko, co uneseme!“

„Tak vidíš,“ poplácal ho Slavoboj po krví upatlané tváři a nešetrně ho odstrčil stranou.

Do místnosti se vrátil Brynolf. Z hlavice sekery v jeho dlani odkapávaly tmavé krůpěje a na jejím plochém konci bylo pár přilepených vlasů. Spatharios tázavě zvedl obočí.

„Chtěl jsem ho jenom omráčit,“ pokrčil Varjag rameny, „ale nějak jsem neodhadl sílu. Lebka mu křupla jako vejce. Potřeboval jsi ho živého?“

„Ani ne. Tenhle už zazpíval. Víme, kdo je poslal.“

„Výborně,“ zabručel Seveřan a tvrdým kopancem srazil chlapa u dveří, který se pokoušel zvednout, zpátky mezi střepy vázy. „A k čemu nám to jako bude?“

Slavoboj přikročil blíž k Brynolfovi a ztlumil hlas. „Připusťme, i když je to vskutku šílená představa, že ten kamenný šermíř opravdu ožil a rozsekal na kusy Georgia i s jeho rodinou, otroky a strážci. Co když to ale nebyla náhoda? Možná že člověk, od něhož logothétes tu krvelačnou zrůdnost koupil, o kletbě věděl a podstrčil ji Georgiovi záměrně. A vsadím se o sto solidů, že šlo o stejnou osobu, která sem poslala i tyhle chmatáky.“

„A dál?“ zeptal se Brynold zachmuřeně.

„Navrhuji, abychom se tomu Anthemiovi podívali na zoubky. Možná se dozvíme, odkud se ta věc vzala a jestli s ní už předtím nebyly potíže.“

„Když na něj ale vytáhneš tyhle domněnky, budeme vypadat jako párek pomatenců.“

„Jen pokud nemá špínu za nehty. O čemž silně pochybuji.“ Varjag se poškrábal ve vousech. „Něco ti řeknu, Čechu.“

„Poslouchám.“

„Tohle se Odinovi nebude líbit. Ani trochu.“

„Já vím. Ale,“ ušklíbl se Slavoboj, „napadlo mě, že bychom mu to nemuseli říkat.“

*

„Vy bando tupých, prašivých darmožroutů!“ zařval Anthemius, když se socha kočičí bohyně Bastet zhoupla na lanech a dunivě narazila do stěžně. „Opatrně s tím! Ulomíte-li jí byť jen špičku ucha, nezaplatím vám ani jediný měďák! Ba co víc, vysoudím na vás náhradu škody a tři roky budete pro mě pracovat zadarmo!“

„Promiň jim to, pane, prosím,“ spěchal k němu pobledlý správce přístavu, který skupině snědých mužů, pokřikujících u velké kladky na molu velel. „Podívej, socha je celá, ani kousíček z ní neodtloukli…“

„Ale moc nechybělo!“ zavrčel Anthemius. Ačkoli byl jeho obličej obrostlý vrstvou tuku, na spáncích teď byly vidět naběhlé, rozčileně pulzující žíly. „Řekni mi, Isidore, musím ti pokaždé vysvětlovat, že náklad mých lodí je nesmírně drahocenný? Proč se tu pokaždé musím rozčílit do nepříčetnosti, když ta tvá chátra zachází s mým zbožím jako s hromadou obyčejného kamení? Ber ohled na mé zdraví, jsem už přece jen starší muž a srdce by nemuselo unést takovou zátěž! Takhle nedbale můžete nakládat s materiálem na stavbu dalšího přepychového chrámu, který si císař nebo patriarcha vymyslí z dlouhé chvíle, ale ne s mým zbožím!“

„Prosím, příteli, už se uklidni,“ konejšil jej správce přístavu. „Abych tě trochu odškodnil, dovol mi pozvat tě na pohár dobrého vína. Támhle U Nikeforova meče teď nabízejí vynikající červené až ze Syrakus. Uvidíš, že ti zlepší náladu.“

Anthemius se zhluboka nadechl a odfoukl si jako velký kovářský měch. Už se uklidňoval. Konec konců, mohutná Bastet se díky houštině opálených rukou přestala houpat, kladkostroj zavrzal a egyptská bohyně se z paluby břichaté galéry hladce přenesla nad molo, kde se pomalu posadila na velký vůz.

„Na víno je ještě brzy,“ zamžoural Anthemius do vycházejícího slunce, které se zrovna vyhouplo nad městské hradby a změnilo poklidné vody přístavu Prosforion v záplavu tekutého ohně, „ale jsem tak rozčilený, že se nechám přemluvit. Jsem zvědav, zda se sicilské víno zlepšilo. Kdysi, když ještě ostrov patřil říši, tam prý rostla nejlepší réva. Ale od té doby, co mu vládnou prokletí Saracéni, se její kvalita prudce zhoršila. Modli se, aby mi ten syrakuský mok chutnal!“

„Nebudeš litovat,“ uklonil se Isidoros vlezle, štěkl na dělníky ještě několik rozkazů a potom rychle vykročil po molu. Tlustý Řek spěchal za ním, až bohatě vyšívaný kaftan na jeho tukových záhybech hlasitě šustil. Za Anthemiem se jako dva stíny pohnuli zlověstně mlčící osobní strážci, robustní, snědí, holohlaví, po zuby ozbrojení Turci z výbojného kmene Seldžuků.

V přístavu bylo navzdory časné ranní hodině velice rušno a dlouhé kamenné molo se jen hemžilo námořníky, veslaři, obchodníky, rybáři, otroky a spoustou trhovců i nakupujících občanů města. Prosforion nebyl největším konstantinopolským přístavem, ale spolu se sousedním Neorionem rozhodně nejživějším. Oba totiž ležely na břehu Zlatého rohu, mohutné zátoky oddělující jižní město od menší, ale stejně dobře opevněné a velmi bohaté čtvrti Pera na severním břehu. Právě Zlatým rohem vtékal do Konstantinopole nejmohutnější proud bohatství, na jeho březích totiž sídlila většina cizozemských kupců, císařským výnosem osvobozených od placení cel a poplatků.

Anthemius a Isidoros se zástupy na molu rychle propletli a po bílém schodišti vyšli na slunečníky zastíněnou terasu hostince. Bylo tu zatím prázdno. Kupec a správce se posadili k jednomu ze stolků a Isidoros si u přiběhnuvšího hostinského poručil dvě číše sicilského

červeného. Krčmář se uklonil a hbitě zmizel ve dveřích, nad nimiž visel starobylý meč. Jeho záštitu zdobila podobizna velkého císaře Nikefora, vítěze nad Araby v Sýrii a na Krétě.

„Když dovolíš, pane,“ řekl správce, „nezdržím se dlouho. Takhle po ránu je tu v přístavu nejvíc práce…“

„Chápu,“ obrátil Anthemius pohled k opevněné, věžemi naježené hrázi. Vodní bránou připlouvaly do přístavu další lodě, které dorazily za tmy, ale musely zakotvit venku, na otevřené hladině Bosporu a Propontisu a počkat na úsvit. Konstantinopol si totiž ještě živě pamatovala nedávné útoky vikingských drakkarů, před nimiž zachránil město jen ničivý řecký oheň. Proto se na noc brány přístavů neprodyšně zavíraly. Navíc vstupu do Zlatého rohu bránil i masivní, dlouhatánský řetěz, napjatý mezi hradbou města na jižním břehu a vysokou Kristovou věží v Peře na druhé straně zátoky. Anthemius a Isidoros z vyvýšené terasy dohlédli až k věži, ačkoli na tuto vzdálenost byla jen bělostným zábleskem.

„Takhle po ránu se vykládá nejvíc zboží,“ pokračoval Řek poněkud uštěpačným tónem, „a ty nechceš přijít o své provize, které ti každý lodivod nenápadně strká do kapsy.“

Isidoros se zeširoka usmál. „Mám rozvětvenou rodinu, stejně jako ty, a uživit ji není snadné…“

„Nemluvě o všech tvých milenkách a drahých přístavních kurtizánách, že?“ neodpustil si Anthemius.

Správcův úsměv zkřivila křeč. Bylo vidět, že kdyby proti němu neseděl jeden z nejbohatších kupců využívajících Prosforion, odpověděl by na tu urážku stejně ostře.

Ledovou atmosféru naštěstí prolomil hostinský s tácem. Víno se v číších třpytilo jako tekuté rubíny.

„Vůně je vskutku excelentní,“ zatočil Anthemius pohárem pod nosem. Zlehka usrkl, chvíli převaloval víno na jazyku a pak polkl a povytáhl obočí. „Uznávám, Isodore, je lahodné. Že by se Saracéni na Sicílii skutečně naučili pěstovat révu? Jim samotným prý víno zakazuje jejich víra, ale zjevně pochopili, že se na jeho vývozu dá dobře vydělat.“

Na schůdcích vedoucích na terasu zadusaly nohy. Když cinkla zbroj, Anthemiovi strážci se pohnuli od zábradlí, u něhož postávali. Do stínu slunečníků vstoupili dva ozbrojení muži, jeden vysoký, šlachovitý, zhruba čtyřicátník, druhý podsaditý, ale ramenatý a podstatně mladší. Zamířili přímo k Anthemiovi a Isidorovi. Seldžukové se okamžitě nakrčili jako stepní vlci a povytáhli z pochev u boků skvostně zdobené jatagany.

„Jen klid, hoši,“ zadržel je Anthemius rychle. „Copak nevidíte odznaky císařské gardy?“

„Poslechněte svého pána,“ doporučil jim i Slavoboj. „Aby si náhodou nemusel hledat nové strážce.“

Turci zasunuli šavle zpátky do okovaných pouzder, ale jejich oči nepřestali sledovat příchozí ostražitými a teď už i neskrývaně nepřátelskými pohledy.

„Ty,“ podíval se Brynolf na Isidora, „kopni do sebe to víno, zaplať a jdi si po svých.“

„To je nehoráznost!“ narovnal se správce přístavu. „Jakým tónem to se mnou mluvíš, Varjagu?“

„Dělej,“ naklonil se k němu z druhé strany Slavoboj.

Isidoros chvilku skákal pohledem z jednoho na druhého, pak jediným douškem rozčileně vyprázdnil číši a zvedl se. „Tihle nafoukaní barbaři si snad myslí, že když jsou členy císařových jednotek, patří jim celé město!“ zvolal ještě, hodil krčmáři minci a rázným krokem opustil terasu.

„Tak,“ posadil se Slavoboj na uvolněnou židli, „a teď si můžeme v klidu promluvit.“

Anthemius nedal nijak najevo, že by ho neomalenost žoldnéřů vyvedla z míry. Klidně se znovu napil vína, pohodlně se opřel a spletl zlatými prsteny chřestící prsty na mohutném břiše.

„Jsem samé ucho, pánové? Co mi chcete?“

„Především ti neseme pozdrav od Zenona,“ řekl Slavoboj, pozorně se dívaje do Řekova tlustého obličeje. „A od jeho dvou kumpánů, samozřejmě.“

„Vlastně jen od jednoho,“ opravil ho Brynolf, sedaje si a se zájmem čichaje k Isidorově číši.

„Ten poslední si už dnešní svítání bohužel nevychutná.“

Anthemius zamrkal a tři brady se mu nepatrně zachvěly. Okamžitě se ovládl, ale první kratinká reakce jej bezpečně prozradila.

„Obávám se,“ protlačil staženým hrdlem, „že nikoho takového neznám…“

„Hele, vetešníku,“ naklonil se Brynolf dopředu a opřel si lokty o stolek, „celé tohle divadlo si můžeš klidně odpustit. Víme, žes ty tři poslal do Georgiovy vily, aby ti odtamtud přinesli to nejcennější z jeho sbírky. Ale kvůli tomu tady nejsme. Jenom si na to vždy vzpomeň, když nám nebudeš ochoten odpovědět na další otázky. Na tu možnost, že máme proti tobě svědky a můžeme ti kdykoli skřípnout koule.“

Anthemius se marně snažil zklidnit svůj těkavý pohled. Moc dobře věděl, že členové varjažské gardy plní na přímý císařův rozkaz nejrůznější tajné úkoly, včetně špionáže a vyšetřování neobjasněných zločinů. Skutečnost, že je něco přivedlo k jeho osobě, nevěstila nic dobrého, i kdyby šlo jen o jeho spolupráci s drobnými zloději.

„Vidím, že to chápeš,“ pokýval Slavoboj hlavou. „A teď, co nás opravdu zajímá. Ty se živíš, a docela slušně, řekl bych, dovozem a prodejem všelijakého starého harampádí z jižních krajů…“

„Mé obchody jsou naprosto legální,“ zareagoval Řek rychle. „Když se podíváte za sebe, uvidíte dělníky vykládat zboží z mé galéry. Právě připlula z Egypta a za všechno na její palubě jsem řádně zaplatil tamějšímu kalifovu pověřenci. Kdyby šlo o černé nebo pašované zboží, copak bych si dovolil vykládat ho tady, všem na očích, za denního světla?! Takže nechápu…“

Slavoboj ho umlčel zvednutou rukou. „Klid, Řeku. O to tady vůbec nejde. Pro mě za mě prodej třeba i sloup svatého Simeona z kláštera v Semanu, pokud o něj bude mít někdo zájem. Zajímá nás pouze jeden konkrétní kousek, jenž prošel tvýma rukama…“

„Ten, který jsi prodal logothétovi oikeiakonovi,“ přecedil skrz zuby Brynolf.

Zavládlo mlčení, rušené jen hlukem přístavu. Z Anthemiových tukovitých tváří se definitivně vytratila barva, jakoby z něj neviditelný přízrak vysál všechnu krev.

„Souvisí tohle všechno s Georgiovou vraždou?“ zachraptěl. „Zabili ho přece ti Seveřané,

jejichž hlavy hnijí na Konstantinově náměstí…“

„To není tak jisté,“ zavrčel Brynolf. Anthemius na něj vypoulil oči. „Cože?!“

„Víme, že Georgios od tebe koupil většinu svých starožitností,“ řekl Slavoboj o něco mírněji.

„Zenon nám to potvrdil. My chceme vědět, zda jsi mu prodal také ten kus zdi s reliéfem bojovníka se dvěma meči.“

„Nergal,“ přikývl Anthemius. „Myslíte Nergala.“

„Koho?“ zachmuřil se Brynolf.

Překupníkovi očividně vyschlo v hrdle. Rozechvěnou rukou pozvedl pohár a dychtivě se napil. Pramínek vzácného sicilského vína mu stekl po bradách a vsákl do stříbrem prošívaného kaftanu.

„Je to Nergal,“ vysvětloval rychle, utíraje si ústa hřbetem dlaně. „Jeden z nejmocnějších bohů staré Babylónie. Byl válečným bohem, ale také vládcem podsvětí a tím, kdo rozséval mezi smrtelníky mor a malomocenství…“

„Dobrá, takže jsi ho prodal Georgiovi ty,“ přerušil jej Slavoboj.

„Jistě. Byl to můj nejdůležitější loňský obchod. Ten kamenný blok s Nergalovou podobiznou jsem dal dopravit až z Bagdádu. Sám kalif Al Kádir dostal od mých lidí cenný dar, aby mohli reliéf odvézt s karavanou přes Damašek až do Palestiny a pak lodí až do Konstantinopole. Georgios za něj zaplatil čtvrtinu svého ročního platu a uspořádal velkou hostinu, na kterou pozval nejvýznamnější lidi ode dvora, aby se tím drahocenným kouskem pochlubil. Mnozí mi pak nabízeli šílené částky, abych jim přivezl něco ještě výjimečnějšího a starobylejšího. Tu sochu Bastet támhle na voze si objednal logothétes genikou, nejvyšší výběrčí daní…“

„Dobrá, špekoune, zmlkni,“ utrhl se na něj Brynolf, díky čemuž sebou dva Seldžukové opět cukli a pohladili bříšky prstů rukojeti šavlí. „Pokud nás chceš ohromit výčtem svých vlivných známých, tak si ušetři námahu. Na nás tohle neplatí.“

„Tak konečně vyklopte, proč mě obtěžujete,“ vracela se Anthemiovi smělost.

„Ten… Nergal, jak říkáš,“ načal Slavoboj, „hm… Nebyly s ním předtím potíže?“ Řek na něj nechápavě pohlédl. „Potíže? Co máš na mysli?“

„Během plavby, nebo cestou z Bagdádu na pobřeží. Nestalo se nic podivného, třeba nějaká nešťastná nehoda? Nezemřel někdo z tvých lidí za nevysvětlitelných okolností?“

Kupec se oběma mužům podíval do očí. Buď opravdu netušil, o čem je řeč, nebo byl zatraceně dobrý herec. „Ne. Kromě běžných problémů, jaké se při transportu takových věcí vyskytnou vždy, nic mimořádného. Proč se na to, u všech svatých, ptáte? Co je s tím reliéfem? Zmizel snad, nebo je tu nějaká souvislost s Georgiovou vraždou?“

„Ten kámen,“ nevydržel to Brynolf, „je prokletý. Možná v něm žije zlá sila toho babylonského démona…“ Varjag rázně zmlkl, když zachytil Slavobojův varovný pohled.

Anthemios na ně chvíli zíral. A pak z něj napětí náhle opadlo a on se začal chechtat, až se mu faldy třásly. „Takže vy dva mudrci si myslíte, že Georgia a jeho rodinu zabil ten Nergal z reliéfu? Svatá Marie, Matko boží, proč jsi nechala tyhle pověrčivé pohany dočista mi zkazit den? Nemůžu uvěřit, že od začátku šlo o něco tak pitomého…“

„Hej!“ podíval se na něj Slavoboj ošklivě. „Sklapni. Máme důkazy a zatím všechny stopy vedou k tobě. Mohl bys mít ještě nepříjemné opletačky, tak aby ses tím smíchem neudávil. Myslíme si, že jsi tu věc podstrčil Georgiovi záměrně.“

„Proč bych to asi tak dělal?“ zvýšil Anthemios hlas. „Vždyť byl jedním z mých nejlepších zákazníků. Jeho smrt mě obrala o část pravidelného a velmi tučného příjmu! Takže pokud nemáte nic rozumnějšího, snad byste mě mohli konečně zbavit své nežádoucí společnosti, co říkáte?!“

Seldžukové pro zdůraznění pánových slov jako na povel udělali krok dopředu a sevřeli jílce zbraní v rukou.

„Držte se zpátky, mohamedánská chátro,“ zavrčel na ně Brynolf a rázně vstal. „Pokud se nechcete rozplácnout o molo pod námi…“

„Nech to být, Brynolfe,“ zabručel Slavoboj. Rovněž se zvedl a odsunul židli. „Nevidíme se naposledy, Řeku. Počíháme si na tebe. A pokud jsi měl důvod Georgia zabít a podstrčil jsi mu tu očarovanou babylonskou ohavnost záměrně, my na to přijdeme.“

„Dělejte, co musíte,“ věnoval mu kupec na rozloučenou hadí pohled. „Ale dejte si pozor, aby se to neobrátilo proti vám. Protože mám opravdu velmi, velmi vlivné přátele. A ti budou vždy věřit mě, a ne dvěma přivandrovalcům s příliš bujnou fantazií!“

Slavoboj a Brynolf mu rázně ukázali záda. Sbíhaje po schůdcích z krčmové terasy, oba kleli.

Skrz zuby, ale vydatně a šťavnatě.

„Tohle nám nevyšlo,“ vrčel Slavoboj. „Udělali jsme ze sebe kolosální pitomce. A nechci slyšet, že jsi to říkal!“

„Ale říkal jsem to, pamatuješ? Sakra, pěkně jsme to podělali.“

„Anthemius v tom nemá prsty. Sledoval jsem ho pozorně, každý záchvěv v té jeho prasečí tváři. Když jsme mluvili o reliéfu, neměl ponětí, kam tím směřujeme.“

Brynolf zamračeně přikývl. „Myslím si to samé. Dost možná s tou vraždou opravdu nic nemá. Navíc si začínám myslet, že s tím Nergalem, nebo jak se ta zatracená věc jmenuje, jsme úplně vedle. Co když měl Řek pravdu, a jsme opravdu jen pověrčiví pohané, kteří vidí duchy a démony ve všem nevysvětlitelném?“

Mladý spatharios se rovněž netvářil nijak vesele. „Ano. Možná. Teď se hlavně modleme, aby si na nás tlusťoch nestěžoval.“

„Nebude,“ zavrtěl vyzáblý Varjag hlavou, když zabočili do uličky vedoucí na jih, k Augusteu.

„Jinak na něj vytáhneme tu zlodějnu. A tak vlivné přátele, aby to dokázal zatlouct, určitě nemá.“

*

„Hádejte, kdo mě dnes navštívil,“ zeptal se Partikneios, stoupaje po dlážděných schůdcích z bazénu ve své přepychové vile. Hlas měl zdánlivě klidný, ale Slavoboj i Brynolf v něm jasně slyšeli něco zlověstného, jako v syčení kobry, která vám svým roztaženým krkem mámivě kývá těsně před obličejem a ze zubů jí už kape jed.

Nemuseli hádat. Stačilo se rozhlédnout. Většina domu byla vyzdobena tradičními ikonami a nádhernými mozaikami s křesťanskými motivy, ale všimli si i spousty starobylých soch, maleb a keramiky s výjevy z antické mytologie. Do sloupů podél bazénu byly umně vsazeny úlomky prastarých pilířů z dalekého jihu, poseté egyptským obrázkovým písmem. Člověk nemusel být nejlepším žákem Theodosiovy univerzity v Kapitoliu, aby si domyslel, že Partikneios má stejného dodavatele starožitností jako nebohý Georgios.

„A nepřišel za mnou do úřadu, jak to dělají všichni stěžovatelé,“ pokračoval nejvyšší logothétes, zatímco mu dva sluhové osuškami z nejjemnější tkaniny stírali vodu z těla. „On totiž nemusí stát v řadě a čekat na oficiální vybavení své žádosti. Může kdykoli přijít ke mně domů. Je totiž mým přítelem. A velmi dobrým přítelem. Může si tudíž dovolit v mém vlastním domě zvyšovat hlas, nadávat, ba dokonce i vyhrožovat. A když mě požádá, abych zakročil a zbavil jej kamene, který jej tlačí v sandálu, tak mu ochotně slíbím, že se na to podívám.“

Partikneios se posadil na taburet u ebenového stolku a vzal si několik kuliček hroznů. Přežvykuje je, díval se dvěma žoldnéřům do očí. Čekali, neodvažovali se promluvit. Jako členové císařské gardy nepodléhali pravomoci nejvyššího úředníka říše a nemuseli se mu nijak zodpovídat, avšak Partikneios byl osoba tak vlivná a sálala z něj taková autorita, že dokonce i sám císař se k němu choval s jistým respektem.

„Víte, proč na vás nekřičím?“ zeptal se megas logothétes nakonec. „Proč vám nevyhrožuji a dokonce jsem o dnešních nepříjemnostech nespravil Leifa, vašeho akolyta?“

Neodpovídali. Věděli, že to byla řečnická otázka. Neklidná hladina bazénu zrcadlila světlo olejových svítilen a po sloupořadích a náboženskými výjevy pomalovaném stropu prolétaly útržky odražené záře.

„Protože,“ namířil na ně ukazováček, „to vaše meče usekaly ty kebule, které teď oklovávají vrány na Konstantinově fóru. A jelikož máte zásluhy a císař má vaše jména v čerstvé paměti, tak budu velkorysý. Prostě vás požádám, abyste s tím nesmyslem přestali. Vyšetřujete případ, který už byl uzavřen, a navíc urážíte vážené občany města hloupými, nepodloženými obviněními. To musí skončit, okamžitě. Ve vašem vlastním zájmu. Kdyby se o těch pověrčivých, pohanských bludech, které tu šíříte a patrně jim i vážně věříte, dověděl patriarcha, byli byste nařčeni z kacířství. A vy víte, kolik úsilí to stálo, aby se z barbarů ve varjažské gardě stali poctiví křesťané. Hej, kde mám víno?“

Na dlažbě zaťapala drobná, bosá chodidla a ze stínu sloupořadí za logothétem se vynořila štíhlá postava s karafou v dlaních. Slavobojovi vyskočilo obočí navrch hlavy. Ty husté havraní vlasy a hezký obličej s hlubokýma černými očima okamžitě poznal.

„To je přece…“ začal, ale hned zase zmlkl.

„Jistě, Želislava,“ přikývl Partikneios, zvedaje číši, aby mu ji Bulharka mohla naplnit. „Vrátila se do mého domu.“

„Vrátila?“ podivil se český spatharios ještě víc.

„Než ji ode mě koupil Georgios, víc než rok sloužila v tomto domě. Tak jsem ji zase přijal zpátky. Známé prostředí té chudince pomůže vzpamatovat se z hrůzy, kterou prožila.“ Partikneios si svlažil hrdlo a ledabylým gestem otrokyni propustil. Plaše se uklonila a stejně rychle a tiše, jako se zjevila, zase splynula se stíny.

„Takže,“ postavil logothétes pohár na stolek, „rozuměli jsme si?“ Slavoboj se nadechl a přikývl i za zarputile se mračícího Brynolfa.

„Když se hned přestanete nimrat v tom lejnu, které jste sami vykadili, a vrátíte se k povinnostem císařských strážců,“ dodal Partikneios tvrdým tónem, „nebudu se tím dále zabývat a nepožádám akolyta, abyste se za dnešní incident jakkoli zodpovídali. Dohodnuto?“

„Dohodnuto,“ potvrdil Slavoboj. „Díky, pane,“ dodal ještě, ačkoli mu ta slova zaskřípala mezi zuby jako kamínek v ovesné kaši.

Když je stráž vyprovodila ke vchodu a dva žoldnéři přes tmavnoucí večerní zahradu zamířili k vnější bráně, Brynolf si hlučně odplivl.

„Dostaneme ho,“ ucedil.

„Koho?“

„Přece to bonzácké řecké prase. Když ne na spojitost s vraždou, tak na zlodějské praktiky určitě. Máme svědky. Výhružky toho slizkého úředníka,“ bodl palcem přes rameno zpátky k vile,

„mě nezastraší. Jsme přece varjažská garda! Podléháme rozkazům samotného císaře, ne nějakých zkurvených byrokratů!“

„Mně spíš vrtá hlavou něco jiného,“ mračil se Slavoboj. „Něco tu nehraje. Ta Bulharka…“

„Co je s ní? Mně se taky líbí, ale co s ní?“

„Kdybych ji tak mohl ještě jednou vyslechnout. Tenkrát v noci byla v šoku a nepříčetná strachy. Teď, v klidu, by si možná vzpomněla na nějaké podrobnosti, které by nám objasnily…“

Trhl sebou a zmlkl. Kousek před nimi vyklouzla ze stínů ozdobných keřů štíhlá postava.

„Želislavo?“ podivil se Slavoboj, když v posledním záchvěvu umírajícího denního světla poznal půvabný obličej.

„Nevíte všechno,“ špitla a ohlédla se přes rameno. Brána v ochranné zdi byla blízko a stály u ní stráže s bystrýma ušima. „Tu noc jsem viděla ještě něco. Teď nemůžu mluvit, ale přijďte o půlnoci k bráně starého paláce.“

Než se stihli na cokoliv zeptat, jako myška proklouzla kolem nich a po dlážděné cestě běžela zpátky k domu. Zůstala po ní jen omamná bylinková vůně.

Žoldnéři si vyměnili pohledy. Ten Slavobojův svítil zadostiučiněním a nedočkavostí.

„Hádám,“ zabručel Brynolf, „že dneska v noci zase nezamhouříme oka, co?“

*

„U všech svatých,“ otřásl se Brynolf, jako by na něj sáhla smrtka. „A u všech bohů Asgardu,“ dodal pro jistotu. „Tohle je opravdu strašidelné místo!“

Slavoboj zachmuřeně přikývl. Stará akropole se rozkládala severovýchodně od nového palácového komplexu, na výběžku země omývaném vodami Bosporu a Zlatého rohu. Před mnoha staletími tu stávalo řecké město Byzantium a právě na téhle protáhlé výšině se k nebi vypínaly jeho nejhonosnější paláce a chrámy. Potom však císař Konstantinus vybudoval nové centrum města, impozantní Augusteum, a starý palác zůstal opuštěný. Postupně chátral a čas, ruku v ruce s častými zemětřeseními proměnil akropoli ve změť žalostných, trním zarostlých ruin a divoce bujících hájů, v nichž často nacházeli úkryt nebezpečné živly prchající před zákonem. Dokonce i městské hlídky se sem odvážily jen velice zřídka.

Cesta kolem Chrámu svaté Ireny přivedla dva žoldnéře k zříceninám velké brány, označujícím vstup do starého města. Zůstaly z ní jen postranní silné zdi s náznaky středového oblouku. Ten se dávno sesypal a hromadou suti téměř zablokoval kdysi rušný průchod do paláce.

„Pamatuju si ji ještě celou,“ utrousil Brynolf, bloumaje pohledem po zbytcích brány a staré hradby. „Zřítila se v tom samém roce, kdy nás Vladimír poslal do Cařihradu. Krátce po našem příchodu město postihlo strašlivé zemětřesení. Mnozí říkali, že je to boží trest za to, že císař přijal do svých služeb šest tisíc pohanských barbarů.“

„Jak jinak,“ ušklíbl se Slavoboj. V ruce třímal blikající lucernu, rozsévající kolem bledé světlo.

„Tenkrát spadla i velká část Chrámu Boží Moudrosti,“ vzpomínal Brynolf, spíš proto, aby nějak zaměstnal mysl a vyhnal z ní děsivé představy. „To bylo nářků. Ale jeho zdi zase rychle obnovili. Na rozdíl od starého paláce. Zdejších škod si nikdo nevšímal. Ani se nedivím. Je to království duchů. Když jej zmíníš před nějakým starousedlíkem, rychle se pokřižuje a řekne ti, že tu straší…“

„Přestaň,“ ucedil spatharios. Z jihu, od Propontského moře vál vítr a jeho ševelení v křoví a sténání v prasklinách rozpadlých zdí znělo jako sbor šepotavých hlasů. „Už tak mám z toho místa husí kůži. Nechápu, proč se Bulharka chtěla setkat právě tady. Jsme skoro míli od Partikneiovy vily, navíc je to tu nebezpečné a po čertech zlověstné. Přestává se mi to líbit…“

„Máš recht,“ přikývl Varjag a mimovolně pohladil hlavici své sekery, zastrčené za opaskem.

„Taky čenichám něco nekalého. Je už půlnoc?“

„Brzy bude.“

Jako na zavolání se na Chrámu Boží Moudrosti, jehož impozantní obrysy korunované mohutnou kupolí viděli na jihu, rozezvučel veliký pozlacený zvon. Jeho jasný hlas letěl nad sedmi konstantinopolskými pahorky a zvony na mnoha chrámech a klášterech mu pohotově odpovídaly.

A pak, zrovna když bronzové srdce naposled zadunělo do masivního klobouku a ozvěna pozvolna doznívala v rozechvělých ušních bubíncích žoldnéřů, se nad starým palácem náhle rozlehl výkřik.

Otočili se tak prudce, až se pláště kolem nich rozevlály jako černé plachty pirátských lodí z Cypru, když do nich zaduje čerstvý vítr.

„Slyšels to?“ hlesl Slavoboj a natáhl ruku s lucernou stranou, aby lépe viděli do temnoty za rozbitou bránou.

„Ovšemže jsem to slyšel,“ zachraptěl Brynolf. „Šlo to odtamtud, z ruin…“ Zpozorněli, ale akropoli jako naschvál zahalilo ticho.

„Co když,“ protáhl Brynolf, „to zavyl nějaký bludný duch…?“ Vtom tmu rozťal další výkřik. Byla v něm nefalšovaná hrůza.

„Ne,“ štěkl Slavoboj a trhnutím obnažil dlouhý, rovný meč. „To je ona! Poběž!“

Varjagova širočina téměř sama vyskočila zpoza opasku. Žoldnéři klopýtavě vyrazili přes hromadu suti do temnoty. Průvodci jim byly stíny, zběsile skotačící v neklidném světle lucerny.

Zvony za nimi definitivně zmlkly. Nad Konstantinopolí opět znělo jenom svištění jižního větru.

*

„Želislavo!“ zavolal Slavoboj.

Žádná odpověď. Pouze vítr šustil v suchém bodláčí a stromy a keře, trpělivě přebírající vládu nad někdejším královstvím kamene, pochmurně zpívaly.

Žoldnéři se zbraněmi v rukou spěchali po popraskané cestě vzhůru mírným svahem.

„Myslím, že to šlo odtud,“ usoudil Slavoboj a prudce zabočil doleva. Brynolf se rychle pokřižoval. Za nevelkou bránou s mříží žalostně nakloněnou v prorezivělých pantech je totiž vítal rozlehlý hřbitov. Kam až oko dohlédlo, trčely z trní a plevele otlučené, polámané, či do země se propadající pomníky. Znesvěcené, dávno vyloupené hrobky na příchozí šklebily své vypáčené vchody.

„Želislavo!“ vykřikl Čech znovu.

Odpověděla mu jen ozvěna, odražená nerovnou, drolící se hřbitovní zdí. Šli dál. Dávali si pozor na každý krok, protože půda tu byla nejistá, zely v ní díry a propadliště plné ztrouchnivělých kostí. Navíc je světlo lucerny spíš mátlo klamnými stíny, než aby jim pomáhalo hledat cestu.

„Počkej,“ zarazil se náhle Brynolf a jak nasál vzduch, nozdry se mu roztáhly jako chřípí vztekle funícího býka. „Cítíš to?“

Slavoboj začenichal. Ano, vítr mu přivál pod nos cár nevábného pachu.

„Spálenina. Něco jako sežehnuté chlupy… U svatého Demetria, podívej se támhle.“

Varjag pohlédl ve směru naznačeném hrotem Čechova meče a tiše zaklel. Ve tmě mezi hroby něco blikavě žhnulo.

Kradli se blíž, pozorně se rozhlížejíce kolem, ruce na zbraních pevně sevřené. Zanedlouho zírali na nevelké ohniště v nedávno vyhrabané prohlubni mezi rovy. Uhlíky byly ještě řeřavé, a jak do nich občas foukl vítr, zablikaly jasněji.

Kolem nebylo živé duše. Slavoboj podal svítilnu Brynolfovi a sklonil se k ohništi.

„Podívej,“ ukázal do čerstvě rozhrabané hlíny kolem. „Víš, co to je?“

„Nějaké písmo,“ nakrčil Varjag čelo. „Nebo spíš čarodějné znaky.“

„Přesně. Jsou to črty. Magické písmo, jaké používají čarodějové a vědmy u nás doma.“

„Nebo v Bulharsku,“ ucedil Brynolf.

Slavoboj k němu prudce vzhlédl. „To si opravdu myslíš?“

„Neuctívají tam snad podobné bohy jako ve tvé domovině? Neobětují mladé voly vládci bouří Perunovi a nechodí tančit kolem lesních pramenů a starých dubů? Jejich velmožové se nechali pokřtít a oficiálně přijali víru v Krista, ale prostý lid se dál klaní starým mocnostem. Stejně jako v Kyjevu nebo v mé vlasti daleko na severu.“

Slavoboj zvedl ze země nějaký tmavý chomáček a promnul jej mezi prsty. „Je to jasné. Tohle

tu páchne. Spálené peří.“

„Z černého kohouta,“ odplivl si Brynolf. „To jsou běsovská kouzla. Vidíš nějakou krev?“

„Něco málo na kamenech. Někde jí bude víc… Bohové!“ Slavoboj se prudce zvedl. „Posviť támhle, Brynolfe.“

Varjag se otočil a zalapal po dechu.

Pár kroků od nich stála rozměrná hrobka. Jako hlava nějaké ze země se vynořující obludy na ně otevírala černý chřtán svých vylomených vrat. V jejích útrobách podle všeho spočíval nějaký významný generál, protože vchod střežila socha archanděla Michala, patrona válečníků. Tyčil se tu v honosné zbroji, s gloriolou kolem kudrnaté hlavy, s roztaženými křídly a plamenným mečem v pozdvižené pravici, krásný a děsivý zároveň. A nějakým zázrakem dosud nepoškozený. Kdysi běloskvoucí kámen už dávno zežloutl a pokryly jej ošklivé skvrny, ale přesto na něm bylo poznat čerstvé, tmavé cákance.

„Ukaž mi to,“ vytáhl spatharios lucernu z Brynolfových prstů a zamířil k hrobce.

„Nechoď tam, Čechu!“ sykl Varjag. „Copak ti to ještě nedošlo? Vlezli jsme do pasti! Ta Bulharka nás napálila jako malé chlapce! Říkám ti, je to čarodějnice, prokletá striga a ta hezká tvářička je jen maskou prachsprosté vražedkyně…“

Slavoboj jakoby ho neposlouchal. Zblízka si posvítil na sochu. Zdánlivě černá tekutina se rudě zaleskla, po hrdém vítězi nad pekelnými mocnostmi stékala krev, postupně čím dál lepkavější a tuhnoucí jako krůpěje stydnoucího vosku.

„Tady je kohout,“ posvítil si do trní u archandělova podstavce. „Opravdu je černý…“

V tom okamžiku opět zaslechli hlas. Nepochybně ten samý, který je sem přilákal. Avšak už nekřičel o pomoc a nečišela z něj hrůza. Právě naopak.

Smál se. Nesmírně zlověstně, prokládaje chechtání podivnými slovy. Slavoboj s útržkem otčenáše na rtech couvl od kamenného archanděla. Ten hlas totiž přicházel z útrob hrobky!

*

„Ty českej blázne, co to děláš?“ zachraptěl Brynolf, když se spatharios po prvním leknutí zhluboka nadechl a směle udělal krok zpátky k hrobce.

Slavoboj natáhl ruku s lucernou do temného vchodu. Bledá záře sklouzla po příkrém schodišti. Někde dole, na dně krypty, ucukl před světlem nejasný stín.

„Želislavo?!“ zavolal mladík. „Jsi to ty? Odpověz!“

A ona opravdu odpověděla. Neznámým slovem, proměněným ve vrčivé, téměř nelidské štěknutí. V útrobách hrobky to temně zahučelo a cosi bleskově vyletělo vzhůru schodištěm. Naklánějící se Slavoboj na okamžik zahlédl průhlednou, jakoby mlžnou tvář s nepřirozeně velkými ústy a vyceněnými dravčími tesáky. Řítila se přímo na něj, tahaje za sebou cáry podobně přízračného těla. Než stačil uhnout, naplno jej zasáhl poryv odporně zatuchlého vzduchu a vmetl mu do obličeje zvířený prach a potrhané pavučiny. To něco mu rozevlálo vlasy i plášť, zaskučelo kolem uší. Spatharios se zapotácel.

Vzápětí za ním, docela blízko, něco hrozivě zaskřípalo. Jako když se pohne něco, co se už velice dlouho, nebo vůbec nikdy!, nehýbalo.

Pochopil, že to zavrčení bylo poslední slovo zaklínadla.

„Slavoboji!“ zařval Brynolf. „Za tebou!“

Mladík se otočil a instinktivně se kryl zbraní. To jediné mu zachránilo život. Kamenný meč archanděla Michala však udeřil do jeho čepele tak mocně, že přinutil Slavoboje udělat krok zpátky.

Otřesený spatharios šlápl do prázdna.

Byl to tvrdý pád. Skoro jako by každý schod toužil potrestat kutálejícího se muže. Lucerna se roztříštila o schody, takže když Slavoboj, zamotaný do vlastního pláště, dopadl na dno krypty, pohltila jej tma černá jak sražená krev.

*

„Ne!“ zachraptěl Brynolf. Na okamžik zaváhal, strach velící k útěku a touha pomoci kamarádovi se v jeho nitru vrhly na sebe jako dva vlci ve střetu o vůdcovství ve smečce. Ten souboj naštěstí netrval déle než mrknutí oka, a zvítězilo to druhé. Varjag se sekerou nad hlavou přiskočil k hrobce a udeřil sochu, dívající se za Slavobojem, mezi zvedající se křídla.

Ocel zařinčela o kámen a Brynolf jen tak tak že odvrátil zrak před sprškou drobných žhavých úlomků.

„Kurva…“

Archanděl se otočil. V tom bleskovém pohybu nebyla ani stopa po nějaké ztuhlosti, přestože jeho tělo zůstalo na dotek stále stejně tvrdé a studené. O čemž Brynolf vzápětí dostal pádný důkaz. Kamenné zápěstí Michalovy levačky jej zvonivě zasáhlo do hrudního pancíře. Úder zvedl Varjaga ze země a odmrštil jej dobré dva sáhy dozadu, kde se s vyraženým dechem zřítil přímo na jeden z hrobů.

Oči oživlé sochy zazářily ohnivým světlem, jakoby z nich vyšlehly pekelné plameny.

*

„Ty děvko…“ zachrčel Slavoboj, vyplivl krvavou slinu a zvedl se na všechny čtyři. Tma před jeho očima poněkud prořídla, seshora sem přece jen pronikl útržek slabého hvězdného svitu. I to mizerné světlo však stačilo, aby Čech u paty schodiště spatřil podivnou kulatou láhev z nějakého matného materiálu, že by kov? Na jejím úzkém hrdle visel zbytek rozlomené pečeti a zevnitř stále stoupalo něco jako nažloutlý, světélkující dým.

Potom zvedl pohled a spatřil svůj meč, slabý záblesk uprostřed schodiště, dobrých deset schodů od něj. Ucedil tichou kletbu.

Vzápětí za ním zazněly rychlé kroky a prudké nadechnutí, jak se někdo vší silou rozmáchl.

Slavoboj se ještě nevzpamatoval z pádu natolik, aby zareagoval dost rychle.

Překvapivě mocný úder něčím velmi tvrdým jej přirazil zpátky k zemi, jako by na něj dupl kůň. Želislava vítězoslavně zavřeštěla.

*

Brynolf lapal po dechu a snažil se zvednout. Archanděl se k němu blížil rázným krokem, zvedaje svůj ohnivý meč. Do kamene zakleté plameny měly podobu ošklivých zubů a háků.

Oživlá, krví postříkaná socha došla k nohám hrobu a máchla zbraní. Varjag vytřeštil oči a rychle se skutálel stranou, do prohlubně mezi rovy. Meč třeskl do popraskané mramorové desky a několik kamenných plamenů se ulomilo.

Brynolf se hbitě zvedl, třímaje v dlani sekeru. Hrudní koš mu probodla ostrá bolest, určitě měl zlomené žebro. Michal k němu obrátil žhnoucí pohled. Ruka s mečem znovu opsala široký oblouk. Varjag zařval a přelil veškerou svou zbývající sílu do pravačky. Širočina ze severské oceli a kamenný meč se zvučně srazily.

Plamenná čepel, která prý pokořila samotného Lucifera, se rozlétla na kousíčky. Brynolf se zakymácel a málem opět padl na zadek. Archanděl se nechápavě podíval na žalostný pahýl meče ve své ruce. Seveřan toho využil a mocně jej sekl přímo do obličeje. Zajiskřilo to a kus zubatého ostří sekery se ulomil. Socha s prasklou, téměř rozpůlenou tváří udělala pár vrávoravých kroků dozadu. Když opět získala rovnováhu, její oči pomstychtivě zaplanuly.

Bylo načase poslechnout druhý vnitřní hlas. Brynolf odhodil zbytek sekery, otočil se na patě a rozběhl se ke hřbitovní bráně.

Mohutná křídla zapleskala a archanděl navzdory své nemalé váze vzlétl.

*

Sténající Slavoboj soustředil zbytky vědomí a rychle se odkutálel stranou. To, co jej před chvílí udeřilo do zad, znovu zasvištělo vzduchem a narazilo do místa, kde ještě před chvílí ryl nosem v prachu. Kovově to zadunělo. Spatharios pochopil. Čarodějka svírala v dlaních řemen kožené brašny. Uvnitř měla další železnou láhev, sloužící jako výborné závaží. Opět se svou provizorní zbraní rozmáchla. Čech se však hbitě zvednul a skočil do oblouku úderu. Brašna s kovovou nádobou jej sice zasáhla do ledvin, ale už neměla ten švih. Slavoboj vrazil hlavou Želislavě do břicha, popadl ji za boky a surově, bezohledně ji srazil na záda.

Dopadli přímo na kostru, vysypanou z převráceného, polámaného sarkofágu. Kosti se s křupáním a chřestěním rozlétly kolem.

Bulharka zavřískala tak, že jej ze sebe málem shodila pouhou silou hlasu. Slavoboj potřásl hlavou a přitiskl ji k zemi celou svojí váhou. Pružné tělo se pod ním zazmítalo jako obrovská zmije. Zaútočila prsty zkřivenými jako dravčí pařáty a zabořila mu nehty do tváří. Jen tak tak minuly oči.

Spatharios zařval bolestí i vztekem.

*

V polovině vzdálenosti k hřbitovní bráně se prchající Brynolf krátce ohlédl. Archanděl právě v tom okamžiku slétl níž, divoce ulomil masivní kamenný kříž z jednoho náhrobku a zase se vznesl. Z očí mu sršely plameny.

„Svatá Matko boží!“ vydechl Varjag a rozběhl se ještě rychleji.

Marná snaha, Michal ho doháněl. Zvedl kříž nad hlavu, aby jím muže rozmáčkl jako štěnici.

Brynolfovi chybělo k bráně už jen pár kroků, když ve tmě o něco zakopl, o kámen, o kus suti, kdo ví. S hlasitou kletbou se zřítil na cestu, mezi trsy trávy vyrážející z puklin v rozdrolených dlaždicích. Vzápětí ucítil poryvy vzduchu, zvířeného archandělovými křídly. V té chvíli mu problesklo hlavou jediné, že vlastně ani neví, zda poručit duši Bohu, nebo valkýrám a strážcům Valhaly.

*

Slavoboj s kletbami odtrhl Bulharčiny pazoury od svého obličeje a úderem předloktí surově srazil její šmátrající ruce stranou. Muselo to bolet. Šíleně zavyla. Jako divé zvíře, jako lidožravý běs z temných severních hvozdů.

Spatharios popadl silnou stehenní kost nebožtíka, v jehož pozůstatcích se váleli. Nikdy v životě neuhodil ženu. Vzpomněl si však na své předky, kteří ve válce s Vlastou a její armádou museli dívky dokonce zabíjet. Když není zbytí… Rozmáchl se hnátem, až pavučiny a cáry šatů zavály, a mocným úderem do hlavy čarodějnici konečně umlčel.

*

Kdo ví, jestli o tom rozhodli křesťanské nebo pohanské mocnosti, ale Brynolfově duši zatím nebylo souzeno opustit pozemské tělo.

Na cestě od hlavní brány akropole nečekaně zadusaly běžící nohy a zazvonila zbroj. Otlučenou bránou vlétlo na hřbitov třepotavé světlo pochodní a rozhodilo kolem zubaté stíny náhrobků. Archanděl překvapeně vzhlédl od plazícího se protivníka dva sáhy pod sebou a zablýskal očima.

Zděšené ticho se rozhostilo opravdu jen na okamžik.

„Nezírejte a skolte ho!“ zařval někdo.

Vzduchem zasvištělo kopí a udeřilo do Michalova hrudního pancíře. Kříž vyklouzl z kamenných rukou a zaduněl o dlažbu pár palců od oči poulícího Brynolfa. Oživlá socha zamávala křídly ve snaze vzlétnout výš, do bezpečí, ale bránou v tom okamžiku proběhla robustní postava s ošklivou jizvou místo levého oka a vší silou po ní mrštila další kopí.

Byl to hod, jakým se na severu loví zubři a divočáci. Hod, který by člověka proklál skrz naskrz jako kuře chystané k rožnění.

Masivní hrot těsně minul archandělovo rameno a zasáhl jedno z křídel. Peruť se s tříštivým zvukem rozletěla na kousky. Socha rozevřela ústa v bezhlesém výkřiku a zoufale mávajíc zbylým křídlem se v dešti polámaného kamenného peří zřítila k zemi. Dopadla na mramorovou desku jednoho z hrobů a doslova explodovala. Kousky kamene se rozlétly všude kolem.

Brynolf, Leif Haraldsson i ostatní žoldnéři z varjažské gardy později přísahali, že jakmile se hlava sochy skutálela stranou, z pahýlu krku se vykroutilo něco jako cár řídké, světélkující mlhy, s ohavným skučením to dvakrát zakroužilo nad hřbitovem a pak neuvěřitelnou rychlostí odletělo s větrem podél pobřeží Zlatého rohu někam na severozápad.

Velitel gardy natáhl k Brynolfovi ruku a pomohl mu vstát. „Jak jsi na tom, Kyttylssone?“

„Asi mi ruplo pár žeber,“ zasípal Varjag, mnouce si bok. Pak obrátil pohled k hrobce kdesi v neklidných stínech. „Pospěš, Odine. Slavoboj potřebuje pomoc.“

Nepotřeboval. Když se s křikem a tasenými zbraněmi nahrnuli ke kryptě, Čech se právě vynořil z temného vchodu. Obličej měl poškrábaný a zaprášený, takže vypadal jako mátoha nebo oživlá mrtvola. Něco za sebou vlekl. Akolytos si na to posvítil a zjistil, že jedna spathariova ruka svírá hustou černou hřívu Partikneiovy bulharské otrokyně, zatímco druhá táhne po zemi koženou brašnu s něčím těžkým uvnitř.

„Brynolfe?“ přelétl Slavoboj postavy kolem pátravým pohledem.

„Tady jsem, Čechu,“ přikročil vyzáblý Varjag blíž. „Žiju. Ale svatým Michalem se už v životě zaklínat nebudu, to mi můžeš věřit.“

„Kde jste se tu vzali?“ zeptal se Slavoboj ostatních, pustil svou kořist a posadil se na nejbližší hrob.

„Dnes ráno jsem dostal příkaz sledovat Partikneia,“ zabručel Leif. „Přímo od císaře.“

„Neříkej. Co má megas logothétes za nehty?“

„To zatím nevím. Basileios mi nařídil, abych dával pozor na každičkého člověka, se kterým se Partikneios setká, a podával mu o tom pravidelná hlášení. Náramně mě překvapilo, když jsem podvečer u něj viděl vás dva. Budu potřebovat sakra dobré vysvětlení.“

„Sledovali jsme stopu z Georgiova domu,“ odplivl si Slavoboj. „Zavedla nás k jednomu řeckému kupci v přístavu Prosforion, tak jsme na něj přitlačili, ale ten parchant hned běžel se stížností k nejvyššímu logothétovi. Ten si nás pak nechal zavolat a vyhrožoval nám, abychom se v tom dál nerýpali.“

Leif se zachmuřil. „Proč začínám mít pocit, že je Partikneios namočený v oikeiakonově vraždě?“

„Myslíš?“ zvedl Čech zaprášené obočí.

„Proč by se mu jinak chtěl císař mrknout na zoubek?“

„To je pravda. Konec konců, všechno to do sebe začíná zapadat. Vraždila tady ta striga, to už víme. Kouzly oživila sochu babylónského démona v Georgiově vile a ten zmasakroval všechno, co mu přišlo do cesty. A jak se Partikneios přiznal, Bulharku prodal Georgiovi on sám. Možná to byl od začátku záměr. Dostat strigu k oikeiakonovi a nechat ji udělat, v čem je dobrá. Akorát neznáme motiv.“

„Císař něco ví, ale dělá s tím tajnosti. Zřejmě nechce vznášet obvinění a soudy, dokud nezíská pádnější důkazy. Nebo jde o něco většího, v čem Partikneios a Georgios nejeli sami, a Basileios chce vypátrat i ty ostatní.“

„Ona bude vědět víc,“ ukázal Slavoboj vystrčenou bradou.

Leif stočil pohled k nehybnému tělu u hrobky. „Myslíš, že zazpívá?“ zapochyboval. „Vypáčit něco z čarodějky není jen tak…“

„To tedy není,“ souhlasil spatharios a po krátkém zaváhání dodal: „Pokud proti ní i ty sám nepoužiješ kouzla.“

Akolytovo čelo se svraštilo jako škraloup na svařeném mléku. „I kdybychom se rozhodli použít takové kacířské metody, což si ještě pořádně rozmyslím, kde v tomhle hnízdě křesťanství seženeme čaroděje?“

„O jednom bych věděl,“ ozval se náhle Brynolf. Podívali se na něj.

„Dokonce… echm… je to člen gardy.“

„Cože?“ zvýšil Leif hlas.

„Klid, Odine. Velíš téměř sedmi tisícovkám žoldnéřů. Snad sis nemyslel, že budeš o každém z nich vědět všechno?“

*

„Bogožive,“ zacloumal Brynolf ramenem hlasitě chrápajícího muže. „Vzbuď se, starý medvěde!“

Prošedivělé vlasy a vráskami zbrázděný obličej prozrazovaly, že žoldnéř už má padesát zim dávno za sebou, ale byl to pořád kus chlapa. Když se s mlaskáním a pšoukáním posadil, musel se nahrbit, aby nenarazil temenem do okraje lůžka nad sebou. Žoldnéři kvůli šetření místem spali na poschoďových postelích.

„Co… Kdo…“ zamžoural do světla olejového kahanu. „Brynolfe?“

„Já. Prober se, brachu. Potřebujeme tě.“

„Kdo? A k čemu? A proč uprostřed noci, u všech rohatejch?!“

„Na otázky není čas,“ vynořil se z tmy za Kyttylssonem Leif. Když Bogoživ spatřil jednookého velitele, mělo to stejný účinek, jako by na něj vylili kbelík ledové vody.

„Akolyte!“ řekl náhle docela bděle a narovnal rozložitá ramena. „Co se děje?“

Leif pokynul Slavobojovi. Ten strčil starochovi pod nos kulatou nádobu se zapečetěným hrdlem. „Víš, co je tohle?“

Bogoživ překvapeně potěžkal železnou láhev a zamžoural na znaky na pečeti. Kožnatý obličej se mu protáhl jako vosková maska, zapomenutá příliš blízko ohně. Zmateně se rozhlédl se po tvářích kolemstojících mužů.

„Probůh, kde jste to vzali?“ zachraptěl.

„Na tom teď nesejde,“ uťal Leif. „Víš, co to je?“

Starý žoldnéř s obavami pohlédl do Odinova zdravého oka. Zaváhal.

„Žádný strach, Bogožive,“ položil mu Brynolf ruku na rameno. „Akolytos ví, že jsi… že umíš… že máš schopnosti. Že jsi byl učněm samotného Kostěje, když ještě sloužil kyjevským knížatům…“

„Přísahám, to už je dávno, veliteli,“ vyhrkl Bogoživ. „Bejval jsem volchvem, čarodějem a hadačem v službách knížete Svjatoslava, jo a taky Vladimíra, když ještě obětoval starejm bohům, ale pak jsem byl pokřtěnej a od tý doby…“

„Na tom teď nesejde, starochu! Potřebujeme čaroděje, tak nezdržuj. Máš ponětí, co držíš v rukou?“

Kyjevan sklonil pohled zpátky k láhvi. Pozorně si prohlédl črty na pečeti, něco zabručel, zatřepal nádobou a přiložil si ji k uchu. Vzápětí ji velmi rychle odtáhl. Vypoulil na muže oči.

„Přesně jak jsem si myslel. Uvnitř je uvězněnej běs. Zlej duch. Démon. Přes železo se ven nedostane, poněvadž skrz tenhle kov běsi a duchové nedokážou procházet. Navíc ho kouzlo zakletý v tědlenctěch črtách drží pěkně zkrátka, takže bych řek’, že bude pěkně nasranej. Vyvarujte se zlomení pečeti, jinak se osvobodí a bude pěkně řádit. Nejlepší by bylo hodit tenhle krám do moře. Na pořádně hlubokým místě…“

„Možná to uděláme,“ opáčil Slavoboj netrpělivě. „Nejdřív ale potřebujeme, abys nám pomohl s výslechem jedné bosorky. Dokážeš tuhle věc použít proti ní? Nahnat jí tím strach?“

„Těžko. Kdybych alespoň věděl, jakej druh běsa to je…“

„Měla jich víc. Oživovala s jejich pomocí kamenné sochy.“

„Vážně? Hm…“ Bogoživ si opět pšoukl do matrace. „To vypadá na skalnika. To je běs, kerej žije v posvátnejch kamenech. Když ho nakrmíš krví, získá takovou sílu, že dokáže kámen rozhejbat. Akorát musíš znát správný zaklínadlo, aby pak nezamordoval i tebe, hehe. Setkal jsem se s těmadle potvorama v Bulharsku, když jsem byl na válečný výpravě se Svjatoslavem. To jsem byl ještě mlíčňák…“

Stojící muži si vyměnili pohledy.

„Bulharsko, správně,“ zabručel Leif a pak Bogoživa opět proklál bleskem ze své jediné bulvy.

„Jdeš s námi, volchve. Hned!“

*

„Pohni kostrou, Kyjevane,“ varoval Slavoboj. „Už přichází k sobě.“

Bogoživ dokončil krvavý kruh, odhodil bezhlavého kohouta a upatlanými prsty na podlahu spěšně nakreslil několik rudých črt. Potom se chopil zapečetěné železné nádoby. Po celou tu dobu si nepřestal něco drmolit pod vousy.

Želislava zasténala a zkusila se pohnout. Rychle zjistila, že to nepůjde. Svázali ji pevně. Když vzápětí otevřela oči, poznala, že na ní vyzráli, a nenávistně zaječela. Uvnitř kruhu se vzduch stočil do víru, až jí to rozevlálo vlasy a zamávalo cáry šatů, avšak pořád brebentící Bogoživ zvýšil hlas a muži stojící opodál neucítili ani nejslabší závan. Bulharčina magie zůstala uvězněna za krvavou čarou.

Želislava vztekle zacloumala pouty. Nebylo jí to nic platné. Přivázali ji k soše strašlivé chiméry opravdu důkladně. Byl to Slavobojův nápad, aby zašli do jedné ze ztemnělých palácových síní a použili jako donucovací prostředek mohutnou sochu s tělem kozla, lví hlavou a vzteklou zmijí místo ocasu. On sám se na skvostně tesanou řeckou skulpturu vždy díval s bázní, a nic na tom nezměnil ani statečný Bellerofontes, který seděl na hřbetu nedaleko se vzpínajícího Pegase a chystal se obludě mrštit do tlamy oštěp.

„Šetři síly, ďáblova couro!“ zahučel Bogoživ. „Budeš je potřebovat, až oživíme tudlenctu stvůru a necháme ji, aby si s tebou pohrála!“

Bulharka zmlkla a švihla starého čaroděje pohledem jako neviditelným bičem. Opodál stojícímu Slavobojovi při pohledu na její zkřivená ústa a vyceněné zuby proběhl mráz po zádech. Pořád se mu nechtělo věřit, že ta křehká černooká dívka, jejíhož půvabu začínal mít plnou hlavu, se proměnila v takovou bestii.

„Tohle tě ještě bude mrzet, starče!“ zavrčela. „Vyhrožuješ mi něčím, co přesahuje tvé schopnosti…“

„Myslíš? Koukni,“ pozvedl Bogoživ železnou láhev, „mám tu tvýho posledního skalnika. A pokud sis nevšimla, trošku jsem sochu pokropil červenou. Běs vlétne rovnou do chiméry a ty budeš první, na kom si vylije vztek. Zaklínadla ti nepomůžou, věř mi. Já totiž taky ňáký znám a jsem připravenej je použít.“

Želislava zablýskala očima na nádobu ve starcových prstech. Pak pohlédla na krvavé cákance na soše. Pak opět na volchva.

„Toho se neodvážíš,“ ucedila. „Zaútočilo by to pak i na vás.“

„Ale kdepak. Proč myslíš, že je tu ten krvavej kruh? Jo, přesně tak. A pro jistotu jsme kolem rozsypali i ňáký hostie, rozestavěli kříže a polili dlažbu svěcenou vodou. Běs náramně rychle kápne na to, že jej mimo kruh čeká království bolesti. Zato tebe bude mít po ruce, mrcho. Pokud ovšem neodpovíš na naše otázky.“

„Otázky?“ zavrčela. „Jaké otázky?“

„Spoustu otázek,“ ozval se Slavoboj a přikročil blíž.

Propíchla ho pohledem. „Čechu? Ty asi nevíš, kdy přestat, co? Co ode mě chceš, tvrdá

palice?“

„Především nám řekneš, proč jsi vraždila. Na čí rozkaz? Byl to Partikneios, kdo ti nařídil zlikvidovat Georgia?“

Pohrdavě se zachechtala. „Dobře mě poslouchejte, vy dva. I vy tam vzadu, co se zbaběle skrýváte ve stínech! Až se odsud dostanu, a to se stane dřív, než si myslíte, všem vám utrhám koule a nacpu vám je do chřtánů! Slyšíte?! Jste pro mě jen tupá, smradlavá hovada, která obětuji démonům na znamení díků za vysvobození!“

„Já tě varoval, špíno,“ zabručel Bogoživ, když ozvěny jejího vřískotu pohltila temnota v koutech rozlehlého sálu. Zpoza opasku vytáhl zubatý nůž a přiložil ostří k pečeti na hrdle láhve.

„Neuděláš to,“ zasyčela na něj bosorka, ale už ne s takovou jistotou. „Pokud máš v té všivavé hlavě alespoň kousek zdravého rozumu, neuděláš to.“

„Kdo říká, že mám zdravej rozum?“ zašklebil se Bogoživ ne zcela příčetně. „Jsem už starej, v kebuli to mám pomotaný. Nařídili mi, že tě mám zpracovat, a jsem ochotnej použít jakýkoliv prostředky. Klidně skalnika vypustím. Hele.“ Ostří nože se zařízlo do pečeti. Z železné nádoby zaznělo tlumené vytí. Běs cítil, že má svobodu nadosah. Stačilo, aby vosk s kouzelnými črtami praskl a kouzlo by bylo zlomeno.

„Ne, počkej!“ vykřikla Želislava a nenávist a vztek v jejím hezkém obličeji náhle vystřídal strach. „Vezměte to tomu starému pitomci z rukou, nebo nás opravdu všechny zahubí!“

Slavoboj se chopil příležitosti a postoupil dál do světla.

„Budeš mluvit?“ zeptal se tvrdě.

Čarodějka k němu obrátila pohled. „Ano, Čechu, něco ti řeknu. Pozorně poslouchej. Jsi v mých očích jen prašivý pes, poslušně kňučící u nohou cařihradských pánů! Prostřednictvím křesťanských bludů zotročili i tvůj vlastní národ, a ty se před nimi přesto plazíš! Copak ti shnila páteř?!“

„Lekce o hrdosti od obyčejné otrokyně,“ odfrkl si.

„Pořád tomu věříš?“ zazubila se. „Opravdu jsi nic nepochopil? Já nejsem otrokyně, ani jsem nikdy nebyla. Právě naopak, vyslali mě sem, abych dohlédla na naše zájmy a pomohla obrátit tohle změkčilé, slábnoucí vladařství v ruiny…“

Spatharios zpozorněl. „Kdo tě vyslal? Bulhaři? Jsi snad špión bulharského cara?“

„Když to tak chceš nazvat… Mým úkolem bylo hlídat Partikneia. Aby splnil svou část dohody a hlavně aby se u toho nenechal načapat. Pokaždé, když nějaký snaživec něco vyčenichal a začal strkat nos do našich záležitostí, rychle jsem se o něj postarala. Georgios nebyl první ani poslední. Akorát s ním to bylo díky jeho významnému postavení složitější. Když přišel na to, že nejvyšší logothétes je hlavou našeho spiknutí v Cařihradu a začal jej vydírat, Partikneios jej prostě pozval k sobě domů. Tam se s ním naoko dohodl. Pak jsem nastoupila já. Stačilo trošku zatančit, zakroutit zadkem a Georgios začal slintat jako bezzubý žebrák nad miskou horké polévky. Partikneios mě pak oikeiakonovi daroval jako návdavek, projev dobré vůle. A jakmile jsem byla v Georgiově domě, nebylo složité postarat se o zbytek.“

„Vražedkyně,“ zavrčel Slavoboj. „Zabila jsi i jeho ženu a děti…“

„Ale jdi, mám je snad litovat? Copak cařihradští hrdlořezové během nájezdů na bulharské hranice soucítí s našimi dětmi a ženami?! Ani náhodou. Loví je jako zvěř, vraždí nebo berou do otroctví. Hlava mého otce padla pod úderem římského meče, a mou matku a sestry…“

„To tvé ohavnosti neomlouvá!“ uťal spatharios. „Řekni nám o tom spiknutí. Co je jeho cílem?“

„Co asi?“ ušklíbla se ošklivě. „Car Samuel postupuje na jih. Ovládl Makedonii a brzy mu bude patřit Řecko. A pak se pohne na východ, přes Soluň a Hadrianopolis k Cařihradu. Vybudoval si tu síť spojenců, kteří mu zevnitř pomohou rozvrátit říši a vítězně vstoupit do císařského paláce.“

„A Partikneios k nim patří?“ zeptal se Slavoboj, neskrývaje úžas.

„Spíš patřil. Díky vlastní neopatrnosti byl prozrazen, takže je už teď pro nás bezcenný. Brzy bude odstraněn. Kdybych nepadla do vašich rukou, skoncovala bych to s ním sama…“

„Chceme jména!“ zahřměl náhle hlas Leifa Haraldssona. Velitel gardy rázně přistoupil k čarovnému kruhu. „Kdo další je zapleten do té konspirace? Mluv, čubko!“

Opět se hnusně zachechtala. „Ne, jednooký. Víc vám neřeknu. Pokud tenhle chcankami páchnoucí starý hňup hodlá vypustit mého skalnika, ať to zkusí. Jsem zvědavá, jak potom tu příšeru zastavíte. No tak?! Do toho, skety zbabělé! Budete jenom vyhrožovat, nebo přistoupíte k činům? Ukažte, že nejste vykastrovanci bez koulí?!“

Z Leifovy mohutné hrudi se vydralo temné zavrčení. Než si kdokoli z kolemstojících stihl uvědomit, co dělá, akolytos tasil meč a vkročil do kruhu. Želislava se prudce nadechla, aby na něj seslala kletbu, ale Varjag byl rychlejší. Meč proletěl jejím štíhlým krkem jako ostrý nůž velikonočním beránkem ze sladkého těsta. Chiméru skropil déšť čerstvé krve. Náhle zmlklá hlava se skutálela na podlahu, zamotávajíc se do své havraní hřívy.

Nikdo ani nehlesl. Velitel gardy rázně zasunul meč zpátky do pochvy a odvrátil se od bezhlavého těla, které sebou pořád křečovitě škubalo v poutech a třísnilo dlažbu proudy jasné krve. Leif pokynul ztuhlému, zaskočeně zírajícímu Bogoživovi. Starý Kyjevan odtáhl nůž od pečeti.

„Jména vymáčkneme z Partikneia,“ zabručel akolytos. „Mozaika už je téměř celá. Výsosti?“ pohlédl do tmy. „Nemáš náhodou pár chybějících kousků?“

Z přítmí v zadní části síně vystoupil zhruba čtyřicetiletý muž ve vojenském oděvu. Postavou nevysoký, robustnímu Leifovi sahal sotva po rameno, ale s pevným držením těla a s údy jako ze železa. Basileios II nepatřil k změkčilcům, kteří se povalovali v pohodlí svých přepychových paláců a na koně sedali, jen když šli lovit kachny. Kdepak, byl voják tělem i duší, stejně jako generálové Nikeforus a Jan Cimisek, kteří vládli Východnímu Římu v době jeho dětství a vštěpili mladému císaři tvrdou vojenskou kázeň. Basileios vždy velel své armádě osobně, sdílel s vojáky nepohodlí válečného tažení, spával po jejich boku, ba dokonce jedl i stejně skromné příděly potravin. Bylo o něm také známo, že je mimořádně štědrý k rodinám padlých vojáků, a chlapce sirotky umisťoval do speciální vojenské školy. Důstojníci, kteří tam z nich vyrostli, jej nazývali svým otcem.

Díky tomu všemu příslušníci armády a zejména členové varjažské gardy císaře neskonale obdivovali a chovali k němu absolutní respekt. Pro mnohé z nich mělo jeho slovo větší váhu než slovo Boží.

„Nevím toho zas o tolik víc než ty, Leife,“ promluvil Basileios zachmuřeně. „Včera za mnou potají přišel jeden z úředníků donedávna sloužících pod Georgiem a pošeptal mi svá podezření. Před několika dny prý oikeiakonovi špioni získali jakési znepokojivé informace o Partikneiovi. Georgios však nezačal nic dělat, místo toho se s nejvyšším logothétem setkal osobně u něj doma. Ten úředník se oprávněně obával, že šlo o vydírání, a že Georgiova vražda byla Partikneiovou odpovědí na něj. Proto jsem tě, Leife, hned ráno pověřil sledováním megasovy vily. Vražda byla jen částí skládačky, potřeboval jsem vědět, čeho se vydírání týkalo. A musím uznat, že je to mnohem větší, než jsem předpokládal.“

„Bereš to dost klidně, Výsosti,“ zabručel Odin.

„Ale jdi, Leife,“ usmál se císař trpce. „O jedno spiknutí navíc, pcha! Copak jsme jich už spolu neodhalili celé tucty? V Konstantinopoli i ve vzdálených thémách, všude je to pořád nějaké povstání či velezrada. Taková je prostě doba. Dalo se čekat, že i bulharský car něco podobného zkusí. Je to zdatný protivník a ví, že pouhou vojenskou silou mě neporazí. Podařilo se mu získat překvapivě vysoko postavené spojence. Partikneiova zrada mě mrzí, zajisté. Což ale neznamená, že k němu budu shovívavý. Nemilosrdně jej ztrestám, avšak ještě předtím musíme odhalit jeho spoluviníky. Nespustíte z něj teď oka. Když se striga do rána nevrátí, logothétes vytuší, že něco není v pořádku a začne panikařit. A když někdo panikaří, snadno udělá chybu. Myslím, že nejpozději do večera budeme znát jména dalších zrádců.“

„Hned se vrátím na své stanoviště u Partikeniovy vily,“ sklonil Leif hlavu. „Nařídím chlapům, aby byli ještě ostražitější.“

„Udělej to.“ Basileios se obrátil k Slavobojovi a Brynolfovi, kteří až teď odvrátili udivené pohledy od Bulharčiny mrtvoly. „Vy dva jste mi prokázali dobrou službu. Přestože jsem tušil, že Georgia dal zlikvidovat sám Partikneios, pořád jsem věřil, že k tomu použil ty varjažské strážce. Vy jste však odhalili skutečného vraha. Zapamatuji si to. Jakmile odhalíme spiklence a oznámíme všechno senátu a občanům říše, budete povýšeni a po právu odměněni.“

Oba žoldnéři se s díky na rtech uklonili.

„A tohle všechno,“ pohlédl císař na sochu chiméry, bezhlavou čarodějku a spoustu krve kolem, „je potřeba co nejdříve odklidit. O tomhle pohanském rituálu se nesmí nikdo dozvědět. Zejména ne patriarcha. Takže se o tom nezmíníte ani u zpovědi, rozumíte?“

„Ale nebudeme pak zatíženi těžkým hříchem?“ zeptal se starý Bogoživ.

„Ne. A když vám to říkám já, pozemský zástupce Ježíše, syna Božího, tak to platí.“

Než se Basileios otočil na patě a rázným krokem opustil dvoranu, žoldnéři měli na okamžik dojem, že se jeho hladce oholeným obličejem mihl letmý úsměv. Ale možná to byla pouhá hra stínů.

*

Velitel Partikneiovy osobní stráže, robustní plavovlasý Kraitos, pocházel se Sparty. Sláva tohoto vojenského městského státu už samozřejmě dávno vyhasla, ale Řek byl na svůj původ a slavné předky patřičně hrdý. Ve své nadutosti se považoval za potomka takových hrdinů, jakým byl třeba král Leonidas, jenž padl v Thermopylském průsmyku v hrdinném boji v perskou přesilou.

Když Kraitos vkročil do pánovy komnaty, Partikneios pořád ještě seděl v křesle u dveří na terasu a zíral k východnímu obzoru. Mezi štíhlou siluetou Milionu a mohutným stínem Hagie Sofie, Chrámu Boží Moudrosti, se zrodilo slunce a pozvolna stoupalo, naplňujíc Bosporskou úžinu tekutým zlatem.

„Nic?“ zeptal se megas logothétes, aniž by se ohlédl.

„Ne. Nevrátila se.“

Nejvyšší úřadník říše se zhluboka nadechl a vydechl, sevřel v dlaních opěradla a zvedl své dobře živené tělo z křesla. Když se pak konečně otočil, Kraitos si nemohl nevšimnout jeho pobledlého obličeje a tmavých vaků pod očima. Kancléř očividně probděl celou noc.

„Pak nám tedy nezbývá než okamžitě začít hledat útočiště někde mimo město,“ zachraptěl Partikneios.

„Rozumím. Mí muži budou do půlhodiny připraveni v plné zbroji v sedlech svých koní…“

„Ne!“ zvedl logothétes ruku. „Nikomu nic neříkej. Ani otrokům; sbalím si nejnutnější věci sám. Půjdeme jen my dva, pěšky, zadní bránou. Vezmi si jen základní věci. A připrav dva pláště s kápěmi.“

„Jak poroučíš, pane,“ zabručel žoldnéř po krátkém zaváhání a vycouval z místnosti.

Spěchaje probouzejícím se domem v duchu klel. Stát se krysou, která prchá z potápějící se lodi, mu jako Sparťanovi bylo tuze proti srsti. Ale loajalita k pánovi byla na prvním místě.

*

Nešli po Mésé, to ani náhodou. Proplétali se močí páchnoucími bočními uličkami, skrz malou bránu v hradbě septima Severa a pak přímo na západ. Kraitos se pořád ohlížel přes rameno, nezahlédne-li stín nějakého špeha, ale vypadalo to, že je úzkými průchody mezi cihlovými domy nikdo nesleduje. Blížíce se k Theodosiově přístavu, zanedlouho ucítili nevábný pach řeky Lykos, která protínala město vedví a sloužila jako stoka. Na nábřeží už v tuto hodinu vládla pořádná tlačenice. Před Kraitovou rozložitou postavou a ocelí, která občas probleskla zpod pláště, však trhovci i nakupující spěšně uskakovali.

Největší konstantinopolské přístaviště bylo plné lodí jako před nějakou válečnou výpravou. Dvojice s obličeji zastíněnými kápěmi se prosmýkla až k západnímu konci mola a pak zvedající se uličkou až k sídlu cechu soluňských mořeplavců. Na nádvoří rozměrné budovy, lemovaném arkádami, panoval povyk a lomoz. Právě se chystal náklad pro loď odplouvající k řeckému pobřeží.

„Pro lásku boží, logothéte, co tady děláš?!“ zasyčel Lykandres, hlava cechu, když si před ním Partikneios nadzvedl kápi. „Dohodli jsme se přece, že se nebudeme setkávat na veřejných místech! A ty si napochoduješ rovnou sem, a za bílého dne! Co když tě někdo pozná a začne pátrat po souvislostech?“

„Zavři zobák, Lykandre!“ umlčel jej Partikneios. „Všechno se podělalo. Hrozí nám prozrazení. Je jen otázkou času, kdy sem vtrhne císařova garda. Ať tví lidé co nejrychleji připraví loď, musíme okamžitě ukázat Konstantinopoli záda!“

„Cože? Co to, u všech svatých, plácáš?!“

Kancléř se nadechl, aby mu vmetl do tváře něco ještě ostřejšího, ale v tom okamžiku nad přístavem zahlaholily vojenské trubky. Všichni se polekaně otočili. Kraitos instinktivně sáhl na rukojeť meče.

Spiklenci vytřeštili oči. Přes dokořán otevřenou bránu viděli, jak se vodní brány začínají zavírat. Přístav se měl v několika minutách neprodyšně uzavřít.

„Spadla klec,“ hlesl Partikneios.

Venku na kočičích hlavách zazvonily podkovy. Nablýskaná jízda doslova roztrhla dav na molu a prudce zabočila k sídlu soluňského cechu.

„Ty hlavo plná sraček!“ zaječel Lykandres na logothéta. „Přivedl jsi je rovnou sem!“

Kraitos si opět vzpomněl na mýtického Leonida. Poprosil staré bohy, aby mu do žil vlili odvahu a bojovnost dávných spartských reků. Shodil z ramen plášť, tasil meč a s bojovým pokřikem vyrazil proti jízdě, která právě vjela do průchodu v bráně.

Jenomže tohle nebyly žádné Thermopyly. Slavobojovo kopí proklálo Sparťana skrz naskrz a srazilo jej k zemi dřív, než stačil byť jen jedinkrát smočit čepel v krvi. Varjažská garda se s povykem, lomozem a tasenými zbraněmi vřítila na nádvoří a v mžiku všechny obklíčila a sehnala do jednoho chumlu jako stádo ovcí. Útok byl tak rychlý a rázný, že se nikdo další na odpor nepostavil.

Partikneios se ještě chvíli pokoušel skrývat obličej pod kápí, ale když před ním zarazil svého

běláka sám Leif Haraldsson a namířil mu na prsa hrot kopí, odevzdaně vzhlédl a stáhl si kapuci z hlavy.

„Řekl bych,“ rozhlédl se Odin svým zlověstným okem, „že císařský kat bude mít spoustu práce. Už jsem mu vzkázal, ať si nachystá celou sadu mučících nástrojů. To by v tom musel být čert, abychom z tolika lidí nedostali jména všech spiklenců.“

„Kde je Želislava?“ zeptal se Partikneios.

„Hádej,“ naklonil se k němu akolytos. „Její hezká hlavička je už v této chvíli na cestě k bulharskému carovi. Pečlivě naložená v soli a opatřená vzkazem od samotného Basileia, že pokud si Samuel brousí zuby na Cařihrad, císař se s ním rád utká na bojovém poli.“

„To by ho mohlo vyprovokovat k vyhlášení války,“ řekl bývalý kancléř slabým hlasem.

Leif se ošklivě usmál. „O to tady přece jde. Ale na tvém místě bych si s tím nelámal hlavu.

Mohu ti slíbit, že se Basileiova tažení na sever nedožiješ.“

Pobledlý, rozechvělý Partikneios se rozhlédl po obličejích kolem stojících jezdců. Dívali se na něj tak, že polkl nasucho. A pak mu změkla kolena a on prostě omdlel. Lykandres stál těsně u něj, ale ani ho nenapadlo logothéta zachytit. Spíš naopak, vychutnal si, jak Partikneiova hlava zaduněla o dlažbu.

Žoldnéři se rozřehtali, jakoby viděli něco kromobyčejně zábavného.

*

Hostinec U Thórova kladiva byl jako obvykle natřískaný do posledního místa, a ti, kdo nestihli umístit zadky na židle, stolce či lavice, postávali kolem a pili vestoje. Náhodní hosté, kteří do malebně vyhlížející dřevěné budovy s podobou vikingské skally zavítali poprvé, se už na prahu zděšeně obraceli a prchali před neuvěřitelným kraválem zpátky do ticha setmělých arkád podél Forum Tauri. Jistě, i v jiných konstantinopolských nálevnách bylo takhle večer plno a hlučno, ale Thórovo kladivo byl oblíbený podnik varjažské gardy, takže zdejší pitky neměly obdobu. Mnoho obyvatel si na tuhle krčmu, vlastněnou podnikavým kyjevským kupcem a pravidelně zásobovanou obrovským množstvím medoviny, piva a ostré pálenky z povodí ruských řek, stěžovalo a vyhlašovalo jej za doupě zločinu, neřesti, bezuzdného alkoholizmu a, což bylo nejhorší, i otevřeného pohanství.

Varjagům z císařovy gardy to bylo úplně fuk. Pro ně tohle byla Valhala, kde každý večer zasedali ke svému hrdinskému hodokvasu, a spílání od změkčilých domorodců se arogantně smáli.

„Tak jsem slyšel,“ zařval Sven Gunnarsson, jeden z nejhorších ožralů, který tu nechyběl žádný večer, kdy neměl hlídku v paláci, nebo když nebyli na válečné výpravě, „že dneska platí všechen chlast tady Slavoboj s Brynolfem! Dostali prý od císaře odměnu ve zlatě! No tak, vy dva, vysypte ty solidy z čerstvé ražby a pohostěte kamarády!“

„Na to zapomeň, Svene!“ překřičel souhlasný smích Brynolf. „Na uhašení tvé velbloudí žízně by nestačilo ani všechno zlato z císařovy pokladny! Jistě, naše solidy skončí v krčmářově kapse, ale do svého bezedného chřtánu si lij pití za vlastní!“

„Držgrešle!“ zařval Sven napůl žertem, napůl uraženě. Muži se hned začali překřikovat a vypadalo to, že ten dunící příboj hlasů nemůže nic utišit, když tu náhle někdo práskl dveřmi, až se medvědí kožešiny na zdech zavlnily a zahřměl do vřavy tak, že se celý hostinec rázem propadl do ticha.

„Vy chásko špinavá, nenažraná, chlastem nasáklá! Jak jste se opovážili!“

Rozčertění žoldnéři stáhli hlavy jako spráskaní psi. Od vyřezávaných vrat po krátkém schodišti sestoupil na poplivané dno krčmy Leif Haraldsson. Jeho oko jako vždy metalo kolem ohnivé střely.

„Akolyte?“ zvedl se Slavoboj. „Co se stalo? Přišly další rozkazy od císaře? Myslel jsem, že po tom celodenním zatýkání můžeme trochu zvlažit hrdla…“

„Ale hovno,“ zavrčel Odin. „O tom přece nemluvím. Spiknutí placené bulharským carem jsme rozbili, alespoň co se týče Cařihradu. Zítra odplouváme do Soluně posvítit si na tamější zrádce. Ale to má čas. Vztekám se na vás kvůli něčemu jinému.“

Leif zastavil uprostřed bázlivě se rozestupujícího davu, založil si ruce v bok a ještě jednou přelétl místnost přísným pohledem.

„Proč jste, u všech bohů, Krista nevyjímaje, začali chlastat beze mě?!“

Na okamžik pohltilo místnost nechápavé ticho. Až po několika úderech srdce gardě došlo, že velitel žertuje. Výčepem zaduněl smích a přinejmenším dvacítka rukou se natáhla k Leifovi,

nabízejíce mu vlastní pití. Jednoho z džbánů se chopil a pozvedl jej. Díval se přitom na Slavoboje a Brynolfa, projevuje jim tak své uznání a dík. Zakřenili se a popadli své korbely.

Zpěněné pivo stříkalo jako příboj, rozbíjející se o pobřeží Propontisu za té nejdivočejší bouře.

Bivoj

a vládce stříbrného šípu Lesem běželi tři muži.

Hvozd byl starý, divoký a zlověstný. Na běžce, rušící jeho majestátní klid, rozčileně otevíral černá, němě spílající ústa dutin, mračil se stinnými rozsochami a vrásčitými kmeny a podrážděně blýskal očima šelem v hustém podrostu. A, jak jinak, všemožně se je snažil zastavit nebo alespoň zpomalit. Do cesty jim stavěl překážky v podobě padlých kmenů a bahnitých tratolišť, podtrhával jim nohy spletitým ostružiním nebo vyčuhujícími kořeny a bičoval je po tvářích a zádech listnatými větvemi.

Ti tři na to nedbali. Samozřejmě, les chovali v úctě, i všechny jeho běsy, víly a skřítky, ale teď měli jiné starosti.

Sledovali stopu. Jistě, otisky několika tuctů kopyt a šesti párů lidských chodidel byly zřetelné v kypré půdě jako dobře vyšlapaná srnčí stezka. Jenomže se chýlilo k večeru, v hvozdu houstlo šero a pronásledovatelé se právem obávali, že budou nuceni štvanici do rána přerušit. A takovou ztrátu času si nemohli dovolit.

V čele pružně a vytrvale běžel neobyčejně dobře stavěný mladík, v ramenou mohutný jako zubr. Byl tmavovlasý a temnooký a stejně tak i vousy, kroutící se kolem sevřených úst až na oholenou bradu, se výrazně černaly na osmahlém obličeji. Na sobě měl pouze plátěnou halenu s vyšívanými lemy, přepásanou širokým kovaným opaskem. V jedné ruce nesl oštěp, v druhé sekeru na neobvykle dlouhém toporu, na zádech se mu pohupoval kulatý dubový štít potažený volskou kůží. Z jeho jistých a přesných pohybů, s nimiž se neomylně vyhýbal nástrahám v porostu, bylo znát, že je v lese, v tomto i jakémkoliv jiném, jako doma. Ze soustředění na stopu zas čišela jeho cílevědomost a varování pro všechny, kdo by se mu osmělili stavět do cesty.

Když však stromy kolem nich prořídly a trojice vyběhla na nevelký palouk, mladý obr náhle zastavil a pozvedl ruku s širočinou ve varovném znamení.

„Co je, Bivoji, proč zastavuješ?“ Druhý muž byl mladíkovi nápadně podobný, postavou i havraníma očima, pouze v jeho hřívě a vousech se už vlnily stříbrné prameny. Ozbrojen byl oštěpem, dlouhým nožem, lukem a toulcem plným šípů. Sudivoj, vladyka nepříliš početného, ale starobylého a tuze hrdého rodu Strošovců, ukázal hrotem oštěpu na západ, kde listovím probleskovaly červánky. „Svarog už přešlapuje před západní bránou noci. A stopa vypadá docela čerstvě. Zkrátili jsme jejich náskok na pár honů. Můžeme na ně padnout ještě před setměním…“

Sudivoj zmlkl, zaražen Bivojovým rázným gestem. Mladší muž zvedl hlavu a se soustředěným výrazem zhluboka nasál vzduch.

„Nevidíš, strýci? Bivojův vlčí čenich něco cítí.“ Třetí běžec z nich byl nejmladší, možná osmnáctiletý, spíš šlachovitý než robustní, ale rovněž mu nechyběla síla a mrštnost. Na sobě měl vzdušné kalhoty a vestu z ovčí houně. Vybaven byl lukem a šípy a v ruce nesl kyj s hrbolatou hlavicí. Jmenoval se Lešek a byl synem Sudivojova bratra, zabitého před časem při přepadení Strošovic tlupou avarských vyvrhelů. „Co je to, bratranče? Co čenicháš?“

„Kouř,“ odvětil hromotluk zachmuřeně. „A pečené maso.“

„Naše hovězí,“ procedil Sudivoj skrz vyceněné zuby. „Ti drzouni si klidně rozdělali táborák a

cpou se kořistí! Pojďme tomu udělat přítrž!“

„Opatrně,“ sklonil Bivoj hlavu. „Možná jsou opravdu hloupí a nepočítají s tím, že je budeme pronásledovat tak daleko, ale možná také ne. Pokud je to léčka, mohli by číhat za každým stromem.“

Sudivoj přikývl. Vyrazili, tentokrát volnějším tempem, s pohledy pořád zarputilými a sveřepými, ale o poznání ostražitějšími. Chodidla v prostém obutí z řemínky převázaných kůží tiše šustila v trávě a na vrstvách mechu a listí. Tři rychle se pohybující postavy zmizely v tmavnoucím lese jako přízraky.

Slunce tonulo v rudých mlhách na západě a teplý den končícího léta střídala chladná noc začínajícího podzimu.

*

„Velkááá škoda,“ stěžoval si Vojša mumlavě, huba plná narychlo opečeného telecího, „že jsme těm strošovským balvanům nečmajzli i nějakou dvounohou jalovici. S pořádnými vemeny, krev a mlíko, ha-ha! Když se chlap vydatně nasytí, dostane chuť i na všelicos jiného.“

Čtyři z Jezevců, krčících se kolem ohniště, ocenili ten hrubý žert souhlasným chechtáním. Pátý muž, náčelník rodu a velitel výpravy Klen, nehnul ani brvou. Když si to muži uvědomili, postupně ztichli a po očku na něj zašilhali.

„Třeba na medovinu?“ zaskřípal do ticha vladykův hlas. Hodil ztuhlému Vojšovi koženou čutoru. „Na! Spláchni ty žvásty o ženských. Byla to dobrá výprava. Jedenáct krav je lepší kořist, než o jakou jsem se modlil k duchům. Jídlo je teď pro rod důležitější než nějaké ukňourané otrokyně. Ty sis na šoustání taky vzpomněl, až když sis nacpal břicho.“

To byla pravda. Po dvou dnech téměř bez jídla Jezevci nedočkavě porazili tele, které klopýtalo s odehnaným stádečkem, spěšně maso orožnili a pak jej ještě napůl syrové, s krvavou šťávou stékající po vousech, dychtivě kousali, škubali a hltali.

„Ale čerstvé krve je taky třeba,“ odvážil se Vojša dál namítat, ačkoli ze zjizveného náčelníka sálala hrozba jak z vlka samotáře. „Když se rozmnožujeme jen s našimi ženskými, s pokrevními příbuznými, rodí se nemocné děti. Unášení žen ze sousedních rodů je důležité.“

„Ale až když se nažereš a máš sílu je obtěžkat,“ zavrčel Klen tónem, který spor o tom, zda je důležitější dobytek nebo ženy, rázně ukončil. „Radši se starejte o to, jak kořist bezpečně dopravit až domů.“

Vojšova ruka, zvedající k ústům čutoru, ztuhla na půl cesty a zase klesla. „Tak počkat. Neříkals, že nám nic nehrozí? Že než Strošovci zjistí, co se vlastně stalo, budeme doma za Mží?“

„Říkal,“ připustil Klen. „Ale jeden nikdy neví. Mrtvolu pastevce jsme sice ukryli, ale nakonec stejně zjistí, že jsme jednoho z nich zabili. A potom se rozzuří. Záleží jen na tom, kdy k tomu dojde. V noci budeme hlídat. Ty, Vojšo, si vezmeš první hlídku.“

Jezevci znepokojeně poposedávali a vyměňovali si ustrašené pohledy. Nebyli kdovíjak bystří, patrně díky množení uvnitř rodu, o němž mluvil Vojša, a jejich myšlení a konání záviselo výhradně na tom, co řekl náčelník. Jakmile z Klena ucítili obavy, neklid okamžitě zamíchal i jejich střevy.

„Když máš podezření, že nás Strošovci můžou vyslídit,“ uvažoval Vojša tak urputně, až z toho měl na tváři bolestný výraz, „nebylo hloupé rozdělat oheň uprostřed nočního lesa? Musí být vidět na hony daleko.“

Ostatní čtyři Jezevci se podívali na táborák, jako by si jej všimli až v této chvíli.

„Poslyš, mudrlante,“ naklonil se Klen dopředu, ohnivé světlo vyrýsovalo na jeho obličeji zlověstné stíny, „neměl bys tolik přemýšlet. Vůčihledně ti to moc nejde. Netáboříme právě na tomto místě náhodou, chápeš?“

Vojša se rychle rozhlédl, zakoulel očima bez pohybu hlavy. Jejich nocležiště se rozkládalo v dolíku na úpatí nevysokého, pravidelně tvarovaného, duby porostlého vršku. Pár kroků od ohniště byl do úpatí pahorku vsazený protáhlý tmavý kámen. Očividně ho tu vztyčily lidské ruce, pod

tenkou vrstvou mechu se rýsovaly jizvy prastarých znaků a obrazců.

„Už rozumím,“ přikývl Vojša a spiklenecky ztlumil hlas. „Tohle místo chrání kouzla. Je to nějaké staré pohřebiště, že? Říkal jsem si, že ten kopec za námi nevypadá přirozeně. Bude to jedna z těch dávných mohyl, do nichž Hraničáři nebo možná ještě Staří ukládali své…“

„Ale hovno kouzla!“ uťal Klen netrpělivě. „Prostě nás kopec a úval chrání před pohledem ze směru od Strošovic! Už tě mám vážně po krk, hlavo dubová. Vrať mi tu medovinu,“ vytrhl mu z ruky čutoru, „popadni oštěp a sekeru a padej hlídat! Vylezeš nahoru na mohylu a budeš špicovat uši. Kdyby něco, ztropíš poplach. O půlnoci tě přijdu vystřídat, a pokud tě najdu chrápat, zmlátím tě jak psa, přivážu ke stromu a nechám Strošovcům nebo vlkům. Dělej, ať už tě nevidím, červe!“

Vojša uraženě zafuněl, ale neřekl ani slovo, rozmáchle vzdorovitými gesty se chopil zbraní, ukázal svým druhům záda a zamířil k mohyle. Klen podrážděně zakroutil hlavou a napíchl na špičku dlouhého nože kus telecího.

Ozvalo se hlasité křupnutí. Něco zvedlo Vojšu ze země a mrštilo jím zpátky k ohništi. Když se bez hlesu zřítil naznak půl sáhu od Klena, Jezevci poznali, že to křupnutí byl zvuk těžkého loveckého oštěpu, vnikajícího masivním hrotem mezi Vojšova žebra a přes srdce až k páteři.

Vojša jen jedinkrát vykopl nohama, na ústech mu zabublala krvavá pěna a vzápětí znehybněl, oči vyčítavě vypoulené na Klena.

„Perunovy sračky!“ Vladyka vyskočil jako pokousaný. Čtveřice se za ním opozdila jen o jediný úder srdce, dlaně flekaté od zaschlé krve a umaštěné pečení se pevně sevřely na ratištích oštěpů a toporech seker. Klen si přehodil nůž do levé ruky a pravačkou pozvedl svůj mlat s kamennou hlavicí.

„Ukaž se!“

V chvějivém světle táboráku se roztěkaným očím Jezevců zdálo, že stojící kámen na úpatí vršku ožil a proměnil se v obrovitého muže. Ve skutečnosti tmavovlasý kolohnát pouze vystoupil z jeho stínu.

„Klen z rodu Jezevců,“ zabručel a rozkročil se před kamenem. „To jsem si mohl myslet.

Možná byste se měli přejmenovat, havěti zlodějská. Na Straky nebo Kuny.“

„Komu říkáš kundy?“ houkl jeden z Klenových nohsledů a rozmáchl se sekerou, ale vladyka jej zastavil pohledem, který měl stejný účinek jako prásknutí honáckým karabáčem. Zároveň se pozorně rozhlédl po porostu kolem tábořiště. Nakonec zachmuřeným, zlým pohledem spočinul opět na robustním útočníkovi.

„Kolik vás je, Strošovci?“ zavrčel, potěžkávaje v ruce mlat. Byla to těžkopádná, zastaralá zbraň, ale svou masivností mu dodávala sílu, jistotu a pocit převahy nad jakýmkoli protivníkem.

Odpověď zazněla odněkud z temnoty:

„Dost na to, abychom vás poslali domů s řitěmi naježenými šípy!“ Vzápětí zadrnčela tětiva a do země u Klenových nohou se zapíchla opeřená střela. Jezevci zahulákali; kromě náčelníka, který se ani nehnul. Pořád hadím pohledem sledoval muže u kamene.

„Znám tě. Jsi Bivoj, syn Sudivojův. Viděli jsme se loni na Vyšehradě, na shromáždění rodů.“

„A setkáme se tam opět, dožínky jsou tu za pár dní,“ přikývl Bivoj. „Tam tuhle záležitost dořešíme. Moudrá Libuše nás rozsoudí.“

„Proč ten uzel nerozseknout tady a teď?“ vycenil Klen zuby.

Oči pod Bivojovým hustým obočím připomínaly dvě černé díry. „Nehodláme pokračovat v zabíjení, Klene. Tady tenhle,“ ukázal na nehybné Vojšovo tělo, „svým životem zaplatil za Bora, našeho pastevce. Ano, našli jsme jeho mrtvolu. Dluh byl splacen. Nežádáme další krev. Vezmeme si zpátky náš dobytek a vy se co nejrychleji vrátíte do vaší osady. Zbytek si můžeme vyříkat před vyšehradskou soudkyní, pokud budeš chtít.“

„A co když,“ zasyčel vladyka Jezevců, „jsme odhodláni nevrátit se domů bez kořisti? Máme za sebou špatný rok. A hadači podle letu ptáků říkají, že Morena bude letos vládnout dlouze a krutě. Aby rod nehladověl, potřebujeme více zrna a dobytka, než jsme vypěstovali…“

„Myslíš, že k Strošovcům byli Živa a Veles letos štědřejší?“ přerušil jej Bivoj tvrdě. „Taky nemáme na rozdávání, spíš naopak, a přece nechodíme brát jiným. Naše krávy nedostanete, ani kdybyste je chtěli koupit. Skloň zbraň, Jezevče, a ustup. To, že nechceme vaše životy, ještě neznamená, že neprolijeme krev, nebude-li zbytí.“

Klen se opět rozhlédl. Jak jinak, ostatní Strošovce ani tentokrát nezahlédl, číhali hluboko ve stínech, neviditelní a v neodhadnutelném počtu. Náčelník zafuněl a pomalu sklonil ruku s mlatem.

A vzápětí zprudka, bleskurychle vyrazil. Klesající zbraň nechal zhoupnout se v spodním oblouku, čím nabrala sílu a rychlost a vylétla zpátky nad střapatou hlavu.

Třemi skoky byl u Bivoje.

*

Bivoj o tom později uvažoval a snažil se pochopit, proč Klen vlastně zaútočil. Strošovci opravdu nelačnili po další krvi. I prvního Jezevce Bivoj zabil jen proto, aby tím zaskočil, vyděsil a ochromil zbytek tlupy. Aby zabránil většímu krveprolití.

Jenomže Klena tím očividně z míry nevyvedl. Hnalo náčelníka do útoku zoufalství z pomyšlení, že se po tolika dnech vrátí ke svým strádajícím ženám a dětem s prázdnou, navíc se zvěstí o smrti dobrého muže? Nebo prostě prokoukl strošovskou lest a došlo mu, že je se svými muži přece jen v přesile? A možná v tom bylo i něco nedobrého v jeho srdci, nějaká nezkrotná, divoká touha po boji a zabíjení.

Ať už to bylo cokoliv, dalo mu to rychlost útočící šelmy, jako když rys číhající v stinné koruně stromu u pramene bleskově skočí na srnu. Dokonce i Leškův pohotově vystřelený šíp proletěl víc jak půl sáhu za jeho zády.

Byl to opravdu smrtící útok a vladyka Sudivoj ve tmě varovně a zároveň zděšeně vykřikl. Klen však nepočítal s jednou věcí, a sice že Bivoj je navzdory svým rozměrům přinejmenším stejně pohotový a hbitý.

Kamenná hlavice mlatu a ostří Bivojovy sekery o sebe hlasitě udeřily a do šera plného chvějivých stínů vylétly jiskry, možná úlomky kamene, možná žhavé kousíčky železa, kdo ví. Každopádně mladý Strošovec jen chvilku před střetem ukročil stranou, takže Klen proletěl kolem něj a hnán setrvačností narazil do stojícího kamene. Bivoj se bleskově otočil a než se soupeř vzpamatoval, širočina dopadla.

Téměř oddělená hlava se zvrátila a z proťaté šíje vytryskla krev, ve světle plamenů černá jak dešťová voda vymývající saze z dymníku. Mohutným proudem postříkala všechno kolem, nejvíce pak posvátný kámen, po němž se Klenovo tělo bezvládně sesulo k zemi.

Krávy, tísnící se k sobě pod košatými korunami blízkých buků, neklidně zadupaly, zafuněly, zašvihaly ocasy.

Bivoj si hřbetem dlaně otřel z obličeje krev a obrátil se k zbylým Jezevcům.

Klenova náhlá, ošklivá smrt a zejména něco v pohledu tmavovlasého hromotluka přinutilo ty čtyři, aby svěsili ruce a vypustili zbraně z prstů.

„K tomuhle nemuselo dojít,“ zabručel Bivoj temně. Sám byl zaskočený nutností vzít další život, ale před Jezevci své vnitřní zachvění rozhodně nedal najevo. „Bylo to od Klena neuvážené a hloupé.“

„Váš lech tak velmi toužil po setkání s Morenou, že se jí sám vrhl do náruče,“ dodal Sudivoj, který právě vyšel z houští, luk napjatý, opeřený konec šípu u pravé tváře. Po příkrém svahu oblého pahorku napůl seběhl, napůl sklouzl Lešek. Zbrzdil až dotekem o stojící kámen, ale hned dlaň zase odtáhl a utřel si lepkavou Klenovu krev do mechu na nezacákané straně žehry.

„Teď popadněte mrtvé a upalujte domů,“ nařídil Sudivoj, zatímco Bivoj přikročil k Vojšovi, přišlápl tělo a vyrval mu oštěp z hrudníku. „Nezastavujte se, dokud neuvidíte ohně vaší osady. A všem řekněte, co se tady stalo. A že se tu umíralo jen a jen vaší vinou a kvůli vaší paličatosti. Pokud Jezevci budou chtít v sporu pokračovat, setkáme se na shromáždění rodů na Vyšehradě.

Namísto zbraní rozhodne kněžna Libuše. Rozumíte?“

Odpovědí mu bylo jen ztuhlé, trhané přikývnutí jednoho z mužů. Pošilhávaje po šípu v Sudivojově luku a krvavém hrotu Bivojova oštěpu dva Jezevci opatrně přikročili ke kameni a zvedli ze země ještě pořád krvácející Klenovu mrtvolu. Další dva se poslušně chopili Vojšova těla.

Vtom se jim pod nohama zachvěla země a ozval se temný, bručivý zvuk.

Sudivoj, ačkoli nic neřekl, protože zcepeněl a zadržel dech stejně jako všichni ostatní, si v prvním okamžiku vzpomněl na obrovského medvěda, kterého jednou nechtěně vyrušil uprostřed zimy v odlehlém jeskynním doupěti. Jeho nenaložené, rozespalé a výhružné bručení se nápadně podobalo hlasu, který právě zaslechli.

Jezevci i Strošovci pomalu, ztuhle obrátili pohledy k mohyle. Onen zlověstný hlas totiž zazníval právě z útrob oblého pahorku.

*

Země se opět zachvěla a s ní i dubina na svahu mohyly, zřetelně bylo slyšet, jak stromy neklidně ševelí košatými korunami. Mrtvoly vyklouzly Jezevcům z rukou. Lešek pozpátku ustupoval od kamene, přičemž na něj ukazoval rozechvělou rukou.

„U všech bohů, podívejte…“

Ano, všimli si toho. Tmavé cákance Klenovy krve, ještě před chvílí jasně viditelné na zeleným povlakem potažené žehře, najednou zmizely, jako by je vysál žíznivý mech. Nebo spíš samotný kámen, ten se totiž právě se skřípotem hnul ve svém mělkém lůžku.

Jeden z Jezevců zaskučel jak nakopnutý pes, prudce se otočil a rozběhl se k houští. Bivoj po něm střelil pohledem, ale neudělal nic, místo toho obrátil zrak zpátky k mohyle a pozvedl oštěp, sevřený v obou dlaních. Z hrotu ukápla lepkavá krůpěj.

Hrozivé dunění sílilo. Zřetelně viděli, jak se svah vršku hýbe, jako by se pod ním převalovalo něco obrovského. Kámen se konečně vynořil ze země a převrátil se, v úpatí po něm zůstala černá díra. Jeden z mladších dubů se nadzvedl a s hlasitým vrzáním a praštěním se zřítil do spleti sousedních korun. Mezi jeho kořeny se něco ve výbuchu hlíny vynořilo.

„Perune a Živo, chraňte nás!“ zabědoval Sudivoj. Všichni pomalu ustupovali za ohniště, jako by doufali, že je plameny ochrání před tím, co se drápalo ze svého staletého hrobu.

To, co šátralo pod vývratem, byla totiž ruka. Nebo spíš tlapa, pětiprstá, vzdáleně podobná lidské, ale mnohem větší a ozbrojená silnými drápy s tupými, polámanými konci. Nezastavitelně se vynořovala, rozhrnovala půdu a kamení a mrzutý hlas byl s každým úderem splašeného srdce hlasitější, zřetelnější a zlověstnější. Pak něco na dlouhém úseku srázu rozervalo vrstvu země a listí, jako by úbočí rozčíslo neviditelné rádlo. Zděšení muži to nejdřív považovali za velikou větev nebo možná tlustý kořen, ale pak užasle zjistili, že je to jelení paroží. Obrovské a tak rozložité, košaté a těžké, že by i tomu největšímu jelenovi, jakého kdy tyto lesy viděly, zlomilo vaz. Ale hlava, která jej nesla, nebyla jelení. Byla lidská. Nebo alespoň vzdáleně lidské podobná, protože byla obludně velká, s přízračně svítícíma očima a vlasy a vousy plnými plesnivé, kořínky protkané hlíny.

Další dva Jezevci se vzpamatovali a vzali nohy na ramena. Stejně tak krávy se zoufalým bučením přetrhly ohradu z provazů a chvojí a opřekot se rozběhly do lesa. Strošovci věděli, že by měli udělat to samé, ale zatím jen krok za krokem couvali a ohromeně se dívali, jak obr s pařáty zaťatými do země narovnává mocné paže a vytahuje tak z mohyly svůj zrzavě chlupatý a neuvěřitelně zašpiněný trup. Vzápětí v proudu kamení rázně uvolnil i svalnaté, podivně se prohýbající nohy. Duby rozkývané v kořenech do sebe s rachotem narážely, lesem zněl hlasitý praskot.

Netvorovy zploštělé, jakoby uříznuté nozdry, podobné nosu lebky, zavětřily. Planoucí oči se zastavily na Klenově mrtvole poblíž vyvráceného kamene. Jedna tlapa tělo popadla, bez větší námahy zvedla a veliké ostré zuby utrhly houpající se hlavu. Lebka vlhce zakřupala, jako když lasice řádící v kurníku rozkousne čerstvé vejce. Obluda polkla sousto a znovu si strčila mrtvolu mezi čelisti. Tentokrát zubiska urvala celý Klenův hrudní koš. Pršela krev a sypaly se vnitřnosti a ukousnuté údy.

„Pryč!“ zachroptěl konečně Sudivoj a ukázal netvorovi a rozhrabané mohyle záda.

Bivoj pozvednutým oštěpem kryl otcův a bratrancův útěk a rychle couval, dokud se i za ním nezavřelo houští. Na mýtině zůstal jen poslední Jezevec, který hrůzou jako by vrostl do země. Vzpamatoval se až v okamžiku, kdy démon odhodil zbytek Klena a prudce vyrazil přes palouk. Ohně se obr nepolekal, dokonce do něj šlápl a rozmetal jej ve víru jisker.

Jezevec se otočil na patě a už už se chystal skočit do houští. Jenomže dlouhá tlapa se hbitě natáhla a drápovité prsty muže zezadu sevřely. Nešťastníkovy zběsile kopající nohy vzlétly ze země. Jezevec strašlivě zaječel, a pak ještě jednou, mnohem hlasitěji a zoufaleji, to když si jej obr zvedl před oči, v nichž jakoby se zachytil odraz skotačících plamenů. Běs si však kupodivu Jezevce nenacpal do tlamy. Chvíli si vyjící kořist důkladně prohlížel a pak s ní praštil o kmen blízkého javoru. Nikterak silně, ale bohatě to stačilo na to, aby muž zmlkl a ochabl v mrákotách.

Bivoj, přikrčený ve stinném houští a naplněný směsí hrůzy a zvědavosti, sledoval běsovo počínání.

Žvýkaje Klenovy zbytky, žebra mu hlasitě chroupala mezi zuby, se rohatý obr vrátil k mohyle a strčil ruce do rozhrabaného hrobu. Chvíli soustředěně šátral v hlíně a rachotícím kamení. Stromy na vršku se třásly. Pak drápy zaskřípaly o něco kovového.

Rohatý vycenil zuby v ohavné napodobenině úsměvu. Něco sevřel, zprudka zatáhl a vyprostil ze země dva podlouhlé předměty zabalené v cárech zetlelé kůže. Tu z nich strhal, triumfálně věci pozvedl a kloubovitými prsty z nich zběžně setřel zbytky hlíny. V skotačícím světle plamenů se zableskl vzácný kov.

V jedné tlapě běs svíral mírně prohnutou věc, v níž Bivoj poznal zlatými plíšky vykládaný luk. Druhá tlapa pozvedla šíp ve velikosti dlouhatánského, masivním hrotem opatřeného oštěpu, který zářil bělavým třpytem stříbra. Při pohledu na zbraně se robustní tvor opět ohavně zašklebil.

Pak ho očividně něco napadlo a sklonil pohled ke zbytkům Klenovy mrtvoly. Odložil zbraně, zabořil drápy do spodní půlky nebožtíkova těla a vytáhl z trupu chuchvalec střev. Obratně je rozpletl, škubnutím urval od zbytku těla a protáhl mezi stisknutými prsty, vymačkávaje z nich páchnoucí obsah. Pak jeden konec přivázal ke spodní části luku, mírným tlakem lučiště prohnul, napjal střevo a s překvapivě dovedně jej uvázal k opačnému konci zbraně.

Tětiva, ještě horká a slizká, vlhce zadrnčela.

Běs spokojeně pokýval rohatou hlavou. Jednou rukou popadl luk a šíp, druhou si přehodil přes rameno bezvědomého Jezevce, narovnal se, paroží přitom způsobilo déšť listí a polámaných větví padajících z korun listnáčů, a vykročil na náručí lesní temnoty.

Zadýchaní Strošovci se, rameno u ramene, krčili v houští a naslouchali vzdalujícím se dunivým krokům, lomozu obrovitého těla prodírajícího se porostem i postupně tichnoucímu skučení lapeného Jezevce.

„Při duších předků,“ chroptěl Lešek, „co to bylo za zrůdu?“

„Běs z dávných časů,“ vydechl Bivoj. „Zřejmě nějaké božstvo Hraničářů…“

„Ne. Tenhle musí pocházet ještě z dob Starých,“ mínil Sudivoj rozechvělým hlasem. „Jednou jsem viděl podobu rohatého boha vyrytou do stojícího kamene. Bylo to na opuštěném obětišti, kde prý Staří krmili své bohy lidskou krví…“

„Hraničáři, Staří, tyhle báchorky slýchám zleva zprava,“ odfrkl si Lešek. „Dá se jim vůbec věřit? Moudří přece tvrdí, že praotec Čech přivedl naše plémě do liduprázdného kraje…“

„Pak jsou ti tví moudří obyčejní zabedněnci,“ zabručel Sudivoj. „Před námi tu žily kmeny, jejichž potomky jsou dnešní Frankové. Říkali si Hraničáři, protože drželi stráž na mezní linii velké jižní říše, na řece Dunaji, na dolním toku Moravy. A ještě před nimi tu sídlili Staří. Říká se, že my Strošovci pocházíme z jejich krve. I Bivojovo jméno, které se v našem rodu dědí odedávna, pochází z jejich jazyka a znamená silný…“

„Nech si to poučování na příhodnější chvíli, otče,“ přerušil jej Bivoj, jako téměř každého syna jej popouzelo, když otec začal mudrovat. „Mě by spíš zajímalo, kam má netvor namířeno. Vypadá to, že neputuje jen tak nazdařbůh, ale že jde za nějakým přesným cílem. A taky je podivné, že si toho Jezevce odnesl živého.“

„Možná,“ mínil Lešek stále tím samým přiškrceným hlasem, „chtěl mít jenom cestou něco čerstvého na zub. Děkujme bohům, že je pryč. Ať si jde, kam je mu libo. Hlavně ať je to co nejdál odsud.“

„Šel někam na jih, k Mži,“ uvažoval Bivoj zamračeně.

„Tady nic nevymyslíme,“ zakroutil hlavou Sudivoj. „Pojďme radši pochytat krávy. Dopravit stádo domů je teď ze všeho nejdůležitější. Čím déle budeme otálet, tím větší budou ztráty. Škoda každého kusu.“

Někde v dáli ještě naposled zaslechli praskot drceného dřeva a pak se hvozd opět odmlčel.

Korunami stromů se prodíralo chabé světlo měsíčního srpku.

*

„To nemyslíte vážně?!“ zvolal Lešek, až v houštinách kolem poplašeně zaskřehotali ptáci.

„Nezvládneš to?“ dával mu Sudivoj kamenným výrazem tváře najevo, že rozhodně nežertuje.

„Já vím, že hnát krávy lesem není snadné, ale je to jen deset kusů, ty uhlídáš i sám…“

„Ale já přece nemluvím o stádu,“ nadurděně opáčil mládenec. „To zaženu zpátky na strošovické pastviny jako nic, s dobytkem to umím. Žádám vás jen, abyste si rozmysleli rozhodnutí pronásledovat tu obludu. Odpusť, vladyko, i ty, bratranče, ale nezdá se mi to kdovíjak moudré. Radši nechte rohatého běsa být. Ať si jde po svých. Pokud nevkročí na strošovské území, co nám je po něm? Vraťme se domů společně.“

„Plýtváš dechem, Lešku,“ zabručel Bivoj, zapínaje si na hrudi přezku řemene, přidržujícího mu na zádech štít. „Nemůžeme nad tím mávnout rukou. Jsme zodpovědní za probuzení démona…“

„Jak to?“

„Vzkřísila jej Klenova krev na posvátném kameni. Nechtěně jsem nabídl běsovi lidskou oběť. A on ji přijal. Vrátila mu život a přiměla ho povstat z hrobu. Takže za všechny škody, které teď napáchá, neseme vinu my. A uprchlí Jezevci to moc dobře vědí. Co když obr zaútočí na osady podél Mže a Libuše se dozví, že běs ožil díky Strošovcům? Všechna škoda a zmařené životy padnou na naše hlavy. Jak budeme vypadat v očích kněžny a ostatních rodů?“

„Myslíte, že ho zastavíte?“ zkusil to Lešek ještě z druhé strany. „Sami dva?“

„To těžko,“ přiznal Sudivoj. „Ale můžeme varovat ostatní. Tudíž nesmíme ztrácet čas. Pojď, synu, vyrazíme. Hodně štěstí, Lešku. Snad dorazíš domů v pořádku. A ať za námi ostatní chlapi z vesnice nechodí. S tímhle si musíme nějak poradit sami.“

Jinoch si odevzdaně vzdychl. „Ať vás tedy bohové ochraňují. Neudělejte nic hloupého.

Nehrajte si na hrdiny.“

„Podívejme,“ zachechtal se prošedivělý vladyka. „Štěně poučuje starého psa. Drž se, Lešku.“

Bivoj se nepříliš vesele ušklíbl a poplácal mladíka po rameni. Pak mu společně se Sudivojem ukázali záda a vyrazili lesem na jih. Hledání a shánění rozběhnutých krav jim zabralo celou noc, takže nebyli zrovna moc odpočatí, ale přesto postupně zrychlovali krok a nakonec přešli do lehkého klusu. Správný směr samozřejmě nebylo těžké určit, lesem se táhl pás ohromných drápovitých šlépějí, lemovaných čerstvě napadaným listím a větvemi ulámanými masivním parožím.

Hvozdem se právě rozléval úsvit, ale Svarogův ohnivý kotouč se neukázal, oblohu během noci zatáhla olověná mračna. Chladný vzduch voněl blížícím se deštěm.

*

Přesně jak Bivoj předpověděl, stopy je přivedly ke Mži. Rohatý kráčel lesem k řece přímo, bez jakéhokoliv odbočování, kličkování či bloudění. Naprosto přesně věděl, kam směřuje. A jeho cíl byl podle stop, končících v blátě u vody, na opačném břehu. Polámané rákosí v klidné zátočině naznačovalo, kudy vstoupil do Mže, aby ji přebrodil. S jeho vzrůstem, přesahujícím výšku dvou statných mužů, mu bezesporu nedělalo potíže dostat se přes vodu. Pro dva Strošovce však řeka představovala vážnou překážku.

Bylo kolem poledne. Mraky byly čím dál temnější a vířily pořád níž a níž nad pahorky kolem řeky. Bivoje a Sudivoje však kazící se počasí nezajímalo. Dívali se přes šumící vodu na temným hvozdem zarostlé kopce na druhé straně.

„Zaplaveme si,“ zabručel Bivoj po chvíli zamyšleného mlčení.

Nezněla v tom otázka. Mladík prostě oznámil své rozhodnutí. Sudivoj se na syna podíval koutkem oka.

Už to tak prostě bylo. Jistě, Sudivoj byl dobrým starostou a u celého rodu požíval úctu. I síly měl pořád dost, zrak mu sloužil a paměť nevynechávala. Jenomže Bivoj rostl jak z božské medoviny, a taky měl ze dne na den víc rozumu. Na rozdíl od svých vrstevníků se nehnal do ženění a rozmnožování rodu, byl spíš samotář a měl zádumčivou, rozvážnou povahu. Což mu nebránilo, když to bylo potřeba, použít pěsti nebo dokonce sekeru. A čím dál méně se ptal a navrhoval a pořád častěji rozhodoval a přikazoval. Sudivoj jednoho dne pochopil, že jeho syn jej přerostl a že rozumí některým věcem lépe než on sám. Jistě, mohl se cítit být svým prvorozeným ohrožen, vždyť kolikrát slyšel, že se mladí mužové stávali vladyky rodů po nečekaných nehodách svých otců na lovu nebo nějakém nevysvětlitelném smrtelném onemocnění, ale tohohle se neobával. Srdce mu říkalo, že se žádné zákeřnosti ze synovy strany bát nemusí. Svou poctivostí se Bivoj podobal Sudivojově nebohé ženě. Byla chytrá, ale nikdy to nezneužila k pletichaření a úskokům.

A tak loni vzal Sudivoj Bivoje s sebou na každoroční velké shromáždění českých rodů na Vyšehradě a představil jej jak mladé kněžně, tak i ostatním vladykům. Tím oznámil, že odteď už Strošovcům nevládne sám.

„Je to víc jak půl honu a proud je silný,“ dodal Bivoj. „Budeš stačit s dechem?“

„Zvládnu to,“ pokýval Sudivoj hlavou a začal si upravovat výstroj tak, aby během plavání pokud možno nic neztratil a nevysypal šípy z toulce.

„Pokud vás to zajímá,“ pronesl najednou někdo, „tři hony odtud je brod.“

Do Bivoje a Sudivoje jakoby uhodil blesk. Bleskově se otočili, zvedaje zbraně k pohotové obraně.

„Jen klid,“ usmál se muž, který právě vykročil ze stínu lesa nad řekou. „To jsem já. Copak mě nepoznáváte?“

Strošovci, pořád na smrt vyplašení a bojovně přikrčení, přimhouřili oči. Neznámý byl podle hlasu mladý, ale dlouhé vlasy a vousy, omšelý oděv sešitý ze starých hadrů a kožešin nejrůznějších zvířat a celková vyzáblost a zanedbanost mu pořádně přidaly na věku. I proto se

dvojice u vody dlouhou chvíli jen nechápavě mračila. A neznámý jim záměrně nenapověděl, jen tam tak stál, opíral se o sáh dlouhou vyřezávanou hůl a bavil se zmatkem v jejich obličejích.

Bivojovi se zkrabatělé čelo vyrovnalo jako prvnímu. Náhle se uvolnil a temnotu z jeho očí vypláchlo nezastírané překvapení.

„Ať se propadnu… Milivoji?!“

Divoce rozcuchaný, na hony páchnoucí cizinec s křivým úsměvem kývl hlavou a v té chvíli poznání konečně vstoupilo i do Sudivojova obličeje. Vladyka nejenže sklonil ruce s oštěpem, ale úplně ochabl a chvíli to vypadalo, že se pod ním podlomí kolena.

„Synu…“ zachroptěl. „Já myslel, že tě už nikdy… Kolik je to vlastně… Kde jsi celou dobu…“

„Dva roky,“ přerušil vousáč jeho koktání. „Postavil jsem si chýši hluboko v lesích. Přežít tam zimu nebylo jednoduché, ale jak vidíte, Morena o mou duši zatím nestojí.“

Tři muži chvíli nerozhodně přešlapovali na místech, očividně nepřipravení na takové setkání. První se pohnul Bivoj. Pustil oštěp do trávy, rázně přikročil k mladšímu bratrovi a pevně jej objal. Milivoj chvíli stál jako pařez, zaskočený tak vroucným projevem, ale pak se i jeho ruce zvedly a poplácaly bráchu po rozložitých zádech.

Když si pak ztracený syn padl do náruče i s otcem, Sudivojovi se chtě nechtě zaleskly oči.

*

Bivoj to neřekl nahlas, ale skoro se mu nechtělo věřit, že jsou to jenom dva roky, co Milivojova mladinká, krásná a svým mužem snad až nezdravě obletovaná žena zemřela při porodu spolu s dítětem, načež zlomený vladykův syn bez rozloučení odešel do lesů a zametl za sebou všechny stopy. Zmizel jako duch, jako kdyby ulehl na pohřební hranici se svou milou a pupeční šňůrou udušeným nemluvňátkem a vítr pak rozfoukal jeho popel na všechny strany. Milivoj se z života Strošovců vytratil tak dokonale, že to teď Bivojovi připadalo strašně dávno, co jej viděl naposledy. Všichni jeho bratra považovali za mrtvého a vzpomínky na něj začaly blednout.

Ale teď byl najednou tady. Na zdlouhavé vítání a vzpomínání však nebyl čas. Zatímco je Milivoj vedl podél řeky na západ, Bivoj mu stručně vylíčil, co se v noci stalo a čí stopu to sledují a proč. Milivoj naslouchal mlčky, bez otázek, jenom občas zamyšleně pokýval hlavou. Zdálo se, že jej příhoda s dávnověkým démonem vylezlým z mohyly nijak zvlášť nepřekvapuje.

„Myslel jsem si to,“ řekl nakonec, když Bivoj skončil. „Už když jsem v noci zaslechl v dáli ten lomoz a křik a pak pohyb obrovitého těla lesem ke Mži, tušil jsem, že je to Rohatý.“

„Rohatý?“ zeptal se Sudivoj a zrychlil krok, aby se dostal mezi syny.

„Tak mu říkali Staří. Samozřejmě ve svém jazyce, ale to jméno pohltila minulost.“

„Staří,“ pohlédl vladyka na Bivoje. „Já to říkal. Co je zač, Milivoji? Démon nebo bůh?“

„Kdo ví? Proud času stírá rozdíly mezi bohy a běsy.“ Milivoj vypadal, že je ve svém živlu a Bivoj se nedivil, jeho mladší bratr se nikdy kdovíjak nezajímal o lov, ještě méně o chov dobytka a už vůbec se nezdokonaloval v bojových zručnostech. Místo toho tahal ze stařešinů, vědem a hadaček jejich moudrost, nasával příběhy z dávných časů, zajímal se o světy bohů a běsů, zkoušel kouzla a vzývání a lidé jej ještě před dovršením dospělosti začali nazývat čarodějem.

„Rohatý byl lovcem, strážcem lesů a Staří mu také obětovali jako bohu plodivé síly…“

„Co ten jeho zlatý luk?“ zajímal se Bivoj. „A proč má jenom jeden šíp?“

„To mu úplně stačí, ta stříbrná střela je totiž kouzelná. Vždy se na zavolání vrátí k svému pánovi, tudíž jich víc nepotřebuje.“

„Máš ponětí, kam měl Rohatý namířeno?“ nadhodil Sudivoj.

„Zda mám ponětí?“ ušklíbl se na něj Milivoj. „Já to vím naprosto přesně.“ Dva starší Strošovci ho prokláli pohledy. Milivoj ukázal na opačný břeh.

„Tam, za řekou, jsem na jednom z vršků nalezl zbytky prastarého hradiště. Palisády a sruby dávno shnily, ale v kapradí a kopřivách jsou pořád vidět rozvalené kamenné zdi. Dnes už tam bují les, ale i tak se dá poznat, jak bylo hradiště rozlehlé, možná větší než samotný Vyšehrad. Domnívám se, ačkoli s jistotou to samozřejmě tvrdit nemůžu, že šlo o hlavní sídlo Starých v celé kotlině kolem Vltavy a Mže. Právě tam se Rohatému klaněli a krmili ho krvavými oběťmi. Určitě tam míří v naději, že najde své uctívače. Jako každý bůh potřebuje duše smrtelníků, aby jimi sytil svou kouzelnou sílu.“

Podle sílícího hukotu řeky poznali, že se blíží k brodu. Mži tu přehrazoval skalní práh. Voda

pod ním divoce pěnila, ale po hraně se dalo přejít, hladina po celé délce zlomu nesahala víc jak po kolena.

„Koukám, že se tu opravdu vyznáš, bratře,“ zabručel Bivoj uznale.

„Ani nevíš jak,“ přisvědčil mladík. „Znám v těchto lesích každý strom, každý potok, každý kopec či slepé rameno Mže. Za ty dva roky jsem tyhle končiny prolezl křížem krážem.“

„Opravdu? A důvod? Zní mi to, jako bys něco hledal…“

Milivoj na to nic neřekl, neudělal souhlasné ani odmítavé gesto. Pohled měl najednou nepřítomný, jak mu Bivojova otázka odvála myšlenky k dávným vzpomínkám.

„Byl jsi celou tu dobu sám?“ přidal se s další otázkou Sudivoj. „Nebál ses, že zešílíš?“

„Právě naopak, otče,“ sešel Milivoj po kamenitém břehu a bez otálení vkročil bosýma nohama do vody. „Šílenství bylo to, před čím jsem do lesů uprchl. To, co se stalo tam doma, před dvěma lety, z toho mě málem…“ Zastavil se a slova se mu zadrhla v krku, smutné vzpomínky z něj očividně ještě nevyprchaly. Pak ale zvedl hlavu, ohlédl se a rty mu zkřivil nepříliš příčetný úšklebek. „Ale občas se přistihnu při tom, jak mluvím sám se sebou. Nebo s ptáky a zvířaty. Pokud je to šílenství, pak je vaším průvodcem blázen.“

Vzápětí se rozesmál, až se mu třásla ramena, otočil pohled k břehu naproti a rázně vykročil po kamenném prahu, rozstřikuje vodu holí.

Bivoj a Sudivoj si za jeho zády vyměnili pohledy. Sudivoj pokrčil rameny a vkročil do řeky. Hladina jim opravdu nesahala výš jak po kolena, ale stejně se nevyhnuli promočení do poslední nitky, v té chvíli totiž zapleskaly na hladině první kapky deště.

Liják a zpěněná voda pod hrází soutěžily, kdo bude hučet zlověstněji.

*

Říkali mu Kernon. Tenkrát, za starých časů, ještě než poslechl velekněžku a ulehl do mohyly. Že od té doby proteklo korytem Mže mnoho vody, to poznal, už když procházel podhradím, kde za jeho časů stávaly rušné vesnice. Nenašel po nich nejmenší stopu. A když posléze vystoupal na návrší a místo pyšného hradiště uviděl jen pár trávou zarostlých hrbolů a kameny rozházené po bujném lese, pochopil, že spal celé věky. Samozřejmě, díky nesmrtelné podstatě mu připadala staletí strávená pod mohylou jako pouhé odpolední zdřímnutí. Jeho vědomí a paměť přečkaly ten čas bez úhony. Pamatoval si rozkazy tak přesně, jako by jej vznešená Draigha uložila do mohyly teprve včera.

Místo, kde stávala svatyně, našel snadno. Drobná potíž před ním vyvstala, když zjistil, že zrovna na jejích troskách vyrostl mohutný, košatý, dvojklaný buk. S ním si bude muset nějak poradit.

Zajatec, kterého většinu cesty nesl přehozeného přes kostnaté rameno jak pytel čerstvého masa, se probral a zřejmě poznal, že dorazili do cíle, protože sebou začal škubat a bědovat. Kernonovi už pořádně pil krev, měl sto chutí urvat mu lebku a vysrknout mozek, ale musel se ovládnout. Bude potřebovat krev smrtelníka a nic lepšího než tohohle ukňouraného červa cestou nenašel. Vypadalo to, že tyto končiny jsou v těchto časech nehostinné, téměř liduprázdné. Hlavní lidská sídliště se patrně přestěhovala jinam, možná k velké řece na východě.

Kernon záměrně nešetrně praštil s mužem o jeden z hrbolů, skrývajících zbytky starých zdí. Jezevec se skutálel do trávy s vyraženým dechem a znehybněl, zjevně upadl do mrákot. Rohatý tvor si pohrdavě odfrkl a přikročil k buku.

Rozkývat ho a vyvrátit z kořenů mu kupodivu netrvalo tak dlouho, jak původně předpokládal. Byl docela při síle, jako by pod mohylou nezeslábl, právě naopak, vydatný mnohaletý spánek jej zocelil.

Mohutný strom se s praskáním a vrzáním, znějícím téměř jako táhlé, zoufalé zasténání, zřítil na hranu skalního ostrohu. Vyrvané kořeny šlehly do výšky jako karabáče a rozmetaly kolem vlhkou hlínu. Kernon přišlápl kmen, se zaťatými zuby ulomil jednu silnější větev a oškubal z ní menší haluze. Pak ji ze strany strčil pod kmen a použil jako páku. Obrovitý listnáč se překulil přes hranu skaliska, na němž se na úsvitu věků tak pyšně tyčilo hradiště, a s ohlušujícím lomozem se zřítil do potoka na úpatí.

Kernon se vrátil k díře pod vývratem. Větev s ostře ulomeným koncem použil jako nářadí a začal kopat. Hustě pršelo a zem se měnila v bláto, ale jemu to nevadilo. Hrabal odhodlaně, cílevědomě a nedočkavě, až se vyvýšenina chvěla v samotných kamenných základech hluboko v zemi.

*

„U Živiných ňader, já to tušil,“ hlesl Milivoj a sklouzl zpátky za trávou a lískovým křovím zarostlou hromadu starých sutin. „Něco mi říkalo, že hrobka bude pod svatyní… Bohové, proč jsem tam nezačal kopat?“

Bivoj a Sudivoj, rovněž přikrčení v mokré, blátivé prohlubni, na něj zachmuřeně zírali.

„Co to blábolíš, bratře?“ zeptal se Bivoj, záměrně nešetrně, aby Milivoje, který byl očividně ve vytržení a vytřeštěnýma očima civěl někam, kam viděl jen on sám, přivedl zpátky do tohoto prostoru a času. „Slyšíš? Vzpamatuj se!“

„Pssst!“ zasyčel na ně Sudivoj. „Jestli nás ta zrůda zaslechne, nespasí nás ani všichni duchové našich dědů!“

Prošedivělý vladyka se nadzvedl z dřepu a opatrně vyhlédl přes zbytek zdi směrem k výběžku hradištního pahorku nad potokem. Přes závoj vytrvalého deště a houstnoucího večerního šera viděl parožím ozdobenou hlavu, v pravidelném rytmu se vynořující z rozhrabané země a metající všude kolem bláto a kamení.

Sudivoj se stáhl zpátky. Naštěstí hučící déšť pohltil plíživé zvuky Strošovců a spláchl i jejich pachy, které by jinak netvor určitě zachytil.

Bivoj pořád tázavě hleděl do Milivojových uhýbavých očí.

„Odpověz mi, bratře! Tys tady něco hledal? Co je v té hrobce, o níž jsi mluvil?“

Zarostlý mladík se neklidně ošil, očividně litoval, že se před chvílí ve vzrušení přeřekl. „Já… je to hrob velekněžky… mocné dávnověké čarodějky, Starými dokonce považované za vtělení bohyně… Předpokládal jsem, že je někde tady pod těmi zříceninami, v útrobách kopce, ale nepodařilo se mi najít vchod…“

„Milivoji?“ přerušil jej Sudivoj tónem, který na syny používal před mnoha lety, když jim domlouval za nějakou chlapeckou rošťárnu, jejichž strůjcem býval obvykle Bivoj. „Proč jsi pátral po kněžčině hrobu? Co je v něm?“

Milivoj zamrkal, vyháněje si vodu z očí. „Já hledal… echm… Loni jsem našel v lesích starý posvátný kámen s obrazci, na nichž velekněžka obětuje bohům a mluví s mrtvými. A na všech těch rytinách používala kouzelný kotel.“

Sudivoj ztuhl.

„Cože?“ skákal Bivoj pohledem z jednoho na druhého. „Jaký kotel?“

„Kdysi dávno, za časů Starých,“ vysoukal ze sebe Sudivoj, nespouštěje z Milivoje pohled, pod nímž se mladík krčil jako zpráskaný pes, „prý měl každý kmen, každý rod svůj kouzelný kotel. Nádobu z bronzu, někdy ze stříbra. Byla to hlavní pomůcka při jejich čarování. Kněží a čaroději v nich vařili léčivé lektvary i prudké jedy, snažili se v nich zahlédnout budoucnost, plnili je krví obětovaných zvířat i lidí. A některé z nich, ty nejvzácnější, prý sloužily i jako brány do jiných světů… Do záhrobí… Mrtvé tělo, které do takového kotle ponořili, údajně opět obživlo, vrátila se do něj duše… Milivoji, chlapče, je snad tohle důvod, proč ten kotel hledáš?“

Mladík se zkroušeně nadechl a chystal se odpovědět, ale už se k tomu nedostal. Nad pahorkem se totiž rozlehl pronikavý řev. Musel být slyšet až daleko do lesů za Mží a byl v něm znát triumf a nedočkavost. Vzápětí zaslechli skřípání dřeva a kamene a ucítili chvějivý pohyb něčeho těžkého, co se vzápětí se slyšitelným zaduněním zřítilo.

„To byl kámen ve vchodu do hrobky,“ zašeptal Milivoj. „On ji našel… Musím to vidět… Já musím… Ten kotel…“

Mladík se s nepřítomným blábolením začal zvedat, pomáhaje si svou čarodějnickou holí.

Otec a bratr vypoulili oči, bleskově jej popadli a stáhli zpátky do dolíku.

„Omrzel tě život?!“ zavrčel na něj Bivoj. „Nemůžeme na něj jen tak vyběhnout. Potřebujeme nějakou lest, nějaký úskok. Když o něm tolik víš, tak nám řekni, jak se dá takový tvor zabít, je-li to vůbec možné.“

„Zabít?“ pohlédl na něj Milivoj o něco střízlivěji. „Rohatého?“

„Samozřejmě,“ cedil Bivoj skrz zuby. „Co sis myslel, proč jsme ho stopovali až sem? Viděli jsme, s jakou chutí se krmil člověčinou. Je to běs, starý a krvelačný. Nepatří do tohoto světa a času. Musíme jej nějak vrátit do hrobu.“

„Ale on… Stařešinové říkali, že je… neporazitelný.“

„A co kouzla? Ty přece nějaká znáš. Musí být nějaká zaklínadla, kterými mu vezmeš sílu…“

„Možná, ale já takové mocné čáry neovládám…“

V tom okamžiku do šumění deště něco kovově zazvonilo. Tentokrát Bivoj a Sudivoj nestáhli třetího Strošovce zpátky, když se začal škrábat z prohlubně, i oni se nadzvedli a zvědavě vykoukli z úkrytu. Ve stromoví na pahorku už houstlo večerní šero, ale i v té šedi se před jejich zraky něco pronikavě zablýskalo. Bivoj cítil, jak se Milivoj vedle něj zachvěl, jako by jeho tělem projela náhlá křeč. Pohotově sevřel v prstech bratrovo kostnaté rameno, aby neudělal něco neuváženého a hloupého.

Byl to čarodějný kotel, o tom nemohlo být pochyb. Napůl zabořený do blátivé zeminy vyhrabané Rohatým, nadpřirozeně zářil do přítmí a měnil tak déšť ve třpytivé stříbřité provazce. Měl úctyhodný objem, klidně se do něj mohl nacpat skrčený člověk. Jeho boky pokrývaly tepané obrazce, v tom podivném světle mátožně měňavé a nejasné.

Okraje jámy se zachytila drápatá, umazaná tlapa a z díry se vynořila hlava nesoucí majestátní paroží. Strošovci sebou cukli, ale nestáhli se zpátky do úkrytu. Odvážně, ačkoli s divoce bušícími srdci se skrz lískové křoví dívali, jak Rohatý leze z hrobu. Něco měl přehozené přes rameno. Druhou rukou popadl kotel, o kousek jej posunul a narovnal. Pak se ohlédl po svém zajatci. Jezevec se před chvilkou probral a pokoušel se odplazit pryč. Běs jej popadl za nohu a smýkl jím po vrstvě bláta a mokrého listí zpátky k sobě. Muž zařval.

Bivojovy prsty svíraly Milivojovo rameno jako železné kleště.

Rohatý zvedl zmítajícího se Jezevce za nohu. Nešťastník viděl, že se blíží k rozšklebující se tlamě. Vytřeštil oči na veliká zažloutlá zubiska a znovu zaječel a zacloumal sebou jako pstruh na háčku. Nebylo mu to nic platné. Nejdřív jej ovanul ohavný smrad z chřtánu, pak jeho hlavu obalila vlhká temnota.

Rohatý rázně a s očividným zadostiučiněním, skousl. Ohavné křupnutí přinutilo Strošovce odvrátil zrak. Po chvíli to však nevydrželi a osmělili se podívat zpátky. Rohatý držel škubající se bezhlavé tělo nad kotlem a nechával krev tryskat z hrdla do nádoby. Mezitím spokojeně přežvykoval a plival ostré kousky lebky.

Nakonec ochablou mrtvolou ještě zatřásl, aby z ní vycedil poslední zbytky cenné tekutiny, a odhodil ji stranou. Pak se sklonil nad kotel a promluvil.

Strošovci zírali a nevěřili vlastním uším. Ta zrůda vypouštěla ze své dravčí tlamy skutečná slova. Sice jim nerozuměli, protože ten jazyk dávno utonul v zapomnění, ale nebylo pochyb o tom, že to není jen nějaké nesmyslné blábolení. Navíc v mluvě poznali rytmus a dokonce náznaky nějaké prosté opakující se melodie.

Ano, Rohatý čaroval; pronášel prastará zaklínadla. Netrvalo dlouho a dostavil se účinek, ze stříbrné nádoby začalo stoupat něco jako světélkující narudlý dým, jako krvavá mlha prozářená večerními červánky. Tehdy si běs sundal z ramene břemeno, které vynesl z podzemí.

Byly to nějaké staré, plesnivé, zpráchnivělé hadry, drápovitou tlapou uchopené tak, aby vytvořily ranec. Ten se teď rozevřel a přímo do kotle se s hlasitým chřestěním vysypaly kosti.

„Velekněžka,“ špitl Milivoj přesvědčeně. Bivoj odolal pokušení zacpat mu ústa dlaní.

Rohatý popadl hrubší kost, zřejmě stehenní, důkladně jí zamíchal obsahem kotle a pak ji také upustil dovnitř. Přitom nepřestával mumlat zaříkadla. Rudé světlo zapulzovalo, zesílilo, zalilo sedícího démona, naplnilo koruny stromů a proměnilo odevšad crčící vodu v prameny krve.

Pak někdo pronikavě zakvílel. Ženským hlasem.

Vycházelo to z kotle.

Vzápětí se okraje nádoby zachytily dvě lidské ruce se štíhlými prsty.

*

Draighou cloumala bolest, ale byla to bolest radostná, jako pokaždé, když se rodil život. Ona, která přivedla na svět jedenáct dětí, ji moc dobře znala, rozdíl byl jen v tom, že tentokrát to byla ona, kdo se z temnot nevědomí sápal na svět. Kroutila se v mazlavé, srážející se krvi, otírala si nalitá ňadra o kovové stěny Kotle a snažila se vytáhnout nahoru. Nohy měla pořád ještě zabořené v horkém lůně Matky Země, ve světě sahajícím hluboko pod dno Kotle. Byl to pocit, jako když při vzývání bohů nořila ruce do střev obětí. S kvílením vytáhla hlavu nad okraj kouzelné nádoby, rozlepila slizem zateklé oči a vzhlédla.

Tu ošklivou, umazanou, divoce zarostlou tvář by poznala, i kdyby z hlavy po stranách nevyrůstalo košaté paroží.

„Kernone…“ zaskučela. „Pomož mi!“

Rohatý se dosud neodvažoval sahat do kotle, aby nepřetrhl kouzelné spojení se záhrobními světy. Teď ale rychle natáhl dlouhé, silné ruce, uchopil Draighu a vytáhl jí z Kotle jako porodní bába novorozeně z matčina krvavého lůna. Chvíli ji držel ve vzduchu a nechal dešťovou vodu, aby smývala nečistotu z jejího nahého, opět stejně krásného těla. Krev stékala z dlouhých vlasů a odkrývala tak jejich skutečnou barvu. Byly plavé, jako ze zlatých vláken.

Rozechvělou ji uložil do mechu a listí a přikryl zbytky jejích vlastních šatů. Skrčila se do uzlíčku a jektala zuby.

„Kernone… Krev… Potřebuji krev…“

Samozřejmě, lidskou krev pila už předtím, za dávných časů, když byla velekněžkou, nejvyšší čarodějkou a hlavním obětníkem kmene Boiů. Tenkrát šlo ale o pouhý rituál. Teď to byla nutnost.

Každý, koho Kotel vrátil zpátky mezi živé, žil z lidské krve.

Kernon se spěšně natáhl po bezhlavé mrtvole, pohozené v houští, a přisunul ji k ležící kněžně.

„Ne,“ zachroptěla. „Čerstvou krev… Horkou… Z právě rozervaných tepen… Cítím ji… Slyším bušící lidská srdce… Blízko… Tam… Hned mi je přines!“

Běs nakrčil huňaté ryšavé obočí. Pak zvedl hlavu a v jeho očích zaplanulo přízračné světlo. Nozdry podobné umrlčímu nosu se téměř směšně zahýbaly, když nasály vlhký vzduch. Velmi důkladně a pozorně čenichal, pátral po náznaku člověčiny, který doposud nepostřehl.

Pak najednou zavrčel, popadl luk a šíp, rázně vstal, paroží zarachotilo ve větvích stromů, a vyrazil.

*

„Pryč!“ zařval Bivoj, vyskočil z úkrytu, couvl od sutin a pozvedl oštěp. „Rozdělte se a utíkejte!

Rychle!“

Milivoj opravdu ukázal bledému světlu nad ostrohem záda a vyrazil do deštivé tmy, avšak Sudivoj popadl luk a sáhl přes plece do toulce.

„Otče, ne!“ houkl na něj Bivoj. „Vezmi nohy na ramena!“

Strošovský vladyka jako by jej vůbec neslyšel, rychlým, přesným pohybem založil do zbraně šíp a třemi prsty natáhl tětivu.

Rachotivé kroky se přiblížily. Na hromadu kamení u jejich skrýše šlápla veliká tlapa. Bivoj pohodil hlavou, aby si k obličeji přilepené mokré vlasy švihnutím přehodil na záda, a vší silou se rozmáchl.

Křoví rozhrnula obrovská špinavá pěst. Svírala napjatý luk. Bivoj hodil.

Běs měřil přinejmenším dva sáhy, takže i přes jeho vyzáblý, kostnatý zjev měl hruď dvakrát tak širokou jako obyčejný muž. Oštěp nemohl minout, široký hrot rozčísl zrzavý porost, kůži i žebra a vnikl hluboko do těla. Rohatý sebou škubl, až paroží spustilo déšť listí a ulámaných haluzí, a ohlušivě, nelidsky zařval. Pravačka pustila tětivu ze střev a šíp jako stříbřitý záblesk proletěl mezi Bivojem a Sudivojem, slyšeli, jak se střela probíjí lesem, jak kosí houštiny, nechává ošklivé šrámy v kůře stromů a utíná větve.

Rohatý jediným máchnutím ruky, jako by se oháněl po kousavém hmyzu, vytrhl oštěp z rány a odhodil jej někam do tmy.

Bivoj couvl a vyškubl zpoza opasku sekeru. Štítu, který měl řemenem připevněný na zádech, se už chopit nestihl. Rohatý po něm natáhl pařát.

Sudivoj pustil tětivu.

Mířil na běsovo oko, ale minul, šíp propíchl Rohatého levou tvář, vnikl mezi zuby do úst a zabodl se do jazyka. Netvor znovu bolestně zavyl a obrátil rozlícený pohled ke staršímu muži. Vladyka bleskově sáhl po další střele, jenomže v tom okamžiku mu trup sevřela mocná tlapa. Sudivoj chraplavě vykřikl, ruka s lukem mu uvízla pod jedním z drápovitých prstů. Rohatý stiskl. Ne smrtelně, ale dost silně na to, aby se prostý tisový luk, kosti v mužově paži a možná i nějaké to žebro v hlasitým křupnutím zlomily. Sudivojův křik se změnil v pronikavé vytí.

„Otče!“ Bivoj přiskočil a vší silou sekl Rohatého do nohy, kousek nad koleno. Vytryskla černá, lepkavá krev. Běs se po útočníkovi ohnal levačkou svírající luk. Náraz zlatem pobitého lučiště zvedl Bivoje ze země a praštil jím o blízký dub. Štít na zádech mu zachránil páteř, ale stejně se s vyraženým dechem svezl po kmeni do čvachtajícího mechu. Širočina mu vyklouzla z dlaně. Rohatý bezohledně odhodil skučícího Sudivoje směrem k otevřenému hrobu, popadl omámeného Bivoje za nohu a vlekl jej po zemi k zářícímu kotli. Přitom podrážděně kroutil hubou a jazykem, protože v tlamě měl pořád zabodnutý šíp. Když stiskl čelisti, aby střelu překousl, uvízla mu mezi zuby.

Rohatý pohodil Bivoje k sténajícímu Sudivojovi, pozvedl ruku a něco vykřikl. V lese to zarachotilo, načež z deštivé temnoty nad pahorkem vyletěla stříbrná střela. Opsala v ovzduší velkolepý zářivý oblouk a vzápětí už svištěla zpátky ke svému pánovi. S lomozem proletěla košatými korunami, načež ji rohatý běs obratně chytil a zatočil se kolem dokola, aby šípu vzal průbojnost.

„Kernone…“ zachroptěla kněžna. „Pít… Dej mi pít…“

Rohatý odložil zbraně, opět uchopil kroutícího se Bivoje za nohu a pozvedl si jej před nenávistně planoucí oči. Jeho načne jako prvního a obsahem jeho tepen napojí svou žíznivou paní. Kožnaté rty se ohrnuly, odhalujíce páchnoucí zuby.

Jenomže dolů hlavou visící Bivoj mezitím popadl dech a neměl v úmyslu nechat se sežrat jen tak bez odporu. Když si ho Rohatý přitáhl k tlamě, najednou se prudce zhoupl a chytil otcův šíp. Jediným škubnutím jej vyrval z jazyka i tváře. Bolest trhla běsovou hlavou. Než ale Rohatý stačil jakkoli zareagovat, muž v jeho prstech se zhoupl tam a zpátky a vší silou mu vrazil šíp do oka.

Bulva pukla jako propíchnutý měch s vodou; na Bivoje vychlístla horká, mazlavá tekutina. Rohatý strašlivě zařval, zvrátil hlavu a vyhodil rukama. Strošovec vylétl z jeho prstů, zběsile mávaje rukama i nohama. Jako kámen vymrštěný ohnutou břízou prolétl korunami stromů, zoufale si chráně hlavu rukama. Nakonec se tvrdě zastavil o větev buku na samém okraji srázu. Pokusil se jí zachytit, ale byla kluzká od dešťové vody a váha štítu na zádech rovněž udělala své, takže jej horečnaté šmátrání nezachránilo. S hrubými kletbami sklouzl z haluze a zřítil se z hradištního ostrohu dolů do potoka. Pád z několika sáhů do plytké bystřiny plné vyčnívajících balvanů by zajisté skončil roztříštěním každičké kostičky v jeho těle. Jenomže dole ležel starý košatý buk, který Rohatý před začátkem kopání shodil ze skály.

Bivoj vlétl do jeho košaté koruny a zmizel ve výbuchu vody, mokrého listí a ulámaných větví.

*

Vladyka Sudivoj se s chroptěním opřel o loket a pokusil se posadit, ale zlomená ruka ho zradila. Se zaskučením se svezl zpátky na záda. Bolest mu prošpikovala mozek jako roj ostrých žihadel a doslova ho ochromila.

Někde blízko Rohatý příšerně vyl a divoce dupal a bušil do stromů. Sudivoj čekal, že ho nad sebou brzy uvidí a že smrt přijde z jeho drápů nebo zubů. Proto ho poněkud překvapilo, když se v jeho zorném poli náhle objevila žena. Zralá, kolem čtyřiceti, přesto pořád krásná a smyslná.

Děsivě krásná a démonicky smyslná.

Když se na něj dychtivě usmála, ukazujíce bezchybné bílé zuby, dívala se přitom na jeho hrdlo, na krkavici tepající v rytmu splašeného srdce.

*

O něco později, když už se povodím Mže rozlévala tma černá jak útroby hrobky, v níž Draigha po staletí spala, velekněžka vstala, zvedla hlavu a nastavila tvář dešti. Už se nechvěla, spíš naopak, čišela z ní síla, pýcha a vznešenost. Zbytky šatstva, které shnilo na jejích kostech v hrobce, jí sklouzly z ramen a prsou. Stála tam úplně nahá a chladná voda padající z nebe a ceděná korunami stromů s ní smývala poslední zbytky krve, hlavně s jejích rtů a vystrčené brady.

Pak řekla: „Musíme mnohé vykonat, Kernone.“

Rohatý běs seděl skrčený na hromadě rozhrabané hlíny, pořád úpěnlivě skučel a držel se za oko. Po ruce mu tekla krev.

„Slyšíš, Kernone?!“

Zmlkl a poslušně zvedl parohatou hlavu. Už předtím nebyl na jeho obličej kdovíjak hezký pohled, ale se splasklou, krvavou bulvou, visící z očního důlku to bylo ještě mnohem horší.

„Neobtěžuj mě svým kňučením Jako bys nevěděl, že se ti to nicotné zranění brzy zahojí a oko se během několika dnů obnoví. Teď mě poslouchej. Máme práci.“

Vzchopil se a vstal. „Čekám na tvé rozkazy, kněžko.“

„Musíme postavit vojsko. Obnovíme slávu našeho kmene a dobudeme zpátky území, které Boiům uloupili ti špinaví přivandrovalci ze severozápadu. Chci pomstu a hlavně chci zpátky svou moc!“

„Jistě, ale kde vezmeme vojsko?“

„Vyhledáme lidská sídla. Budeme zabíjet. Po tuctech, po stovkách, nemilosrdně. A pak všechny mrtvé opět oživíme v Kotli. Každý, kdo se vrátí ze smrti díky mým kouzlům, stane se mým otrokem, žíznivým po lidské krvi. Avšak ještě než vyrazíme na to strašlivé tažení…“

„Ano, kněžko?“

Podívala se přímo na něj a záludně se usmála. Kernon ztuhl. Ten výraz moc dobře znal.

„Nejdříve mě oblaž svou mužnou sílou, Kernone. Snad jsi v mohyle nezapomněl, žes býval bohem plodivé síly a mým neúnavným milencem?“

„Nezapomněl, paní,“ zachvěl se vzrušeně. „Celá ta staletí v černém hrobě jsem snil jen o naší divoké vášni.“

Sklouzla zrakem o kousek níž. „Jak vidím, v tvém údu pořád pulzuje síla.“

„Patří jen tobě, má krásná vládkyně.“

Draigha přikývla a opět se usmála. V očích jí zahořelo zvláštní světlo, které by každého smrtelníka přinutilo padnout na kolena a líbat jí nohy, nebo se třeba i nechat podříznout na její počest.

„Pojď,“ řekla a otevřela běsovi své vlhké, lačné lůno.

*

„Bivoji…“

Ležel na zádech jako nebožtík přichystaný na pohřební hranici a myslí se mu přelévaly rudé a černé proudy. Byl přesvědčený, že ten hlas je jenom mámení, že slyší své jméno v zurčení potoka a šumění deště v listoví. Možná jej volaly rusalky, vábily jezinky nebo si ho dokonce samotná Morena přišla odvést do Návu. Tak nebo tak by měl být mrtvý…

„Bivoji! Žiješ?“

Překvapilo ho poznání, že hlas, najednou mnohem zřetelnější, patří muži. Vzápětí se temnota potrhala a hromotlukovi se vrátilo vědomí. Bolest, která jej náhle probodla, ho utvrdila v tom, že odpověď na onu otázku je „ano“.

Zachroptěl.

„Bratře! Bohům budiž díky!“

Zachrastilo kamení, vyšplíchla voda, zašustily rozhrnované větve. Bivoj s námahou otevřel oči. A hned je zase přimhouřil. Byla pořád noc a nebe vytrvale zalévalo kraj deštěm. Z listů v černé pavučině větví, kterou rozpoznal nad sebou, na něj crčely pramínky studené vody

A právě tím mokrým větvovím se pomocí dlouhé vyřezávané hole drala oškubaná, rozcuchaná postava.

„Milivoji…“ Bivoj se úporně snažil vzpamatovat. „Co se to… Ach… Bohové…“ vzpomněl si.

„Otec! Co je s ním?!“

„Ne tak nahlas.“ Zarostlý mladík ulomil poslední překážející větev a sklonil se k bratrovi.

„Podej mi ruku, bratře. Můžeš vstát? Co všechno máš zlomeného?“

„Řekni mi to. Co je s tátou?“

Milivoj se zhluboka nadechl a smutně zakroutil hlavou. „Ta mrcha, ať je nastokrát prokleta, vysála jeho krev, aby získala zpátky svou sílu. Otcův život teď koluje v jejích žilách… Nemysli na to. Jak jsi na tom? Zkus se pohnout. Doufejme, že nekrvácíš dovnitř.“

Bivoj chvilku drtil mezi zuby tu strašnou zvěst. Na slzy však v této chvíli opravdu nebyl čas. Poslechl bratra a pokusil se zvednout. Něco zakřupalo. Bolest však nezaútočila, takže to nebyla kost. Mladému hromotlukovi se najednou pročistila paměť, vzpomněl si, jak se po zádech zřítil do koruny vyvráceného stromu. Štít pod ním rozrážel větve a nepochybně jej zachránil před nabodnutím na nějaký ostrý ulomený pahýl. Když pak, už výrazně zpomalený průletem korunou

– dopadl do kamenitého potoka, něco hlasitě prasklo a on ztratil vědomí.

To, co se zlomilo, nebyla páteř ani žebra. Prostě pod statným tělem při nárazu praskl štít. Bivoj si sáhl rukama na hruď, poslouchaly ho, sláva všem bohům!, a ztuhlými prsty rozepjal přezku řemene, čím se odpoutal od rozpůleného dubového kruhu. Pak se levačkou opřel o kamení, pravicí sevřel Milivojovu podávanou ruku a začal se zvedat.

„Opatrně. Ať si neublížíš ještě víc.“

Kupodivu to šlo. Jistě, celé tělo cítil jako jeden velký uzel bolesti, ale zdálo se, že jsou to jenom pohmožděniny a spousta krvavých šrámů. Bivoj vstal. Zkusmo zahýbal končetinami.

„Žádná zlomenina?“ zíral na něj Milivoj nevěřícně. „To je zázrak! Bohové tě musí mít rádi.“

„Myslíš?“ zabručel Bivoj chmurně. „Po tom, co se stalo ve starém hradišti?“

Mladší Strošovec se zasmušil, ale neřekl nic. Bivoj přelétl pohledem strmé úbočí ostrohu. Stromy na hraně útesu vypadaly jako černé přízraky, kymácející listnatýma rukama ve větru a vytrvalém lijáku. „Neslyším ty dva.“

„A doufejme, že ani oni neuslyší nás. Dlouho, předlouho se oddávali divokým rozkoším, nepopsatelné zvířecí vášni. Kněžka pak v záchvatu síly zpívala, tančila a kouzlila. Kolem půlnoci se zase unavila a teď i s Rohatým spí jako zařezaní. Brzy bude svítat. Něco mi říká, že tady nezůstanou. Potřebují ke svému nepřirozenému životu lidskou krev. Určitě se vydají hledat nejbližší obydlí.“

„Určitě,“ ucedil Bivoj. Se snahou nenadělat zbytečný hluk se prodral spletí větví na břeh potoka. Při každém prudším pohybu zasyčel anebo se zprudka nadechl, ale jinak neměl s chůzí potíže. „A my nad tím nemůžeme lhostejně mávnout rukou.“

„Ne, to nemůžeme. Ukryjeme se někde poblíž a počkáme, až se vzbudí…“

„A když zjistíme, kam si to pak namíří, pokusíme se je předběhnout a varovat rody sídlící tím směrem.“

„Přesně to jsem měl v plánu,“ přitakal Milivoj. „Otázka je, jak jsi na tom, bratře? Můžeš běžet?“

„Ovšemže můžu,“ opáčil Bivoj a netrpělivě vykročil podél potoka. „Nejdříve ale musím najít Dobromyslu.“

„Koho?“ spěchal za ním Milivoj.

„Svou širočinu.“

„To je teda podivné jméno pro sekeru… Počkej chvíli! Teď si vzpomínám. Nejmenovala se stejně ta dívka, která z tebe kdysi učinila muže? Tenkrát o letním slunovratu, když ti bylo sedmnáct…“

„Šestnáct,“ zabručel Bivoj. „Ano, to byla ona.“

„V tom případě to chápu. Pamatuji si její nabroušený jazyk. A jak se vztekala a metala kletby a pokoušela se tě očarovat, když jsi odmítl pojmout ji za ženu…“

„Nežvaň, Milivoji. Šetři dechem. Už brzy se pořádně proběhneme.“

*

„U Peruna a Velese,“ hlesl Bivoj a stáhl se zpátky do úkrytu za starým vývratem. „Jsou tři.

Nebo mě snad šálí zrak? V té mlze jsem možná viděl ducha…“

Vypadalo to, že se déšť polekal denního světla a s úsvitem konečně ustal. Přes hradištní pahorek se teď přelévala hustá mlha a plnila lesy kolem.

„Viděl jsi dobře,“ sykl Milivoj. „Rohatý a kněžna si pořídili společníka. Svého prvního otroka.

K tomu sloužily ty čarodějčiny půlnoční čáry…“

„Ale… ten třetí…“ Bivojovi se zadrhával hlas, jakoby se bál vyslovit tu děsivou domněnku.

„Vypadal jako… jako…“

„Já vím. Neměl jsem odvahu ti to říct, ale… otec je teď jedním z nich.“

„Vždyť jsi říkal, že ho čarodějka… Ach. Jedině, že by… To snad ne…“

„Přesně tak. Strčila tátovo tělo do kotle, a když pak vylezl, byl sice živý, zdravý a očividně při síle, ale už to nebyl on. Stal se jejím sluhou. Tupým, poslušným, nemyslícím. Víš, co to znamená?“

„Co?“ Bivoj byl tak ochromen tím strašlivým poznáním, že teď nedokázal rozumně uvažovat.

„Pokud si kněžka dokáže podřídit oživlé mrtvé, může Rohatý vyvraždit kteroukoli osadu a ona pak zabité vesničany nahází do kotle, vrátí jim život a udělá z nich své otroky…“

„Na tom něco bude,“ vypoulil Bivoj oči. „Kotel nesli s sebou…“

„Jak říkám. Než se nadějeme, sestaví si družinu a nakonec možná i opravdové vojsko. A pak může zaútočit i na Kazín nebo na samotný Vyšehrad.“

Bivoj zděšeně protáhl tvář. „Na Kazín, říkáš? Ano… Ano, to se určitě stane, pokud tu mrchu nezastavíme. Pospěš, bratře! Musíme varovat rody na východě! Zdá se, že Rohatý a kněžka míří podél Mže směrem k Vltavě.“

Bratři se vysoukali z mokrého úkrytu a našlapuje měkce jako divoké kočky na lovu vyrazili stejným směrem jako tři zamlklé postavy, které před chvilkou sestoupily z hradištního pahorku.

„Který rod sídlí nejblíže?“ zeptal se Bivoj přes rameno, zatímco proklouzávali houštinami směrem k Mži. „Na této straně řeky to moc neznám…“

„Hm, na východ odsud?“ Milivoj několik kroků mlčky uvažoval. „Aha. Ano. Už vím. Do první vesnice je to zhruba půl dne rychlé chůze. Když si ale pospíšíme…“

„Který rod?“

„Jezevci.“

*

„Perunova střela to párala! To je on!“

„Kdo on?“ zabručel Hordag a přehmátl silnými prsty na rukojeti kyje, jehož masivní oblá hlavice byla pobitá ošklivými železnými hroty.

„Přece ten Strošovec!“ hýkal nevěřícně jeden ze tří Jezevců, kteří se včera vrátili z loupežné výpravy do Strošovic a místo kořisti přinesli jen hrůzostrašné zvěsti o zabíjení a ještě daleko horších věcech. „Ten, co zabil Vojšu a tvého bratra! Vladykův syn!“

„Bivoj,“ doplnila Čaroslava, stojící na krok za Hordagem a opírající se o svou sukovitou hůl. Byla nejstarší z Jezevců a kam až paměť rodu sahala, znali ji jako vědmu, hadačku a léčitelku. Shrbená postava na směšně tenkých nohou, řídké bílé vlasy a vrásky tak hluboké, že do nich mohl hmyz naklást vajíčka a nikdo by si ničeho nevšiml, až dokud by z nich nezačaly vylézat masařky, však neměnily nic na stařenině postavení. Byla druhá po lechovi rodu a její slovo nesmělo být bráno na lehkou váhu.

„Opravdu?“ Hordagova tvář, už od včera zachmuřená díky vyprávění tří zpráskaných navrátilců, potemněla ještě víc. „Takže Klenův vrah si jen tak, jakoby nic, vykračuje naší osadou. Je to buď ten nejodvážnější muž v povodí, nebo ten největší blázen. Tak nebo tak, dnes večer bude nocovat na dně Mže. Chlapi?“

Jezevci stojící kolem novopečeného vladyky popadli oštěpy a luky.

„Znám i toho druhého,“ zakrákorala Čaroslava hlasem, který měl blíž k vranímu než k lidskému. Oči měla vybledlé, ale zrak jí vůčihledně sloužil dobře. „Žije sám v lesích a občas se toulá kolem. Jednou jsem jej zahlédla, jak slídí za osadou, ale blíž se neodvážil. Prý je to ten Sudivojův syn, který před dvěma lety opustil svůj rod.“

„Takže bratři. Skvěle.“ Hordag si plácl kůží opletenou rukojetí kyje do levé dlaně.

Osadu Jezevců nechránila palisáda ani val. Přístupové cesty, jednu z východu, druhou ze západu, obě přicházející po břehu Mže, střežily pouze dva páry vysokých model. Hordag jejich ochranné moci nikdy nevěřil, a teď, když viděl, jak vrah jeho staršího bratra bez zaváhaní minul jezevčími kůžemi ověšené podobizny předků a klidně vkročil do osady, se v tom jen utvrdil.

Strošovci se blížili rázným, smělým krokem. Ten mohutnější drze pohupoval v ruce sekerou, ten druhý, vousatý trhan, čvachtal v blátě patkou čarodějnické hole. Jezevců, kteří vylézali z chýší, zemnic a srubů kolem cesty, si nevšímali, přestože ti po nich pokřikovali urážky a děti se dokonce odvážily házet bláto. Štěkající psi se stáhli, když se po nich vousáč ohnal holí.

Zadýchaná dvojice došla na náves. Kruhový prostor byl obklíčen masivními sruby a několika statnými stromy, které jako by se svými větvemi snažily chránit vysoké slaměné střechy. Hordag a jeho družina stáli před vraty dlouhého náčelnického domu s vyřezávanými okenicemi a rohy ověšenými jezevčími lebkami.

„Ty jsi nový vládce rodu?“ zeptal se Bivoj zpříma, když zastavil na tři sáhy před skupinkou. Hordagovy nohsledy, kteří se pomalu začali roztahovat do stran, sledoval jen tak po očku, zdánlivě lhostejně.

„Jsem Hordag. Bratr Klena, jehož krev máš na rukou,“ zachroptěl vladyka a odplivl si, až

chrchel hlasitě pleskl do bláta.

„Nebyla to vražda,“ opáčil Strošovec rázně. „Klen pozvedl zbraň jako první. Varoval jsem ho, aby to nedělal. Nedal si říct, a tak jsem jej spravedlivě ztrestal za loupež a vraždu, kterých se dopustil u Strošovic. Pokud ti o jeho smrti vyprávěli něco jiného, pak bys jim měl na půl dne přitlouct jazyky k trámu u dveří, aby se naučili mluvit pravdu.“

„Nevykrucuj se! Vražda nebo souboj, to na věci nic nemění. Visí mezi námi kletba krevní msty!“

„Tyhle malichernosti,“ zavrčel Bivoj, „teď musí jít stranou, Hordagu. Přišli jsme vás varovat.“

„Před čím?“ Hordag měl snahu zachovat si povýšenecký, pohrdavý postoj, ale bylo vidět, že znejistěl.

„Neřekli ti to?“ koukl se Bivoj na známé tváře, které potkal předevčírem u mohyly. „Viděli přece, co vylezlo ze starého hrobu a sežralo Klenovu mrtvolu.“

„Rohatý,“ zaskřehotala místo očividně znepokojeného a náhle tápajícího Hordaga Čaroslava. „Strašlivý běs Starých. Krvelačný lovec. Takže je to pravda? Viděli jste ho také?“

„A nejen jeho,“ odvětil jí Milivoj. „Na starém hradišti Rohatý vyhrabal ze země svou paní a souložnici.“

„Velekněžku?“ hlesla Čaroslava a pokročila dopředu, opíraje se o hůl. „A co kotel? Byl tam kotel?“

„Byl. Celý ze stříbra a sálající kouzly. Rohatý a kněžka teď míří podél Mže na východ.“

„Přímo sem,“ dodal Bivoj pro jistotu, kdyby to Jezevci náhodou nepochopili. „Než se nadějete, vynoří se z lesa. Démon a krvelačná čarodějka. Určitě to nebude přátelská návštěva.“

„Co… co je to za žvásty?!“ vyrazil ze sebe Hordag, teď už dočista zmatený. „Zkoušíte na nás nějaké strošovské lži a úskoky? O co vám doopravdy jde? Co tu chcete? Přece byste nepřišli varovat své úhlavní nepřátele…“

„Uvažuj, vladyko!“ skočil mu Bivoj do řeči. „Jakápak to z naší strany může být lest? Jsme tady dva proti vám všem uprostřed vaší vesnice, navíc mizerně ozbrojení. Myslíš, že jsme až tak hloupí

– nebo tak odvážní? Přišli jsme vás varovat, protože tahle hrozba je stokrát horší než nějaké rodové pranice. Nechápete to? Staří povstali z hrobů, aby opět ovládli kraj. Přitáhnou, aby vás pobili a pak kouzly opět oživili. Tím se stanete jejich otroky, krvelačnými běsy, které použijí na dobytí dalších vesnic a hradišť. Pokud je nezastavíme, brzy budou bušit na brány Kazína. Tamější kněžnu, Libušinu sestru, přece ctíte taky, ne? Chcete mít na svědomí její záhubu?“

Skupinka před srubem zaraženě mlčela. Tětivy luků a ruky s oštěpy se uvolnily. Několik mužů se po očku dívalo k východnímu okraji osady, jako by čekali, že se z vlhkého hvozdu už už vynoří strašidelní útočníci. I Hordag sklonil kyj a přešlápl z nohy na nohu.

„Čaroslavo?“

Vědma opětovala jeho pohled. Bylo s podivem, jaká ráznost a přísnost sálala z té vetché stařeny.

„Říkají pravdu, vladyko. Musíš konat, a to rychle. Ženy, děti a starci ať popadnou to nejnutnější a okamžitě uprchnou do lesa. Muži nechť se chopí zbraní.“

„Kolik máte bojeschopných chlapů?“ kul Bivoj železo, dokud bylo žhavé.

„Patnáct… S kluky možná dvacet,“ vyhrkl Hordag, oči vypoulené na půl obličeje. „Jak ale hodláš bojovat s běsem a nemrtvou? Je vůbec možné je zahubit?“

Bivoj i Milivoj zaváhali, ale Čaroslava rozhodně přikývla. „Samozřejmě, že to jde. Kněžku zabijete zásahem přímo do srdce nebo oddělením hlavy. To platí na všechny démony, kteří povstali ze smrti. A na Rohatého něco vymyslíme. Hlavně přestaň otálet, vladyko! Dokaž, že si Klenův náčelnický stolec zasloužíš!“

Hordag naposledy zaváhal, ale netrvalo to déle než tři údery srdce. Pak se rozhlédl po kruhu vyčkávajících mužů a začal rozdávat rozkazy.

*

„Budu potřebovat tvou pomoc, mladíku.“

„Opravdu?“ podivil se Milivoj, protože to byl právě on, koho Čaroslava nenápadně odstrkala stranou od svých soukmenovců.

Na návsi a kolem bylo rušno jak o slunovratu. Jezevci se však samozřejmě neveselili, právě naopak, ženy a děti s nářkem a bědováním spěchali do lesa jižně od osady, muži pobíhali tam a zpátky a sháněli všechny zbraně, které byly v osadě k nalezení, zejména oštěpy a šípy.

Vědma přikývla. „Vím, že jsi čaroděj. Cítím to. Ve tvé krvi koluje divotvorná síla. Bude se hodit. Uvaříme zbraň proti Rohatému. Sice to bude narychlo a jen z toho, co mám po ruce, ale přesto doufám, že bude účinkovat…“

„Uvaříme? Zbraň?“ zarazil ji Milivoj. „Co to má jako být? Nějaký jed? Chceš Rohatého otrávit?“

„Co tě nemá?“ Čaroslava ukázala svůj jediný zub, trčící ze spodní čelisti přes vyschlý horní ret. „Víš toho tolik o Starých, a neuhodneš, oč jde?“

„Na hádanky není čas, stařeno,“ zavrčel neuctivě Bivoj, který se k nim připojil. „Oč jde?“

„Když chcete válčit se Starými, musíte použít jejich způsob boje. A oni kdysi dávno nevítězili pouhou tělesnou silou a kovaným železem. Měli ještě něco navíc, co jejich nepřátele naplňovalo ochromující hrůzou. Mohli táhnout do boje oblečení jen do svého bojového pomalování, a přece rozprášili šiky v oceli zakutých soupeřů…“

„Válečné šílenství,“ pochopil Milivoj a mírně pobledl. „Ty víš, jak jej vyvolat?“

Opět se bezzubě usmála a přikývla. „Modrohlávka, šťáva z listů rulíku a medovina. K tomu Staří obvykle přimíchali ještě vlčí anebo medvědí krev. Možná jenom pro chuť, ale možná taky ne, takže ji radši přidáme. Akorát ji nahradíme lidskou. Krev z žil čaroděje bude stejně dobrá jako dravčí, možná dokonce lepší…“

„A komu ten hnus dáte vypít?“ zamručel Bivoj.

„Přece tobě,“ podívala se na něj blahosklonně jako na dítě, které nechápe samozřejmou věc.

„Na mě žádné čáry Starých nezkoušej, babo,“ naježil se Bivoj, ačkoli tuto odpověď tušil. „Já nic takového do úst nevezmu…“

„Musíš,“ uťala. „Dala bych lektvar vypít Hordagovi, ale v tobě dřímá nesrovnatelně mocnější válečník, cítím to. Nápoj z tebe udělá bohatýra, poloboha, nelítostného běsobijce. Nalije ti do žil sílu a vyplaví strach a bolest. Mysli na to, jaký strašlivý nepřítel proti nám stojí. Tohle je jediný způsob, jak se mu vyrovnat. Smrtelník Rohatého neudolá, ale když tě lektvar promění v démona…“

„Ne!“ Bivoj rázně ukročil a pozvedl sekeru v téměř výhružném gestu. „Najdi si jiného hlupáka, který se nechá otrávit…“

„Neukvap se, bratře,“ přidal se najednou Milivoj. „Zvaž to. Mohlo by to pomoci. Za dávných

časů Staří díky bojové zuřivosti vítězili v zdánlivě ztracených bitvách. Muži posílení lektvarem hubili nepřátele po tuctech…“

Bivoj švihl bratra pohledem. „Slyšíš se? Nějak rychle jsi zapomněl, že kouzla těch lidožroutů, kteří vylezli ze svých plesnivých hrobů, zahubila našeho otce. Nenechám stejné čáry, aby mě poblouznily. Budu bojovat s čistou myslí.“

S těmi slovy robustní mladík ukázal dvojici čarodějů záda a rázně zamířil k vladykovu srubu. Milivoj a Čaroslava si vyměnili pohledy.

„Ty víš, co je potřeba udělat,“ zakrákorala stařena. „Zdědil jsi moudrost svých předků, víš mnohé o Starých. Vidíš za hradby tohoto světa. Neucouvneš.“

„Ne,“ přisvědčil mladík. „Udělám vše, co je nevyhnutné… Prozatím ale zůstanu tady, na stráži. Má kouzla zachytí příchod Rohatého mnohem dřív než to nejbystřejší oko. Je na mně, abych včas varoval muže před útokem. Pak přijdu za tebou. Ty zatím rozdmýchej ohniště a dej všechno vařit. Krev přidáme až nakonec.“

Opět vystrčila svůj poslední shnilý zub, tentokrát v zamyšleném výrazu. Nakonec přikývla.

„Dobrá. Najdeš mě v mé chýši, tam pod lesem,“ ukázala kloubovitým palcem přes rameno. „Ale neotálej příliš dlouho. Možná na tom závisí naše přežití.“

S těmi slovy se otočila na patě a čvachtajíc chodidly v blátě zamířila postranním průchodem mezi sruby k lesu. Na to, že vypadala jak hromada kostí zabalená ve vyschlé kůži poseté stařeckými skvrnami, se pohybovala překvapivě čiperně.

*

„Takže? Co máš s tím Kazínem?“ zeptal se Milivoj nečekaně.

„Cože?“ zvedl Bivoj hlavu od sekery a brusného kamene. Předchozí zmatek ustal, vesnice se ponořila do ticha. Po zuby vyzbrojení muži čekali na svých pozicích a přebírali si v hlavách odvážný plán, s nímž přišel právě Bivoj.

„Všiml jsem si, jak sebou při každé zmínce o Kazíně cukneš,“ dotíral Milivoj. „Skoro jako bys nechtěl s Rohatým a velekněžkou bojovat pro záchranu této vesnice a ostatních rodů u Mže, ale spíš jim zabránit v přístupu ke Kazínu.“

„A co je na tom divného? Tamější kněžna vládne povodí. Je to mocná čarodějka, sestra moudré Libuše. Když se jí něco stane, křehká vláda Krokových dcer se začne hroutit. Jistě, mnozí vladykové si to přejí. Já ale ne.“

„Ach tak. Už chápu.“ Milivoj se navzdory hrůzám, které prožili a kterým měli brzy opět čelit, usmíval. „Takže jde o Kazi.“

„Nevím, o čem mluvíš.“ Bivoj přejížděl kamenem ostří sekery tak soustředěně, až občas zapraskaly jiskry. „Místo toho vyptávání bys měl radši jít a opatřit si nějakou pořádnou zbraň. Ta hůl je dobrá jedině na toulavé psy…“

„Pleteš se, s tímhle žezlem budu užitečnější než s oštěpem v ruce. Se zbraněmi jsem to nikdy moc neuměl, nepamatuješ? Má zaklínadla poslouží v boji víc. A nezamlouvej to. Nejsme přece malí kluci, nemusíme zatloukat, že se nám pohledy lepí na dívčí lýtka. Vyprávěj mi o sobě a Kazi.“

„Takže ty nedáš pokoj?“ zasténal Bivoj, oči obrácené v sloup. „Tedy dobrá. Loni mě otec poprvé vzal na velké shromáždění rodů na Vyšehradě. A tam jsem poprvé spatřil Kazi. Hrdou, divokou, tmavovlasou, s ohnivýma očima. Nedokázal jsem od ní odtrhnout pohled, a ona si toho všimla a usmála se na mě. A o tom úsměvu se mi pak zdávalo každou noc. Nemůžu se dočkat, až ji zase uvidím. Tedy… pokud přežijeme dnešek.“

Milivoj chápavě přikývl, ale zároveň jeho úsměv posmutněl. „Tak to je láska, bratře. Konečně si našla cestu i do tvého srdce. Já ji znám. Věř mi, že jí dobře znám. Víš, co nosím tady?“

Bivoj vzhlédl. Milivoj mu ukazoval nevelký kožený váček, který se mu houpal na krku.

„To teda netuším. Co?“

„Popel. A drobné kůstky. Z hranice, na níž shořela má žena a dítě…“

„Ach, Milivoji… Tvůj zármutek je pořád ještě…“

Zůstalo to nedopovězeno, protože Milivoj najednou odvrátil zrak a přestal bratra poslouchat. Soustředěně, s napjatým a znepokojeným výrazem se díval na západ, k lesu. Ruka sevřela čarodějnou hůl tak pevně, až mu zakřupaly klouby v prstech.

Bivoj odložil brousek a vstal, čerstvě naostřenou Dobromyslu v dlani. Pohlédl stejným směrem, ale na nic se neptal, nechtěl rušit bratrovo soustředění.

Hvozd vypadal na první pohled obyčejně a klidně. Koruny stromů se zatím nechvěly a nenaznačovaly tak pohyb mohutného těla s rozložitým parožím pročesávajícím větve. Ani nebylo slyšet lomoz a těžkopádné kroky. Jen v podrostu vířila mlha, plazící se z houštin směrem k osadě…

Bivoj ztuhl. U Velesových kopyt!

„Ta mlha…“ zachroptěl.

„Vidím,“ opáčil Milivoj kovovým hlasem.

Hýbala se. Mnohem rychleji, než bylo přirozené, zejména s ohledem na bezvětří, které nad vesnicí Jezevců viselo. A vůbec, kdyby její pohyb způsobil vítr, nepochybně by se v něm trhala a řídla. Tahle mlha však přímo před očima houstla a jednotlivé cáry se postupně slévaly do větších a neprůhlednějších chomáčů a ty pak do souvislé masy. Než se muži v osadě nadáli, ponurá silueta hvozdu zmizela za jednolitou bílou hradbou.

Teď se mlha valila k vesnici. Bivoj se rychle rozhlédl. Jak se obával, přicházela ze všech stran; od lesa, od řeky, od nevelkého pole na východě. První bílé jazyky už olizovaly sruby, ploty, ohrady, chlévy, rodovou sýpku. Brzy už se vlévaly na náves a téměř svůdně se kroutily kolem statných kmenů po obvodu kruhového prostranství, snažíce se vyšplhat do košatých korun.

„To jsou oni,“ zachroptěl Milivoj. „Rohatý a velekněžka.“ Otočil se a začal mávat rukama a žezlem. „Už jdou!“ volal přiškrceně.

Jezevci pochopili. Hlavy mužů, netrpělivě vyhlížející z úkrytů, se stáhly a zmizely. Osada, až na dva Strošovce stojící na návsi, náhle vypadala jako opuštěná.

„Pospíchej na svoje místo, bratře,“ pohlédl Milivoj na otálejícího Bivoje. „Já musím do vědminy chýše…“

„Milivoji, počkej,“ ošil se mohutnější z bratrů, zatímco kroužil pohledem po houstnoucím oparu kolem. Už byl tak blízko, že se v něm začínaly topit nejbližší domy. „S mlhou jsme nepočítali. Budeme v ní jako slepí…“

„Ale já musím za Čaroslavou…“ přešlápl Milivoj z nohy na nohu.

„Udělej něco!“ přibil ho Bivoj pohledem k zemi a více už neváhal, rozběhl se k mohutnému dubu, roztahujícímu větve nad sruby jižně od vladykova dvorce. Širočinu si zastrčil za opasek, vyšvihl se na nejnižší větev a vzápětí už hbitě jako lasice šplhal do spletité koruny.

Milivoj se ještě jednou zmateně rozhlédl. Okolní sruby už nepřirozená mlha změnila v nezřetelné, rychle se ztrácející tmavé siluety. Mladý čaroděj polkl nasucho. Měl strach jako nikdy předtím. Neměl srdce válečníka jako jeho otec a starší bratr a až do této chvíle doufal, že se nepřátelům nebude muset postavit osobně. Jenže tomu se nešlo vyhnout. Pokud je mlha skutečně oslepí, celý plán vyjde nazmar. Navíc ucítil někde uvnitř bolestivé píchnutí; věděl, že to se ozývá svědomí, vyčítající mu jeho zbabělý útěk ze starého hradiště, když Rohatý zaútočil na otce a bratra…

Milivojův těkavý pohled se najednou ustálil a nakrčené obočí mu dodalo vzpurný výraz. Zhluboka se nadechl. Ne, teď už neuteče. Bude tomu čelit, nepřátelským mocnostem i vlastní zbabělosti. Rozkročil se v pevnějším postoji a pozvedl vyřezávané žezlo. Mezi mírně

rozechvělými rty mu začala plynout zaklínadla. Zpočátku šeptaná, avšak čím dál hlasitější.

Účinek se dostavil téměř okamžitě. Mlha zavířila. Bílé cáry, natahující se k mladému zaklínači jako napůl průhledné pařáty přízraků, polekaně ucukly. Milivoj ucítil vědomí, skrývající se v oparu, vědomí zlé, nepřátelské, ďábelské. Zachvěl se, zajektal zuby, ale jeho chodidla zůstala na místě jako přilepená louží smrkové smoly. Opět se zhluboka nadechl…

Vzápětí holí prudce bodl proti mlze. Tentokrát zaklínadlo zakřičel z plných plic.

Bivoj, krčící se v koruně dubu nad návsí, polekaně odvrátil zrak, když mlhu rozetnul kratičký, ale oslepivý záblesk divotvorného světla.

*

Draigha sebou náhle cukla, jako by ji neviditelná ruka uštědřila políček. Potácivě couvla od kotle, z něhož se valila mlha hustá jako dým ze zapálené shnilé slámy. Zaklínadla jí odumřela na bezdechých rtech.

„Kněžko!“ houkl Kernon vystrašeně a natáhl ruku, aby ji zachytil.

Udělala odmítavé gesto, potřásla hlavou, nabrala rovnováhu, lapila dech a narovnala záda.

„Mají tam čaroděje,“ zasyčela nenávistně. „A ne lecjakého. Ví, že přicházíme.“

„Co uděláme?“

„To, co jsme si naplánovali. Jenom o kouzelníka se budu muset postarat sama.“

„Nevystavuj se nebezpečí…“

„Nestarej se,“ blýskla po něm podrážděným pohledem. „Každý z nás udělá to, co umí nejlíp.

Ty běž a zabíjej, vraždi, prolévej krev. Neměj slitování.“

„Jako bych někdy měl,“ zabručel obrovitý běs, popadl zlatý luk a stříbrný šíp a vyrazil lesem topícím se v čarodějné mlze. Dlouhým kostnatým nohám stačilo udělat tři kymácivé kroky, aby se obr ztratil své bosorácké milence z dohledu.

Draigha obrátila zrak ke svému druhému, podivně zamlklému společníkovi.

„Jdeme!“ zavelela. „Taky máme něco na práci.“

Sudivoj, nebo spíš jeho tělo posedlé neznámým duchem, následoval čarodějku poslušně, bez jediného slova.

*

Milivoj zaslechl lomoz blížící se z lesa a pocítil, jak mu předchozí odhodlání v žilách rychle řídne. Pozpátku ustupoval ze středu návsi ke srubům. Když paroží Rohatého přestalo rachotit ve větvích a drápovité tlapy zadusaly na travnatém prostranstvím mezi hvozdem a osadou, mladík naposledy máchl holí, otočil se na patě a svižným krokem vyrazil mezi domy.

Konec konců, své udělal. Mlha ustoupila před jeho kouzly do okolních uliček a dvorů a odkryla tak číhajícím Jezevcům výhled na náves. Víc jim v této chvíli poskytnout nedokázal.

Milivoj se neohlížel. Zrychlujícím se krokem proklouzl mezi chýšemi a zemnicemi a vzápětí už stoupal po mírném svahu k Čaroslavinu domku pod lesem.

Pokoušel se udržet si naději, ale skomírala v něm jako chvějivý plamínek na příliš krátkém knotu.

*

Bivoj se krčil v koruně dubu. Jeho hlasitě tepající srdce se svým rytmem přizpůsobilo dunění blížících se kroků. Nepřítel přicházel tou samou uličkou, kterou do osady nedávno vstoupili oba Strošovci. Mladík mhouřil tím směrem oči, ale obra prozatím skrývala mlha, podrážděně vířící kolem kruhu vyčištěného Milivojovými kouzly…

Až pak náhle…

Bivoj křečovitě sevřel Dobromyslu. Srdce se mu rozbušilo dvakrát rychleji. Z bílých chuchvalců se zhruba ve výšce jeho úkrytu vynořilo rozložité paroží, majestátně se pohupující v rytmu dlouhých kroků. Za ním se ukázala rozcuchaná hlava s viditelně se hojící ránou místo levého oka, a nakonec temné obrysy vyzáblého těla. Pohybovalo se neohrabaně, až nepřirozeně, jako by někdo kosti a svaly statného jelena násilím nacpal do lidské kůže.

Rohatý zastavil na okraji kruhového shromaždiště. Zachmuřil se, zavětřil, zakroužil kolem dokola pozorným pohledem. Bivoj se tiše stáhl hlouběji do rozsochy dubu a zatajil dech. Pokud ho běs zahlédne…

Nezahlédl. Stočil planoucí zdravé oko k vladykovu srubu. Očividně tušil past, ale strachu nepodlehl. Varovně zavrčel, chopil se luku a přiložil stříbrný šíp k tětivě z Klenových střev. Pak opatrně vykročil přes náves. Cáry mlhy natahující se za jeho tlapami se rychle utrhly a ucukly zpátky jako ruce popíchané bodláčím.

Čvachtání bláta pod běsovými drápovitými chodidly bylo jediným zvukem v napětím zvonícím tichu. Rohatý s každým dalším krokem zvedal zlatem pobitý luk výš a výš. Brzy dosáhl středu kruhu.

Bivoj se vztyčil na tlusté větvi a potěžkal v ruce širočinu. Hlavně ať se Jezevci neunáhlí. Musí počkat na ten správný okamžik…

Ještě chvilku… Ještě pár kroků…

Rohatý se zastavil, nepochybně prostoupený zlou předtuchou.

Teď! zaječel Bivoj v duchu, protože na sebe nesměl přitáhnout běsovu pozornost. Teď, vy hlupáci! Na co ještě čekáte?!

Na střechách srubů kolem to zašustilo. Rohatý zastříhal ušima, vycenil zuby a o krok couvl.

Tětivu s šípem natáhl až k zarostlé líci.

Útok, hňupové, útok!

Vtom zahučel roh. Konečně! Nad vysokými slaměnými střechami se zprudka vynořili muži s luky a oštěpy v rukou.

„Teď!“ zařval Hordag a sám jako první mrštil dlouhým kopím. „Prošpikujte tu zrůdu!“ Železné a kostěné hroty se snesly na překvapeně ryčícího obra jako roj vzteklých sršňů.

*

Když se s třesknutím rozletěly dveře za Čaroslavinými zády, vědma se ani neohlédla.

„No konečně!“ zakrákorala a zamíchala kostěnou naběračkou v měděném kotli, nad nímž se skláněla. „Už je to skoro hotovo. Právě jsem přidala medovinu. Už zbývá jen tvá krev. Pospěš, Strošovče!“

Příchozí poslušně překročil práh a zamířil k ohništi. Už byl těsně za stařenou, když se Čaroslava náhle zarazila a zvedla hlavu.

Najednou jí to došlo. To podivné mlčení… Ten pronikavý zápach…

Bleskurychle se otočila, rozmachujíc se naběračkou k úderu. Stihla však pouze zahlédnout strnulou tvář s odporně netečnýma, zakalenýma očima. Vzápětí ji dvě studené ruce popadly za hlavu a rázně, s neúprosnou silou ji otočily čelem zpátky k ohništi. V kožnatém krku to ohavně křuplo a hrbaté tělo náhle ochablo. Zpod oškubané sukně hlasitě crčela moč.

„Copak to je?“ zeptala se zvědavě Draigha, která se právě zhmotnila z mlhy před chýší a se skloněnou hlavou prošla nízkými dveřmi. „Tu vůni znám,“ nasála vzduch. Přikročila ke kotli, nahlédla do něj, opět začenichala a najednou se usmála. „Ale to se podívejme! Ta vesnická havěť tu vaří nápoj válečného šílenství! Hádám, že už chybí jenom krev. Slyšíš, otroku?“ pohlédla na svého společníka. „Potřebuji krev.“

Rozhlédl se a zamířil do kouta, kde byla vedle hromádky naštípaného dříví zaťatá v těžkém špalku sekera. Sudivoj ji vyprostil, vrátil se k ohništi, zvedl mrtvou Čaroslavu za vlasy a třikrát ji sekl do krku. Zatímco tělo se sesulo zpátky na podlahu, houpající se hlavu podal nemrtvý své paní. Draigha ji rychle zvedla nad kotel. Ze zbytku krku pod ochablou jednozubou čelistí tekla do nádoby lepkavá krev. Když se proud změnil v kapání, druidka hlavu odhodila do kouta, zvedla ze země kostěnou naběračku a důkladně zamíchala ostře páchnoucí směs.

„Tak, výborně,“ vycenila spokojeně zuby. „A teď…“ pokynula Sudivojovi.

Venku zazněly mokré kroky a čvachtání hole v blátě. Draigha a Sudivoj se překvapeně ohlédli. Z mlhy před chýší se vynořila vysoká rozcuchaná postava.

Milivoj se zarazil na zápraží a vytřeštil oči. Stačil mu jediný pohled do vnitřku ohništěm osvětleného obydlí, aby pochopil, k čemu tu došlo.

Ani Draigha nepotřebovala zdlouhavé vysvětlování. „To je ten čaroděj,“ zúžila oči. „Zab ho, otroku! Hned!“

Zbytečně zvyšovala hlas, Sudivoj vykročil, ještě než to dořekla.

Při pohledu na vlastního otce, mířícího k němu s hrůzostrašně lhostejnou tváří a s krvavou sekerou v pěsti, Milivojovo srdce spadlo do studeného bláta.

*

Kernon ani nestihl vystřelit, sprška střel ho přinutila přikrčit se a levačkou svírající luk si chránit obličej. Několik šípů mu prošpikovalo paži, ramena a břicho, dokonce mu i jeden oštěp probodnul stehno, ale to byla pro něj bezvýznamná, ačkoli bolestivá, zranění. Hlavně nesmí přijít o druhé oko. Představa, že by ztratil zrak úplně, ho naplňovala hrůzou.

„Nepřestávejte!“ křičel Hordag na střeše vladykova dvorce. „Do něj!“

Kernon v lijavci střel nabral podobu podivného přerostlého ježka. Bublal v něm vztek a každé další bodnutí ostrého hrotu jej znásobovalo. Ještě pár zásahů a pohár konečně přetekl, rohatý obr zuřivě zařval, narovnal se, natáhl luk a bleskurychle zamířil.

Tětiva ze střev vlhce pleskla. Stříbrný šíp se zableskl nad návsí.

Ve skutečnosti Kernon střílel na řadu siluet, vykukujících nad dlouhou střechou hlavního srubu. Střela však dopadla o kousek níž, projela tlustou vrstvou slámy a zasáhla tlustý trám, tvořící hranu střechy. Masivní hrot břevno nelítostně rozťal a pak měl šíp ještě dost síly, aby v chomáči suchých stébel, ostrých třísek a vnitřností jednoho z Jezevců odletěl někam do husté mlhy.

Pronikavě to zapraskalo a prostřední část střechy se s rachotem propadla dovnitř srubu. Tři křičící muži zmizeli v díře plné prachu a zvířené slámy. I sám Hordag sklouzl nohama do otvoru, ale v poslední chvíli se zachytil a s pomocí pohotového družiníka se vyškrábal zpátky.

Střelba ze tří střech prořídla. Kernon pozvedl pravačku a vykřikl zaklínadlo. Slyšeli, jak kouzelný šíp sviští zpátky.

*

Na žádné čarování a útočná ani ochranná zaklínadla nezbyl čas. Dokonce ani na útěk. Proto když se Sudivoj rozmáchl sekerou, Milivoj stihl pouze uchopit svou hůl oběma rukama, dlaně na půl sáhu od sebe, a pozvednout ji v zoufalém pokusu o obranu.

Krvavé ostří sekery přerazilo vyřezávané žezlo v polovině. Milivoj, ačkoli nezasažen, se zapotácel a upadl na záda. Dva pahýly s ostře ulomenými konci mu vyklouzly z dlaní.

Sudivoj přišlápl zvedajícího se syna zpátky k blátivé zemi a rozmáchl se širočinou k smrtícímu úderu.

Milivoj odevzdaně zavřel oči.

*

Bivoj v koruně dubu klel a zároveň se třásl touhou přidat se k boji. Viděl, jak Rohatý podruhé vkládá stříbrný šíp do luku a střílí. Střela rozmetala na kusy dobrou třetinu střechy dalšího srubu. Na dvůr se s křikem skutáleli další dva Jezevci.

„Nevzdávejte to, hlupáci!“ cedil Strošovec skrz zuby. „Víte přece, co máte dělat! Copak to nedokážete?“

Dokázali. Hordag popadl roh a vyslal nad osadu druhé útočné zatroubení.

„Teď! Všichni najednou!“ zařval. „Přinuťte tu zrůdu ustupovat!“

Krupobití šípů, oštěpů či dokonce kamenů z praků opět zhoustlo. Běs začal ustupovat. A protože pichlavé střely přilétaly ze střech srubů na východě a severu, Rohatý couval k jižnímu okraji kruhového prostranství.

Přímo k dubu, na němž číhal Bivoj.

„Jen pojď, paroháči… Už jenom kousek…“

Košaté paroží zašustilo v koruně statného stromu. V tom okamžiku Hordag zatroubil potřetí a střelba najednou ustala. Běs zpustil probodané zápěstí, kterým si dosud chránil obličej, a podezíravě zamrkal zdravým okem.

Bivoj jako útočící rys vyrazil z rozsochy, proběhl po tlusté větvi a proskočil listovím. Zezadu dopadl koleny na Rohatého ramena a hrábl levačkou po jeho zrzavé hřívě. Obr se zapotácel a překvapeně vyjekl. Vzápětí pochopil smysl léčky a zacloumal hlavou, jenomže to už se Bivoj pevně držel porostu na jeho zátylku.

„Perune!“ vykřikl a mocně máchl pravačkou.

Dobromysla dopadla. Ostří však nemířilo na démonovo temeno, nepokoušelo se prohryzat k mozku. Zaťalo se do místa, kde z veliké lebky vyrůstal paroh.

Běsova síla je v jeho paroží, tvrdil Milivoj, když léčku plánovali. Bivoj prosil bohy, aby se jeho bratr nemýlil.

*

„Ne!“ vykřikla najednou Draigha a vkročila mezi napřahujícího se Sudivoje a jeho oběť.

„Počkej!“

Nemrtvý otrok zaváhal. Milivoj poněkud překvapeně otevřel oči.

„Mám lepší nápad,“ usmála se velekněžka. Milivoj sice slovům nerozuměl, ale její vyceněné běloskvoucí zuby mluvily dostatečně srozumitelnou řečí. „Jeho krev je plná kouzelné síly. Byla by škoda nechat ji jen tak vytéct do bláta.“

Sudivojovým obličejem se poprvé mihl náznak nějaké emoce, přesněji zklamání. Poslušně však sklonil širočinu a ustoupil stranou.

Draigha se snesla na ležícího Milivoje jako dravý pták lovící drobnou zvěř nebo rybu plovoucí nízko pod hladinou. Pořád se zubatě usmívala, až z toho bezmocnému mladíkovi tuhla krev v žilách.

„Mezi bolestí a slastí někdy nepoznáš rozdíl,“ šeptala, zatímco planoucím pohledem hledala nějakou skulinku mezi vlasy a vousy na jeho krku. „Ale v tvém případě bude bolest kratičká a rozkoš nekonečná. Možná tě pak oživím v Kotli a nechám si tě jako dalšího věrného otroka.“

Pro strošovského vyhnance byla její slova jen jedovatým sykotem mezi rudými rty a bílými zoubky. Jak se přibližovala, ucítil její dech. Vůbec nebyl sladký a hřejivý jako dech milenky. Páchl hnusně, jako rozkládající se krev, a zůstával po něm slizký pocit.

Velekněžka ohrnula rty a špičky zubů zašimraly Milivoje na krku. Tělo mu obsypala husí kůže…

V tom okamžiku se od osady, z neproniknutelné mlhy, ozval strašlivý řev.

*

Ze zvuku, který se dral z běsova chřtánu, Bivojovi téměř popraskaly ušní bubínky. Potlačil však chvění a udeřil ještě jednou, a pak bleskurychle znova. Znělo to, jako by Dobromysla sekala silné bukové špalky. Ze zvětšující se rány u kořene rohu stříkala černá krev. Rohatý se potácel po návsi a zběsile sebou cloumal ve snaze setřást útočníka. Bivoj mu opravdu sklouzl z ramen a nohy mu chvilku poletovaly sem a tam ve vzduchu, ale pak se s vypětím všech sil vytáhl opět zpátky. Vyjící běs si sáhl pravačkou na zátylek. Strošovec do ní pohotově sekl, jeden z drápovitých prstů odlétl stranou. Šmátrání však neustalo. Rohatý byl bez sebe bolestí a vztekem. Podařilo se mu zachytit sekeru a vyrvat zbraň z mocných dlaní. Vztekle ji odhodil do bláta.

Bivoj nezaváhal a skočil. Jeho prsty se zachytily napůl odťatého parohu. Rohatý se pod váhou břemene zapotácel. Bivoj to krátké zaváhaní využil k ráznému zhoupnutí.

Ozvalo se odporné zapraskání. Tmavá krev stříkala proudem.

*

„Kernone!“ Draigha, obkročmo sedící na Milivojovi se prudce narovnala a obrátila zrak k osadě. Díky mlze, kterou sama vyčarovala, však až k bojišti na návsi nedohlédla.

Zaváhala. Má spěchat svému milenci na pomoc, nebo dodělat toho prašivého zaklínače?

Pohlédla na svou oběť… A ztuhla.

Milivoj se nepříčetně usmíval. Přeběhla pohledem z jeho obličeje na jeho pravou ruku. Dlaň svírala jeden z pahýlů rozštípnuté čarodějné hole.

„Otroku!“ zavyla Draigha, ale v tom okamžiku se Milivoj prudce nadzvedl a vší silou vrazil ostré dřevo mezi její ňadra. Do obličeje mu vytryskla krev.

Řev Rohatého byl ničím ve srovnání s kněžčiným zběsilým vřískotem.

*

Výbuch dosud nepoznané bolesti zakalil Kernonovi i zbytek zraku. S vytím padl na kolena. Ten náraz zpřetrhal i poslední vazivo, poutající paroh k zrzavé hlavě. Bivoj tvrdě dopadl na záda a těžký paroh přistál na něm.

Skučící Rohatý se držel za krvácející ránu na lebce a naříkal nad ztrátou části své ozdoby. Do jeho bědování však rychle pronikaly vzteklé tóny. Nakonec převládly, Kernon zuřivě zavrčel a žal z jeho žil vyplavila čirá pomstychtivost.

Pozvedl čtyřprstou ruku a zaklínadlem přivolal šíp.

*

Jak se Draigha snažila dosáhnout na muže pod sebou a pomstít se mu alespoň vražením nehtů do očí, poskytla tím potřebný protitlak úlomku hole nořící se jí do prsou. Milivoj ucítil, jak pahýl proniká hlouběji a hlouběji a hledá si cestu skrz plíce a srdce. V jeho výkřiku se hrůza smíchala s divokým uspokojením. Na krev, která na něj stříkala z rány i z čarodějčiných už ne vřískajících, ale chroptících úst, nedbal.

Sudivoj přiskočil své paní na pomoc. Rozmáchl se sekerou a ze strany se pokusil zasáhnout Milivojovu hlavu.

Mladík opět zařval a rázně trhl křečemi zmítanou kněžkou. Sám sebe překvapil takovou duchapřítomností, prostě tu chcípající mrchu použil jako štít. Širočina ji zezadu zasáhla do krku a proťala páteř. Hlava spadla dopředu, visíce na měkkých zbytcích krku, a konečně zmlkla.

Milivoj se koupal v proudech krve.

*

Bivoj se sebe shodil těžký paroh, s námahou se vydrápal na nohy a kulhavě se rozběhl pryč od stále ještě klečícího Rohatého. Tomu právě přistál v prstech kouzlem přivolaný šíp. Běs se nadzvedl, vložil střelu do luku a natáhl tětivu. Prchající Bivoj se právě ohlédl přes rameno a polila ho ledová hrůza. Věděl, že tentokrát jej šíp připíchne k zemi jako švába…

Tětiva praskla. Klenovo střevo se dřív nebo později muselo přetrhnout a vybralo si k tomu právě tento okamžik. Stříbrný šíp neškodně spadl na dvůr.

Netvor vztekle zařval, odhodil luk, popadl šíp do dlaně, zvedl se a vyrazil za Bivojem. Krok měl nejistý, ale z oka mu šlehal plamen zběsilé zuřivosti.

Bivoj věděl, že neuteče. Proto vyrval z šípy poseté návsi těžký lovecký oštěp, otočil se k obrovi čelem a zaujal postoj k zoufalé obraně.

Rohatý máchl šípem jako kyjem. O polovinu menší Strošovec sice zachytil úder ratištěm oštěpu, ale síla nárazu jej zvedla ze země a odhodila několik sáhů dozadu. Vletěl mezi dva sruby, rozmetal plaňkový plot a pleskl do řídké směsi bláta a prasečího hnoje.

Kernon kymácivě vykročil směrem k němu, ale vtom opět zahučel roh a ze střech se snesly šípy Jezevců. Démon se chtě nechtě zastavil, zvedl pohled k drzým útočníkům a vzápětí s hrozivým vrčením vyrazil proti vladykově srubu. Už měl toho všeho zrovna po krk. Bylo načase ty červy rozmačkat a poslat do zásvětí.

*

Milivoj vší silou shodil probodnutou a posekanou kněžku pod nohy tvora, který přebýval v těle jeho otce. Sudivoj o mrtvolu zakopl a zřítil se dopředu, sekera v jeho ruce však přesto udeřila. Milivoj se v poslední chvíli hbitě odkutálel. Ostří se zaťalo do deštěm rozmáčeného zápraží přesně v místě, kde měl ještě před chvílí hrudník.

Mladý čaroděj se bleskově vymrštil na nohy, otočil a skočil na soupeřovu ruku, právě se pokoušející vyprostit sekeru z vlhké země. Loketní kloub praskl jako suchý pařez. Sudivoj však nevykřikl, patrně vůbec necítil bolest. Nicméně zlomená paže mu vypověděla službu, a tak sáhl po Milivojových nohou druhou, zdravou rukou. Podařilo se mu shodit mladíka na záda, jenomže to už Milivoj svíral v prstech topor širočiny.

Ten, jenž býval jeho otcem, se nadzvedl a začal se mu sápat po nohou. Milivoj na okamžik zaváhal. Opravdu jen na okamžik, na jediný úder srdce, během něhož v duchu, se zaťatými zuby požádal bohy o sílu a odpuštění.

Pak vší silou zaťal sekeru do temene Sudivojovy hlavy.

*

Bivoje nesmírně překvapilo, že ještě pořád žije. A když se s chroptěním, kašláním a sykáním zvedal ze smradlavého hnojiště, musel navíc děkovat bohům za silné kosti, ani po všech těch pádech ještě stále neměl nic zlomeného.

V uších mu hučelo, ale Rohatého běsnění nemohl neslyšet. Lomoz, rachot a praskot se míchaly s nepříčetným řevem démona a zoufalým křikem Jezevců.

Přidržuje se zbytků polámaného plotu, Bivoj se zvedl na bolavé, nejisté nohy. Na Rohatého neviděl, protože mu výhled zakryla stěna nejbližšího srubu, ale zpoza ní vyletovaly spršky slámy, polámané dřevo a spršky krve, dokonce zahlédl jednoho ječícího muže, který proletěl nad návsí a zmizel někde v mlze…

Náhle za Bivojem začvachtaly kroky. Zaskočeně se ohlédl. A protáhl obličej.

„Bratře?“ zachroptěl. „Co se ti…“

„To není moje krev,“ zarazil jeho otázky Milivoj, který právě prošel kolem chlíva slepeného z proutí a hlíny a zastavil před Bivojem. V levé ruce svíral hadrem obalený držák nevelkého měděného kotle. Pravačkou strčil do nádoby kostěnou naběračku, zamíchal a nabral dávku kouřícího, hustého, nevábně vyhlížejícího lektvaru.

„Dělej, Bivoji!“ natáhl naběračku proti bratrovi. „Dokud Rohatý všechny nepobije!“

„Říkal jsem ti přece…“

„Na strošovskou paličatost teď není čas! Víš, co jsem právě musel udělat, abych tu břečku získal? Nevíš! Tak nežvaň a okamžitě to vypij! Je to jediná možnost, jak démona porazit!“

„Odsekal jsem mu jeden roh a nic to s ním…“

„Musíš mu zlikvidovat oba! Pak jej bude možné zabít! Pospěš si!“

Bivoj za sebou zaslechl další příšerný výkřik a vzápětí Hordagovo zoufalé volání, nařizující Jezevcům, aby vzali nohy na ramena a pokusili se zachránit v lese.

Popadl naběračku a nalil si do úst celý její obsah. Popálil si horkým lektvarem jazyk, ale možná to bylo dobře, alespoň necítil jeho odpornou chuť, lidská krev byla možná tou nejlahodnější složkou.

Účinek pocítil ihned. Nejdřív se mu útrobami rozlilo horko. Nápoj mu okamžitě stoupl do hlavy, jako by vypil příliš mnoho medoviny. Pak přišel záchvěv bolesti, vystřelující ze žaludku do celého těla. Pohlédl na Milivoje, vyčítavě, téměř výhružně. Čaroděj ukročil. Bivoj mu chtěl vynadat, ale v tom okamžiku ho zkroutila křeč a vyrazila mu dech. Kolena mu klesla zpátky do bláta. Skrz vyceněné zuby vystříkla ze zkřivených úst pěna. Prsty se zaťaly do plotu, až jedna z planěk praskla. Milivoj zděšeně couvl. Připadalo mu, jako by se Bivoj zhroutil sám do sebe a ztratil svou mohutnost a sílu. Bohové, pokud Čaroslava namíchala lektvar nesprávně, jestli třeba přidala nesprávné houby…

Bivoj prudce zvedl hlavu. Z houštiny vlasů se vynořil obličej. Po bolestné křeči v něm nezůstala ani stopa, rysy se vyrovnaly. Předtím zakalený pohled se vyčistil a nyní… planul. K Milivojově zděšení do značné míry připomínal zrak Rohatého.

Bivoj vstal. Rázně, pěvně, jako dočista zdravý muž po vydatném spánku. Teď se Milivojovi naopak zdálo, že je robustnější než obvykle, že vyrostl přinejmenším o půl hlavy a i ramena se mu roztáhla do šířky. Svaly se mu jen nadouvaly, jako by jim kůže byla těsná.

Bivoj neřekl jediné slovo, dokonce bratrovi nevěnoval jediný pohled. Ohlédl se za hlukem běsova řádění, vycenil zuby a vyrazil. Milivoj upustil kotel na zem a belhal se za ním, oči vytřeštěné a plné pochybností, zda udělal správnou věc a nepřivolal na svět dalšího démona, podobného nemrtvému otci. Bivoj pádil přes náves jako vlk na lovu. V běhu se sklonil a popadl spadlou Dobromyslu. Těžkou širočinou pohupoval v rukou snadno jako vysušeným klackem.

Rohatý řádil v útrobách srubu na severním okraji prostranství. V záchvatu zuřivosti rozbořil břevnové stěny, rozmetal střechu a teď dupal v troskách a chytal muže pokoušející se uniknout. Jednoho z nich zrovna nabodl na stříbrný šíp, zvedl si ho k tlamě jako rožněné kuře a ukousl kopající nohy. K prostranství stál zády, takže přibíhajícího Bivoje nezahlédl. Všiml si ho až v okamžiku, kdy se hromotluk z rozběhu odrazil od jednoho šikmo padlého trámu a vymrštil se na běsova záda. Zachytávaje se špinavých chlupů, šípů a oštěpů, jimiž byl Rohatý prošpikován, hbitě jako kočka mu vylezl až na ramena. To už netvor zjistil, že opět nese nechtěné břímě, vztekle zařval a cloumaje sebou, vypotácel se z trosek srubu zpátky na náves.

Bivoj nedbal na jeho třesení hlavou, poskakování, šátrání tlapou a slepé bodání šípem. S tělem pulzujícím svaly rubal do kořene parohu, jako by nic jiného na celém širém světě neexistovalo. A Rohatému očividně docházely síly. V jednom okamžiku mu stříbrný šíp vyklouzl v prstů. Bivoj sekal dál. Uprostřed prostranství se běsovi podlomila kolena, ale tím to neskončilo, z pokleku upadl na obličej. Bivoj sice sletěl z jeho zad, ale parohu se nepustil. Přitáhl se zpátky, vstal, zasadil poslední tři mocné údery a přehodil si širočinu do levé ruky. Pak pravačkou popadl paroh a jediným mocným škubnutím jej ulomil. Přihlížejícímu Milivojovi zadrnčely zuby, jako kdyby to ohavné, hlasité chrupnutí byl zvuk jeho vlastní lámající se kosti.

Obr strašlivě zavyl, až houští do země zabodaných šípů lehlo jako obilí ve vichřici. Pokusil se zvednout, ale Bivoj mu Dobromyslou přesekl loket ruky, o níž se opíral. Rohatý se zaduněním padl zpátky. A více už nenašel sílu vstát. Jenom se v posledních záchvěvech života převrátil na záda a hlasitě chroptěl s pohledem jediného oka upřeným na sivé nebe.

Bivoj upustil sekeru a popadl veliký paroh do obou dlaní. Přistoupil blíž k bezvládnému běsovi a rozmáchl se, impozantní ve své nepřirozené síle a velikosti.

„Vrať se do hlíny, smraďochu,“ ucedil a nelítostně udeřil. Ostré výčnělky parohu prošpikovaly Rohatému hruď. Kernon se vzepjal v poslední křeči, patami i drápy na rukou vyryl hluboké brázdy do mokré návsi, vychrlil proud zpěněné krve a pak náhle padl zpátky a konečně ochabl. Zdravé oko pohaslo a zavřelo se.

Bivoj nechal paroh v ráně, opět se chopil Dobromysly, přikročil k chlupatému krku a začal soustředěně a zarputile oddělovat hlavu od trupu.

„Bratře?“ Milivoj se pro jistotu držel v bezpečné vzdálenosti.

Bivoj ho vůbec neposlouchal. Rubal a rubal, až mu běsova tmavá krev stříkala do obličeje, a nepřestal, dokud sekera nezaskřípala na páteři a vousatá hlava se neodvalila stranou. Pak tam

dlouhou chvíli stál a hlasitě oddechoval, hruď zvedající se jako kovářské měchy a krev míchající se s potem a špínou do tmavých potůčků. Nakonec mu ramena opět poklesla a Dobromysla vyklouzla z ochablých prstů. Účinek magického nápoje konečně vyprchal. Bivoj klesl nejprve na kolena a pak mlasknul dolů obličejem do krvavého bláta.

Milivoj spěchal k němu. Poklekl k bratrovi a převrátil jej na záda. Bivoj se zhluboka nadechl, ale jeho oči zůstaly zavřené.

Dlouho vládlo ticho, rušené jen sténáním raněných, jako po každé bitvě. Pak se ze všech stran začali pomalu trousit přeživší Jezevci. Mlha se trhala. Vánek, který náhle zavanul od Mže, ji rozehnal jako mocné zakletí hejno přízraků.

*

Padající soumrak měnil les jižně od Mže v šeré bludiště, ale Bivojovi spolehlivě ukázala cestu stříbřitá záře, prolínající skrz ponuré obrysy stromů a černé chomáče mlází a keřů. Brzy byl na místě. Když se prodral houštím, spatřil ještě jednu temnou siluetu, obstoupenou bledým svitem. Stála zády k němu uprostřed nevelkého palouku a skláněla se nad velikým tepaným kotlem.

„Milivoji.“

Mladší Strošovec neodpověděl, vůbec se nepohnul, ani jediným záchvěvem nedal najevo, že zaznamenal bratrův příchod. Stříbřitý svit protékal jeho rozcuchanými vlasy, kolem svěšených ramen a dírami v rozedraném oděvu.

„Slyšíš, Milivoji?“ spěšně k němu kulhal Bivoj.

Čaroděj mlčel. Bivoj jej zezadu rázně uchopil za rameno a škubl jím k sobě. Až tehdy se Milivojův nepřítomný pohled vynořil ze zářivých útrob kotle a zaostřil se na hromotluka.

„Bivoji…“ vydechl. „Říkal jsem Jezevcům, ať ti nedovolí vstát… Musíš odpočívat…“

„Nech toho, teď přece nejde o mě! Jak se to díváš? Slyšíš? Vzpamatuj se!“

„Jak jsi mě tu našel?“

„Věděl jsem, kam půjdeš. A taky vím proč. Otec už tenkrát na starém hradišti pochopil, proč jsi ty dva roky bloudil lesy a hledal hrobku velekněžky a zázračný kotel. Mně taky došlo, co se ti vylíhlo v mozku. Doufám, žes to neudělal!? Nebo ano? Odpověz mi!“

„O čem to mluvíš, bratře?“

„Nehraj si se mnou, Milivoji. Moc dobře víš, co myslím. Ukaž mi ten váček! Žes nevysypal popel a kosti svých milovaných do kotle? Že ne?!“

Milivoj si vytrhl rameno z Bivojova sevření a o krok couvl. Čelo mu zbrázdily vrásky, nepříslušící jeho věku.

ne.“

„Ne,“ sáhl si na hruď a vytáhl zpod rozcuchaného plnovousu onen podivný přívěsek. „Zatím

„Nesmíš to udělat, Milivoji!“ Bivoj si uvědomil, že používá na bratra stejný tón hlasu, kterým je oba v dětství káral otec. „Sám jsi viděl, že táta se vrátil jako někdo jiný. Přízrak, démon, nelidské stvoření. Tvá žena a dítě možná obživnou, a možná budou vypadat tak, jak si je pamatuješ, ale nebudou to lidské bytosti.“

„Budou mě poslouchat,“ namítl Milivoj. „Ti, co se vrátí skrze kotel, jsou poslušnými otroky toho, kdo je oživil…“

„Slyšíš, co říkáš, pitomče?“ zvýšil Bivoj hlas. „Chceš místo ženy a dítěte jen tupé otroky? Před bitvou jsi mě poučoval o lásce. Jenomže bytosti, které bys takovým kouzlem přivolal zpátky mezi živé, žádné lásky schopné nebudou. Budou to jen nemyslící a necítící loutky, plnící tvé příkazy. Nedovolím ti to. Kouzla Starých už mezi nás nevstoupí. Dej mi ten váček, hned!“

Milivoj ucukl před Bivojovou nataženou rukou a udělal obranné a zároveň výhružné gesto.

„Zpátky!“ zaječel. „Pozůstatků mé ženy a dítěte se nikdo nedotkne! Nikdo! Ani ty ne!“

Bivoj zaváhal. Pak sklonil pohled ke zdroji nadpřirozené záře. „Tak si vezmu kotel. Zbavíme se té prokleté věci. Patří do starých, zapomenutých časů a dnes a tady už nemá co dělat.“

„Kdybych ti to i dovolil, co uděláš? Necháš ho roztavit?“

„Ani náhodou. I to roztavené zlato by pořád bylo nasáklé starými kouzly a mohlo by škodit. Musíme se kotle zbavit nadobro. Souhlasíš? Milivoji? Já chápu, žes toužil porazit smrt a přivést své milované zpátky do světa smrtelníků. Jenomže to je nemožné. Takovými kouzly by ses protivil vůli našich i dávných bohů. Musíš se s tou ztrátou konečně smířit a ukázat minulosti záda. Ano?“

Milivoj vytřeštěně hleděl na kotel a v dlani svíral váček s popelem a kůstkami. Myšlenky, otázky, touhy a pochybnosti mu vířily hlavou tak, že mu obličej zkřivil téměř bolestný výraz.

„Bratře?“ vstoupil Bivoj do toho urputného vnitřního boje. „Ano?“

Mladší Strošovec zamrkal a zhluboka vydechl. Zachvěl se, jako by ho obcházely mrákoty.

„Ano…“ zachroptěl. „Máš pravdu, bratře. O tomhle okamžiku jsem snil dva roky, ale… Všechno je jinak. Úplně jinak. Staré pověsti lhaly. Ten prokletý kotel sice vrací život, ale duši vrátit nedokáže. Tvoří jen běsy, dychtící po lidské krvi. Jen díky němu jsem dnes musel použít zbraň proti vlastnímu otci. Vím, byla to jen zrůda s jeho podobou, ale přesto… Bylo to hrozné. Příšerné. Navždy mě to bude strašit ve snech…“ Milivoj vzhlédl. „Bivoji?“

„Poslouchám.“

„Zbavme se té ohavnosti. Jednou provždy.“

Bivoj vycenil zuby v úsměvu. „S radostí, bratříčku.“

*

Bivoj se rozmáchl. Dobromysla dopadla a přeťala provaz, přidržující tři svázané, skoro až k zemi ohnuté břízy. Stromy se vymrštily. Stříbrný kotel vyletěl do výšky, na okamžik se zableskl v záři vycházejícího slunce a pak se s hlasitým šplouchnutím zřítil doprostřed řeky. Temné vody Mže jej okamžitě zhltly. Dva Strošovci a skupinka Jezevců na břehu se dívali, jak stříbřitá záře slábne pod zčeřenou hladinou, dokud nepohasla úplně.

„Tak, a je to,“ zabručel Hordag. „Odtamtud jej už nikdo nevytáhne. Je to nejhlubší místo řeky široko daleko, a když kotel zapadne do bahnitého dna a zanesou jej písky…“

„Díky, vladyko,“ přikývl Bivoj.

„Neděkuj. Nedělám to kvůli tobě. Pohřbívám kouzla Starých, která rozvrátila naše životy. Mnoho mužů zahynulo, byly napáchány velké škody. A ty jsi pořád mužem s krví mého bratra na rukou.“

Bivoj mírně pozvedl širočinu a varovně pohlédl na Hordagovu ruku, svírající ostnatý kyj. Ta však zůstala spuštěná. Jezevci po včerejších událostech neměli nejmenší chuť na další krveprolévání.

„To všechno mě mrzí, vladyko, věř mi. Mohu ti slíbit, že na Vyšehradě nevznesu proti Jezevcům obvinění z loupežnictví. Právě naopak, přimluvím se za tvůj rod a přesvědčím kněžny, aby vás ušetřily poplatků a vypomohly vám mimořádnými příděly z knížecích sýpek a chlévů. Nebudete v zimě strádat, slibuji.“

Hordag jen zachmuřeně pokýval hlavou. „Uvidíme se na Vyšehradě, Strošovče. Nezapomeň tam přivést mého koně.“

S těmi slovy se Jezevci otočili a v hloučku rázným krokem vyrazili zpátky k osadě. Čekala je tam spousta práce.

„Vracím se do Strošovic,“ nadhodil Bivoj a zastrčil si Dobromyslu za opasek. „Co ty? Zmizíš zase v lesních stínech?“

Milivoj zakroutil hlavou. „Už mě tam nic netáhne. To, co jsem v divočině hledal, právě zmizelo v hlubinách řeky. Spolu s mou nadějí.“

„Tak nemluv. Naděje tě čeká doma ve Strošovicích. Někoho jako ty tam teď budu potřebovat. Rod přišel o vladyku, ale když se současně vrátí jeho ztracený syn, nebude ta ztráta tolik bolestná.“

Milivoj se zadíval na řeku, po jejíž hladině se pozvolna rozléval odlesk ranních červánků, pak pohlédl na Bivoje a přikývl. „Zkusíme to. Pojďme.“

Bivoj se chopil uzdy koně, na jehož zádech bylo přivázané v plátně zabalené Sudivojovo tělo, a pak bratři bok po boku vykročili podél Mže na západ.