JURAJ ČERVENÁK

Železný polmesiac

Dobrodružstvá kapitána Báthoryho

4

Elektronická kniha

Text © Juraj Červenák 2015

Ilustrácia © Michal Ivan 2015

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratilsava 2015

ISBN 978-80-556-1331-4

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedakmi, či už elektronickými alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

Na týchto stránkach vydané je svedectvo o príhodách neuveriteľných, útrapách hrozitánskych i skutkoch udatných, ktoré podstúpil a vykonal slovutný rytier a oficier armády Jeho Veličenstva cisára Leopolda I., kapitán Kornélius Báthory.

Predkladáme ctenému čitateľovi dobrodružstvá v krajoch cudzích i tuzemských, súboje s nepriateľmi pozemskými i pekelnými, hojnosť stretnutí tajomných, zrád mrzkých a ukrutností pohanských. Bokom však nezostanú ani vzplanutia ľúbostné či družnosť mužná, ktorá v nebezpečenstvách nejednému kresťanovi život zachráni.

Toto je zväzok štvrtý, v ktorom náš hrdina s verným kozáckym druhom po boku konečne nájde strateného syna. Spolu s ním vyslobodí z paprčí lotrovských pôvabnú zemianku a prisľúbi jej bezpečný návrat domov. Osudy všetkých však pretne vojna. Nesmierne vojsko podlých pohanov sa valí cez Dunaj a ohrozuje nielen pevnosti hornouhorské, ale aj celý dobrý svet kresťanský. Báthory stojí pred neľahkou voľbou. Uprednostní svoju rodinu alebo obranu vlasti? Čítaj a žasni, ctený čitateľ, akých hrôz bol kapitán svedkom a koľkokrát mu všemohúci Boh zachránil život v bojoch divokých.

Hlava prvá,

v ktorej sa mladý zbojník dostane do sporu s kumpánmi. Ako inak, príčinou je žena. Situácia sa následne riadi porekadlom „z blata do kaluže“, pričom kaluž nahradí poriadna kopa hnoja.

Bohatým sa brať neodvážili, nuž chudobným nemali čo dávať.

Niežeby čosi také zamýšľali.

Okrádali hlavne furmanov na odľahlých cestách, honcov smerujúcich s čriedami na dobytčí trh, potulných remeselníkov, židovských podomových obchodníkov, sedliakov na lazoch. Vždy si dávali pozor, aby vyhliadnutá obeť nemala za pásom pištoľ či šabľu pri boku, nieto ozbrojený sprievod. Nestáli o krviprelievanie.

Napriek tomu sa to bez rozbitých hláv, vyrazených zubov a sem-tam nejakej zlomeniny nezaobišlo. A keďže boli mladí a horkokrvní, občas sa pritrafila natrhnutá sukňa či spodnička.

Napokon toho mali na rováši toľko, že sa ani nemuseli dopustiť poriadnej zbojníckej lotroviny, ozbíjania veľmoža či vypálenia kaštieľa, a predsa na nich úrady vypísali odmenu. Hľadajú sa, živí alebo mŕtvi. Lepšie živí, nech dáko využijeme ten pranier či šibenicu, za drahý peniaz postavenú na rínku.

A keďže sa potĺkali pohraničím a nelámali si hlavu, či ošklbú kresťanského alebo mohamedánskeho pocestného, žiadala ich dolapenie Novohradská župa aj Ostrihomský sandžak.

„Hej, čo si nad tým zadriemal?“ zavrčal netrpezlivo Dežo Raffay a poobracal ražne, na ktorých sa piekli kúsky baraniny s cibuľou a slaninou.

„Rozmýšľam,“ odbil ho ten, ktorého volali Vrabec. Na kolenách si rozprestrel dokrkvaný papier a už hodnú chvíľu ho študoval v matnom svite pahreby.

„Nehútaj a vrav konečne, čo tam stojí!“ posúril ho aj Mikuš a hlučne vypustil vetry, akoby si chcel v útrobách spraviť miesto pred večerou. „Celý deň sme zvedaví, čo vrchnosť vytrubuje do sveta. Tak nad tým nešpekuluj ako mních nad Písmom.“

Vrabec bol najmladší člen družiny, ťahalo mu len na pätnásť. Napriek tomu jediný vedel čítať a písať. Kde sa to naučil, zostávalo záhadou – raz sa ho na to spýtali, ale Vrabec tak podráždene odmietol hovoriť o svojej minulosti, že viac nevyzvedali. Podľa jeho reči a zvyškov starých spôsobov hádali, že nemá poddanský pôvod. Možno bol dokonca urodzeného rodu. Zjavne však prišiel o domov i príbuzných a podľa jeho nenávisti k pohanom to mali na svedomí Turci alebo poturčenci. Spomienky v ňom prebúdzali výbušnú zmes smútku a zlosti, pred ktorou bolo rozumnejšie cúvnuť, vtedy akoby doňho vstúpili všetci čerti. Tlupa sa naučila nepýtať sa, nerýpať, nepodpichovať. Kým ostatní po večeroch pri táboráku často trkotali o živote pred prijatím do družiny, Vrabec zvyčajne sedel bokom a v očiach pod zmraštenými obrvami mu vírilo čosi temné, neradostné. Dokonca ani jeho pravé meno nepoznali. Predstavil sa ako Havran, ale veliteľ družiny Jano Ďurovič sa zarehotal a povedal mu, že takú prezývku si musí najprv zaslúžiť. Navyše k nemu to meno nepasovalo – vlasy mal ako zrelá pšenica a aj prvé chmýrie pod nosom plavé, že ho skoro nebolo vidieť.

„Kým sa z teba vykľuje Havran, môžeš byť akurát tak Vrabec,“ vyhlásil Ďurovič. Žartom, ale odvtedy ho inak neoslovili a on si zvykol.

„Už o nás vedia,“ zdvihol zrak od papiera. „O všetkých siedmich. Pekne nás tu vyrátali, každého po mene či aspoň prezývke...“

„Aj ja som tam?“ vyhŕkol Raffay, tmavovlasý chriašteľ so smiešnymi riedkymi fúzikmi, ktoré považoval za švihácke. Vyskočil a hrnul sa k Vrabcovi.

„Ako vravím, všetci do jedného.“

„Kde?“ nazeral mu Dežo ponad plece. „Ukáž, kde je napísané moje meno!“

„Tuto tie dve slová. Dežo Raffay.“

„Fíha!“

„Čo sa vyškieraš? Píšu tu, z akých zločinov sme obvinení. Ozbrojená lúpež, škoda na zdraví s nutnosťou zostať na lôžku a zaplatiť felčiara, viacnásobná krádež, opilstvo, znásilnenie...“

„Znásilnenie?“ prerušil ho Mikuš, rapavý ako po zásahu brokovou strelou, s večne hnisajúcimi vyrážkami na nose a lícach. „Každá išla dobrovoľne a ešte sa aj pekne poďakovala.“

„Možno daktorú popudilo, že pri tom musela zízať na tvoje jebáky,“ zarehotal sa Raffay. „Z pomsty na nás uvalila lživé obvinenie!“

„Skôr zato, že si ju chabo obrobil tou svojou malou klobáskou,“ odsekol Mikuš.

„Choď do riti!“

„Jedine do tvojej. Touto čižmou.“ Mikuš roztrhol peceň chleba. „Čítaj ďalej, Vrabec, čo tam ešte stojí?“

„Ďalej je tu kupčenie s ukradnutým tovarom, dezercia...“

„Dezercia?“ začudoval sa Raffay.

Vrabec pokrčil plecami. „Jano sa chvastal, že mesiac slúžil vo vrábeľskom Zemnom hrade. Tak sa zdá, že ho neprepustili do výslužby.“

„Srať na obvinenia,“ uťal Mikuš. „Sami najlepšie vieme, čo sme všetko vyčudili. Čím sa nám chcú revanšovať?“

„Šibenicou, čím iným? V prípade, že nás pred kata dopravia živých. Lebo je tu stanovená aj odmena čisto za hlavy...“

„Koľko?“ spýtal sa dychtivo Raffay, stále zmietaný nadšením, že sa stal známou persónou. „Koľko je za mňa?“

„Menovite je len odmena za Jana, päťdesiat zlatých za živého, tridsať za hlavu. Ostatní členovia bandy tridsať za živého, pätnásť za hlavu.“

„Tridsať!“ voľkal si Raffay spokojne. „Pekná sumička! Za to kúpiš tri kone, a nie hocijaké – pekné, cvičené, vojenské!“

„Posratí žgrloši,“ odfrkol si Mikuš a tentoraz on poobracal ražne. „Počul som, že bezverci vypísali päťdesiat za každého, sto za veliteľa.“

„Ale ich zlatky stoja za hovno,“ namietol Dežo. „Chvíľu ich podržíš v spotenej ruke a ozelenejú ako staré mäso. Samá meď.“

„Už dávno platia uhorskými dukátmi,“ prehodil Vrabec so zrakom stále upretým na plagát.

„Hej?“

„Ako vravím.“

„Tak to už hej! Handrové hlavy o nás majú naozaj vyššiu mienku.“

„Akurát že Turci nás neobesia, ale narazia na kôl,“ pripomenul Mikuš. „A to je kurevsky hnusný spôsob, ako sa odobrať na onen svet. Videl si už také narazenie na kôl, Dežo?“

„Videl, dolu pri Vacove. Cesta tam bola hádam pol míle lemovaná mrcinami na koloch. Uhorskí husári, zajatí pri pokuse prebrodiť Dunaj.“

„Pamätám. Ale bol si pri tom, keď im to robili? Videl si, ako sa im špicaté drevo krúti v zadkoch a črevách?“

Dežo skrivil ústa. „Nemal som tú česť.“

„So cťou to nemá nič spoločné. Práve naopak – je to smradľavá, uvrieskaná, potupná smrť. Keď si predstavím, že nás lapia a takto znesú zo sveta... Ech.“ Mikuš pokrútil hlavou a odhryzol si z chleba. „Možno nám už naozaj začína prihárať. Treba zvážiť, či by sme nemali zmeniť pôsobisko.“

„Súhlasím,“ zdvihol Vrabec zrak, očividne prekvapený, že z rapavého kumpána vypadlo také rozumné slovo. „Tu už hniezdime pridlho. Na chodníku do vrchov nás občas zazrú dedinčania a valasi...“

„Tí nás nezradia,“ nazdával sa Raffay.

„Prečo by nemali?“

„Lebo za nich bojujeme. Proti vrchnosti!“

Vrabec aj Mikuš naňho pozreli ako na choromyseľného.

„Čo to trepeš?“ zašomral Mikuš. „Bojujeme tu akurát tak za to, aby bolo čo vypiť, zjesť a potrtkať. Skoro každému z tých sedliakov na podhorí sme už čo-to potiahli. Sliepku, ovečku, repu zo záhona. Aj dievky sme ponaháňali okolo stohov. Takže nás hocktorý z nich bez mrknutia udá župným hajdúchom a ešte sa aj príde pozrieť, ako si na slučke alebo háku štíme do krpcov.“

„Každý si rád namastí vrecko,“ pritakal Vrabec. „Tu naspodku sa píše: Verný poddaný, ktorý poskytne údaj vedúci k skrýši hôrnych chlapcov, dostane na ruku dvadsať zlatých.“

„Hôrnych chlapcov?“ zopakoval Raffay. „Čože?“

„Tak nás nazvali.“

„To je ale sprostosť. Nie sme žiadni chlapci! Ja som už mal šestnásť, tuto Mikuš je o pol roka starší...“

„O trištvrte,“ opravil ho Mikuš.

„Sotva tým narážali na vek.“ Vrabec starostlivo poskladal vyhlášku. „Viac ma trápi slovo hôrni. Vedia, že sa skrývame vo vrchoch. Máš recht, Mikuš – začína nám prihárať. Načase pohľadať si novú skrýšu. Veď čo nás tu drží?“

„Nič. Poďme na sever, do Banských vrchov, tam o dobrý lup isto nie je núdza.“

„Do Banských ani za nič,“ odmietol Vrabec prekvapivo rázne.

„Prečo?“ prižmúril Mikuš oči. „Poznáš to tam?“

„Poznám, veľmi dobre. A nemienim sa tam vrátiť.“

„Nebodaj si tam doma?“

Vrabec stisol čeľuste, až mu zaihrali lícne svaly. Jeho kumpáni hneď pochopili, že mu brnkli na citlivú strunu a neradno klásť ďalšie otázky.

„Mäso už prihára,“ zašomral Vrabec a sklonil sa k ohnisku. „Poďme jesť.“

„Poďme, poďme,“ zalizol sa Raffay.

V tme kleplo kopyto.

Traja hôrni chlapci prudko zdvihli hlavy. Vymenili si vyplašené pohľady, načo schmatli bambitky a valašky, vyskočili na rovné nohy a zaspätkovali od ohniska, aby na nich dopadalo čo najmenej svetla. Preliačina s nocľažiskom sa zanárala pod masívny skalný previs, čím vznikla akási plytká jaskyňa – zbojníci v nej mali pelechy na spanie a neveľký košiar pre ukradnutý dobytok.

Novohradské vrchy, ktoré sa tiahli severne od ústia Ipľa do Dunaja, pokrývali husté dubiny a bučiny. Aj nad táborom sa ako fúzaté a vráskavé lesné božstvá skláňali vekovité stromy. Z tmy, ktorá ich halila ako čierny rubáš, zaznel smiech.

„Ruky hore, gate dole! Bude na vás vykonaná spravodlivosť!“

Vrabec zmraštil obrvy, no zároveň si vydýchol.

„Jano?!“

Hlas sa znovu zarehotal a z porastu vykročila urastená postava. Junák bol o čosi starší ako trojica pri táboráku, možno osemnásťročný. Na rozdiel od kumpánov už nemal vyhúknutú, kĺbovitú postavu výrastka; pod košeľou a vyšívanou kabanicou sa črtali široké plecia a kosti mal opletené svalmi. Spod širáka mu na hruď a chrbát padali svetlé vrkoče. Za trojradovým opaskom s mosadznými prackami mal zastrčené dve kresadlové pištole s vybíjanými pažbami. V ruke zvieral hlavicu valašky, pričom okovaný koniec poriska pri chôdzi zapieral do chodníka.

„Keby ste sa videli,“ škeril sa od ucha k uchu Jano Ďurovič, vodca družiny. Za ním sa spomedzi stromov vynorili ďalší zbojníci. Vonkoncom sa nemohli merať s jeho junáckym výzorom – boli zväčša odratí, zafúľaní, dávno neoholení, páchnuci. Zato všetci dobre vyzbrojení.

„Už sme sa zľakli, že nás vyňuchali stoliční hajdúsi,“ odfúkol si Mikuš a sklonil bambitku. „Na krížnych cestách pod Smolnou skalou sme našli pribité vyhlásenie. Tuto Vrabec ti ho prečíta. Poriadny mešec zlata za nás núkajú. Čo mešec, na menšiu truhlicu by vydalo.“

„Ozaj?“ neprestával sa vodca uškŕňať. „Koľko za mňa?“

„Päťdesiat živý, tridsať hlava,“ odvetil Vrabec.

„Iba? Židáci lakomí. No, teraz isto vypíšu viac. Dvakrát toľko, možno trojnásobok.“

Vrabec sa zachmúril. „Prečo? Niekto vás prichytil s kravami?“

„Čožeby, kravy sme za pekný peniaz predali Konkoľovcom. Zemianska família, ale Turci im vypálili dvorec aj zopár dedín, tak sa teraz živia, čím príde. Väčšinou obchodujú s vojskom, na pôvod dobytka nehľadeli, starý Konkoľ rovno hrabol do mešca...“

„Tak čo ste vykonali?“ prerušil ho Vrabec.

Ďurovič blysol očami, nepozdával sa mu ten tón, no zachoval si chladnú hlavu a zvrtol sa k lesnej bráne. „Ochmes, ideš?“

Z tmy vykročil posledný člen družiny, hrubý, územčistý, vlasy a fúzy ako kančie štetiny. Za sebou viedol mulicu, ktorej dupnutie ich predtým tak vyplašilo. Mala jazdecký postroj a v sedle sa hrbila štíhla postava s dlhými gaštanovými vlasmi a rukami pripútanými k hruške.

Vrabcovi sa prepadli líca.

„Čo to má byť?“ spýtal sa.

„Toto, bratku, je žena,“ vyhlásil Ďurovič. „Najvyšší čas, aby si nejakú preskúmal pekne zblízka.“

Zbojníci sa zarehotali. Vrabec nehol brvou. Keď Ochmes zastavil mulicu pri ohnisku, zajatkyňa zdvihla hlavu. Mala zelenkasté oči a peknú, hoci v tejto chvíli bledú a nevýslovne unavenú tvár.

„Čo je zač?“ opýtal sa Vrabec ľadovým hlasom.

„Juliana Beličová.“

Vrabec stuhol. „Beličovci zo Starého Mlyna?“

„Presne,“ zaškeril sa Ďurovič významne. „Síce len zemiansky stav, ale furt je to šľachta. Prvotriedna korisť! A ako ľahko sme sa k nej dostali – Beličovci kvôli pohanskému rabovaniu vyšli na psí tridsiatok, statok sme našli takmer opustený, panička tam žila už len so šafárom...“

„Čo je s ním?“

Veliteľovi znovu poskočili v očiach výhražné plamienky. „Čo sme na výsluchu? V temnici pod Novohradom, natiahnutí na dereši? Nevypytuj sa toľko a radšej podaj demižón, hádam ste ho zatiaľ nevytrúbili. Aj baranina rozvoniava až dole do doliny, pustime sa do nej, kým neprivábi vlky a medvede.“

„Čo ste urobili šafárovi?“ zopakoval Vrabec.

„Čo myslíš?“ odsekol Ďurovič podráždene. „Snažil sa paničku brániť, mamľas starý, zdakade vytiahol štrbavý meč a skoro ma ním sekol. Tak dostal valaškou po kotrbe.“

„Zabili ste ho?“

„Ako choré zviera,“ potvrdila žena v sedle. „Nechali ho vykrvácať na dvore. Posratí vrahovia.“

„Hej, do takých pekných úst nepasujú také hnusné slová!“ zahriakol ju Ďurovič. „Papuľka sa ti ešte zíde na onakvejšie úkony. Ochmes, dolu s ňou, dáme paničke jesť a piť. Pookreje a uzná, že sme príjemní spoločníci.“

„Odvisnete,“ zasyčala, kým ju Ochmes (s ochotnou pomocou ďalších dvoch mládencov) skladal z mulice. „Vrany vám vyzobú oči a jazyky, líšky obhryzú nohy a možno sa dostanú aj vyššie. Nič iné si nezaslúžite.“

„Má pravdu,“ povedal Vrabec. „Týmto vrchnosť načisto rozzúrime. Vražda a únos šľachtičnej? Potratil si rozum, Jano?“

Ďurovič sa nadobro prestal usmievať a rázne prikročil k najmladšiemu členovi družiny. Iný by zaraz cúvol, Vrabec nie – trúfalo opätoval vodcov bodavý pohľad.

„Niečo ťa hryzie, vtáčik letáčik? Odkedy sme prišli, ďobeš do mňa tým svojím drzým zobákom.“

„Pretože ste porušili dohodu. Našu zbojnícku prísahu. Aj ty si sľúbil, že nebudeme nadarmo márniť životy...“

„Len som sa bránil. Keby som starého neovalil, moje črevá by sa už miešali s hnojom na dvore beličovského statku.“

„Okrem toho,“ pokračoval Vrabec rovnako ostro, akoby karhavo, „voľakedy sme si vraveli, že sa zameriame na pohanov. Budeme robiť nájazdy za tureckú hranicu, rabovať ich sklady a šopy, prepadávať zásobovacie vozy. Namiesto toho čoraz častejšie okrádame kresťanov. Škodíme našim!“

„Žiadni naši nie sú,“ odvrkol Ďurovič. „Sme len my a tí ostatní. Časy sa menia, a to cvalom, kamarát. Veľkovezírovo vojsko už táborí pri Ostrihome a čoskoro prekročí Dunaj. Polmesiac sa zatne aj do Horného Uhorska, potom do Poľska, Moravy a Čiech, nastane súmrak kresťanstva...“

„To je dôvod útočiť na bohabojných chudákov?“

„Počuj, čo vlastne chceš? Nie sme žiadni obávaní hrdlorezi, vyberáme si ľahkú korisť. V Starom Mlyne sa naskytla príležitosť, akú len tak nezahodíš. Uznávam, pani Juliana už nie je najmladšia, na krku má pomaly tretí krížik, ale stále je to kus peknej ženskej. Dostaneme za ňu desaťkrát viac ako za poslednú čriedu kráv.“

„Sám si povedal, že po Beličovcoch a ich majetkoch sa zľahla zem. Kto za ňu zaplatí výkupné?“

„Haraší ti? Žiadosťou o výkupné by sme len privábili úrady na našu stopu. Mám iný plán. Predáme paničku do háremu. Hociktorý beg z pohraničia pri pohľade na takú rusalku ochotne zaštrngá mešcom.“

Vrabcovi akoby sčerneli oči. „Chceš ju predať Turkom?“

„Pravdaže. Kto iný by ju kúpil?“

Mládenec zovrel päste. V tábore pod previsom sa rozhostilo ticho – ostatní hôrni chlapci napäto načúvali hádke. Najmladší a najstarší člen tlupy sa z času na čas dostali do prieku, ale ešte nikdy sa to tak nevyhrotilo.

„To nedovolím,“ vyhlásil Vrabec.

Ďurovič naklonil hlavu, akoby zle počul. Valaška, ktorú doteraz držal za hlavicu, sa zošuchla obručou prstov a päsť zovrela stred poriska. „Čo si povedal?“

„Bol si niekedy v tureckom zajatí?“

„Čo to má s...“

„Lebo ja áno. Pred tromi rokmi. Uniesli ma martalovci, ako psa na obojku odvliekli na Dolnú zem. Tĺkli ma, týrali, ponižovali. Nikomu neprajem zažiť dačo také. Ani tuhľa pani Beličovej. Postarám sa, aby ju taký osud nepostretol.“

Vodca ohrnul pery. „Postaráš sa, vravíš? To sa pozrime. Ako presne? Prinútiš nás, aby sme ju rozviazali, poprosili o odpustenie a odprevadili domov?“

„Zhruba si to vystihol. Necháme ju odísť.“

„Veď by prezradila náš úkryt,“ ozval sa Ochmes a štetiny sa mu naježili.

„Aj tak tu začína byť horúco,“ opáčil Vrabec. „To, že vypísali odmenu, je znamenie. Treba zavčas zdúchnuť. Pohraničie sa hemží kadejakými zabijakmi a lovcami ľudí. Možno už v tejto chvíli snoria po kraji, vypytujú sa na nás, hľadajú stopy. Tridsať zlatých nie je málo, a keď sa to vynásobí siedmimi... Vravím vám, zmiznime odtiaľto. Beztak tieto končiny čoskoro zachváti vojna.“

Ďurovič mu vŕtal zrakom do tváre. „Možno máš pravdu. Tým skôr sa nám na cestu zíde hrsť zlata. A to získame len predajom paničky. Navyše, už som sľúbil mládencom, že sa s ňou trochu potešíme. Nie je panna, neubudne z nej. A niektorí z nás, nechcem ukázať prstom, sa už nutne potrebujú zbaviť panictva. Odľahčíš si medzi nohami, Vrabec, a možno prestaneš vrčať na svet ako starý pes.“

V lese praskol suchý konár. Mulica zafŕkala. Hôrni chlapci sa obzreli. Vrabec prešiel popri Ďurovičovi a začrel pohľad do čierňavy pod stromami.

„Dávali ste pozor, aby vás nikto nesledoval?“ spýtal sa tichším hlasom.

Namiesto odpovede mu na zátylku pristálo porisko valašky. Mladík sa zapotácal, nohy ho zradili, s nezrozumiteľným bľabotom klesol na kolená.

Ďurovič sa znovu zahnal a ešte raz ho tresol ho po väzoch. Vrabec spadol na tvár.

„Zasran všivavý,“ zavrčal vodca bandy a celou silou kopol ležiaceho do boku. Vrabec zaskučal a skrútil sa ako červík na slnkom rozpálenom kameni.

„Kriste, to je úľava,“ odpľul si Ochmes. „Tých jeho mudrlantských rečí som už mal vyše sáry.“

„V niečom mal pravdu,“ namietol Mikuš. „Mali by sme zvážiť...“

Už sa nikdy nedozvedeli, čo chcel Mikuš zvažovať. Odrazu, z ničoho nič, k jamkám na jeho rapavej tvári pribudla ďalšia – táto však bola väčšia a hlbšia. Olovená guľka, ktorá ju urobila, preletela lebkou a vytrhla zátylok. Spŕška krvi a kúskov mozgu zafŕkala Raffaya a dvoch ďalších.

Mikuš sa skydol na chrbát a naposledy si vlhko prdol.

Kým nad vrchmi doznela ozvena prvého výstrelu, v lesnej tme sa zablyslo ešte dvakrát. Mládenec vedľa Raffaya zastenal ako sklamaný životom, urobil dva tackavé kroky dozadu a spadol, prsty zaryté do krvácajúceho brucha. Raffay naňho vytreštil oči, ale hneď sa otočil k zvyšku kompánie a videl, ako Ochmes klesá na kolená a pritom sa drží za hrdlo, z ktorého prýšti červená fontána.

Juliana Beličová mala najviac duchaprítomnosti – zvrtla sa, pobehla a skočila do tmy pod previsom.

Mulica sa s ryčaním a fŕkaním rozbehla a skočila do húštia. Už nepočuli, ako sa prediera porastom, pretože v tej chvíli mocný hlas prehlušil všetky zvuky:

„Nikto sa nehne, boha vášho zbojníckeho! Ste obkľúčení! Vzdajte sa! Ak sa niekto čo len pozrie na zbraň, na mieste vás pobijeme!“

Ťažko povedať, čo v tej chvíli Ďurovičovi zišlo na um. Možno si povedal, že je lepšie skapať na mieste, ako skončiť na mučidlách a napokon na šibenici s hákom pod rebrom. Alebo uveril, že môže uniknúť, že sa prebije z údajného obkľúčenia. Raz sa vrátil do tábora celý vysmiaty a rozkokošený a tvrdil kumpánom, že v lese stretol krásnu vílu. Vraj ju potešil, až kričala na hory, načo mu za odmenu vplietla do opaska čarovnú bylinu. Tá mu mala dať nadprirodzenú silu a ochrániť ho pred zbraňami nepriateľov.

Ako sa ukázalo, historka bola pravdivá nanajvýš po tie oplzlosti na matraci z machu. Ak aj tá radodajka naozaj niečo vplietla Ďurovičovi do opaska, bola to obyčajná burina.

Vo chvíli, keď prechytil valašku do ľavačky a siahol po bambitke, v lese za dymovým závojom zarachotili ďalšie zbrane. Priestranstvo pod previsom zasypalo olovo. Ďuroviča viackrát myklo, širák mu zletel z hlavy, valaška vykĺzla z dlane, bielu košeľu a kabanicu rozkmásali červené čliapance. Chlap vedľa neho spadol s prestreleným kolenom – jeho ohlušujúci rev vzlietol nad dubinu.

Raffay sa zvrtol a s božekaním vyrazil hore kamenistým svahom, kadiaľ chodievali na rozhľad nad previsom. Nazdal sa, že ak útočníci prišli po chodníku z doliny, cesta hore bude voľná.

Vrabec, ktorý na zemi stále lapal po dychu a ledva vnímal, čo sa vôkol deje, zmätene vzhliadol. Ďurovič ešte stál, hoci z neho na všetky strany cŕkala krv. Oči mal vytreštené, na tvári neveriaci výraz.

„Kurva jedna klamárska...“ potvrdil, že sa naozaj spoliehal na čary lesnej devy.

Potom sa zvalil dopredu ako drúk, až mu chrupol nos.

Postrelení junáci sa plazili po zemi a kričali na ratu. Zajačal aj Raffay nad táborom – prekvapene, zhrozene a krátko; hlas mu ukradol zvuk sekajúcej ocele. Čosi narazilo do okraja previsu a skotúľalo sa na pľac. Hlavu buchla do kameňov pri ohnisku a ukážkovo sa zastavila na rovno preťatom krku. Vrabec zízal do Raffayových hasnúcich očí a v ochromení hrôzou dokázal myslieť len na to, že tie fúziky nad otvorenými ústami sú stále smiešne.

Ozveny streľby zapadli do dolín. Zašuchotalo lístie, zapraskali konáre. Od lesa sa blížili kroky. Vrabec zostal na zemi, presvedčený, že ak skúsi vstať, vzápätí si ľahne naveky.

„Hôrni chlapci,“ zachechtal sa majiteľ jedného zo šiestich párov nôh v čižmách či vysoko zašnurovaných krpcoch. „Skôr hôrni sráči. Popadali ako hrušky.“

„Postarajte sa o tých dvoch,“ nakázal chrapľavý hlas. „Nech nám nepília uši.“

Vrabec opatrne zdvihol pohľad vyššie, ku kabátcom, dolománom a kamizolám prepásaným vybíjanými remeňmi a bandaliermi, na ktorých viseli šable, bojové čakany, sekery a fokoše. Žilnaté, zjazvené ruky odložili ešte slabo dymiace pištole a chopili sa chladných zbraní.

Ranení mladíci pochopili a rozkričali sa ešte viac. Darmo. Bodajúce čepele ich rýchlo, nemilosrdne umlčali.

Vrabec tuho zvieral zuby i pery, aby nezaskučal od hrôzy. Tvár tisol k zemi, hoci tušil, že ho hra na mŕtveho chrobáka nezachráni.

Nemýlil sa.

„Hej, Guláš! Aj tento ešte dýcha.“

„To je ten, čo ho skopali. Schytal to?“

„Je od krvi, ale nevyzerá, že od svojej. Mám ho...?“

„Nechaj, Gejza. Zíde sa nám jeden živý. Ty tam, vstávaj!“

Vrabec urobil presný opak – zmeravel ako zakliaty. Guláš?! Kristepane. Ak ste tú prezývku počuli prvýkrát, mohla vám znieť smiešne. Lenže tu v pohraničí z nej ľuďom mrzla krv. Každý poznal historku o chlapovi, ktorý vraj zamlada nachytal svoju milú s cudzím amantom. Milenca na mieste zahlušil, holými rukami ho zaškrtil skôr, než tomu trkvasovi spľasol vták. Potom mu odrezal kus stehna a prinútil bedákajúcu nevernicu, aby z neho uvarila guláš. Na ňom si bez mrknutia oka pochutil a ponúkol aj frajerku. Keď sa bránila, strčil jej hlavu do kotla a držal, kým sa neprestala metať. Napoly sa uvarila, napoly utopila vo vývare z milencovej nohy.

Ktovie, čo na tom bolo pravdy, ale Guláša a jeho hajdúchov sa bála aj vrchnosť. Zároveň si ich páni a úrady zvykli najímať na krvavú prácu, keď ostatné možnosti zlyhali. Gulášpartia neraz dokázala zažehnať aj problémy, s ktorými si nevedelo rady ani vojsko. Neprekonateľná bola hlavne v stopovaní a lapaní rôznych štvancov, zbojníkov a povstalcov.

„Si hluchý?“ zavrčal chlap, čo sa práve s krvavou sekerou vztýčil od mládenca s prestreleným kolenom a čerstvo rozštiepenou lebkou. Podišiel k Vrabcovi a kopol ho do podošvy. „Dvíhaj sa, hniliak smradľavý, už aj!“

Vrabec sa snažil prekonať meravosť a pozviechať sa. Asi nie dosť rýchlo, lebo ho mocná ruka zozadu zdrapla za vlasy a trhnutím zdvihla do kľaku.

Zrak mu padol na Guláša. Chlap nevysoký, ale hrubý, tvrdý a hrčavý ako starý strom. Na opálenej tvári sa vynímali šedivé, skoro biele fúziská, chumáč vlasov na temene inak vyholenej hlavy bol spletený do troch vrkočov. Za pásom mal dve pištole, na závesníku šabľu s ohmatanou rukoväťou, v ruke dlhú sekeru, o ktorú sa opieral pri chôdzi.

Vrabcov užasnutý pohľad na okamih zablúdil k hajdúchovým očiam. Boli studené, bezcitné, neľudské. Oči človeka, čo je naozaj schopný najesť sa varenej človečiny. Mládenec bleskovo sklopil zrak.

„Dúfam, že ste netrafili tú ženskú.“ Guláš sa sklonil k ohnisku po jeden z ražňov. „Počujete, panička? Videl som vás skočiť do diery. Žijete?“

Pod previsom čosi zašuchotalo a spoza skalnej hrany vyzrela rozčuchraná hlava.

„Žije,“ oznámil Gejza, ten so sekerou.

„Výborne.“ Štrbavé zuby stiahli z ražňa kúsok baraniny. „Ste zranená?“

„Nie,“ ohlásila sa slabo.

„Ešte lepšie. Neokúňajte sa, vyjdite von, je po bitke, už vám nikto neskriví vlas.“

Zaváhala, ale potom vstala a opatrne vyšla do svetla. Zhrozeným pohľadom prešla po skrvavených telách všade vôkol. Tvár jej zosivela, ale napriek očakávaniam neomdlela, ani sa nepovracala. Nadýchla sa a pozrela na hajdúchov. Oči im svietili, huby mali vyškerené. Zdúpnela. Pochopila, že toto nie je záchranná výprava.

„Nie je najhoršia,“ ozval sa jeden z hajdúchov, vysoký, šľachovitý a zjazvený tak, že by ho vlastná mater nespoznala. Aj on si zobral ražeň, čo značilo, že je druhý po veliteľovi, podistým pobočník. „Panenské časy si už sotva pamätá, ale stále stojí za hriech.“

Guláš pokýval hlavou. On jediný sa neceril od ucha k uchu, prežúval mäso a vyzeral zamyslene.

„Čo ste zač, panička?“

Pozbierala odvahu. „Záleží na tom?“

„Záleží, ak máte dôvod tajiť to,“ zúžil Guláš oči.

„Komu slúžite?“ spýtala sa.

„Tomu, kto platí. V tomto prípade novohradskej župe. Tá sľúbila odmenu za bandu z vrchov.“

„Ak ma dopravíte do bezpečia,“ skúsila to žena, „stoličný komorník alebo novohradský kapitán isto prihodia k vypísanej sume zopár zlatých. Ja sama sa vám štedro odvďačím.“

„Ale ba? Podľa šiat by som vás hádal na sedľač. No pohľad, reč a držanie tela vravia čosi iné. Vravte, kto ste a odkiaľ vás tí chumaji odvliekli?“

„Zo Starého Mlyna.“

„Tam to patrilo Beličovcom.“

„Stále patrí.“

„Isto? Marí sa mi, že vymreli po meči.“ Guláš zaprel porisko sekery do zeme a pristúpil k zajatkyni. Myklo ju v nutkaní cúvnuť, ale ovládla sa.

„Gabriela Beliča, posledného z rodu,“ dodal vodca hajdúchov, „vraj zniesla zo sveta vlastná žena.“

Zelenkasté oči stmavli. „Ľudia toho navravia.“

„Svätá pravda. Títo ľudia rozprávali, že pani Beličová je nadaná zelinkárka a dokáže vykurírovať každú pliagu. Lenže v skutočnosti je čarodejnica a za znalosti magických bylín a kameňov upísala dušu Ancikristovi. Veru, veru. Po nociach obcovala s Rohatým a keď na to urodzený pán Belič prišiel a chystal sa ju vyštvať z domu, nakŕmila ho polievkou z vlčimoru. Údajne ju ani nedojedol, plesol tvárou do taniera, zatrepal nohami pod stolom a bolo.“

Žena opätovala hajdúchov upretý pohľad. „Zdá sa,“ vyšiel jej z hrdla zmenený, akoby cudzí hlas, „že sa vyznáte vo varení jedál s podozrivými prísadami.“

Hajdúsi stŕpli. Guláš naklonil hlavu a zdvihol šedivé obočia. Díval sa na ženu, akoby nevedel rozlúštiť, čo tou poznámkou myslela. Potom sa odrazu zaškeril, zdvihol k ústam ražeň a odtrhol z neho ďalší kus mäsa.

„Veru. Ľudia toho natárajú.“ Žul, až mu z kútikov kvickali sliny a mastná šťava. „Čokoľvek začujú, na ceste k ďalším ušiam to poriadne nafúknu a kadečo popridávajú.“

„Súhlasím. Napríklad vlčimor neúčinkuje tak rýchlo. Kŕče trvajú dlhé minúty, občas aj hodiny, kým sa obeť konečne zadusí.“

Guláš sa neprestal škľabiť. „A keby chcel niekto utopiť vierolomnú fľandru v horúcom guláši, obaril by si ruky.“

Zajatkyňa zletela zrakom k hajdúchovým rukám. Koža na chrbtoch dlaní bola zošúverená, zjazvená. Žene vyschlo v ústach. Keď vybehla pohľadom naspäť na Gulášovu tvár, už sa neusmieval. Prežrel sústo a obrátil sa k mlčky vyčkávajúcim kumpánom.

„Predstavujem vám vdovu Beličovú, mládenci! Čo myslíte, odmenia nás v Novohrade za jej vyslobodenie a šťastný návrat?“

„Sotva,“ zašomral pobočník, ten vysoký a šľachovitý. „Kto by platil za chýrečnú bosorku? Aj dvorec v Starom Mlyne je len ošarpaná stodola. Odkiaľ sotva možno čakať štedrú odmenu.“

„Čo ak nemyslela mince?“ zaškľabil sa najmladší z hajdúchov. „Mohla by sa nám odvďačiť aj inak.“

Všetci okrem Guláša sa úlisne zasmiali. Vdova sa nevdojak nahrbila pred ich lepkavými pohľadmi.

„Strčil by si svoju pýchu do čarodejnice, Meszár?“ oboril sa vodca na mladíka, ktorý sa okamžite prestal smiať.

„Sám si povedal, že ľudia zveličujú,“ ozval sa pobočník. „Keby si panička mohla privolať na pomoc Lucifera, isto by nedovolila hŕstke sopliakov, aby ju uniesli kamsi do vrchov.“

Guláš naňho zaškúlil. „Pozrime sa, Korda, aký si múdry!“

Muž prestúpil z nohy na nohu. „Len mi napadlo...“

„Zavri dieru. Čarodejnica alebo nie, za ženskú s takou povesťou nikto nezaplatí. Aspoň na tejto strane Dunaja. Ale tí dole vždy radi kúpia peknú kresťanku. Keď si umyje vlasy, zažiaria ako oheň. Dakde jej splašíme krajšie šaty, vystrúhame z nej ozajstnú parádnicu. Máte deti, urodzená pani? Alebo stále jalovička? Nepamätám sa, že by Belič stihol nakotiť potomstvo.“

Pochopila, že ju práve odsúdili na otroctvo. Chvíľu trvalo, kým sa jej vrátil hlas. „Nie, nemám deti.“

„Prečo? Pomreli vám?“

„Nikdy som žiadne neporodila.“

„Vyschol vám riad? Alebo vášmu starému? Nedokázal vás obťarchať?“

Zhlboka sa nadýchla, až sa živôtik pôsobivo naplnil. „Záleží na tom?“

„Podľa vás je podozrivo málo vecí, na ktorých záleží. Ak nemôžete rodiť tureckých pankhartov, zníži to vašu cenu.“

„Nemusíme obrezaným vešať na nos, že je panička bezdetná,“ osmelil sa Korda.

Guláš naňho znovu zazrel, ale prikývol. „Dnes ti to páli, človeče. Nespomínam si, že by sme raňajkovali múdru kašu. Ale dobre vravíš – nabaláchame handrovým hlavám, čo sa nám zachce. Takže rozhodnuté, dohodnuté. Ráno sa vyberieme na juh. K prievozu pri Vacove.“

„A títo tu?“ kývol pobočník na mŕtvoly.

„Vezmeš si ich na starosť.“

„Ja? Čo s nimi mám...“

„Čo asi? Účinky múdrej kaše vyprchali? Nemôžeme sa s paničkou ukázať v Novohrade. Pôjdeš tam len ty, zhrabneš odmenu za hlavy a potom nás dobehneš na ceste k Vacovu. Ani za Dunajom sa netreba obšmietať pridlho. Sultánovo vojsko čupí pri Ostrihome, čoskoro udrie na Hornú zem. Za každú kresťanskú hlavu bude veľkovezír platiť zlatom, treba sa pakovať, kým je čas.“

„Čo s holobriadkom?“ drgol hromotĺk Gejza do kľačiaceho mladíka.

„Aj toho vezmeme za rieku. Pohania zaňho vycálujú viac než župný komorník. Turci mávajú čudné chúťky, radi kupujú uhorských chlapcov, pochvaľujú si ich tesné zadky.“

Hajdúsi sa zlovestne zarehotali.

„Ale najprv,“ prikročil Guláš k Vrabcovi, „nám povie, kde je poklad. Počuješ, smrad? Spievaj, inak zmením názor a odíde odtiaľto len tvoja gebuľa.“

„Poklad?“ vysúkal zo seba kľačiaci mladík.

„Nerob sa sprostý. Pripísali vám nespočetne krádeží a lúpeží. Kde ste schovali korisť? Tamto v jaskynke? V nejakej diere na okolí? Zakopali ste ju v lese? Vrav!“

„Žiadny poklad nejestvuje. Verte mi.“

Guláš sa naklonil bližšie, zmraštil obočia. „Ešte raz sa ťa spýtam podobrotky, potom zmením prístup. Každá zbojnícka tlupa schováva poklad. Kde je ten váš?“

Vrabec sa osmelil pozrieť hajdúchovi do očí. „Môžete ma mučiť, koľko chcete. Nijaká korisť na skrývanie po lesoch a jaskyniach nezostala. Ukradnutý dobytok sme zjedli, sami ste žuli zvyšky poslednej ovce. Všetko ostatné sme prehajdákali za chľast a pobehlice. Prisahám pri Bohu.“

Guláš sa dlho díval junákovi do očí. Vrabcovi poskočil ohryzok, no vydržal to, neodvrátil zrak. Hajdúch zafučal, až mládenca ovanul smrad pokazeného chrupu. „Ako tak pozerám, nie si obyčajný štvanec. Ej, veru nie. Žiadny dedinský zadubenec, čo sprznil zemepánovu dcérku a musel pred pandúrmi zdupkať do lesov. Si lepší. Páli ti to. Asi preto ti tí chmuľovia uštedrili výprask – nezniesli, že si o toľko prešibanejší ako oni.“

Vrabec nevedel, čo na to povedať.

„Aj keby ste niekde mali schovanú korisť, nevyzradil by si nám to, pravda? Nijako by sme to z teba nevypáčili.“

„Mýlite sa,“ namietol mladík. „Keby taká skrýša jestvovala, bez otáľania by som jej polohu vymenil za svoju slobodu.“

„Nevravím? Líška podkutá. Vrav, čo si zač?“

„Vrabec.“

„To je meno či prezývka?“

„Záleží na tom?“

Guláš úkosom pozrel na Julianu Beličovú. „Čo ste sa vy dvaja proti mne sprisahali? Odpovedz, zasran: Ako sa voláš?“

„Už som povedal. Vrabec. Iné meno nemám.“

„Pravdaže máš. Prečo ho tajíš?“

„Netajím. Len ho už nepoužívam. S tým deckom, čo ho nosilo, už nemám nič spoločné.“

Guláš sa narovnal. „Vrabec,“ zopakoval zamyslene. „Čosi sa mi na tebe pozdáva, sopliak. Ešte si rozmyslím, či ťa naozaj predám pohanským sodomitom.“

„A ak nie?“ zaujímal sa Korda. „Čo s ním urobíš?“

„Nechám si ho. Družine sa zíde mladá krv.“

„To myslíš vážne? Také ucho!“

„Všetci sme raz boli. Zviazať a pod skalu s ním. Prenocujeme tu.“

„A čo s vdovou? Zašpásujeme si s ňou?“

„Nikto sa jej nedotkne,“ uťal Guláš a zubami stiahol z ražňa posledný kus baraniny. „Strigu možno naozaj preťahoval Satanáš. Strčíte ho do takej pobosorovanej diery a do troch dní vám odhnije. To chcete?“

Hajdúsi sklamane zamrmlali. Vodca ich ostro zahriakol a nakázal, aby odtiahli mŕtvoly na kraj lesa. Potom poslal Krivého Gejzu so sekerou, nech sa postará o trofeje. Tábor už bol zasvinený dosť, prečo to zhoršovať? Nie sú prasce, aby sa v noci váľali v krvavom bahnisku.

Hlava druhá,

v ktorej Novohradské vrchy postihne Božie dopustenie. Zajatci sa pokúsia o útek. Tajomný cudzinec navrhne obchod a nepripúšťa odmietavú odpoveď.

Dedinčania verili, že počas horúcich letných dní obchádza kraj poludnica, diabolská ježibaba zosielajúca na ľudí slabosť, mdloby, ba neraz aj smrť. Ak je na tom niečo pravdy, vravel si Vrabec v duchu, dnes sa do Novohradu zlietli všetky poludnice sveta.

Kraj už od rána kvárila horúčava, ako sa na jasný júlový deň patrilo. Od obzoru k obzoru sa klenul blankyt bez jedinej škvrnky, vzduch sa ani nehol – len ak sa človek pozrel tesne ponad skaliská, mohol zočiť mámivé chvenie. Gulášova kompánia putovala lesným chládkom, no než slnko dosiahlo zenit, aj pod stromami už bolo ako v peci. Z hajdúchov i zajatcov sa cícerkom lial pot. Zastávky na odpočinok boli čoraz častejšie a dlhšie. Za bystriny s chladnou horskou vodou chválorečili Boha, na ťažko schodných úsekoch naopak hrešili ako odpadlíci, čo sú už beztak odsúdení na peklo. Najhlasnejšie nadával Krivý Gejza, ktorý niesol vrece s korisťou. Hlavy začínali smrdieť a vábili hmyz.

„Kým sa dočapceme do Novohradu, načisto z nich zlezie mäso,“ šomral. „Kto nám vyplatí odmenu, keď tých smradov nespozná ani vlastná mater?“

„Nič sa neboj,“ zahriakol ho Korda. „V Novohrade sme najneskôr zajtra. Dovtedy kožky na lebkách vydržia. Drž zobák a kráčaj.“

Gejza podráždene zafučal, ale zavrel zobák a kráčal. Ostatní tiež. Hrebeň primknutý k najvyššiemu vrchu nechali za sebou a cez husté lesy zostupovali k nížinám. Neskôr popoludní sa im z kamenistého výbežku naskytol výhľad na východ. V diaľke sa z trávnatej roviny s poliami a dedinami dvíhala tmavozelená výšina s hradnými vežami na temene. Novohrad, súčasť pohraničnej hrádze proti tureckej záplave.

Kordu ale zaujalo čosi iné. „Tie oblaky neveštia nič dobré,“ zašomral.

Guláš prikývol. Spoza vzdialenej pevnosti kypeli mračná – na krajoch ešte belostné a nadýchané, ale ďalej už modrasté, tmavnúce, naspodku rozstrapkané. Zhlboka sa nadýchol nosom, ako keď vetrí šelma.

„Ide búrka. Potrebujeme skrýšu na noc. Rezkejšie, bratia!“

Zostúpili do lesa v doline. Sotva dosiahli úpätie svahu, v diaľke prvýkrát zašomral hrom. Čo ako boli zmorení, pridali do kroku. Úžľabinou pretekala bystrina, o ktorej Gejza svätosväte vyhlásil, že to musí byť Dudravý potok, čo tečie až k novohradskému kopcu. Pokračovali teda popri ňom, hoci miestami sa zarezával medzi neschodné strminy, takže sa museli brodiť korytom.

Slnko zhltli mračná, svet zosivel. Hrmavica sa blížila. Do korún stromov sa oprel vietor; dusný, horúci, varovný – ako závan z nebeskej poľnice zvestujúcej armagedon.

Mali šťastie. Potok ich priviedol pod úbočie pokryté zubatými pňami a kopami raždia. Po brehu sa tiahla hrboľatá cesta, podupaná ťažnými koňmi a rozoraná zvláčanými kmeňmi. Ponáhľali sa po nej. Keď do vrchov s ohlušujúcim praskotom udrel blesk, aj pobehli.

Lejak sa prihnal s divým hukotom, oprel sa do rúbaniska i postáv na ceste. Zahromžili a stiahli hlavy medzi plecia, akoby im na chrbtoch zatancovali korbáče.

„Tamto!“ skríkol vpredu bežiaci Korda a ukázal za ohyb cesty.

Spoza stráne vpravo sa vynorila strecha. Zanedbaná, pokrytá zväzkami prútia, z otlčeného komína sa nedymilo. A predsa sa cítili ako štvanci, čo s nepriateľmi v pätách konečne dorazili k opevnenému útočisku. Rozbehli sa rýchlejšie, rozhŕňajúc závesy dažďa. Cesta sa za chvíľu zmenila na prúd blata.

Koliba zaborená do úpätia svahu akiste slúžila ako prístrešok pre drevorubačov, možno pastierov. Dvere neboli zamknuté, ale Korda do nich vrazil, až petlica zaistená obyčajným klincom s rinčaním odfrkla.

Družina sa hrnula dnu. Vrabec šiel predposledný; už chcel skloniť hlavu do podstrešia, keď do vrchov opäť švacol blesk. Vyľakane sa zvrtol a zdúpnel, oči rozšírené.

Do mladíka sotil posledný hajdúch. „Kam zízaš, pankhart, hýb sa, lebo...“

„Tam,“ ukázal Vrabec.

Hajdúch sa obzrel, spakruky utrel vodu z očí.

„Anciáša,“ vydýchol.

Na ceste, rovno na zákrute, ktorou krátko predtým prebehli, stál človek. Vietor mu kmásal plášťom a pokúšal sa vyvrátiť širokú strechu klobúka. No muža akoby sa besnenie živlov netýkalo, nehybne sa díval smerom ku kolibe.

Hajdúch strčil Vrabca do dverí a rýchlo vošiel za ním.

„Do psej matere,“ vydýchol. „Niekto tam je.“

Kumpáni k nemu otočili zmätené pohľady.

„Stojí tam chlap,“ ukázal palcom cez plece.

„Kde?“ spýtal sa Guláš.

„Na ceste. Akoby vyrástol spod zeme.“

„Táraš, Igrai,“ zašomral Guláš, ale vrátil sa k otvoreným dverám a vyzrel do lejaku. „Aký chlap? Kde?“

Igrai k nemu prikročil. „Tamto na zákrute... Doriti. Je fuč.“

Guláš pozrel druhovi do tváre. „Dačo sa ti marilo.“

„Nemarilo. Nech sa prepadnem, ak táram. Chlap. V klobúku a plášti. Díval sa sem. Čo ak nás niekto sleduje?“

„Kto?“

„Čo ja viem? Možno si aj iní robili zálusk na odmenu za zbojníkov.“

„Sprostosť,“ uťal Korda, ktorý medzitým prešiel k hlinenej piecke v kúte. Z podlahy pozhŕňal slamky a triesky, strčil ich do otvoru a zaškrtal ocieľkou. „Stavím sa, že to bol pahýľ stromu alebo čosi také. V lejaku a šere sa ti zdalo, že vidíš človeka.“

„Bol tam!“ trval Igrai na svojom. „Aj tento tu ho videl. Povedz im to, smrad! Stál tam chlap.“

„Neviem isto, čo som videl,“ pokrčil Vrabec plecami. „Vyzeralo to ako postava v klobúku, ale ktovie, čo to bolo naozaj.“

„Nevravím? Sprostosť.“ Korda fúkol do piecky. Vyskočil prvý plameň. „Kto by sa tu v takom psom čase potĺkal? Všetko živé sa bežalo schovať.“

„Videl som ho,“ zafučal Igrai urazene. „Verte si, čomu chcete, ale niekto na nás striehne.“

„Už s tým daj pokoj,“ oboril sa naňho Gejza, pričom si ovoniaval dolomán. Bál sa, či mu príliš nenapáchol od hnijúcich hláv.

Vo dverách stojaci Guláš očividne nebral Igraiovo tvrdenie na ľahkú váhu. Hodnú chvíľu sa uprene díval cez vodné závesy zošuchujúce sa z prečnievajúcej strechy. Blesky vrhali bledé svetlo na svah s rúbaniskom i les za potokom, rozsievali kmitavé tiene, menili husté vodné motúzy na prúdy roztaveného kovu. Vietor kmásal konármi, víril lístie, rozmetával raždie.

Po zjavení nebolo ani vidu, ani slychu.

Keď hajtman privrel dvere a vrátil sa dnu, v piecke už blkotal oheň. V jeho svetle si lepšie prezreli priestrannú izbu s klátmi na sedenie a dvoma prostými čečinovými lôžkami pri stenách. Vzadu bol o stenu opretý stôl zbitý z dosák a širokej drevenej kozy – chopili sa ho a postavili do stredu miestnosti. Presnorili jednoduché police i nádoby a koše v kútoch, ale nenašli nič pod zub; rozopli teda torby a vybrali skromné zásoby.

Vonku sa zotmelo. Hajdúsi žuli zvyšky od včera a nahýnali čutory. Mokré zvršky sa sušili pri peci. Búrka najprv poľavila, ale po čase sa vrátila s ešte hrozivejšou blýskavicou. Lejak podráždene hučal, dokonca dostal posilu a na streche i priedomí zacupotali ľadové krúpy. V zrube však bolo prekvapivo sucho, zväzky prútia prepúšťali vodu len kde-tu, škáry medzi brvnami boli dobre utesnené.

„Na noc postavíme stráž,“ rozhodol Guláš.

„Načo?“ ohradil sa Gejza. „Hádam si neuveril, že nás obchádza mátoha v klobúku?“

Hajtman naňho zagánil. „Práve si si vyslúžil prvú hliadku.“

„Kurva, prečo ja?“

„Lebo nám tvoje frflanie už od rána píli uši.“

„No pekne, Krista vášho!“ zahrešil Gejza a zdvihol sa od stola. „Necháte ma celý deň teperiť tie kotrby, chrbát si necítim, dolomán mi smrdí ako capie gule a teraz sa mi takto odvďačíte? Bodaj vás porantalo!“

„A budeš strážiť vonku,“ dodal Guláš s kamennou tvárou.

„Veď je tam hotový koniec sveta! Mokro ako v mladej pizde!“

Hajtman zabodol zrak do valibukovej tváre. „Tie počapky nestáli za deravý groš,“ povedal hrozivo. „Neuvaríme si ešte dačo?“

Gejza preglgol a cúvol. „Veď už idem.“

„Oči na stopkách. O polnoci ťa vystrieda Igrai. Ostatní drichmať, dlhý deň za nami a zajtra treba čo najskôr zísť z vrchov a vyraziť k vacovskému prievozu.“

Hajdúchov nebolo treba dvakrát pobádať – pijatika sa minula a viacerým už kľuckali hlavy. Guláš a Korda si uzurpovali pelechy z chvojiny, ostatní sa poukladali okolo pece. Spútaných zajatcov strčili do kúta vzadu, kde sa zrub zabáral do svahu.

Vietor ustal, dážď poľavil, prudké poryvy vystriedalo jednoliate hučanie. Igrai ospalo zanôtil starú pesničku:

Sedel som v árešte,

v prešporskom meste,

zapáčilo sa mi,

pôjdem ja tam ešte...

Ani nedokončil, hlas sa mu vytratil.

Aj Vrabca už premáhali driemoty, keď zrazu pocítil dotyk vdovinho tela – v kúte bolo vlhko a chladno, pritisla sa v snahe podeliť sa o telesné teplo. Vdýchol jej vôňu a krv mu zovrela. Musel sa trochu odvrátiť, aby nepocítila to, čo u mládenca jeho veku v tomto rozpoložení nevyhnutne nastalo.

„Ďakujem ti,“ šepla.

Oči sa mu rozšírili. Hádam si nevšimla...

„Jediný si sa ma zastal,“ dodala. „Pred vlastnými kumpánmi. Aj za cenu bitky. Ďakujem.“

„Keby som vedel, že ma ten sviniar ovalí po hlave, možno si to gavalierstvo rozmyslím.“

Ticho zafučala, zrejme tlmila trpký smiech. „To zrejme napadlo väčšine hrdinov, ktorí za šľachetnosť dostali boľavú odmenu.“

„Hm. Žeby?“ Obrátil k nej tvár. Naozaj sa usmievala. „Myslíte, že si Hektor s Achillovým mečom v bruchu pomyslel: Zeus to trafil, radšej som dnes mal zájsť s Andromaché na trh?“

„Ktovie.“ Zemianka stále vycierala zuby. „Poznáš Homéra.“

„Kto ho nepozná?“

„Spýtame sa hajdúchov? Alebo tvojich druhov?“

„Tak tí už nikomu nič nepovedia.“

„Pravda. Len ma zaujíma, kde si nabral také vzdelanie.“

„Doma. U deda. On ma vychoval.“

„Nemáš rodičov?“

„Matka zomrela krátko po pôrode.“

„To ma mrzí.“

„Bol som príliš malý. Nepamätám si ju.“

„A otec?“

„Stratil sa. Vraj ho kdesi pri Varadíne zajali Turci. Najskôr už hnije v zemi.“

„Si z urodzeného rodu?“

„Zo zemianskeho. Mali sme malý dvorec v Banských vrchoch.“

„Mali?“

„Vypálili ho martalovci.“

„A starý otec?“

„Ten sa toho, chvalabohu, nedožil. Zostal mi jediný príbuzný – otcov brat.“

„Neujal sa ťa?“

„Nechcel som. Je to kňaz,“ dodal Vrabec, akoby to vysvetľovalo všetko.

„Postihol nás teda podobný osud,“ hlesla vdova po chvíli. „A teraz zdieľame aj túto patáliu. Nečaká nás nič dobré. Mali by sme s tým niečo urobiť.“

Vrabec ešte viac stlmil hlas. „Pomýšľate na útek?“

„Ty nie? Dáš sa ako teľa odviesť na trh s otrokmi?“

„Čo proti tomu zmôžeme?“

„Rozmýšľam. Možno by sa dal uvoľniť jeden otep zo strechy, dierou vykĺzneme von...“

„To mi už napadlo. Nezmysel. Začuli by nás. Nech spia akokoľvek tvrdo, toto by ich zobudilo. Dážď tíchne, počuť každé šuchnutie.“

„Hm. Asi máš pravdu.“

„A nemôžete ich...?“ Zarazil sa.

„Čo?“

„Hajdúsi vraveli, že ste... veď viete.“

„Ale choď. Ešte pred chvíľou som ťa považovala za rozumného, vzdelaného junáka. Uveríš táraniu poverčivých chumajov?“

„Máte pravdu. Prepáčte.“

„Vyznám sa v bylinách a liečivých kameňoch a viem trochu veštiť z karát. To je všetko. Nedokážem uhranúť ozbrojeného chlapa, aby odhodil železo a kňučal mi pri nohách ako pes. Potrebujeme iný plán. Najprv sa skúsme dostať z pút. Otoč sa.“

Poslúchol. On mal ruky zviazané za chrbtom, ona pred sebou. Cítil, ako sa za ním posunula a šmátra prstami po uzloch na jeho zápästiach.

„Ale čo potom?“ ucedil Vrabec kútikom úst, pričom zazeral na darebákov ležiacich medzi nimi a dverami zrubu.

„Jedno po druhom.“

Hodnú chvíľu sa s povrazom mocovala. Už si pomyslel, že sa to nepodarí, keď zovretie náhle povolilo. Mladík zapáčil predlaktím a vykrútil si ruku z dvojitej slučky.

Snažil sa ovládnuť rozbúchané srdce. S pomocou vdovy si putá stiahol aj z druhého zápästia.

„Teraz sa pomaly otoč,“ šepla Juliana. „Rozviažeš ty mňa.“

„A potom?“ zopakoval otázku.

„Skúsime sa zmocniť nejakej zbrane a dostať sa von.“

„Čo strážca pred dverami?“

„Priložíme mu ostrie na hrdlo, než spustí poplach.“

„To nemôže vyjsť. Zahlušia nás.“

„Máš lepší plán?“

Nemal. Obrátil sa tvárou k nej a zakvačil jej prsty do pút. Netrvalo dlho a mohla si vytiahnuť ruky z rozpleteného povrazu. S úľavou si šúchala dotlačené, miestami až do krvi odraté zápästia.

„Aj keď sa dostaneme von,“ šepol Vrabec, „pôjdu po našej stope.“

„Samozrejme. Ale tma a počasie sú na našej strane. Zídeme z hôr a pokúsime sa čo najskôr dostať ku kresťanským príbytkom. Možno nejaká novohradská dedina...“

Čosi vrzlo. Vrabec zmeravel chrbtom ku vchodu. Juliana vyzrela ponad jeho plece a vytreštila oči.

„Strážca,“ sykla.

Mladík sa prevrátil na chrbát a ruky strčil pod seba, aby to vyzeralo, že je stále zviazaný. Kútikom oka zazrel kolohnáta, ktorého volali Krivý Gejza. Zrejme kvôli nejakému zraneniu mal jedno plece vyššie ako druhé a chodil zhrbený. Zavrel za sebou a opatrne medzi spiacimi druhmi prekľučkoval k piecke.

„Dopekla,“ vydýchla Juliana.

Čupiaci Gejza priložil na oheň a chvíľu vystieral dlane k plameňom. Potom sa vztýčil a rozhliadol sa po príbytku. Hajdúsi spali ako zarezaní.

Gejza sa pohol, no nie ku dverám. Kradmým krokom mieril dozadu, do kúta so zajatcami. Vrabec zbadal jeho zväčšujúcu sa siluetu a rýchlo zavrel oči.

Hrbáč sa pristavil pri Gulášovom lôžku. Hajtman spal s dlaňou na rukoväti šable a zjavne nevedel o svete – z hrdla sa mu dralo pravidelné, tiahle chrápanie.

Gejza sa šuchtal ďalej. Vzadu bol nižší strop, musel sa zhrbiť viac ako zvyčajne.

Vrabec predstieral, že spí. Počul Julianu, ako sa snaží ovládnuť zrýchlený dych. Veľmi sa jej to nedarilo. V poslednej chvíli si prehodila cez zápästia povraz, ale ak sa zloduch pozrie lepšie...

„Utešená panička,“ zafučal Gejza a kľakol si k nej. Pod jeho dotykom sa mykla a otvorila oči, no hajdúch jej rýchlo pritisol dlaň na ústa. „Pssst. Nič sa neboj. Len sa trochu pritúlim. Zohrejem ťa. Pohladkám. Takej šumnej vdovičke isto chýba chlapský dotyk.“

Ani nemukla, len naňho vytreštene zízala. Zvalil sa za ňu, oblapil ju, pritisol si rozkrok k jej zadku, zašmátral po prsiach.

„Nie som zlý chlap,“ fučal jej do schlpených vlasov. „Nebude to bolieť. Len sa trochu pošmajchlujeme. Na chvíľu ti rozviažem ruky...“

Siahol jej na zápästia. Vzápätí sa nadvihol a prekvapene zdvihol uvoľnené povrazy.

„Ty striga, ako si sa...“

Vrabec sa k nim prudko otočil. Gejza naňho vypúlil oči. Juliana sa prudko odtiahla a celou silou udrela päsťou za seba, do hajdúchových slabín. Krivý zaskučal a skrútil sa. Vrabec to využil, načiahol sa cez vdovu a z pošvy pri hajdúchovom boku vytrhol kindžal, ukoristený alebo kúpený od nejakého mohamedána.

Hrbáč v záblesku duchaprítomnosti zdvihol ruku proti bodajúcej čepeli. Preklala mu predlaktie.

„Svine!“ našiel Gejza hlas.

Juliana sa s kvílením vymanila spod zápasiacich mužov a vyskočila na rovné nohy.

Vrabec vytrhol kindžal z rany. Skropila ho horúca spŕška.

„Bežte!“ skríkol na Julianu.

Vyrazila ku dverám. Zmätení hajdúsi sa s bľabotom a huhlaním dvíhali a zháňali zbrane. Keď okolo nich zavírila otrhaná sukňa, niektorí sa po nej načiahli, no bola rýchlejšia.

Zemianka trhnutím otvorila dvere a vyletela do tmy.

Vrabec vyskočil a rozbehol sa za ňou. Lenže oplani sa už spamätali. Na polceste ku dverám jeho nohy zasiahlo dlhé porisko sekery. Vrabec sa zrútil medzi hajdúchov pri peci. Spolu s kliatbami sa naňho zniesli päste, násady a hlavice šabieľ. Ocitol sa na podlahe a medzi čižmami, čo ho zasypali kopancami, stratil ukoristený kindžal.

„Chyťte ju!“ zrúkol Guláš, ukazujúc hrotom šable na roztvorené dvere.

Korda, Igrai a ešte jeden muž preskočili prah a zhltla ich daždivá tma.

Krivý Gejza si dlaňou zvieral krvácajúce zápästie a zavýjal ako zbitý pes.

Juliana sa neobzerala. Zozadu k nej doľahli údery a zlostné hlasy; pochopila, že mladý zbojník sa nedostal ani ku dverám. Nemala mu ako pomôcť. Ozlomkrky utekala k potoku. Les za ním bol jediné útočisko, len tam mohla striasť prenasledovateľov a schovať sa.

Drevorubačská cesta sa nadobro zmenila na bahnisko. Nohy sa jej po členky zabárali do studenej brečky. V temnote stúpila do výmoľa, pošmykla sa a spadla, až sa blato rozfrklo na všetky strany.

„Panebože, panebože...“ Rýchlo sa pozviechala, podobná bahennému strašidlu, a tackavo bežala ďalej. Do chrbta ju udrel výkrik:

„Stoj, fľandra, počuješ?! Zostaň, kde si, inak si nás nepraj!“

„Taký výprask si jakživ nedostala!“

Ani nespomalila, a takmer na to doplatila. Potok sa pred ňou zjavil skôr, než predpokladala – zastavila sa v poslednej chvíli a musela zamávať rukami, aby si udržala rovnováhu a nespadla do vody. Nemohol za to zlý odhad vzdialenosti – breh sa naozaj posunul o dobré tri siahy k zrubu; riava sa vďaka lejaku vyvalila z koryta.

Juliana vrhla zúfalý pohľad cez temnú vodu. Nie, tadiaľ sa do lesa nedostane. Nadvihla si sukňu ťažkú od blata a rozbehla sa doľava, po úzkej ceste na úpätí kopca s rúbaniskom. V diaľke sa nečujne zablyslo a svetlo vytrhlo z čierňavy pahýle stromov – načahovali sa k nebu ako pohanské modly.

„Suka jedna!“ Hlasy sa približovali; začula pleskot chodidiel v blate a cengot železa. „Neujdeš nám! Stoj!“

Prvýkrát sa obzrela. Zbadala ich, dažďom sa prebíjali tri postavy. Skracovali náskok.

Panebože.

Obrátila zrak dopredu.

A vykríkla od ľaku.

Muž v klobúku a čiernom plášti akoby sa zhmotnil z tmy alebo vynoril zo zeme – pekelný veľmož, s búrkou v pätách prichádzajúci zbierať duše hriešnikov. Len v poslednej chvíli sa mu vyhla, zakopla a s kvílením spadla do mokrej trávy na kraji cesty.

„Kristepane...“ zastenala znovu a obzrela sa, napoly presvedčená, že prízrak bude preč.

Nie. Stál tam. Zaznelo kovové syknutie a spod plášťa sa s matným zábleskom vynorila dlhá čepeľ.

Hajdúsi zbadali zjavenie príliš neskoro.

„Pozor!“ skríkol Korda a zahnal sa sekerou, no jeho kumpáni už vbehli pod dvíhajúci sa meč.

Zarinčala oceľ. Hajdúsi sa rozkričali. Zavíril tmavý plášť, zaiskrili ostria v strete. Niekto zachrčal, vydávil krv a skydol sa do blata.

„Igrai!“ zreval Korda.

Opäť iskry, škrípanie železa. Juliana za sebou začula bežiace nohy. Schúlila sa pred vysokou mátohou, ktorá sa vyrútila z mladiny na úpätí rúbaniska. Dlháň niečím švihol, vdova rozoznala plesnutie biča. Jeden z hajdúchov bolestne vykríkol. Kvílenie ukončil zvuk ostria pretínajúceho sval a kosť. Niečo preletelo vzduchom a čľaplo do blata pol siahy od zemianky.

Ten s bičom tasil meč alebo šabľu a pobehol k bojujúcim mužom.

„Bodaj vás čert...“ Korda nedokončil – ostrý hrot zvučne preklal šatstvo i kožu pod ním. Gulášov pobočník zavyl. Hlas mu vzala až druhá čepeľ, čo sa mu zaborila do tela. S chrapotom klesol na kolená. Muž v klobúku a dlháň s bičom naraz vytrhli zbrane. Korda capol tvárou do blata a viac sa neozval.

Nad vrchmi sa opäť zablyslo. Tej veci, čo spadla pred Julianu, sa zaleskli očné beľmá. Zemianka stisla pery a zdvihla zrak k dvom šermiarom.

„Dopekla,“ zavrčal ten vyšší. „Už zase?“

„Čo zase?“ opáčil muž v klobúku.

„Dáma v ťažkostiach a osamelý rytier? Myslel si si, že to zvládneš bezo mňa?“

„Nebol čas špekulovať.“

„Zjavne. Náš plán vyfučal komínom. Tí v zrube isto počuli krik. Vedia, že po nich niekto ide.“

„Ale nevedia kto a koľko nás je. Sme vo výhode.“

„Isto? Majú chlapca.“

„Vieme určite, že je to on?“ Muž v klobúku vykročil k Juliane. Odstrčila sa pätami dozadu, no zastavil ju chumáč pichľavého černičia.

„Len pokojne,“ zastavil sa šermiar pri odťatej hlave. „Už sa nemáte čoho báť. Nikto vám viac neublíži.“

Strach zvíťazil nad rozumom – civela na muža ako na záhrobné zjavenie a nebola schopná vysúkať slovka. Muž sa k nej sklonil.

„Potrebujem, aby ste sa spamätali a pravdivo mi odpovedali. Rozumiete? Zvládnete to?“

„Kto... kto ste?“ vyjachtala.

Práve vtedy sa opäť zablyslo. Juliana nakrátko zazrela neoholenú, zjazvenú tvár. Jedného pleca sa dotýkal krátky plavý vrkoč.

So vzdialeným zahrmením jej prezradil svoje meno. Až teraz naozaj zalapala po dychu. Už o ňom počula.

„Ten druhý zajatec,“ pokračoval šermiar. „Chlapec, mladý muž. Na svoj vek vysoký, plavé vlasy. Viete, o kom hovorím?“

Prikývla.

„Ako sa volá?“

„V...“ Preglgla. „Vrabec.“

„Vrabec?“

„Len prezývka. Neviem, ako sa volá naozaj.“

„Odkiaľ sa vzal?“

Juliana rozochvenou rukou ukázala do vrchov. „Hôrni chlapci...“

„Viem, že patril k zbojníkom. No čo je zač, odkiaľ pochádza? Povedal vám niečo o sebe?“

Zaváhala. „Banské vrchy. Vraj je z Banských vrchov. Jeho dedo tam mal dvorec.“

Muž čudne zmeravel. Pod strechou klobúka panovala tma a tvár bola iba čierna maska.

„Tak si ho napokon našiel,“ poznamenal dlháň stojaci obďaleč.

Šermiar neodvetil. Natiahol k žene ruku. Zle to pochopila, mykla sa, schúlila ako pred úderom.

„Sľúbil som predsa, že vám neublížim,“ povedal.

Premohla nedôveru, opatrne mu vložila ruku do dlane a nechala ho, aby jej pomohol vstať.

„Prečo tá čvarga zajala vás?“ spýtal sa.

„Chceli ma predať Turkom.“

„Ničím ste sa neprevinili? Neviedli vás pred spravodlivosť?“

„Nie. Som Juliana Beličová zo Starého Mlyna.“

„Jedného Beliča zo Starého Mlyna som poznal. Bojovali sme spolu pri Vozokanoch.“

„Môj nebohý manžel.“

Šermiar len kývol hlavou. „Ten mladík v zrube... Kam zmizli jeho kumpáni?“

„Mŕtvi,“ zachripela. „Ich hlavy...“

„V tom vreci, čo niesol jeden z hajdúchov?“

Pritakala.

„Prečo práve jeho ušetrili?“

„Náhoda. Prežil streľbu. Povedali si, že ho tiež predajú do otroctva.“

„Čo spravíme?“ spýtal sa dlháň netrpezlivo. Juliana sa márne snažila zaradiť jeho čudný prízvuk. „Nezostal nám žiadny suchý prach.“

„Ani netreba,“ zvrtol sa k nemu šermiar. „Skúsime to podobrotky.“

„Čože?“

„Chcú chlapca predať. Práve sa našiel kupec.“

„Musíme tam ísť!“ vyrážal zo seba Meszár, najmladší z kompánie. Snažil sa tváriť tvrdo a odhodlane, no preskakujúci hlas ho prezradil. „Pomôcť im! Čo ak potrebujú...“

„Hovno,“ uťal Guláš a rázne zavrel dvere. „Tým už niet pomoci.“

„Ale nepočul si...?“

„Nie som hluchý. Tak kričí skapínajúci chlap. Je po nich.“

„Ako to môžeš vedieť?“

„Keby boli len ranení, ešte by sme ich počuli. Ako tamto Krivého. Drž hubu, Gejza!“

Skučiaci hrbáč sa krčil v kúte a cez handru, ktorou si napochytre obviazal ruku, presakovala krv a kvapkala na podlahu.

„Kto ich mohol prepadnúť?“ lamentoval Meszár.

„Odkiaľ to mám vedieť? Viem len, že to nebola tá ženská. Aj keby hneď bola striga... nie, s týmto nič nemá.“

„Igrai mal pravdu. Sledovali nás. Chcú nám vyfúknuť korisť a odmenu...“

„Prestaň skuvíňať a pomôž mi.“ Guláš sa chopil stola a potiahol ho ku dverám. Meszár zastrčil bambitku za opasok a chytil opačný kraj tabule. Prevrátili stôl na hranu a chystali sa ho pritisnúť k vrátam. Vtedy do dverí čosi cinklo.

Hajdúsi zastrihali ušami. Guláš chladnokrvne zvesil z pútka na bandalieri obstarožnú pištoľ, natiahol kohútik a z prachovnice nasypal malú dávku na panvičku.

„Vy tam!“ začuli zvučný hlas. „Počujete ma?“

„Čo chceš?“ zakričal Guláš.

„Toto je malá záloha.“

„Čože?“

„Pozrite sa.“

Hajtman zachmúrene pozrel na Meszára. Ten iba skrivil ústa, tiež nemal potuchy, o čom je reč. Guláš prechytil pištoľ do ľavej ruky, pravou vytiahol šabľu a pritisol plece k stene z brvien pri dverách. Hrotom šable opatrne pootvoril vráta a vyzrel do tmy.

V blate na priedomí sa niečo ligotalo. Guláš zmraštil obrvy ešte viac. Čupol si, vystrčil čepeľ šable z dverí a šikovne ňou podobral tú lesklú vec. Krátko nato už palcom stieral blato z podobizne cisára Leopolda na novučičkom, ešte neošúchanom kremnickom dukáte.

„Mám ich viac!“ ozval sa hlas.

„Koľko?“ zavolal Guláš.

„Dvadsať.“

„Čo za ne?“

„To mladé ucho.“

Hajtman obrátil pohľad doprostred miestnosti, kde sa na krvou zafŕkanej podlahe bez pohybu chúlil dobitý Vrabec. Nedalo sa rozoznať, či ešte dýcha. Vzhľadom na okolnosti Guláš dúfal, že jeho kumpáni fagana nezahlušili.

„Budeš musieť pridať!“ zhúkol. „Vypísali naňho tridsať zlatých!“

„Dobre viem, že ho nevydáš úradom. Zavlečiete ho na turecký trh.“

„To vieš od bosorky. Je s tebou?“

„O ňu sa nestaraj. Urobíme obchod?“

„Načo ti ten sopliak bude?“

„Do toho tiež nemusíš strkať nos.“

„Nie si náhodou z tých, čo majú chlapčenský zadok radšej ako poriadnu chlpaňu?“ Guláš sa hlasno zarehotal, hoci Meszár dobre videl, že oči má ostražité a rysy tváre napäté.

„Predáš ho alebo nie?“ Muž v tme pozvoľna strácal trpezlivosť.

„Za päťdesiat Leopoldov je tvoj.“

„Nerozumel si? Mám len dvadsať.“

„Tak daj dvadsať a tú ženskú. Ona má pre mňa väčšiu cenu.“

Na chvíľu zavládlo ticho, akoby neznámy takú možnosť naozaj zvažoval.

„Tak čo?“ zavolal Guláš.

„Nie.“

„Keď nie, tak nie. Zbohom zostávaj!“

„Ak nám chlapca nevydáte podobrotky,“ hlas zrazu zazvonil železom, „vezmeme si ho nasilu. Dobre ti radím, zober si dvadsať dukátov a možno sa dožiješ rána. Sme v presile.“

„Aj keby, my sme na tom lepšie!“ zabrechal Guláš. „Schovaní, s dostatkom suchého prachu. Ani vydymiť nás nemôžete. Takže vďaka za dukát, chumaj, kúpim si zaň súdok jágerského a pripijem si na tvoje zdravie. Budeš ho potrebovať. Tam vonku musí byť vlhko a chladno. Ešte ti netečú sople?“

Chvíľu počuli len šuchot dažďa. Potom do dverí znovu niečo cenglo. Guláš prižmúril oči.

„Je to nejaký trik,“ hlesol Meszár. „Zaprisahám ťa, neotváraj!“

Hajtmanovi to ale nedalo, čupol si a znovu strčil šabľu medzi dvere a zárubňu. Keď čepeľ zvrtol, vráta sa odchýlili.

V blate ležala ďalšia minca. Guláš k nej opatrne priblížil ostrie...

Vtedy ho zabili.

Škáry medzi brvnami boli utesnené zmesou hliny, machu a slamy. Oceľová čepeľ tou primitívnou omietkou prešla ako listom pergamenu. Hrot zasiahol hajtmana pod pazuchu a pomedzi rebrá vnikol do hrudného koša.

Guláš zreval a prudko sa odtiahol od steny; pri snahe vstať vrazil do hrany stola (na tabuli zanechal krvavú šmuhu) a zosypal sa na podlahu.

Niekto kopol do dverí, no stôl ich odrazil späť.

„Ištenem!“ skríkol Meszár a naverímboha vystrelil na vráta. Vyprskli triesky, zavíril dym.

Tentoraz do dverí vrazilo celé telo. Stôl sa s hrmotom posunul a do koliby vtrhol vysoký chlap s dlhými čiernymi fúzmi. V ruke zvieral nezvyčajný, mierne zakrivený meč s hlavicou v tvare krkavčej hlavy.

Na chrbte ležiaci Guláš proti nemu zdvihol pištoľ, ktorú stále zvieral v ľavačke. Útočník ho kopol do predlaktia presne vo chvíli, keď hajdúch stisol spúšť a kremeň zaiskril na ocieľke. Pištoľ vypálila do prúteného krovu.

Meszár zahodil dymiacu pištoľ a vytrhol spoza opaska sekeru. Zaujal bojový postoj, lenže jeho protivník sa narovnal a uvoľnil, akoby už bolo po všetkom. Hajdúch nechápavo prižmúril oči. Potom mu zrak padol na podlahu. V svetle sálajúcom z pece sa vedľa jeho tieňa vztýčila iná postava.

Chcel zakliať, no ostrá bolesť v ľadvinách mu vyrazila dych. Zvrtol sa, čím útočníkovu zbraň vyvrátil z rany. Vrabec s kindžalom v ruke zaspätkoval. Meszár lapil dych, zaskuvíňal a z posledných síl zdvihol sekeru.

Šabľa s krkavčou rukoväťou sa mu zaťala do zátylku. Meszár sa zrútil, akoby mu Smrtkina kosa jedným švihom odťala nohy v kolenách.

Vrabec namieril na neznámeho dlháňa hrot kindžalu; hoci sa celý chvel, dával jasne najavo, že sa nevzdá bez boja. Fúzatý muž v premočenom huňatom kalpaku sa však iba sklonil k Meszárovi a utrel si čepeľ do jeho odevu.

„Kto... kto si?“ vyjachtal mladík.

„Voronin.“

„Čože?“

„Stepan Dmitrijevič Voronin z Černogradu.“

„O takom mieste som jakživ nepočul.“

„Je ďaleko. Na brehu rieky Don.“

Guláš ležiaci v rastúcej červenej kaluži zaodŕhal, popľul si krvou vlastnú tvár, naposledy vykopol a ochabol. Krivý Gejza čosi nezrozumiteľne zabľabotal, odstrčil sa pätami do tmy v kúte, ale stratil priveľa krvi, opustili ho sily a zvalil sa na bok. Viac sa neozval.

Na priedomí zazneli kroky. Vrabec prižmúril oči. Cez trhajúci sa dym s ostrou vôňou strelného prachu zbadal temný obrys v plášti a klobúku. Vynoril sa z mokrej tmy, so sklonenou hlavou prekročil prah a zastal vedľa dlháňa. V ruke zvieral cudzokrajný meč s umne splietaným košom a dlhou, širokou čepeľou.

„Ušetril som ti dvadsať zlatých,“ prehodil Voronin.

Vrabec o krok cúvol a znovu odhodlane zašibrinkoval kindžalom. Muž s mečom tomu nevenoval žiadnu pozornosť; zložil si klobúk, čím odhalil zjazvenú hlavu so strniskom nad ušami a dlhšími vlasmi na temene, spletenými do vrkoča.

Keď sa mu mládenec lepšie pozrel do tváre, ruka s kindžalom klesla.

„Ideme domov, Michal,“ povedal Báthory a zastokol meč do pošvy.

Hlava tretia,

v ktorej sa spomienky splietajú s výčitkami. Na plány do budúcnosti padá tieň nadchádzajúcej vojny. Dobré zvesti neprináša ani kapitánov starý spolubojovník.

Konečne nastalo ticho – až nepatričné ticho po hromobití, streľbe a smrteľných výkrikoch. Len vonku jednotvárne hučal rozvodnený potok a v peci občas prasklo horiace poleno.

Večernú hrôzu pripomínali tmavnúce fľaky na podlahe, či trieskami naježená diera po guľke na dverách. Telá hajdúchov si vzal na starosť Voronin – počuli vonku mľaskanie jeho čižiem a kĺzanie mŕtvol v blate. Napodiv sa nesťažoval, nešomral, nehromžil, len si hmkal kozácku dumku, akoby padlých mužov vyprevádzal na onen svet svojským žalospevom.

Kone, dosiaľ skryté v lese, zaviedli dnu, do zadnej časti koliby – Báthory oba tátoše odsedlal a vyutieral. Potom chvíľu preberal na stole rozložené zbrane, strelivo a mince, čo zostali po hajdúchoch. Najcennejšou korisťou bola čutora s pálenkou, ktorú schovával v torbe ten hrbatý zloduch. Báthory si z nej prihol, zošpúlil pery a zafučal. Potom podišiel k lôžku. Michal na ňom sedel chrbtom opretým o stenu a Juliana Beličová mu čistila škrabance a odreniny. Bol dobitý, dokopaný, samá opuchlina a tmavnúca modrina. Občas zastenal – aj drobné pohyby mu spôsobovali bolesť.

„Toto pomôže,“ natiahol Báthory ruku.

„Nechcem,“ zachripel Michal.

„Zvonku, nie zvnútra.“

Juliana čutoru bez rečí zobrala, priložila k hrdlu kus čistej látky a otočila nádobu hore dnom. Báthory si sadol na klát a sledoval, ako zemianka pretiera rany. Michal zatínal zuby.

„Vyznáte sa v liečení?“ spýtal sa kapitán.

Krátko naňho pozrela. „Fámy o rode Beličovcov vás zjavne obišli.“

„Dlhší čas som nebol v týchto končinách.“

„Potom neviete, že naše sídlo považujú za bosorácky brloh.“

Báthory zúžil oči. „Obviňujú vás z čarodejníctva?“

„Ako každú, čo sa vyzná v bylinkách,“ mykla plecom. „Len škoda, že teraz žiadne nemám poruke.“

„Takže mastičkárka? Nič viac?“

„Čo myslíte, zabŕdla by som do tejto patálie, keby som naozaj dokázala čarovať?“

„Neviem. Mal som dočinenia s ježibabami, ktoré zvládli aj viac ako uvariť netopierie krídlo a hadí chvost v žabom slize. Netúžim si to zopakovať. Ani trochu.“

Znovu sa obzrela. Keď videla, že vraví vážne, zmraštila obočie. „Na prvý pohľad nepôsobíte ako poverčivý človek.“

„Veď ani nie som. Len mám nanič skúsenosti s mágiou, démonmi a zjaveniami, ktoré triezvy rozum nevysvetlí.“

Zachmúrila sa ešte viac, ale nemala náladu na dišputy o viere v nadprirodzené úkazy. Báthorymu to zjavne vyhovovalo, necítil najmenšiu potrebu ju presviedčať.

„Má niečo zlomené?“ staral sa.

„Stáť môže, aj rukami hýbe bez ťažkostí. Zbežne som prehmatala rebrá, ale aj tie vyzerajú byť celé.“

„Mohol by mať vnútorné zranenia. Po takom výprasku...“

„Zatiaľ tomu nič nenasvedčuje. Zostáva nám len čakať a modliť sa.“

„Modliť sa,“ zopakoval zamyslene, akoby si nevedel spomenúť, ako sa čosi také robí. „To hej.“

Odmlčali sa. Báthory uprene hľadel na syna. Michal sa tváril, že ho nevníma, ale napokon to nevydržal a opätoval jeho pohľad.

„Vraveli, že si padol do zajatia,“ povedal sťažka.

„To je pravda.“

„Myslel som, že si mŕtvy.“

„Aj ja. A nie raz.“

„Ušiel si z otroctva?“

„Dostal som slobodu.“

Mládenec sa zamračil.

„Dlhý príbeh,“ nadýchol sa Báthory. „Skoro dva roky som vesloval na tureckých galejach. Potom som slúžil jednému učenému Turkovi. Mníchovi, dalo by sa povedať. Zachránil som mu život a on mi za to daroval slobodu. Cez Benátky a chorvátsku bánovinu som sa vrátil do Uhorska. Tu som sa dozvedel, že žiješ. Že si ušiel martalovcom. Peter sa ťa chcel ujať, prijať za svojho, no jedného dňa si bez vysvetlenia zmizol.“

Michal nič nevravel.

„Pátral po tebe, zbieral roztrúsené omrvinky, z chýrov a klebiet skladal príbeh. Napokon zistil, že si sa dal na zlé chodníčky. Je zázrak, že aj tvoja hlava neskončila vo vreci.“

Mladík sa mykol a zasyčal, lebo mu Juliana pretrela odreté čelo handričkou voňajúcou od pálenky. Odtiahla ruku a zatvárila sa spýtavo, káravo, trochu prísne. Zaškrípal zubami, zafučal a naklonil sa naspäť, nastavil ranu jej dotykom.

„Prečo si sa pridal k tej zberbe?“ spýtal sa Báthory. „Prečo si vôbec odišiel z domu?“

„Náš dom ľahol popolom.“

„Vieš, ako to myslím. U Petra by sa ti nevodilo zle, postaral by sa, dal ťa na školu...“

„Na farársku? Ani za svet.“

„Dal si prednosť zlodejom oviec a únoscom žien?“

Michal zovrel pery, akoby odmietal pokračovať v rozhovore, no potom ucedil: „Myslel som na pomstu.“

„Komu si sa chcel mstiť?“

„Komu asi? Pohanom, poturčencom. Obrátili na prach všetko, čo naša rodina kedy mala.“

„To sa nedá poprieť.“ Báthory si poškrabal škaredú jazvu nad uchom. „Nemysli si, že ťa vypočúvam. Len sa snažím pochopiť tvoje pohnútky...“

„Ale, naozaj?“

„Ako si si vôbec predstavoval tú pomstu? Chcel si prepadávať tureckých výbercov daní a odľahlé posádky, rabovať zásobovacie vozy?“

„Trebárs.“

„Pokiaľ viem, viac škody ste spôsobili kresťanom. Až ich to dožralo a poslali na vás Gulášovu kompániu. Hrdlorezov s najhoršou povesťou na sever od Budína.“

Michal pokrčil plecami a odvrátil pohľad. Vrzli pánty a do koliby v hlbokom predklone vošiel Voronin. Zavrel za sebou a stiahol si premočený kalpak, čím odhalil temeno s krátkym strniskom. Prameň čiernych vlasov si už dávnejšie odstrihol, lebo ho všetci považovali za tatárskeho lúpežníka a kričali pred ním na ratu.

„Z vrchov sa stále valí voda,“ oznámil, zatiaľ čo si rozopínal pracky a skladal remene a puzdrá so zbraňami – pištoľ, skrútený korbáč, bojovú sekeru na dlhom porisku, šašku s krkavčou hlavicou. Už predtým si v zrube odložil skvostnú kresadlovku s pažbou zdobenou strieborným drôtom. „Potok načisto zaplavil cestu. Učinená povodeň.“ Nevdojak ho striaslo. „Ešteže sme trochu na svahu, inak by už namiesto dlážky bolo jazero. Neviem-neviem, či sa odtiaľto ráno dostaneme.“

Mokré zvršky povešal nad pec vedľa Kornelovho plášťa a kabátca. Potom si sadol ku stolu a vylovil z torby potreby na fajčenie. Vydýchol si, keď zistil, že tabak unikol vode.

„Takže toto je on,“ díval sa na Michala. „Tvoj syn. Podľa tvojho rozprávania som si ho predstavoval ako malého fafrnka. Pritom je to rúči molodec. Nie je už vyšší ako ty?“

„Vyrástol,“ prisvedčil Báthory.

„Ale ktovieako nezmúdrel, ak môžem súdiť podľa situácie, v ktorej sme ho zastihli.“

Michal naňho zagánil. „Čo vy o tom viete?“

„Priateľko, práve sme ťa zachránili pred tureckým otroctvom. Možno aj pred Kostromou.“

„Čo je Kostroma?“

„Smrtka. Tá, čo ju hádžeš na jar do potoka.“

„Morena,“ utrúsila Juliana viac-menej sama pre seba.

„Otec ťa hľadal celé mesiace,“ dodal Voronin. „Všeličo sme si za ten čas preskákali. Mal by si prejaviť trochu vďaky.“

„Nedávajte mi rozumy,“ odvrkol Michal. „Nepoznám vás.“

„Načo tie povýšenecké reči?“ napomenul ho Báthory. „Pýcha nikdy nikomu nebola na úžitok.“

Mladík mu znovu pozrel do očí. „Aká poučka! A že práve od teba. Čo odo mňa vlastne chceš?“

„Som tvoj otec...“

„Odrazu!“

Kapitánovo čelo preťali vrásky. Párkrát sa nadýchol. „Ver či nie, všetko sa zmenilo. Poznal si ma ako človeka, ktorý pramálo dbal o rodinu. Lenže ten nadutec zahľadený do seba a svojej povesti je preč. Nadobro. Akoby zomrel.“

„Kto si potom ty?“

„Už pred tromi rokmi som sa na Široký vrch vrátil kvôli tebe. Žiaľ, osud nás rozdelil...“

„Osud? Martalovské prašiny, ktoré pritiahli v tvojich stopách.“

„Viem, je to moja vina.“

„Kajáš sa aj za to, že si vtedy ušiel, kamsi odcválal, nechal ma v rukách tých špinavcov?“

„Naozaj si myslíš, že som to spravil náročky? Naozaj?“

Michal sa iba mračil.

„Zranili ma,“ pokračoval Báthory. „Škaredo, takmer smrteľne. Kým som sa vystrábil, stopa martalovcov vychladla. Napriek tomu som sa vybral na Dolnú zem, do Hajdúságu, pod Varadín. Keď som konečne dostal Hasana Karačiho na hrot svojho meča, prisahal mi, že si mŕtvy. Žil som s tým vedomím dobré dva roky. Až minulú zimu som sa od Petra dozvedel, že žiješ. Odvtedy ťa hľadám. Teraz sme konečne spolu. Živí, ako-tak zdraví. Vrátime sa domov. Súhlasíš?“

„Z nášho domu je spálenisko...“

„Zaobstaráme si nový.“

„Ako? Za čo?“

„Peter predal otcove pozemky, peniaze má uložené, je ochotný dať mi podiel...“ Báthory zmĺkol; postrehol, že sa Michal zahľadel kamsi do neznáma.

„Neviem, čo by som tam robil,“ povedal po chvíli. „V Štiavnici.“

„Máš dobré vzdelanie od deda. Pôjdeš na školu...“

„Ja a vysedávať nad knihami? Kdeže, k tomu sa už nevrátim.“

„Tak čo máš v úmysle? Som samé ucho.“

„V tejto chvíli mám iba jeden plán. Pomôcť pani Beličovej vrátiť sa domov.“

Juliana prekvapene zdvihla obočie a sklonila ruku so zakrvavenou látkou.

„Uniesli vás moji kumpáni,“ pozrel na ňu Michal. „Aspoň takto chcem napraviť, čo spáchali.“

„Zastal si sa ma, pomohol mi utiecť,“ pripomenula. „To bohato stačí. Nemusíš...“

„Nemusím. Ale chcem.“

„Radšej si to ešte premyslime,“ navrhol Báthory. „Je vôbec rozumné vracať sa do Starého Mlyna?“

„Tiež si kladiem túto otázku, kapitán,“ vzdychla si vdova. „V Ostrihome už čaká sultánovo vojsko. Panstvo Starý Mlyn je na polceste k Novým Zámkom. Bezverci nenechajú z dvorca kameň na kameni.“

„Podistým už teraz vyčíňajú severne od Dunaja predsunuté oddiely, Tatári a martalovci,“ pritakal Báthory. „V týchto dňoch je to najnebezpečnejší kraj v Uhorsku, možno v celej ríši.“

„Bezpochyby. Napriek tomu sa tam chcem vrátiť.“

„Prečo? Nemyslím si, že je to dobrý...“

„Kapitán, nie som hlúpa.“

„Nič také som nepovedal.“

„Ani nie som z tých, čo nezmyselne ľpejú na majetku. Nezamknem sa v dvorci a nebudem sa triasť, kedy sa nad obzorom zjavia polmesiace. No zostali tam... isté nedokončené záležitosti. A veci, ktoré nenechám napospas pohanskému drancovaniu.“

„Cenné veci?“ spýtal sa Voronin a vyfúkol obláčik dymu.

„Veľmi cenné. No asi nie tak, ako to chápete vy.“

„Vojna je na spadnutie,“ zdôraznil Báthory. „Toto nie je vhodný čas na sentiment.“

„Keby som mala na dvore zakopaný hrniec zlata, bol by to pre vás pochopiteľnejší dôvod na návrat?“

Báthory sa len trpko pousmial, akoby priznával chybu.

„Okrem toho,“ dodala Juliana s temnejším výrazom, „zbojníci zmárnili poslednú osobu, ktorá mi bola blízka...“

„Koho?“

„Vargu, nášho starého šafára, slúžil na statku celý život. Zostal ležať na dvore, vydaný napospas hmyzu a divej zveri.“

„Nemal ho kto pochovať? Vôbec nikto tam nezostal?“

„Neďaleko je mlyn, kde stále žije rodina...“

„Určite ostatky našli a kresťansky sa o ne postarali.“

„Musím sa o tom presvedčiť, kapitán. Takisto varovať mlynára pred pohanskou pohromou. Potom nech sa stane, čo sa má stať. Hodím minulosť za hlavu a budem sa dívať iba dopredu.“

„Dobrý plán,“ prikývol Báthory a po dlhšej odmlke dodal: „Tak dobre.“

Zatvárila sa spýtavo.

„Odprevadíme vás na statok,“ upresnil a pozrel sa na Michala. „Sme dohodnutí?“

„O akej dohode hovoríš?“

„Pomôžeme ti odprevadiť pani Beličovú domov. Potom odídeme do Štiavnice.“

„Najprv Starý Mlyn. Potom sa uvidí.“

„Až tak veľmi sa ti bridí myšlienka na návrat domov?“

Michal zafučal a pokrútil hlavou na znamenie, že ho už tento rozhovor unavuje.

„Priskoro chceš od molodca veľké rozhodnutia,“ ozval sa Voronin. „Nechaj, nech si všetko v hlave utriedi. Potom sa znovu pozhovárate.“

„Dnes sme toho už zažili až-až,“ prisvedčila Juliana. „Ťažko po tom všetkom triezvo uvažovať, nieto si ešte plánovať zvyšok života. Mali by sme si riadne odpočinúť. Všetci to potrebujeme.“

Báthory prikývol a zdvihol sa z klátu. „Ráno vyrazíme s prvým svetlom.“

„Ráno,“ namietol Michal, „vezmem to vrece a pochovám, čo je v ňom.“

„Mne napadlo,“ vykrútil si Voronin fúz, „že by sme mohli hlavy zaniesť do Novohradu. Predsa len, mešec zlatých je mešec zlatých...“

Michal mu uštedril taký pohľad, že kozák zdvihol otvorené dlane, akoby hlásil kapituláciu a úplné odovzdanie sa do vôle protivníka.

Ráno sa ukázalo slnko. Nočnú smršť pripomínali len franforce mrakov ďaleko nad obzorom. A bahno. Svet sa v ňom doslova topil. Potokom pod rúbaniskom sa valila mútna záplava. Hladina však už trochu klesla a voda sa stiahla z cesty.

Kým sa chystali vyraziť, Michal bojovým čakanom po hajdúchoch vyhrabal na úpätí svahu jamu, do ktorej s nečujnou modlitbou uložil vrece s hlavami hôrnych chlapcov.

Ostatní ho čakali pred kolibou. Otec mu podal Gulášov opasok so šabľou v pekne kovanej pošve na retiazkovom závesníku. Michal naňho spýtavo pozrel.

„Len si ju vezmi.“

„Neviem s tým ktovieako narábať.“

„Naučíš sa. Ja ťa naučím. Ber. A ešte toto.“

Mladík si pripol šabľu a vzal do ruky pištoľ, ktorá predtým patrila Meszárovi. Na jednej strane mala prikutý kovový hák, za ktorý sa vešala na opasok. Michal to urobil.

„Vieš, čo sa s tým robí?“ spýtal sa Báthory a podal mu prachovnicu a váčok s guľkami.

„Viem.“

„Ukáž. Nabi ju.“

Michal otrávene zafučal, ale potom poslúchol: nasypal do hlavne prach, zatlačil do nej guľku a upchávku, potom krížovým kľúčom na okovanom konci prachovnice natiahol kolieskovú zámku, pridal trochu prachu aj na panvičku a napokon sklonil kohútik s kúskom kyzu ku koliesku.

Hoci ho otec na nič také nevyzval, vystrel ruku s pištoľou a stisol spúšť. Koliesko sa roztočilo, zaiskrilo, vzbĺkol prach na panvičke a vzápätí vyšiel výstrel. Kone zaerdžali a pohodili hlavami. Voronin zaklial v rodnej reči a pošpáral si prstom v ohlušenom uchu.

Keď sa dym rozplynul, uvideli dieru v mladom buku pri ceste. Bola vo výške ľudskej hlavy.

„Slušné,“ prikývol Báthory. „Ak si mieril na ten strom.“

Michal na to nič nepovedal, len fúkol do hlavne, vytriasol ju a znovu pištoľ nabil.

Juliana vyšla z koliby s tesákom v ruke – rukoväť chránenú kovovým oblúkom mal z jelenieho parohu, záštitu pekne tepanú, na čepeli dlhej zo tri piade sa ešte dali rozoznať ošúchané ornamenty.

„Nebezpečná zbraň,“ poznamenal Báthory.

„Preto si ju beriem,“ prikývla a zastokla zahnutú čepeľ do pútka na opasku, ktorý stiahla z hajdúskej mŕtvoly.

„Nebezpečná aj pre svojho majiteľa, ak s ňou nevie narábať,“ upresnil.

„Viem, ako ste to mysleli,“ odvrkla. „Strelné zbrane nie sú nič pre mňa, poctivá oceľ mi poslúži lepšie. Ideme?“

Báthory na ňu pozrel, no vdova sa odvrátila a vykročila. Kapitán si vymenil pohľad s Voroninom. Kozák sa len uškrnul popod fúz, vyklepal popol z fajky, vzal vôdzku svojho koňa a nasledoval zemianku.

Putovali na západ, pešo sa brodili blatom i vodou na zatopených úsekoch cesty, kone viedli za sebou. Jazdiť v týchto podmienkach znamenalo zbytočne pridávať zvieraťu bremeno a riskovať, že sa pošmykne a doláme seba i jazdca.

Búrka narobila riadnu paseku, všade sa váľali čerstvo polámané konáre i celé vývraty. Najviac im cestu sťažil podmytý, zosunutý grúň na poslednom výbežku vrchov – halda mokrej hliny, balvanov a pňov podobných paprčám mŕtvych dravcov celkom prehradila cestu a prinútila potok hľadať si nové koryto. Kým sa prečľapkali zatopenými lúkami a bučinami, mali už toho trmácania plné zuby. Našťastie kopce už nechali za sebou, aj les sa konečne rozostúpil a pred nimi sa rozprestreli novohradské polia.

Popoludní došli na krížne cesty. Nad nimi, na mierne vyvýšenom a ako-tak suchom mieste bolo pútnické táborisko, zastrešené košatým dubom. Vráskavý kmeň pokrývali zdrapy plagátov. Michal medzi nimi objavil ten s „hôrnymi chlapcami“ a hneď ho roztrhal. Zdrapy hodil do vyhasnutého ohniska.

„Ešteže sme na správnom brehu,“ poznamenal Voronin s pohľadom upretým na pahýľ dreveného mosta nad hučiacim potokom. Cesta prichádzajúca z juhu po ňom ešte včera pokračovala na sever.

„Daj Boh, aby aj na Dunaji vyčíňala povodeň,“ posadil sa Báthory na lavicu z rozpoleného brvna na dvoch klátoch.

„Kvôli tureckému mostu?“ spýtala sa Juliana.

Voronin uznanlivo prikývol, nestretol veľa žien, čo by rozumeli vojenským záležitostiam.

Báthory sa otočil k Michalovi a hoci mládenec neprejavil o tému najmenší záujem, vysvetlil mu: „Turci stavajú v Ostrihome plávajúci most. Reťazami spájajú plte pribité na loďkách, jednu za druhou, naraz z oboch strán, a keď sa stretnú uprostred, veľkovezírovo vojsko prekročí Dunaj a zaútočí na Hornú zem. Potom nám bude beda.“

Michal po chvíli predsa len venoval otcovi pohľad. „Aj keby povodeň most zničila, čo sa zmení? Pohania sú tvrdošijní, postavia ho znovu.“

„O tom niet pochýb. Ale doprialo by to kresťanským obrancom viac času pripraviť sa na útok.“

„Kacírske vojsko vyrazilo z Istanbulu v polovici marca,“ povedal Michal tónom, akoby vysvetľoval samozrejmosť niekomu zaostalému. „Ak Viedeň odvtedy nezorganizovala poriadnu obranu, zdržanie s jedným rozbitým mostom už na výsledku vojny nič nezmení.“

Báthory naňho pozrel a nemal na to čo povedať, lebo mládenec mal pravdu.

„Niekto ide,“ oznámil zrazu Voronin a ukázal na juh. „Jazdci.“

Kapitán vstal a zadíval sa tým smerom. „Zdá sa, že ženú stádo kráv.“

„Môžu to byť turecké lúpežné oddiely,“ zašomral kozák a zvesil zo sedla nizozemskú pušku. Aj Báthory sa chopil pištolí a prachovnice.

„Nemali by sme radšej zmiznúť?“ znepokojovala sa Juliana.

„Kam?“ opáčil kapitán. „Cez potok sa nedostaneme. A nech už sa popri ňom pustíme hociktorým smerom, skôr či neskôr nás dolapia. Už nás isto zbadali.“

Jazdci mali naponáhlo, napredovali rezkým klusom a nútili bučiace kravy držať ostré tempo. Báthory a Voronin sa rýchlo prichystali na prípadnú prestrelku. Aj Michal natiahol zámku svojej pištole. Juliana položila dlaň na hlavicu tesáka, druhou si zaclonila oči.

„Vydržte s tým vyzbrojovaním. To nevyzerá na Turkov.“

Pozreli sa znovu, lepšie. Naozaj. Rozoznali dolomány, vojenské kabátce a kyrysy, na hlavách kučmy a prilbice. Na vlajke sa na modrom poli vynímala zlatá kartuša s bojovníkom v striebornej zbroji; držal meč a štít s dvojkrížom.

„Novohradská posádka,“ vydýchol si Báthory.

Dvadsať kusov dobytka predupotalo pod návrším s dubom a zmätene sa roztrúsilo popri zdivenom potoku.

„Voda strhla most!“ zakričal vlajkonosič, keď jazdci dorazili na rázcestie.

„Ale nevrav!“ zhúkol podráždene veliteľ, robustný bradatý chlap v zelenom dolománe s pozlátenými gombíkmi a ozdobnými šnúrami. „Čo zízate, mamľasi? Pozháňajte ich dokopy, nech sa daktorá neskydne do vody. Škoda každého kusa. A potom hajde popri potoku, niekde sa hádam bude dať prebrodiť.“

Kým členovia oddielu vyrazili splniť rozkazy, vodca zdvihol zrak k postavám pri dube. Aj na vzdialenosť niekoľkých siah cítili jeho prenikavý pohľad. Popchol koňa hore stráňou.

Mal už dobre cez päťdesiat, možno bližšie k šesťdesiatke. Odev, hoci obnosený a poznačený dlhou jazdou, prezrádzal urodzený pôvod. Na hlave mal kožušinou podšitý červený kalpak s veľkou sponou a chocholom farebných pier. Výzbroj sa ligotala striebrom a mosadzou, na rukoväti šable a pažbe karabíny dokonca zlatom.

Keď zastavil koňa pod dubom, skúmavé oči sa zastavili na Juliane.

„Pani,“ zložil si čiapku, čím odhalil takmer holú lebku. „Osud vám v posledných dňoch očividne neprial, ale z postoja a pohľadu usudzujem, že nie ste nevoľníckeho pôvodu. Smiem sa spýtať, s kým mám tú česť?“

„Juliana Beličová,“ odhrnula si z tváre gaštanové vlasy. „Zo Starého Mlyna.“

Sklonil hlavu. „Poznal som vášho cteného muža, nech mu dá Boh večné spočinutie. Čo vás zavialo do týchto končín? Ste tu s týmito mužmi dobrovoľne?“

„Prečo sa pýtate? Nepôsobia na vás dôveryhodným dojmom?“

„Nuž...“ pokrčil plecami.

„Zachránili ma z rúk zbojníkov a ponúkli sa, že ma odprevadia domov.“

„V tom prípade im dlhujem ospravedlnenie. Páni?“ Muž sa narovnal v sedle. „Kde ste na zbojníkov naďabili? Vyčíňa tu jedna banda výrastkov, takí holobradí všiváci, okrádajú kupcov a pastierov, prznia panny, skrátka protivná škodná, župa na nich vypísala odmenu.“

Báthory z tieňa po klobúkom úkosom fľochol na Michala. Mládenec nehol brvou, sedel na hrubom koreni duba a díval sa inam, akoby príchod jazdca ani nepostrehol.

„Kdeže, toto boli skúsení, po zuby ozbrojení hrdlorezi,“ zavrtela Juliana hlavou. „Vyzerali ako hajdúsi. Zamordovali mi sluhu a mňa uniesli rovno z dvorca. Zastrájali sa, že ma predajú Turkom.“

„Odporná chamraď! Netušíte, čo boli zač? Dúfam, že sa nejedná o Gulášovu kompániu, s nimi sme počítali na hrade, zíde sa každá posila.“

„Pri tom rezaní a sekaní sme sa ich nestihli spýtať na mená,“ ozval sa rýchlo Báthory. „Pochovali sme ich na úpätí vrchov, ak chcete, opíšem vám cestu k hrobu. Ale teraz už stačilo vypočúvania, kapitán Nadányi. Nezaslúžime si také podozrievavé zaobchádzanie. Sme poriadni kresťania, žiadna tulácka ani lúpežnícka zberba.“

Vojvodca sa naklonil v sedle a prižmúril oči. „Poznáme sa, pane?“

„Poznáme,“ prisvedčil Báthory a zložil si klobúk. „Bojovali sme spolu pri Vozokanoch. A spomínam si aj na jednu poradu hradných veliteľov na hlavnom kapitanáte, kde sme spolu pili až do úsvitu. Tuším to bolo... v päťdesiatom ôsmom? Viem isto, že už ste boli prevelený z vrábeľského palánku do Novohradu.“

„Sto hromov!“ zvolal Nadányi a habal sa dolu z koňa. Hoci sa ešte pred chvíľou týčil majestátne a nezlomne, tento pohyb mu očividne spôsoboval nemalé bolesti. „Báthory?!“

„Takže si pamätáte.“

„Že či! Záchranca grófa Forgáča a víťaz nad Abdullahom Toptanom a zástupmi ďalších kacírskych zabijakov. Naposledy kapitán Drienova, údajne odvlečený do tureckého zajatia!“

Báthory stisol podávanú ruku. „Počul som, že vás za turkobijecké zásluhy povýšili do barónskeho stavu.“

„Povýšili, to je pravda,“ odfrkol si Nadányi, „ale majetky mi to nerozmnožilo, spoločenské postavenie nezlepšilo. Len sa pozrite, na čo som odkázaný. Obyčajný zboj a kradnutie dobytka. Inak by moja posádka nemala čo do úst.“

„Situácia je až taká zlá?“ zachmúril sa Báthory.

„Horšia, než si dokážete predstaviť.“ Nadányi si pošúchal kríže a posadil sa na klát pri ohnisku. Báthory mu ponúkol čutoru so zvyškom pálenky, to novohradskému veliteľovi aspoň trochu zdvihlo náladu.

„Už tri mesiace sme nedostali žold a zásoby,“ ponosoval sa. „A mnoho pevností od Košíc po Komárno je na tom rovnako. Možno vrchnosť čaká, že dačo zrekvirujeme dedinčanom, ale tým už niet čo brať, sami trpia nedostatkom. Tak aspoň z času na čas vyrazíme na juh, za hranice, koristiť na tureckom majetku. Tentoraz sme mali šťastie – naďabili sme na zásobovaciu kolónu smerujúcu do Ostrihomu. Prišiel som v bitke o jedného chlapa, ale to je prijateľná cena. Chvíľu bude čo jesť. No ak tá núdza potrvá dlhšie, neviem-neviem. So slabo živenou posádkou hrad neubránim. Ak pod múry pritiahne turecká presila, zostane mi len kapitulovať.“

„Vojna je neodvratná,“ zahundral Báthory. „Veľkovezír striehne za Dunajom.“

„A s ním sedemdesiattisíc pohanov.“

„Došľaka, toľko?“

„Ak nie viac. Navyše im vraj čoskoro prídu na pomoc krymskí Tatári, záporožskí kozáci, tá sedmohradská zmija Apaffy, Valasi, moldavský vojvoda Istrat Dabija a mnohí ďalší. Ohromná pohanská galiba sa na nás valí, kapitán.“

„A Dvorská vojenská rada nič nepodniká?“

„Podniká, čoby nie. Na záchranu Viedne. Generál Montecuccoli, ten napudrovaný, navoňaný fičúr čupí vo veľkom tábore pod Čeklísom, povyše Prešporka, a háji prístup k našej drahej stolici.“

„Vyčkáva? Keby vyrazil popri Dunaji a včas skrížil veľkovezírovi cestu...“

„To si vyhoďte z hlavy. Na niečo také tie krysy vo Viedni nemajú gule. Ospravedlňujem sa, pani Beličová...“

„To nič.“

„Okrem toho, cisárovi poskokovia predsa nebudú prelievať krv za Hornú zem, zamorenú protestantskými povstalcami! Božechráň!“

„Nemôžeme si za to čiastočne sami?“ ozvala sa Juliana. „Niektorí uhorskí veľmoži sú celkom bez chrbtice, proti Habsburgovcom sa ochotne spriahnu s mohamedánmi. Ale tu je predsa ohrozený celý kresťanský svet! Treba dať malicherné prieky bokom.“

„Isteže, aj uhorská vrchnosť má maslo na hlave,“ uznal Nadányi a otočil sa k Báthorymu. „Ako asi viete, cisár v júni vyhlásil insurekciu. Lenže máloktorý zemepán začal verbovať, tobôž aby sa ponáhľal na určené zhromaždisko. Radšej sa všetci stiahli do svojich žúp. Zrejme si myslia, že sa pred obrezanými ubránia na vlastnú päsť.“

„Vraj prebehli mierové rokovania...“ nadhodil Báthory a skoro sa zľakol Nadányiho výbuchu.

„Do kravskej riti s nimi!“ Novohradský veliteľ si ešte raz prihol z čutory. „Veľkovezír nikdy nemal v úmysle pristúpiť na dohodu. Celé vyjednávanie bol iba trik, aby sa zatiaľ mohol nerušene presunúť s vojskom až na kresťanské medze. Od marca do júna vodil viedenských emisárov za nos. Keď vyhoveli jednej požiadavke, nastolil ďalšiu. Zbúrať Zrínskeho pevnosť na Mure, stiahnuť cisárske vojská zo Sedmohradska, skrátka samé neprijateľné nezmysly. V júni turecká horda dorazila do Budína a cisár sa naľakal. Rýchlo privolil, že sa postará o Zrínskeho a Sedmohradsko. Lenže veľkovezír sa nedal uchlácholiť. Obvinil Viedeň, že nekonala dosť rýchlo, a vraj mu teraz musí preplatiť náklady na vojnovú výpravu, vynahradiť oštaru a straty po ceste...“

„Koľko?“

„Tridsaťtisíc dukátov!“

Voronin zahvízdal.

„Tá drzá neveriaca voš!“ soptil Nadányi. „Ale aspoň ten náš habsburský usmrkanec konečne pochopil, že žiadna dohoda nebude. Turci prišli dobývať a drancovať. Nad hlavou zlatý, v ruke železný polmesiac, prišli kosiť naše klasy aj hlavy, nič iné od začiatku nezamýšľali. Celé rokovanie bola hra o čas, a my sme v nej prehrali. Na rýchlo vyhlásenú insurekciu sa uhorskí páni zvysoka vysrali, lebo sa im prieči bojovať pod habsburskými generálmi. Tak vojenská rada aspoň stiahla jednotky zo Sedmohradska a rozdelila ich do pohraničných hradov. No to je mi posila! Len banda otrhancov, ďalšie hladné krky. Viac starostí ako pomoci.“

„Čo bude nasledovať?“ mračil sa Báthory. „Turci už stavajú most, čoskoro sú na severnom brehu.“

„Veľkovezír má dva ciele – Viedeň a banské mestá. V oboch prípadoch musí najprv dobyť Nové Zámky. Vie, že je to naša najlepšia pevnosť, Hradba západu. Kým mu bude zavadzať, na Viedeň sa neodváži. A zároveň, keď ovládne Nové Zámky, potom už ľahko zlomí Nitru a Levice a popri Hrone, cez Pukanec sa dostane do Štiavnice, ku Zvolenu, do Banských vrchov. S tamojšími pokladmi v pazúroch už ani nemusí Viedeň dobyť. Jednoducho si ju kúpi.“

Báthory pokýval hlavou. „Fazil Ahmed Köprülü je muž s obrovskými ambíciami. Viem to, bol som v tureckom zajatí, zhováral som sa aj s takými, čo sa ocitli vo veľkovezírovej prítomnosti. Nezastaví ho žiadne výkupné, žiadne vyjednávania. Je to cieľavedomý muž. Dobyvateľ. Platí naňho iba hrubá sila.“

Nadányi vrátil Kornelovi čutoru. Jeho tvár viditeľne potemnela. „Prešli ste ďaleké kraje, kapitán. Najprv šiel chýr, že vás zmárnili martalovci. Potom podaktorí tvrdili, že vás zazreli pri Varadíne v tureckých okovách. Neskôr bolo ticho, až kým nepriletel ten chýr z Chorvátska. Povedzte, ako ste sa vlastne dostali z tureckých rúk? A kto sú vaši spoločníci?“

Báthory si všimol nedôverčivý pohľad, ktorým Nadányi počastoval Voronina.

„Viem, čo vám skrslo v hlave, barón. Že by som mohol byť špión. Veď čo ak ma mohamedáni zlomili, obrátili na svoju vieru a poslali sliediť do kresťanského tyla?“

„Všetko je možné,“ zamračil sa Nadányi. „Bez urážky.“

„Rozumiem vám. Len neviem, akými slovami by som vás presvedčil, že na tom niet zrnka pravdy. Mám prisahať na Písmo? Na Boha? Na hroby svojich rodičov a životy svojich detí? Muž, na ktorého tak zazeráte, je Stepan Voronin. Nie je Tatár ani Záporožec, ale donský kozák a jeho rukou padlo viac Turkov než vašou a mojou dokopy. Tamto sedí môj syn, Michal Báthory.“

„Čo vás vlastne priviedlo do týchto končín?“

„Už zase sme na výsluchu?“

„Ako vám mám dôverovať, keď odmietate odpovedať na otázky?“

„Neodmietam. Priviedla ma sem Michalova stopa. Našiel som ho v hajdúskom zajatí, vedno s pani Beličovou. Lotri ich zamýšľali predať Turkom. Ponúkol som im, že oboch zajatcov vykúpim. Nad zlatom ohrnuli nosy, nuž som ich vyplatil železom.“

Nadányiho tvár zostala kamenná, nedalo sa rozoznať, či kapitánovým slovám verí alebo nie. „A teraz máte namierené kam?“

„Do Starého Mlyna.“

Barón pozrel na vdovu. „Ak smiem radiť, pani, nevracajte sa tam. Je to vojnová oblasť a čoskoro sa cez ňu prevalí neslýchaná skaza.“

„Viem,“ opáčila. „Dlho sa tam nezdržíme.“

„Potom vyrazíme do Banských vrchov,“ doplnil Báthory a vstal. „Kus cesty pred nami, najvyšší čas pokračovať.“

Aj Nadányi sa s priduseným zastonaním zdvihol. „Nemienite sa zapojiť do bojov, kapitán? Mužov ako vy je málo.“

„Moja vojna skončila,“ zahundral Báthory a vzal svojho koňa za kantár.

„Nie je žiadna vaša a naša vojna, kapitán,“ namietol Nadányi. „Blíži sa strašná pohroma, učinený koniec sveta, ako zo Zjavenia. Nepočujete v diaľke nebeské trúby a dupot štyroch jazdcov? Korytom Dunaja sa povalia červené vlny. Muž vašich schopností by nemal stáť bokom.“

„Boh s vami, barón,“ vyhol sa Báthory odpovedi a vykročil z tieňa pod dubom. „Nech novohradské múry dlho odolajú tureckým strelám.“

Nadányi iba pokýval hlavou, na tvári trpký výraz.

Keď zišli na rázcestie, Voronin si odfrkol popod fúz. „Videli ste ich? Bez žoldu, bez zásob, vyhladnutí, vycivení. Dobre, že sme si tú zachádzku do Novohradu nakoniec rozmysleli.“

Báthory naňho spýtavo pozrel.

„Veď z čoho by nám vyplatili odmenu za zbojnícke hlavy?“ rozhodil kozák rukami.

Hlava štvrtá,

v ktorej Čelebi Mehmed Zilli natrafí na svorku dvojnohých vlkov. Správy o nepriateľskom vojsku vyvolajú rozruch v tábore pri Dunaji. Koná sa porada veliteľov a splietajú sa intrigy proti veľkovezírovi.

Kŕdeľ divých kačíc s trepotom krídel pristál na hladine riečneho ramena a potrhal zelený povlak žaburiny.

Hlavný tok Dunaja lemovala spleť malých ostrovov. Lužné lesy sa hemžili vodným vtáctvom, ozývali sa kŕkaním žiab a vo vode vládla hotová tlačenica rýb. Občas sa mihla vydra, bobor plesol chvostom.

Keď kdesi na brehu zafŕkal kôň, kačice natiahli krky. Tento zvuk tu bežne nepočuli.

V tieni stromov úsečne cvengla tetiva a vŕbovými závesmi sa mihlo biele operenie. Jednu z kačíc preklal šíp. Ostatné okamžite zbili hladinu krídlami a so splašeným kvákaním vzlietli nad ostrovy.

Vrbinu rozhrnul turban – znalé oko by rozoznalo, že je to dervišský tádž a jeho skromné zdobenie označuje príslušnosť k súfijskému rádu gülšeni. Chránil hlavu dobre stavaného, hladko oholeného päťdesiatnika ušľachtilých rysov. Muž sklonil honosný, dvakrát prehnutý luk vykladaný slonovinou.

„Boh štedrou rukou dáva hojnú obživu z neba i zeme,“ zarecitoval a uklonil sa.

Za ním sa z porastu vynoril plavovlasý, približne šestnásťročný mladík v prostom, ale neobnosenom a pomerne čistom odeve. So záujmom sa díval na kačicu, ktorá sa naposledy prevrátila vo vode a znehybnela.

Turek naňho zagánil. „Na čo čakáš, hlúpy otrok? Hádam si nemyslíš, že tam vleziem sám a načisto si zničím čižmy? Nevidíš, že je to drahocenný žltý kordován? Daroval mi ich sám veľký Köse Ali paša za oslavnú kasídu, ktorú som zložil na jeho počesť!“

Mladík pokrčil plecami a čosi povedal. Derviš sa zamračil ešte viac. „Tá tvoja hornozemská hatlanina je pre mňa ako reč psa. Ani jedno skutočné slovo. Nebrechaj tu a zober korisť.“

Mládenec sa stále tváril nechápavo. Turek ráznym gestom ukázal do vody. „Dones tú kačicu, bodaj ťa šejtáni na ražni opekali!“

Otrok konečne prikývol, vyzul si kožené črievice, vyhrnul nohavice po kolená a prebrodil sa k mŕtvemu vtákovi. Šíp vytrhol, opláchol vo vode a podal svojmu pánovi. Turek ho zastokol do ozdobne tvarovaného tulca.

„Koniec poľovačky,“ zašomral, zvrtol sa a koncom luku rozhrnul vrbinu. „Ibrahim paša ma čaká na večernej modlitbe. Máme čo robiť, aby sme sa včas vrátili do tábora. Hýb sa, pes!“

V strakatom tieni stromov čakali tri kone a mulica. Tá mala cez chrbát prevesené ďalšie kačky, volavku a dve potápky. Turek sa s povzdychom, ale bez pomoci vyštveral na tátoša s bohato vybíjaným čerkeským sedlom a zišiel na ňom z ostrova do nízkej vody.

Otrok si zavesil črievice na hrušku sedla, nasadol, bosé nohy strčil do strmeňov a s odstupom nasledoval Turka. Mulicu a náhradného koňa viedol za sebou.

Prebrodili sa po plytčine a vyšli na breh. Všade bolo mokro a trávu do značnej vzdialenosti od vody pokrývalo riečne bahno, vyvrhnuté záplavami po nedávnych búrkach. Jazdci položili medzi seba a Dunaj skoro pol míle, kým pod kopytami prestalo čvachtať a mohli trochu zrýchliť.

Kraj sa zvlnil. Vystúpili na tiahlu vyvýšeninu s čerstvým strniskom po žatve a z vrcholku zazreli v úvale vľavo dedinu; medzi stromami vykúkala kostolná veža a zopár striech. Turek nasmeroval koňa vpravo a po kraji poľa zišiel do zanedbaného jabloňového sadu. Z návršia si všimol cestu, ktorá za ním vinula. Akiste to bola tá, po ktorej ráno prišiel z ostrihomského smeru.

Sotva sa s otrokom ponorili do tieňa stromov, pomedzi kmene sa precedili vystrašené hlasy. Vzápätí sa pridal dupot nôh, detský nárek, bedákanie. Derviš pritiahol uzdu, vykmasol z tulca šíp a priložil ho k stále napnutej tetive luku.

Spoza jabloní sa vyhrnuli dedinčania v bielych košeliach, širokých gatiach, šnurovačkách a vyšívaných sukniach, tváre zaslzené, oči vytreštené. Smrteľný strach ich premenil na stádo splašených zvierat. Keď zazreli jazdca v turbane, rozkričali sa ešte viac a prudko zabočili k poľu, pričom sácali jeden do druhého. Derviš videl, ako sa jedna žena potkla a spadla aj s dieťaťom, ktoré sa jej vyšmyklo z náručia a rozplakalo sa tak, že až chripelo.

Ako sa dalo čakať, v pätách splašenej čriedy sa prihnala dravčia svorka – zahrmeli kopytá a sad ako skazonosná potopa zaplavili spotené hrivy, spenené nozdry a meče a šable tancujúce nad zafúľanými kalpakmi a surovými tvárami. Kone sa prehnali cez ležiacu ženu, medzi kopytami zavírila detská košieľka, plač úsečne stíchol. Jeden z jazdcov zavyl ako vlk, ostatní ho napodobnili a v nasledujúcom okamihu sa lačné ostria zosypali na dedinčanov rozmetaných konskými hruďami. Krik, na chvíľu znásobený tak, že až bodal v ušiach, sa potrhal do chrapotu, skučania a krvavého kašľa.

Dvaja jazdci spätili kone pred zaskočeným dervišom a oceľové plamene v ich pästiach sa zachveli v zmätenej výstrahe.

„Alah s vami, statoční bojovníci!“ vyhŕkol po tatársky.

Ako sa ukázalo, dobre odhadol ich počerné, fúzaté tváre, čiapky s vyhrnutými kožušinovými okrajmi, šerpami prepásané košele s rukávmi zastrčenými do kožených nátepníkov či ligotavo vybíjané tulce a kantáre.

„Aj s tebou, efendi,“ odzdravil jeden z Tatárov a sklonil šabľu. „Kto si?“

„Čelebi Mehmed ibn Derviš Mehmed Zilli, verný služobník žiarivého padišacha.“

„A tento?“ padol podozrievavý pohľad na mladíka.

„Môj otrok. Nesmiete mu ublížiť.“

Pokývali hlavami. „Radšej sa drž bokom, efendi, aby ťa nezranil zablúdený šíp.“

Obrátili kone a s vytím sa vrhli do krvavého virvaru na pomedzí sadu a poľa.

Čelebi sa ochotne odvrátil od rúbania bezbranných sedliakov. Popchol koňa dolu jabloňovým úbočím k ceste. Mladý otrok sa úzkostlivo držal tesne pri ňom, aby si ho nájazdníci nepomýlili s dedinčanom.

Sotva vyšli na hradskú, znovu zacvendžali podkovy a spoza zákruty sa vyrojili ďalší jazdci. Čelebimu zovrelo srdce, pretože títo nevyzerali na Tatárov. Ich zovňajšok bez ladu a skladu miešal čokoľvek kresťanské a moslimské – obnosené dolomány, zamastené kabátce, kočovnícke suknice i krúžkové panciere, turbany, kalpaky, vysoké huňaté kučmy či sem-tam klobúk s prepotenou stuhou, šable, paloše, jatagány, sekery, pištole európske i orientálne, luky aj pušky. Vo vreciach, na slučkách či len tak cez sedlo niesli korisť, hlavne sliepky, husi a ovce, ale aj obilie, múku, hlinené nádoby so zaváraninami či kvasenou kapustou a všemožnú ďalšiu stravu, dokonca aj odpornú bravčovinu.

Čelebi tuhšie stisol driek luku, hoci nad jazdcami neviala vlajka bezvercov. Niesli bunčuk; na dlhej žrdi hrkotali ľudské čeľuste a nad nimi vlčia lebka cerila ozrutné tesáky. Na priečke viali ľudské vlasy aj s kusmi uschnutej, zošúverenej kože.

Čelebi preglgol naprázdno – nie kvôli smradu, ktorý jazdcov sprevádzal, nie kvôli ich zjazveným tváram a krutým pohľadom. Jednoducho spoznal bunčuk. A naozaj, vzápätí sa spoza stromov v ohybe cesty vynoril jazdec, ktorého očakával.

Žena mala tridsať preč. Jej tvár by sa dala považovať za peknú, nebyť zafŕkaná čerstvou krvou. Hľadeli z nej studené, priam neľudské sivé oči. Tienil ich klobúk so širokou, na krajoch ošklbanou krempou, spod ktorého padali na plecia plavé vrkoče. Na sebe mala košeľu a kožený kabátec s krátkymi rukávmi, prepásaný bandalierom a remeňom s pištoľou, šabľou, vrhacou sekerou a prachovnicou. Krížom cez sedlo si pridŕžala kresadlovú pušku s dlhou hlavňou.

Čelebi nadobudol dojem, že jazdci nespomaľujú a nevšímavo ho zrazia do blatistého úvozu.

„Buďte pozdravení!“ zvolal rýchlo. „V mene Alaha a veľkolepého sultána, ktorý je jeho vezírom na zemi!“

Pritiahli uzdy a počastovali ho nedôverčivými pohľadmi – nie preto, že by ho považovali za nepriateľa, ale pre jeho očividnú príslušnosť k vyššej vrstve služobníkov ríše.

„Som Čelebi Mehmed ibn Derviš Mehmed Zilli,“ vysypal zo seba, „toho času pobočník nikopolského Kadizade Ibrahima pašu, ktorý so svojím udatným vojskom táborí pod hradbami Džigerdelenu.“

„Evliya?“ priklusala k nemu žena a zastala tak blízko, že kone na seba nevraživo zafŕkali a jej vraník sa pokúsil Čelebiho grošáka uhryznúť. „Vôbec som ťa nespoznala. Keď sme sa naposledy videli pod rozvalinami Varadína, pýšil si sa dlhou čiernou bradou.“

„Už dlho ju nenosím,“ odvetil a uklonil sa. „Ďakujem dobroprajnému Bohu, že opäť skrížil naše cesty, udatná Kanli-kurt.“

Tak ju nazývali v čoraz početnejších a strašidelnejších historkách, ktoré sa o výčinoch jej svorky šírili po ríši i za hranicami. Krvavá Vlčica. Prijala to meno, lebo pasovalo k jej poslaniu – šíriť strach. Už si skoro nikto nepamätal, že bývala Ileanou Rónayovou, vdovou po sedmohradskom barónovi, ktorého zabili Rákoczyho prívrženci. Zostala len povesť o pomstychtivej vrahyni, o démonovi živenom vlčím mliekom a ľudskou krvou.

„Skutočne, evliya?“ zdvihla kútik v pochybovačnom úškrne. „Úprimne sa tešíš, že ma stretávaš?“

Zaváhal len na chvíľočku. „Pravdaže! Ty a tvoji bojovníci ste vítanou posilou na tomto veľkolepom ťažení. Ako som počul, pritiahla si do Ostrihomu s vojskom varadínskeho Hisima Mehmeda pašu.“

Nepatrne prikývla. „Nová vojna mi prišla vhod. V Sedmohradsku ma to už zunovalo. Rákoczyho pohrobkov a chamraď z Hajdúságu sme už takmer vykynožili.“

„Vidím, že sa vraciaš z úspešnej koristnej výpravy. Nesiete množstvo obživy a ďaurských lebiek. Tvoj pán sa poteší a vznešený serdár vyplatí štedrú odmenu.“

Pri tých slovách upieral zrak na tri čerstvé hlavy, ktoré Vlčici viseli na remeňoch pri sedle. Oči mali obrátené stĺpkom, ústa s mŕtvymi jazykmi otvorené, konská noha pod nimi bola až po kopyto zamazaná stečenou krvou.

„Tunajší sedliaci sú ako sliepky,“ odfrkla si barónka. „Len čo sa po dvore mihne dravčí tieň, s kotkodákaním sa rozletia na všetky strany, stačí ich len lapať, sekať a nezababrať si čižmy od lajna. Zo traja sa postavili na odpor, ale rýchlo sme ich naučili, že vidly a cepy sa nabrúsenej oceli nevyrovnajú. Otrava ako v Sedmohradsku. Ale čoskoro začne ozajstná zábava, veľkolepý krvavý hodokvas. Už som poslala napred rýchleho jazdca, aby odovzdal tú radostnú správu serdárovi.“

„Akú správu, mocná Kanli-kurt?“ pozrel jej do očí. „Čo ste videli?“

„Dostali sme sa až na breh prvej väčšej rieky... ako sa len...“

„Žitava?“

„Asi. Spoza nej už vidno na obzore hradby Újváru...“

„Určite Žitava. Čo ste zazreli?“

„Vojsko s dvojhlavou orlicou Habsburgovcov na zástave.“

„Čože?“

„Dobre počuješ. Nadutý hlupák Forgáč vytiahol z pevnosti a pochoduje proti Ostrihomu.“

„Valláhi! Koľko mužov?“

„Niekoľko tisíc. Husári a kyrysníci, početná pechota, pikanieri, hajdúsi, mušketieri. Dokonca so sebou teperia delá.“

„Pri Prorokovi! Čo najskôr to treba oznámiť veľkovezírovi a všetkým beglerbegom...“

„Veď vravím, posol je na ceste a v tejto chvíli už hádam aj v Ostrihome. Čo je, evliya, čo si tak zbledol? Pozbieraj odvahu. Boh nám predurčil drvivé víťazstvo. Navyše, ak tie hornouhorské prasce porúbeme v poli, o to ľahšie potom zdoláme múry Újváru.“

„Kiežby si mala pravdu, smelá Kanli-kurt, a kacíri naozaj kráčali do záhuby. Pretože ak nestihneme dokončiť most...“

„Stihneme, čo by sme nestihli? Veľa nezostalo.“ Vlčica sa obzrela k sadu, z ktorého sa postupne vynárali tatárski hrdlorezi. V rukách i na hrotoch kopijí niesli čerstvé hlavy. Niektorí sa smiali a hrubo žartovali. Krik a lamentovanie v tieni jabloní nadobro utíchlo.

„Vraciame sa do Džigerdelenu,“ vyhlásila barónka. „Pridáš sa k nám, evliya?“

„Ďakujem ti, Kanli-kurt,“ sklonil hlavu v turbane. „Môj pán ma očakáva ešte pred večernou modlitbou.“

„Tak nestrácajme čas.“

Bunčuk s vlčou lebkou vyrazil po ceste na juhovýchod.

Čelebi napredoval so sklopeným zrakom, aby ani náhodou nepozrel do očí voľaktorému z jazdcov. Bál sa, že by ho čosi také mohlo stáť nielen život, ale i dušu. Pripadal si teraz ako čistá, priam anjelská bytosť, čo sa omylom ocitla v područí duchov, akýchsi démonických prízrakov z šerej končiny medzi svetom živých a samotným peklom.

Páchli smrťou. Odevy i postroje koní mali ovešané trofejami z ľudských ostatkov, kostí, odrezaných uší, vysušených koží. Krutosť, bezcitnosť a schopnosť jedným šmahom ruky zmárniť ľudský život považovali za cnosť. Boli dokonale bezbožní a Čelebi považoval za nevýslovné rúhanie, že pomáhajú naplniť Alahovu vôľu.

„Čo si tam vlastne pohľadával, evliya?“ vytrhla ho Vlčica z chmár. „Sám v nepriateľských končinách...“

„Ako vidíš,“ kývol Čelebi k mulici, „bol som poľovať.“

„Si zručný lukostrelec...“

„Ponížene ďakujem Bohu za tento dar.“

„Kvôli streľbe na kačice si ale nemusel putovať tak hlboko na kresťanské územie.“

„Máš pravdu, vznešená. Popri poľovačke som vykonával prieskum.“

„Ešte stále máš poverenie dívať sa a všetko zapisovať?“

„Od samotného sultána, nech Alah stráži jeho kroky na zemi i na večnosti!“

Kútikom oka postrehol, že sa uškrnula. „Je to buď veľká odvaha alebo nesmierna trúfalosť, že sa zúčastňuješ na tejto výprave, evliya.“

Zaváhal. „Ako to myslíš, Kanli-kurt?“

„Ty dobre vieš. Vojsko vedie veľkovezír osobne. Ako som počula, nedávno si ho sklamal a zmaril tak príležitosť získať jeho priazeň. Vieš, o čom hovorím. Tie udalosti v Chorvátsku. Kolujú o nich neuveriteľné historky.“

„Kiežby som mohol povedať, že sú to len zveličené táraniny. No len zázrakom som vyviazol živý.“

„Poslanie si však nesplnil. No napriek zlyhaniu si tu a naďalej slúžiš vo veľkovezírovom vojsku.“

„Slúžim predovšetkým Bohu a vznešenému sultánovi...“

„Iste, iste. Ale každý vie, že veľkovezír a sultán sa znášajú ako oheň a voda. A ty odjakživa patríš k sultánovým prívržencom. Tvoj dobrodinec Melek Ahmed paša, starý odporca Köprülüovcov, je síce po smrti, ale našiel si si nového ochrancu. Povráva sa, že nikopolský Kadizade Ibrahim paša je sultánovým favoritom na úrad veľkovezíra.“

Čelebi sa nezdržal a vrhol na ňu vyplašený pohľad. „Naozaj sa to povráva?“

„Daj si dobrý pozor, evliya. Byť pobočníkom muža, ktorý túži nahradiť Fazila Ahmeda Köprülü v pozícii najmocnejšieho muža ríše, môže byť zdraviu škodlivé. Riskuješ.“

„Intrigy sú mi cudzie,“ namietol Čelebi a v duchu hneď poprosil Všemohúceho, aby mu odpustil tú lož. „Okrem toho sú spomínané klebety značne prehnané, ba celkom mylné. Ibrahim paša je ešte mladý a neskúsený, jeho ambície...“

„Jeho ambície,“ skočila mu barónka do reči, „sú podriadené snahám tých, ktorí by ho v úrade veľkovezíra radi videli. Dobre vieš, o kom hovorím.“

„Obávam sa, že netuším...“

„Ale choď, evliya. Uráža ma, že sa ma pokúšaš obalamutiť predstieranou neznalosťou a prostomyseľnosťou. Obaja vieme, že opak je pravdou, ty starý lišiak. Veľkovezír Köprülü sníva o zosadení sultána a vlastnom nástupe na trón. Práve z jeho strany sa šíri ohováranie, že panovník je zdegenerovaný zhýralec, ktorého zaujímajú len hostiny, poľovačky a iné prízemné potešenia. Lenže, ako mi dáš isto za pravdu, sultán nie je iba samotný Mehmed. Je to najmä jeho vplyvná matka a celé stádo hodnostárov, ktorí panovníka obklopujú, našepkávajú mu svoju vôľu a jeho prostredníctvom vládnu. Týmto mužom je rastúca moc Köprülüovcov nanajvýš proti srsti. Radi by s ňou skoncovali a namiesto spupného a dravého Fazila Ahmeda menovali za veľkovezíra niekoho mladého, neskúseného a dokonale poslušného. Napríklad istého sandžakbega z Nikopolu. Dobre si ty vedel, evliya, prečo vstupuješ do jeho služieb.“

Čelebimu chvíľu trvalo, kým sa zmohol na odpoveď. „Skláňam sa pred tvojimi znalosťami, Kanli-kurt. Nečakal by som, že sa veliteľka žoldnierskej družiny bude v dvorných intrigách vyznať lepšie ako ja.“

„Už zase to robíš, evliya.“

„Čo také?“

„Hráš sa na chumaja. Prestaň s tým. Chcela som ťa len varovať. Ak o týchto veciach vie veliteľka žoldnierskej družiny, určite sú dobre známe aj veľkovezírovi. Köprülü urobí všetko, aby sa svojich protivníkov striasol. Čo myslíš, prečo poslal Kadizadeho na opačný breh Dunaja, zatiaľ čo on sa opevnil v Ostrihome?“

„Paša dostal rozkaz vybudovať tábor a začať so stavbou mosta z kresťanského brehu...“

„A vďaka tomu je teraz odrezaný od zvyšku moslimského vojska.“

Čelebi sa zarazil.

„Presne tak,“ uškrnula sa Vlčica. „Ak na nás Forgáč zaútočí, a všetko tomu nasvedčuje, tvoj mladý pán mu bude čeliť takmer sám.“

„Ale most už čoskoro dokončia a na uhorský breh prejde aj zvyšok vojska!“

„Si si tým istý, evliya? Vieš určite, že sa veľkovezír nerozhodol obetovať nikopolské oddiely?“

Čelebi sa zachmúril a barónka, akoby ju omrzelo kaziť mu náladu, popchla koňa a prešla do čela družiny.

Pokračovali rezkým tempom. Derviš sa ponoril do zamysleného mlčania, len občas sa obzrel cez plece, akoby sa obával, že sa na obzore každú chvíľu zatrepocú kresťanské vlajky a zaznie pekelné hrmenie ich bubnov a trúb.

Večer z močaristých lesov pri Dunaji vzlietli mrákavy komárov. Kone fŕkali, švihali chvostami, pohadzovali hlavami. Čelebi a barónkini jazdci vyšli na nevysokú tiahlu výšinu pokrytú zanedbanými vinohradmi. Z nej konečne zazreli pozície veľkovezírovho vojska.

Rieka sa tu prudko stáčala na sever, aby sa o kus ďalej opäť zvrtla na východ a potom rovno na juh, k Budínu. Na ľavom, teda západnom brehu čupela pevnosť s terasovitými hradbami, niekoľkými baštami a priekopou napájanou vodou z Dunaja. Postavili ju kedysi dávno Uhri, ale Turci ju pred vyše sto rokmi dobyli, prebudovali a nazvali Džigerdelen Parkani, teda Pevnosť bodajúca do pečene. Ako inak, bola tým myslená pečeň kresťanských nepriateľov.

Na rovine pred tvrdzou sa rozkladal palánok, opevnený vojenský tábor. Zo všetkých strán ho chránili nedávno vyhĺbené priekopy. Z nich vyhádzaná hlina poslúžila na vztýčenie valov, posilnených o palisády a ohrady z košiny. Rohy strážili sypané bašty s delami.

Čelebiho nedočkavý pohľad však preskočil tábor i pevnosť a letel k rieke, za ktorou na vrchu s mohutným opevnením čneli veže Ostrihomu.

„Boh je veľký!“ zvolal naradovane. „Muži nezaháľali a most je takmer hotový!“

„Takmer,“ zdôraznila Ileana. „Ale aj keď ho dokončia pred príchodom Forgáča, nikto nezaručí, že veľkovezír pošle do boja celé vojsko.“

Aj v tejto pokročilej hodine tureckí dobrovoľníci a húfy uhorských otrokov pokračovali v stavbe plávajúceho mosta cez Dunaj. Na prosté loďky otočené kýlmi proti prúdu pribíjali plte a tie potom spájali lanami a reťazami. Most medzi Ostrihomom a neveľkým ostrovom uprostred rieky už bol dokončený. Teraz sa k ostrovu blížila aj opačná časť mosta, budovaná zo západného brehu. Zostala medzera pre sotva desať pltí.

Na Dunaji neustále hliadkovali galeje i menšie člny zvané čajky. Dávali pozor, aby sa nezopakoval pokus spred niekoľkých dní: keď lejaky rozbúrili a zdvihli rieku, v pevnosti Komárno asi tridsať míľ proti prúdu nechal veliaci gróf Puchaim nahádzať do vody kmene stromov. Dúfal, že brvná hnané silným prúdom rozbijú turecký most. Veľkovezír však takú lotrovinu predvídal a kázal lodníkom striehnuť povyše ostrova. Väčšinu kmeňov včas zachytili a odvliekli k brehu. A tak Puchaim namiesto toto, aby spôsobil nepriateľom škodu, poskytol im vlastne ďalší materiál na dostavbu mosta.

Jazdci zišli po tiahlom úbočí a pomedzi lúky a polia rušali k palánku. Po drevenom moste prešli ponad priekopu a prejazdom stráženým dvoma húfnicami vstúpili do tábora. Medzi rovnobežnými radmi stanov vládol čulý ruch, kdesi hral orchester a v kotloch nad ohniskami sa varil pilaf.

Čelebi na rozlúčku daroval Vlčici jednu z volaviek. „Ďakujem ti, Kanli-kurt.“

„Za čo?“

„Za varovanie.“

Len sa pousmiala, vzala úlovok a zamierila so svojou barbarskou, trofejami z ľudských ostatkov ovešanou svorkou k stanom varadínskeho vojska.

Čelebi zabočil do ležoviska nikopolského sandžaku. Pred honosným šiatrom Kadizade Ibrahima pašu ho privítal veliteľ osobnej stráže v špicatom šišaku a krúžkovom pancieri s okrúhlym plátom na hrudi.

„Najvyšší čas, evliya, náš pán si ťa žiada! Táborom sa šíria znepokojivé zvesti.“

„Viem.“ Čelebi zosadol, hodil uzdu otrokovi a prešiel medzi zdvihnutými tirpanmi strážcov do stanu. Tam sa hneď hodil na kolená a dotkol sa čelom zeme.

„Odpusť svojmu biednemu služobníkovi, najvznešenejší...“

„Neplytvaj slovami, evliya,“ prerušil ho Kadizade Ibrahim paša. „Nemáme čas. Hneď odchádzame do Džigerdelenu.“

Čelebi zdvihol zrak. Sandžakbeg mal dvadsaťpäť rokov, okrúhlu tvár a stredne vysokú, trochu zavalitú postavu. Do jeho mäkkých prstov by sa skôr hodilo pero úradníka či pisára, možno štetec maliara miniatúr alebo majstra kaligrafie. Vybrali mu však osud veliteľa a bojovníka. Dlhú tuniku s hojnými ornamentami na lemoch rukávov si práve prepásal šerpou, na opasok pripol pošvu s mečom. Zjavne sa ešte nechystal pokľaknúť pred Najvyšším.

„Pán môj, myslel som, že akšam...“

„Modlitba musí počkať, evliya. Teraz ideme do pevnosti. Ali paša zvolal veliteľov na poradu.“

„Ale...“

„Vyzvedači doniesli správu, že sa blíži svinské vojsko. Alah s nami!“

„Počul som o tej hrozbe, ctihodný paša. Len mi dovoľ umyť sa a prezliecť, celý deň som poľoval v lesoch...“

„Nie, už aj tak meškám. Nasleduj ma. Radili mi spoliehať sa na tvoj úsudok.“

„Som nehodný tvojej veľkomyseľnosti...“

„Dobre, dobre. Nezdržuj.“

V sprievode čeribašiho a niekoľkých ďalších sipáhiov vyšli z tábora a veľkou, dobre opevnenou bránou vkročili do Pevnosti bodajúcej do pečene.

Konakči Ali paša slúžil v tvrdzi ako dizdár – veliteľ posádky. Tento prešedivený a na vojaka až nezvyčajne mierny a dobromyseľný muž robil česť svojmu menu – Pohostinný. V hlavnej sieni jeho priestranného, čistého a pohodlného domu čakala sandžakbega Nikopolu a jeho pobočníkov bohatá večera s množstvom mäsa, sladkostí a nápojov z čerstvého ovocia, nechýbali ani vodné fajky. Dostavili sa aj ostatní velitelia, ktorých oddiely sa na veľkovezírov príkaz pred niekoľkými dňami preplavili na západný breh, aby tu držali stráž a budovali most.

Neblahé chýry im potvrdil Hisim Mehmed paša zo sedmohradského Varadína, ktorý Turci dobyli v slávnej bitke pred tromi rokmi.

„Niet pochýb, bratia vo viere. Nepriateľ sa blíži. Moji zvedovia na vlastné oči videli, ako brána Újváru vydávila pekelné vojsko. Pochoduje naším smerom.“

„Neuraz sa, Hisim paša, ale tvoji vyzvedači sú obyčajní žoldnieri,“ neodpustil si šľachovitý, húževnatý, dohneda opálený Sührab Mehmed paša. Zo všetkých hodnostárov vo vojsku urazil najdlhšiu cestu – pritiahol až z provincie Maraš na opačnom konci ríše. „Väčšina z nich ani neprijala pravú vieru. Velí im zlopovestná Kanli-kurt, o ktorej sa povráva, že ju loganie vlčieho mlieka premenilo na démona. Dá sa jej veriť? Žene a ešte k tomu čarodejnici?“

„Vlčica verne slúži ríši už od vyslobodenia Varadína z kresťanských pazúrov,“ zamračil sa Hisim paša. „Položila mi k nohám viac ďaurských hláv než ktorýkoľvek z mojich mužov, o množstve otrokov a koristi ani nehovorím. Možno jej dušou lomcujú džinovia a šejtáni a po smrti ju čaká dom zatratenia, ale teraz udatne bojuje na našej strane. Jej slovu verím ako tvojmu!“

Sührab Mehmed sa urazene nadýchol, ale Kadizade Ibrahim paša si netrpezlivo vzal slovo.

„Pokračuj, Hisim paša. Čo Vlčica presne videla?“

Podráždený tón primäl veliteľov, aby sklopili zraky. Nikopolský sandžakbeg bol síce najmladší z prítomných mužov, ale velil významnému územiu, priviedol veľký oddiel jazdcov a hlavne mal vplyvných príbuzných na vysokých postoch. Preto ho menovali za dočasného veliteľa západného brehu.

„Záplavu jazdcov v lesklých kyrysoch, oddiely strelcov a veľký počet pešiakov,“ odvetil varadínsky paša. „Navyše vezú delá. Vojsko bezpochyby vedie sám Forgáč, nech ho pohltí ohnivá priepasť!“

„Ale koľko ich je?“ naliehal Kadizade Ibrahim. „Vari ich Kanli-kurt nezrátala?“

„Odhaduje, že na nás tiahne najmenej päťtisíc lotrov. Možno až šesťtisíc.“

Prítomní hodnostári zmĺkli, prestali prežúvať a sklonili ruky s čašami.

„Valláhi,“ vydýchol Kaplan Mustafa paša, veliteľ oddielov zo sandžakov Aydin a Saruhan v západnej Anatólii. „Nás je na tomto brehu len čosi vyše tritisíc.“

„Už som poslal čavuša k vznešenému veľkovezírovi,“ ubezpečil ich Hisim paša. „Oznámil som mu, že zajtra, najneskôr pozajtra ráno na nás udrú nemecké a uhorské šakaly. Prirodzene, požiadal som o okamžité posily.“

„Ako nám pošle posily, keď sme ešte nedokončili most?“ zašomral Kadizade Ibrahim.

„Aspoň vieme, čo je teraz prvoradé,“ ozval sa dizdár Konakči Ali. „Dostavať cestu cez Dunaj. Inak nás neveriaci zastihnú odrezaných od hlavného vojska a zmetú do rieky. Potom by mohli vážne poškodiť alebo celkom zničiť most a následne pomocou delostreľby brániť v jeho oprave. Alah nás chráň, aj s malým počtom mužov by zadržali veľkovezíra a všetkých statočných bojovníkov na druhom brehu. To by bolo veľké nešťastie!“

„Práce na moste musia pokračovať aj v noci,“ povedal Hisim paša a pozrel na mladého serdára.

Znepokojený Kadizade sa napil šerbetu a prikývol. „Hneď vydám rozkaz, aby si muži neľahli na odpočinok. Nechám rozdať ďalšie prídely jedla a nápojov, aby mali dostatok síl.“

„Čo sa to deje?“ vzpriamil sa Sührab Mehmed paša na poduške. „Počujete?“

Z nádvoria sa ozvali vzrušené hlasy. Vzápätí sa otvorili hlavné dvere, prízemie domu preťali náhlivé kroky zvoniace oceľou a po drevených schodoch vystúpil do siene na poschodí veliteľ stráže.

„Pane, čln doviezol z Ostrihomu čavuša. Posiela ho sám mocný veľkovezír!“

„Nech hneď vojde!“ prikázal Konakči Ali paša.

Pred pohlavármi pokľakol posol s chocholom pestrofarebných pier na turbane.

„Evliya,“ pokynul Kadizade obďaleč sediacemu Čelebimu. Derviš vzal z čavušových natiahnutých rúk zvitok označený veľkovezírovou pečaťou a otvoril ho.

„Čítaj,“ vyzval ho mladý paša, keď sa Čelebiho zrak rozbehol po riadkoch ozdobného písma.

Pobočník si odkašľal:

Ty, Kadizade Ibrahim paša, môj brat a priateľ, a ostatní udatní mir-i miranovia na ľavom brehu! Ako som vo svojej prozreteľnosti predvídal, z pevnosti Újvár vyšla svinská črieda ďaurov a smeruje k Dunaju. Nemeškajte ani chvíľu a zburcujte všetkých gaziov! Túto noc nesmie zostať v stane ani jeden muž. Tretinu z nich pošlite stavať most, ostatní nech držia hliadku na úpätiach vinohradných vrchov, pozdĺž lesov na severe i na rovine pred džigerdelenským táborom. Dobre strážte islamské vojsko a most cez Dunaj! Nech sú spasení všetci, čo činia vôľu Alahovu! Fazil Ahmed Köprülü, držiteľ pečate, najvyšší vezír mocnej ríše Osmanovej.

Po tých slovách sa rozhostilo ticho. Kadizade Ibrahim paša prepustil čavuša s tým, že sa má zastaviť za jeho tajomníkom Kiremidži Ahmedom efendim, ktorý mu za doručenie správy vyplatí desať zlatých.

„Ani slovo o posilách,“ zhodnotil Hisim Mehmed paša skleslo.

„Vznešený serdár ich určite pošle, keď dokončíme cestu cez Dunaj,“ nádejal sa Konakči Ali paša.

„Modlime sa za to,“ utrúsil popod fúz marašský paša.

Ibrahim naňho vrhol napoly vystrašený, napoly podráždený pohľad. „Hádam o tom nepochybuješ?“

„Odpusť mi, Kadizade paša,“ sklopil Sührad Mehmed zrak. „Len mi to vykĺzlo. Nemal by som dávať váhu klebetám, ktoré jedovaté jazyky šíria pri ohniskách vojska.“

„To by si naozaj nemal. Bratia, dôverujem vám, nuž budem úprimný. Moje údajné spory s veľkovezírom sú poriadne nafúknuté. V skutočnosti ma len jediný raz počastoval príkrym slovom. No priznajme si: je medzi nami niekto, na koho Fazil Ahmed Köprülü aspoň raz nevrhol prísny pohľad?“

Begovia zamyslene prikyvovali.

„Tvárou v tvár neveriacim vrahom musia ísť zvady bokom,“ dodal mladý paša. „Všetci vedno bojujeme za slávu Alahovu a jeho večnú ríšu na zemi. Teraz sa pomodlime. Čelebi je vynikajúci háfiz, bude viesť obrad. Potom pôjdeme pokorne splniť rozkazy najvyššieho serdára.“

Velitelia hlasno vyjadrovali súhlas a podporu. Konakči Ali paša nakázal sluhom priniesť nádoby s vodou, aby sa jeho hostia mohli pred modlitbou obradne umyť.

Ešte pred prvou súrou sa musel Čelebi viackrát zhlboka nadýchnuť, aby sa mu pri recitovaní netriasol hlas.

Hlava piata,

v ktorej Báthory nájde krvavé znamenie a prebudia sa v ňom nedobré spomienky. Prítomnosť nie je o nič radostnejšia – najmä keď mocipáni trvajú na tom, aby sa každá kresťanská duša podieľala na obrane vlasti.

Vrany a muchy mali nevídané hody. Zlietlo sa ich toľko, že bezhlavé telá rozhádzané po roli a jabloňovom sade skoro nebolo vidieť pod tou hmýriacou sa čiernou vrstvou.

Juliana Beličová zbledla a pritisla si dlaň na ústa. Nie azda preto, že by jej ten výjav a pach mŕtvol zrejúcich v poludňajšej páľave dvíhal žalúdok – ako liečiteľka si zvykla aj na škaredo skaličené ľudské telá, ktoré nikdy nevoňali pekne. Mala však čo robiť, aby zadržala zhrozené zakvílenie derúce sa od srdca hore hrdlom.

Michal presne naopak – chvíľu sa tváril chladne, priam ľahostajne, ale ústami mu krútilo, až napokon zakašľal, odvrátil sa a v predklone prudko, úporne vracal.

„Tej klobásky od rána je škoda,“ potľapkal ho Voronin po pleci, „ale keď sa jej v tebe nepáči, nech si ide. Treba uznať, že to nie je pekný pohľad.“

„Aj ženy a deti,“ cedila zemianka cez prsty pritisnuté k ústam. „Dokonca nemluvniatka. Pane Bože, kráľ nebeský! Prečo neušetrili aspoň deti? Nestačilo spraviť z nich siroty?“

Báthory zareagoval ako vždy, keď ho dačo škrelo – vytiahol svoje dvojhlavňové pištole so znakom puškára Dolepa, odklopil ocieľky a z prachovnice odmeriaval na panvičky malé čierne dávky. „Obávam sa,“ zahundral a zastrčil do bandalierového puzdra prvú z pištolí, pripravenú na streľbu, „že si na takéto výjavy treba začať zvykať. V najbližších dňoch a týždňoch sa v týchto chotároch stanú každodennou všednosťou.“

„Zvykať? Všednosť?“ zachmúrila sa naňho Juliana. „Ako sa dá zvyknúť na čosi také? Veď je to do neba volajúca ohavnosť. Dielo démona, neľudskej krvilačnej beštie!“

„Krivdíte démonom a beštiám. Jediný zver, čo je schopný takej krutosti, chodí po dvoch a naduto si myslí, že ho Boh stvoril na svoj obraz. Poďme. Tamto za stromami je dedina.“

„Je to rozumné?“ namietla zemianka, ale ochotne odvrátila pohľad od tiel a držiac koňa tesne pri ohlávke nasledovala kapitána. „Tie jatky môžu znamenať, že pohania už prekročili Dunaj a tiahnu na Nové Zámky. V dedine môže sedieť turecká posádka.“

„Riadne vojsko by sa takéhoto bezhlavého vraždenia nedopustilo,“ pokrútil Báthory hlavou. „Nemá predsa zmysel vyľudniť dobyté územie. Turci nie sú hlupáci. Chcú vládnuť a zotročovať, potrebujú nevoľníkov, aby im slúžili a zásobovali vojsko počas nadchádzajúceho obliehania.“

„Tak kto pobil tých chudákov?“

„Predsunuté lúpežné oddiely. Martalovci, Tatári, kadejaká žoldnierska čvarga z Balkánu alebo Sedmohradska. Prečesali kraj, zasiali strach, uchmatli najcennejšiu korisť a k tomu poslúžili tureckým pánom ako vyzvedači. So živými otrokmi sa im nechcelo vláčiť, nuž zobrali aspoň hlavy – za tie veľkovezír platí striebrom.“

„Tie telá tam ležia najmenej odvčera,“ poznamenal Voronin. „Ich vrahovia už budú za sedmoro horami. Niežeby tu nejaké hory boli.“

Tieňom sadu došli na dohľad prvých plotov, ošarpaných múrov a šindľových striech. Z komínov sa nedymilo. Jediné hlasy, čo k nim doliehali, patrili vranám a psom.

„Kriste, už viem, kde sme,“ vydýchla zemianka. „Poznala som tunajšieho richtára. Dobrý chlap, len večne ustarostený, že musí platiť dane cisárovi aj sultánovi.“

„Pomodlite sa za jeho dušu,“ povedal Báthory a podal uzdu svojho žrebca Michalovi. „Vy dvaja zostaňte tu. My so Stepanom ideme na prieskum. Potichu čakajte a nevychádzajte na voľné priestranstvo, kým sa nevrátime.“

Mládenec, ako už viackrát počas uplynulých dní, dal chmúrnym výrazom a skrivenými ústami najavo, že mu nevoňajú rozkazy od niekoho, kto sa oňho celé roky neobzrel. Nepovedal však nič, prevzal remeň a vytiahol spoza opaska pištoľ.

Báthory a Voronin vyšli spod jabloní a pomedzi koňmi podupané hriadky a pováľané ploty vstúpili do dediny. Vrany krákali, muchy a ovady bzučali, psy dvíhali zakrvavené ňufáky od bezhlavých či celkom dokaličených tiel, vrčali a neochotne ustupovali.

„Dopekla,“ odpľul si Voronin. „Odporná mäsiarčina.“

„Odporná dokonca aj na Tatárov a martalovcov,“ pritakal Báthory. „Splašíme dačo pod zub a zmizneme.“

„Ak tu aj niečo nájdeme, vezmeš to do úst?“

„Keby sa z teba stala fajnovka?“

Úzkym dvorom medzi chalupami došli k vysokému doskovému plotu. Voronin hlavňou namierenej pušky odchýlil bránu a vyzrel na rínok s košatou lipou uprostred a kostolom oproti. S výnimkou mrchožrútov a hmyzu nebolo nablízku stopy po živote. Všade len nehybné ľudské telá a zaschnuté krvavé šmuhy a škvrny.

„Doriti.“ Báthory sa zamračil, akoby zbadal niečo mimoriadne ohyzdné. Otvoril bránu dokorán a vyšiel popri kozákovi na priestranstvo.

„Kornel?“ oslovil ho Voronin, ale Báthory len pridal do kroku. Dlháň tlmene zaklial, natiahol kohútik pušky a vykročil za druhom krížom cez rínok. Psy ich vyprevádzali vrčaním a brechaním, vycierali tesáky a blýskali šialenými očami, akoby ich ľudské mäso, ktorým sa odvčera živili, premenilo na obludy z pekla.

„Čo si zbadal?“ spýtal sa Voronin znovu, no Báthory sa ako uhranutý díval na kostolné vráta. „Počuješ? Dobre vieš, čo nájdeme vnútri.“

Vedel, samozrejme. V každej dedine zachvátenej nepriateľským drancovaním to bolo rovnaké. Nech už nájazdníci prišli pod hocijakou zástavou, v mene akéhokoľvek panovníka či náboženstva, prostý ľud sa v smrteľnom strachu zakaždým zhrčil do miestneho svätostánku. Jednak v nádeji, že ich tam spasí Božia ruka, ale malo to aj rozumnejší dôvod – na dedinách bývali kostoly stavbami s najhrubšími múrmi a najpevnejšími vrátami, neraz boli obohnané vysokými plotmi i kamennými stenami.

No takisto ako kedykoľvek predtým, ani tentoraz sa neotvorilo nebo a Boh nezoškvaril nepriateľov ohňom a sírou, ani sa nezlietli cherubíni a neporúbali zberbu pred kostolom plamennými mečmi. Modlitby zostali aj tentoraz nevyslyšané. Útočníci sekerami načali bránu, do diery strčili hák na povraze, za koňom vydrapili vráta, potom vtrhli dnu, rozsekali na márne kúsky vrieskajúci húf natisnutý k oltáru, pohádzali do vriec hlavy i krvou zafŕkané monštrancie a hajde preč, za ďalšou ľahkou korisťou.

Zachmúrený Báthory vystúpil po troch schodoch a zastal pred bránou. Bola dokorán, ovisnutá na jednom pánte. Na Voroninovo prekvapenie sa však kapitán nedíval do prítmia vnútri, ani na poškodené vráta, lež na vápnom omietnutú, už trochu zožltnutú a opadanú stenu vedľa vchodu. Kozák zúžil oči.

To, čo sa z diaľky javilo ako ďalší krvavý fľak, bola narýchlo načmáraná vlčia hlava. Z profilu, s dokorán rozďavenou papuľou a srsťou na šiji zobrazenou jedným kľukatým ťahom, takže pripomínala skôr ostne na dračom krku. Z tesákov stekali zaschnuté hnedasté pramienky.

„Podpísali sa,“ pochopil Voronin. „A ty ten znak poznáš.“

Báthory prikývol. „Pred tromi rokmi, v Sedmohradsku, keď som padol do zajatia, bola tam jedna žena...“

„Žena?“ začudoval sa kozák.

„Skôr diabol v ženskom tele.“

„Neplatí to trochu o každej?“

„Táto bola iná. Šikovná s mečom i puškou, velila vlastnej družine hrdlorezov.“

„Žena bojovníčka? Ešte k tomu v tureckých službách? Neprisnilo sa ti to?“

„To ona ma zajala a v okovách dovliekla do Varadína.“

„Čoraz lepšie.“

„Mala... zvláštnu moc. Vraveli o nej, že pila vlčie mlieko, aby manželovi porodila mužského potomka. Namiesto toho sa zmenila. Niečo ju posadlo. Dokázala rozkazovať vlkom.“

„Ľudia toho niekedy narozprávajú...“

„A inokedy ani tie najdivšie povesti nevystihnú celú skutočnosť. Zavýjaním privolala svorky z lesov a poštvala ich na mňa.“

„Ako môžeš vedieť...“

„Videl som to na vlastné oči, Stepan. Počul na vlastné uši.“

Voronin pospiatky zostúpil z najnižšieho schodu, akoby ho vystrašil ten tón, dokonca aj na Báthoryho príliš temný. Potom ale otočil hlavu a zadíval sa do medzery medzi domami, kadiaľ z dediny vychádzala cesta k Újváru.

„Čo je?“ všimol si kapitán jeho výraz.

„Kone. A vozy. Veľké množstvo. Zem sa chveje.“

Báthory zbehol po schodoch a pozrel ta. Na obzore sa zaligotala oceľ, zavlnil sa príboj vlajok.

„Pracme sa!“

Ponáhľali sa naspäť cestou, ktorou prišli. Ešte kľučkovali tieňmi chalúp, keď začuli ženský výkrik:

„Kapitán!“

„Došľaka!“

Vybehli na zadné dvory a zazreli početnú skupinu jazdcov, ako z vyvýšeniny nad sadom schádza k jabloniam. Spomedzi stromov sa vynorili Juliana a Michal, už v sedlách, kapitánovho a kozákovho koňa viedli za sebou.

„Stáť!“ zhúkol mužský hlas. Medzi jabloňami zaduneli kopytá a z prítmia sa vo víre lístia vyvalila husárska jazda – zopár mužov v kyrysoch a prilbiciach, ostatní v dolománoch a huňatých čapiciach s perami za sponami, v rukách karabíny či dlhé jazdecké pištole, šable i kopije. Len sa tak triasli, aby ich mohli použiť, akiste videli mrchovisko na kraji poľa a dychtili po pomste.

„Sme kresťania!“ zvolal Báthory.

Na jazdcov to neurobilo dojem. Juliana a Michal museli pritiahnuť uzdy, lebo husári ich razom dostihli a skrížili im cestu. Kone fŕkali a pätili sa, od kopýt lietala hlina, oceľ sa jagala na slnku, postroje štrngali.

„Nepočujete?“ zrúkol Báthory hlasom, o ktorom už sám nevedel, že ho vie použiť – hlas veliteľa na bojisku. „Sme poddaní jeho veličenstva, cisárskej milosti Leopolda prvého! Toto je urodzená Juliana Beličová z panstva Starý Mlyn, a my sme jej sprievod na ceste domov!“

Husári okolo nich dravo krúžili a častovali ich nedôverčivými pohľadmi, no urážlivé pokrikovanie ustalo a zbrane viditeľne poklesli.

„Juliana Beličová?“

Zemianka sa obzrela. Medzi jazdcami sa predral mladučký, sotva dvadsaťročný veliteľ vo vysokej kučme a pancieri s ozdobnými nitmi a krásne tepanými spojmi.

„Pán Eszterházy!“ zaradovala sa. „Vaša milosť. Chvalabohu.“

„Ste to naozaj vy, pani Beličová?“ priklusal až celkom k nej a zblízka si ju premeral. „Namôjveru, keby ste sa nepredstavili, sotva by som vás spoznal. Odpusťte, ale vyzeráte, že ste v posledných dňoch zažili mnohé príkoria. Kde sa tu beriete?“

„Padla som do zajatia zločinných hajdúchov...“

„Panebože!“

„...a takmer skončila na tureckom otrokárskom trhu.“

„Mária panna sedembolestná!“

„Našťastie tomu s nasadením vlastných životov zabránili títo statoční páni.“

Eszterházy pozrel na Báthoryho a Voronina, ktorí už držali zbrane tak, aby bolo zjavné, že ich nemienia použiť. Fľochol aj na Michala, zvierajúceho v dlani kolieskovú pištoľ s natiahnutou zámkou. Mládenec mu nevľúdny pohľad vrátil, ale potom odklopil kohútik od kolieska a sklonil zbraň.

Eszterházy zdvihol ruku s veliteľským buzogáňom so šiestimi ostrými striebornými perami.

„Stačilo!“ zrúkol a švihol zbraňou, až to syklo.

Vírenie kopýt a ocele razom ustalo. Jazdci si ťahali uzdy až k zakloneným hrudiam a snažili sa upokojiť kone.

„Pán barón Bercsényi!“ vmietol mladý gróf doprostred rastúceho húfu – zo sadu stále vychádzali ďalší jazdci. „Pokračujte s oddielom do dediny. Vyzerá to na ďalšiu škaredú paseku. Zistite, či vôbec niekto prežil.“

„Ani duša,“ povedal Báthory.

Bercsényi, statný tridsiatnik s čiernymi fúzmi a špicatou briadkou, začrel do Báthoryho pichľavé tmavé oči. Namiesto vykonania rozkazu podišiel s koňom čo najbližšie ku kapitánovi a sklonil sa k nemu.

„Môžem vás požiadať, pane, aby ste si zložili klobúk?“

Báthory krátko zaváhal, ale potom poslúchol a zdvihol k barónovi zjazvenú, neoholenú tvár.

„Báthory,“ ukázal Bercsényi zuby a vonkoncom to nebol úsmev.

„Báthory?“ zopakoval Eszterházy a tiež sa kapitánovi lepšie prizrel. „Ktorý Báthory?“

„Ktorý asi?“ narovnal sa barón v sedle. „Kornélius Báthory, niekdajší poručík v Nových Zámkoch a kapitán Drienova.“

Jazdci zašumeli a nastala hromadná výmena začudovaných pohľadov a uznanlivo krivených úst.

„Ten vraj zahynul v tureckom zajatí,“ zmraštil Eszterházy obočie.

„Očividne nie. Dobre ho poznám, je to on, dám za to ruku do ohňa.“

„Pre mňa za mňa si ju upečte do chrumkava, barón,“ zašomral Báthory, „ale je to zbytočné. Som to ja, načo zatĺkať?“

„Je mi cťou, kapitán,“ vyhlásil Eszterházy. „Čo vás sem privádza? Konáte na niečí rozkaz, v službe niektorého preddunajského veliteľa?“

„Nie. Putujem na vlastnú päsť, len tu s mojím synom a druhom v zbrani. Súkromná záležitosť. Cestou sme pomohli pani Beličovej.“

„Súkromná záležitosť?“ zopakoval Bercsényi. „V týchto končinách a za daných okolností žiadny kresťan nemôže, ba nesmie konať v súkromnej záležitosti. Najmä vojak ako vy!“

Báthory naňho chladne pozrel, ale nič nepovedal a preskočil zrakom na Eszterházyho. „Žiadam vás, aby ste moju skupinu prepustili, vaša milosť. Máme naponáhlo. Snažíme sa dopraviť pani Beličovú do bezpečia a ako vidíte, pohanské plienenie sa už začalo. Bude to zo dňa na deň horšie.“

„Do bezpečia, vravíte? Obávam sa, kapitán, že jediné bezpečné miesto pre pani Beličovú i pre vás ostatných je práve tu, pod ochranou kráľovského vojska.“

„Dovolím si oponovať, vaša milosť...“

„Kapitán,“ prerušil ho Eszterházy ráznejšie, „svoju požiadavku môžete predniesť nášmu vrchnému veliteľovi. Hlavný voj dorazí čo nevidieť.“

Báthory prešiel dolnými zubami po horných, až to zavŕzgalo. „Upierate nám slobodný pohyb? Sme snáď zatknutí?“

„Božechráň! Ale toto je teraz vojnová zóna a riadi sa vojenským poriadkom. Vy ste stále dôstojník jeho veličenstva, a v tom musím dať za pravdu pánovi barónovi, nemali by ste sa tu potĺkať na vlastnú päsť. Veď čo ak padnete do rúk pohanov?“

„Nič nové pod slnkom.“ Báthory sa zhlboka nadýchol. „Kto vám velí?“

„Jeho milosť Adam Forgáč, kto iný? Muž, ktorý vám vďačí za život.“

„A ktorého dôveru ste neskôr sklamali, takže vás za trest prevelil do odľahlého Drienova,“ dodal Bercsényi s márne potláčaným úškrnom.

„Zdá sa, že nemáme na výber, kapitán,“ ozvala sa Juliana. Báthory opätoval jej pohľad a postrehol, že mu zemianka dáva výrazom tváre najavo, aby sa radšej podvolil. Nemalo zmysel spor vyhrocovať.

„Zdá sa,“ prisvedčil nevrlo a vzal si od Michala uzdu svojho koňa. „Nech je po vašom, pán Eszterházy. No obávam sa, že moje stretnutie s jeho milosťou nebude také srdečné, ako si predstavujete.“

Gróf Adam Forgáč z Gýmeša a Haliča, generál cisárskych vojsk, vrchný veliteľ Nových Zámkov a hlavný kapitán hornouhorských banských miest mal šesťdesiat preč, ale zo všetkých síl sa snažil nepôsobiť ako starec. Dôkladne zastrihnuté fúzy a bradu si dával farbiť, aby skryl šediny, riedke vlasy si nechal narásť a učesal nabok, čím ako-tak zamaskoval lysé temeno. Čo ako mu lámka vrážala neviditeľné kliny do kĺbov, na verejnosti nikdy nestenal, neponosoval sa, zaťal zvyšné zuby a hrdo zdvihol hlavu. To patrilo k zvyčajnému postoju – nikdy sa nehrbil, nekríval, nešuchtal chodidlami, hovoril vždy zvučne, artikuloval zreteľne. Pri podaní ruky zovrel dlaň tak, až to bolelo.

Okrem zápasu s neúprosnou starobou zo všetkých síl čelil aj biľagu vidiečana. Vo Viedni či Prešporku panstvo ohŕňalo nos nad hornouhorskou šľachtou, videlo ich ako divochov v dolománoch, ktorým trčí slama z čižiem, ako nevzdelaných vierolomných hrdlorezov, čo sa proti habsburským pánom ochotne spolčia s Diablom, ba ešte horšie, s Turkom.

Forgáčovci ale patrili k tvrdým katolíkom, priam fanaticky oddaným viedenskej civilizácii, a o to viac sa snažili odlíšiť od spupných krajanov. Preto sa gróf aj teraz na vojnovú výpravu obliekol do najdrahšieho súkna a najjemnejšie vypracovaných koží, do brokátu, bagázie, guziru a kordovánu, na karmazínovom dolománe sa vynímali zlaté gombíky, šnúry, strapce a skvostne tepané spony, manžety zdobilo strieborné vyšívanie, na širokom francúzskom klobúku s hodvábnou stuhou sa vlnilo perie cudzokrajných vtákov a masívne pracky z pozláteného striebra držali tmavomodrý plášť podšitý drahocennou sobolinou. Šabľa na pozlátenom závesníku mala rukoväť vykladanú pravými rubínmi a spočívala v striebrom okovanej pošve z neslýchane vzácnej a drahej žraločej kože. Nizozemská pištoľ v bandalírovom puzdre mala pažbenie z belostnej slonoviny s hlavicou majstrovsky vyrezávanou do podoby Herkulovej hlavy, napoly zahalenej v koži nemejského leva. Čižmy mu sluhovia vyglančili tak, že sa v nich kľačiaci Báthory, Voronin a Michal videli ako v zrkadle.

Grófovu pozornosť však najviac zaujímala Juliana Beličová. Správu o jej prítomnosti prijal s očividnou radosťou, ba dychtivosťou, no keď ju pri zosadaní z koňa pod lipou na rínku zazrel, neučesanú a so šatstvom okmásaným útrapami cesty, úsmev mu zvädol.

„Najdrahšia pani Beličová, pre všetko sväté!“ vyhŕkol. „Až mi zviera srdce, keď vás vidím v takomto stave. Čo najskôr sa musíte dať do poriadku, vylúpnuť spod šúplaty prežitých strastí svoj chýrečný pôvab!“

„Vaša milosť,“ mierne si nadvihla sukňu a predviedla neobratný pukerlík. „Nie som na tom až tak zle, ako to zvonka pôsobí. Je však pravda, že po kúpeli a čistom šatstve už naozaj nevýslovne túžim.“

Nato k Forgáčovi natiahla ruku s dlaňou obrátenou k zemi. Báthory, ktorý sa nezvykol pridlho zdržiavať na kolenách a práve vstal, postrehol v jej očiach roztopašný, možno až zlomyseľný záblesk.

Gróf pozrel na jej ruku so špinou za nechtami a odreninami od povrazu a len s najvyšším úsilím potlačil štítivú grimasu. Urobil krok k nej, preglgol, pretože zemianka páchla konským potom i horšími vecami, a vzal jej dlaň do svojej. Pritom si však nezložil jazdeckú rukavicu, čo by inak bolo považované za hrubú nevychovanosť. Nato sa sklonil nad Julianine hánky a naznačil bozk, avšak zo vzdialenosti dobrej piade. Potom ju rýchlo pustil a o krok cúvol. Zdalo sa, že mu obsah žalúdka klokoce až v hrdle.

„Ako mi dal na vedomie domine Eszterházy,“ odkašľal si, „uniesli vás podlí lúpežníci a plánovali predať tureckým otrokárom.“

„Tak je. Už som sa lúčila s kresťanským svetom a videla svoju budúcnosť v pohanskej temnote. No títo rytieri tomu v poslednej chvíli zabránili.“

Forgáč prikývol a potom pomaly, akoby nemal chuti zaoberať sa nepríjemnosťami, konečne venoval pohľad trojici.

„Báthory,“ povedal bezfarebným hlasom. „Takže ste naozaj nažive. Jedného dňa ste jednoducho zmizli a rozšíril sa chýr, že ste zahynuli v tureckej porobe.“

„Keby som mal dukát za každého, kto si to myslel, bol by som bohatší ako vaša milosť.“

„Prosím?“

Báthory si vzdychol. „Ospravedlňujem sa. Dlhý pobyt medzi bezvercami ma pripravil o dobré spôsoby.“

„Počujem. Len ma udivuje, že ste v sebe poriadne kresťanské mravy nevzkriesili ani v Chorvátsku po boku bána Zrínskeho. Donieslo sa mi, že ste vlani bojovali po jeho boku.“

„Možno preto som si u bána nespomenul na panské móresy. Popri vyvrhávaní mohamedánskych čriev akosi nebol čas.“

„Vašu povestnú aroganciu z vás nevytĺkli ani turecké korbáče, kapitán,“ zachmúril sa Forgáč ešte viac. „Tešíte sa Zrínskeho podpore, ale robí vám skôr medvediu službu – na zasadaniach Uhorského snemu a Dvorskej vojenskej rady bán ospevoval vaše zásluhy tak premrštene, až tomu máloktorý z prítomných pánov veril, obávam sa. Tak či onak,“ nadviazal gróf, keď Báthory nereagoval, „už viac nie ste medzi pohanmi, ani necválate po boku chorvátskych lovcov hláv. Ocitli ste sa vo vyberanej spoločnosti prvotriednych cisárskych dôstojníkov. Páni,“ obrátil sa k šľachticom, ktorí pod lipou postupne zosadali z koní, sťahovali si rukavice, skladali kučmy a klobúky a prstami prečesávali spotené vlasy, „pred vami stojí kapitán Kornélius Báthory. Svojho času bol pomerne známou osobou, o čo sa zaslúžili najmä jeho turkobijecké zručnosti. Potom však spyšnel a povýšil márnomyseľnú účasť v zakázaných súbojoch nad moje rozkazy a nariadenia. Musel som mu trochu zraziť hrebienok.“

„To však len málo poškvrnilo jeho voľakedajšie zásluhy a vynikajúcu povesť,“ podišiel k nim muž v Báthoryho veku, opálený, čiernovlasý, zvučného hlasu, rozšafnej gestikulácie a s iskrou v oku nasvedčujúcou, že neprepasie žiadnu možnosť protirečiť Forgáčovi. Zložil si klobúk zdobený farebnými volavčími perami, zatočil ním a mierne sa uklonil najprv smerom k Beličovej, potom k Báthorymu. „Urodzená pani, pán rytier, je mi cťou. Ottone Enrico del Caretto, markíz zo Savony a Grany. Alebo, ako si to radi zľahčujú moji nemecky hovoriaci priatelia, Otto de Grana.“

„K vašim službám,“ opáčil Báthory slovami, ktoré z jeho úst zneli zriedka, ale markíz mu bol na prvý pohľad sympatický.

„Zoznámte sa,“ ukázal de Grana na ostatných. „Jeho grófska milosť György Eszterházy, veliteľ našej husárskej jazdy. Barón Miklós Bercsényi, udatný bojovník, s Rákocsym sa zúčastnil ťaženia do Poľska a tam sa tak vyznamenal, že mu cisárske veličenstvo ponúklo službu v našom vojsku. Pán János Lippay, bratranec ostrihomského arcibiskupa, toho času sídliaceho v Trnave, z pochopiteľných dôvodov. Páni Ferenc Szörényi a György Íllesházy, obrancovia podunajských rovín, ktoré nás všetkých živia, majstri šable a narážania pohanských zadkov na kôl. Nuž a tamhľa sa k nám blíži svojrázny kapitán Schlechtenthal, ó áno, tamten fúzatý, večne zachmúrený a mizernou náladou postihnutý mrzút, to je veliteľ novozámockých mušketierov. Nuž a po mojej ľavej ruke...“

„Hádam stačí, markíz,“ uťal Forgáč. „Neporiadame tu pre tieto podozrivé osoby slávnostnú prehliadku. Práve naopak, z nich treba vypáčiť, čo sú zač a čo tu pohľadávajú. Báthory? Kto sú vaši spoločníci?“

„Môj syn Michal,“ predstavil Báthory stručne. „A môj spoločník Stepan Dmitrijevič Voronin z Černogradu.“

„Z Černogradu?“ zažmurkal de Grana. „Trúfam si povedať, že sa vyznám v geografii, ale o takom mieste som dosiaľ nepočul.“

„Je to kozácka stanica na rieke Don.“

Dôstojníci zamreli, zmraštili čelá, z očí im smerom k Voroninovi vystrelili neviditeľné, no o to ostrejšie bodce. Dokonca aj de Grana sa prestal usmievať.

„Kozák?“ ucedil za všetkých Forgáč.

„Každým kúskom,“ prisvedčil Báthory a Stepan sa narovnal, priam provokačne zdvihol hlavu a obe dlane položil na ústie pušky, ktorej pažbu si opieral o čižmu.

„Kozáci slúžia sultánovi,“ povedal gróf. „Spolu s Tatármi a Nogajcami. Povolali ich aj na túto výpravu, vraj ešte nedorazili, ale je to otázka niekoľkých dní. Záporožci pod velením hajtmanov Sirka a Dorošenka...“

„Sirko a Dorošenko!“ prerušil ho neúctivo Voronin, hlasno potiahol nosom a chriachol na zem, až prítomní šľachtici o krok cúvli. „Hospodin ich skáral!“

„Donskí kozáci opovrhujú tými zo Záporožia,“ vysvetlil Báthory. „Nikdy by sa s nimi nezbratali. Takisto sú smrteľnými nepriateľmi krymských Tatárov. S Voroninom sme sa spoznali v tureckom zajatí, spolu sme z neho vyviazli, vedno sme cez Benátky putovali do Chorvátska a napokon na Hornú zem. Všimnite si tú pušku.“

„Skvostná,“ uznal Forgáč. „Na prvý pohľad prvotriedna práca. Nizozemská?“

„Presne tak.“

„Už hodnú chvíľu uvažujem, ako sa niekto ako on dostal k takej drahocennej zbrani. Zatiaľ sa núka len jediné vysvetlenie...“

„Opatrne, vaša milosť,“ prerušil ho Báthory. „Obvinenie z krádeže by považoval za smrteľnú urážku. A verte mi, nechcite sa ocitnúť v blízkosti urazeného kozáka.“

„Nedostatkom opatrnosti tu trpíte jedine vy, kapitán!“ zavrčal Forgáč. „Keby som nebral na zreteľ vaše zásluhy pri Vozokanoch, dal by som vás za tú drzosť, spupnosť a vyhrážky vsadiť do okov. Tu a teraz!“

„Tá puška nie je ukradnutá, ani ukoristená.“ Báthory nevyzeral, že by mu grófov hnev robil starosti. „Je to dar od grófa Zrínskeho. Za Voroninove zásluhy v bojoch pri Mure. Jeho čepeľou i guľkou padli tucty pohanov. Nie je namieste, aby ste o ňom pochybovali.“

„Boje, ktorých ste za zúčastnili v Chorvátsku,“ zmenil Forgáč tému, „sa odohrali vlani na jeseň. Kde ste boli odvtedy?“

„Využíval som bánovu pohostinnosť, aby som sa vyliečil z ťažkých zranení.“

„No ako vidím, už ste sa vystrábili. Ste pri plnej sile.“

Báthory prižmúril oči v neblahej predtuche.

„Preto sa natíska otázka,“ pokračoval Forgáč čoraz zlovestnejším tónom, „kedy ste sa mienili hlásiť naspäť do služby. Napriek všetkému, čo ste preskákali, stále ste dôstojníkom armády jeho cisárskeho veličenstva. Krajom sa však potĺkate na vlastnú päsť a očividne nemáte v úmysle zapojiť sa do bojov. Alebo sa mýlim? Mali ste práve namierené do Nových Zámkov a chceli mi ponúknuť svoj meč?“

„Nie,“ priznal sa Báthory po krátkom váhaní. „Nič také som nezamýšľal.“

„To ale zaváňa dezerciou a úmyselnou snahou vyhnúť sa svojim povinnostiam.“

Báthorymu sa zdalo, že tieň pod lipou potemnel. Dedinou sa prelievalo vojsko, kopytá klepotali, vozy a lafety diel hrkotali, postroje rinčali, muži pokrikovali. Dôstojníci zhromaždení okolo grófa však ponuro mlčali a zabárali do kapitána spýtavé pohľady.

Odrazu pochopil, že stojí pred súdom.

„Môj syn bol v nebezpečenstve,“ povedal. „Musel som ho nájsť a odviesť domov. Za každú cenu.“

Forgáč nevenoval Michalovi ani pohľad, ako had sa uprene díval na jeho otca. „Za každú cenu. Rozumiem. Znamená to, že osobné záujmy staviate nad službu vlasti. Navyše tak konáte v týchto temných časoch, keď čelíme neopísateľnej hrozbe. Je to tak?“

Báthory skrivil ústa. „Pýtate sa, či mi je rodina prednejšia ako vojsko? Odpoviem vám: Áno, je! Bývalo to naopak, ale tie časy sú preč. Dospel som, vytriezvel, snáď aj nabral trochu zdravého rozumu. Postavil som sa k veciam okolo seba ako chlap.“

„Počujem dobre? Tvrdíte, že muž bojujúci za kresťanskú domovinu nie je dosť dobrý chlap? Že nemá zdravý rozum?“

„Vravím len, že vojenského života som si užil dosť. Roky som nasadzoval krk za záujmy viedenskej i uhorskej vrchnosti...“

„Lenže toto je svätá vojna, Báthory! Nebojujeme len za panovníka a monarchiu, ale za samotného Ježiša a jeho nebeského otca!“

„Naozaj tomu veríte?“

Forgáč zalapal po dychu, hľadajúc dostatočne príkru odpoveď na takú nehoráznosť.

„Odchádzam,“ vyhlásil Báthory skôr, než k tomu došlo. „Hneď teraz. Želám vám veľa úspechov v boji s veľkovezírom. Ja sa ale musím postarať o všetko, čo som kvôli službe kresťanskej vlasti trestuhodne zanedbal.“

„Kapitán,“ povedal gróf tónom, ktorý na Kornela zapôsobil ako pohľad do tváre Medúzy, „naozaj ste taký naivný?“

„Vaša milosť?“

„Hádam si nemyslíte, že tu záleží iba na vašom rozhodnutí. Ste poddaný jeho cisárskeho veličenstva. A panovník vyhlásil všeobecnú insurekciu. Každý bojaschopný muž, tobôž rytier zručný s chladnou i palnou zbraňou sa musí bezpodmienečne zapojiť do boja s kacírskym nepriateľom. To platí aj pre vás. Možno ste sa tri roky ráňali kade-tade po cudzine a robili si, čo vám na um zišlo, ale s tým je koniec. Stále ste dôstojník podriadený hornouhorskému kapitanátu. Teda mne.“

Báthory pozrel Forgáčovi do očí. „Čo presne tým chcete povedať?“

„Že pôjdete s nami a budete ako poriadny kresťan bojovať po boku svojich bratov v Kristovi. A ak bude treba, položíte život za svätú ríšu.“

„A ak odmietnem?“

Gróf zdvihol zrak do koruny stromu. Pomedzi listy prebleskovalo slnko. „Lipka je pekná, dobre rastená, konáre má mocné. Dám cez jeden prehodiť slučku a vyskúšam, či udrží váhu chlapa.“

„Obesiť ho?“ nezdržal sa de Grana. „Šľachtica? Len tak bez súdu? To snáď nemyslíte...“

„Mlčte, markíz!“ sekol Forgáč. „Je vojnový stav a výnimočné okolnosti. V noci, najneskôr zajtra ráno nás čaká stret s nepriateľom. Tu stojí uhorský šľachtic s povesťou znamenitého turkobijcu. A ja mu dávam rozkaz, aby si plnil svoje povinnosti. Inak odporuje vôli panovníka a to je vlastizrada, za ktorú je jediný trest.“

„Kapitán prisľúbil, že ma odprevadí domov,“ ozvala sa Juliana Beličová. „Spoliehala som sa...“

„To je len ďalšia súkromná záležitosť, ktorá musí ustúpiť pred vyššími záujmami,“ prerušil ju gróf. „Ale nemusíte sa báť, drahá pani Beličová. Starosť o vaše bezpečie beriem na svoje plecia. Od tejto chvíle mi zostanete nablízku.“

Zdvihla obočie. „Vaša milosť, ak tomu správne rozumiem, tiahnete do boja. Do stretu s veľkovezírovým vojskom. Ak mám zostať po vašom boku, ako mi zaručíte bezpečnosť?“

„Obávate sa zbytočne. Čaká nás zaručené, rýchle víťazstvo. Vôbec nič vám nehrozí. Zajtra o takomto čase bude po všetkom. Zabezpečím dunajské brehy a vyrazím naspäť do pevnosti. Cestou sa môžeme zastaviť v Starom Mlyne, hoci sa obávam, že z neho nezostal kameň na kameni. Ponúkam vám, aby ste ma nasledovali do Nových Zámkov, je to najbezpečnejšie miesto široko-ďaleko.“

„Naozaj? Turci ho čoskoro obľahnú...“

„Ale kdeže!“ zasmial sa Forgáč. „Turci sa vôbec nedostanú cez Dunaj. Práve s tým zámerom pochodujeme k Parkánu. Ale aj keby sa im nejakým zázrakom podarilo prekročiť rieku, Nové Zámky môžu obliehať koľko chcú, pokojne až do zimy, jakživ ich nedobyjú.“

„Vaša milosť,“ nadýchla sa Juliana zhlboka, „neplánujem sa zúčastniť vášho dobrodružstva. Potrebujem sa dostať do Starého Mlyna...“

„Nie,“ odmietol trochu ostrejšie. „Zostanete so mnou. To je moje posledné slovo. Navyše, v boji môžeme využiť vaše schopnosti.“

Naklonila hlavu. „Čo máte na mysli?“

„Ako viem, ste zručná felčiarka. Boj bude jednoznačný a väčšie straty očakávam iba na strane nepriateľa, ale zopár zranených sa môže vyskytnúť. Zídu sa nám vaše šikovné ruky. Mali by ste oceniť, že vám dávam takúto príležitosť. Môžete dokázať, že ste skutočne liečiteľka, nie travička a bosorka, ako vás obviňujú zlé jazyky.“

Juliana zbledla a skrivila ústa. „Počujem dobre, vaša milosť? Vyhrážate sa mi?“

„Ale kdeže, drahá pani Beličová! Mohli by ste to tak vnímať iba v prípade nečistého svedomia. Ale dosť rečí, deliberatum est! Báthory, prideľujem vás k jazdcom plukovníka Eszterházyho. Vášho spoločníka takisto – nech dokáže, že nie je kozácky špiceľ. Páni, poďme si dať rýchly obed a potom pokračujeme k Parkánu.“

„Čo s mŕtvymi dedinčanmi?“ spýtal sa de Grana.

„Niet času kopať hroby.“

„Ak máme čas na obed...“

„Len rýchly, studený. Potom naspäť do sediel.“

„Takže ich necháme len tak ležať? Napospas krkavcom a chrobači? Aspoň ich pozvláčajme na jedno miesto, niekam do šopy, aby ich viac nezobali vtáky a nešklbali psy...“

„Nie, markíz. Po bitke sem pošlem oddiel pešiakov, nech sa o nich postarajú. Teraz je dôležitý rýchly presun. Musíme kacírov prekvapiť.“

„A čo môj syn?“ zavrčal Báthory.

Forgáč krátko, bez väčšieho záujmu pozrel na Michala. „Vyzerá ako rúči mládenec. Zapíšu ho, dostane vojenský výstroj a môže vás nasledovať proti pohanským hordám.“

Kapitán zaškrípal zubami. „Je to ešte dieťa.“

Forgáč sa uškrnul. „Tie turecké galeje a zranenia v bánovine vám asi pomútili rozum. Alebo sa vám akútne zhoršil zrak. Pozrite sa na syna lepšie. Chlapčenské roky má očividne za sebou. Mám v oddieloch aj mladších regrútov, nie je z čoho veľmi vyberať. Ak sa junák udrží na koni a dokáže narábať s pištoľou a šabľou, čo očividne zvláda, je schopný brániť svoju domovinu. Dajte na mňa, ešte mi raz poďakuje za príležitosť získať bojové skúsenosti a zúčastniť sa na tomto slávnom víťazstve.“

Forgáč sa rázne zvrtol na podpätku čižmy a ukázal Báthoryho zlostnej tvári chrbát. Kapitán sa za ním pohol, ale Bercsényi mu zastal cestu tak prudko, že doňho Báthory vrazil plecom.

„Prekážate mi, barón!“ sykol husárskemu veliteľovi do tváre, ale v tej chvíli mu niekto položil ruku na plece. Obzrel sa. Pri pohľade na výraz jeho tváre Otto de Grana rýchlo zdvihol ruky v mierumilovnom geste.

„Upokojte sa, kapitán,“ vyzval ho. „Unáhlenými krokmi situáciu iba zhoršíte. Treba vec zhodnotiť s chladnou hlavou, prebrať si pre a proti...“

Báthory sa podráždene zvrtol a zamieril k Voroninovi, Juliane a Michalovi.

„Došľaka. Taký pech, natrafiť rovno na Forgáča! Dostal som vás do riadnej šlamastiky...“

„Nevyčítajte si to, kapitán,“ namietla zemianka.

„Gróf má pravdu,“ povedal Michal.

Kornel sa zarazil. „Čože? Čo to táraš?“

„Starosť o niekoho, kto o tú starosť nestojí, by si nemal klásť nad služobné povinnosti.“

„Michal,“ Báthory sa zhlboka nadýchol, „nemáš poňatia, o čom hovoríš. Toto nie je akési zbojnícke dobrodružstvo. Nechystáme sa okradnúť potulného drotára o pár ťažko zarobených grajciarov. Ideme do boja. Rozumieš? Do nefalšovanej bitky s Turkom. Nevieš si ani predstaviť, aké peklo nás čaká. Nedovolím...“

„Lenže na tom už nezáleží, čo mi dovolíš a čo nie. Práve som vstúpil do vojska. Rozkazy budem dostávať od svojich nadriadených.“

Báthorymu sa prehĺbili vrásky okolo úst. S planúcimi očami sa naklonil k mladíkovi. „Nepohneš sa odo mňa, jasné? Ani na krok! Celý čas, hlavne keď tá hrôza vypukne, mi zostaneš na dohľad. Nebudeš sa hrať na hrdinu a nebudeš nič dokazovať – ani sebe, ani mne, ani nikomu inému!“

Michal chvíľu čelil jeho žeravému pohľadu, potom sklopil zrak a odvrátil sa. „Idem sa zapísať a vyzdvihnúť si výstroj.“

Soptiaci Báthory sa len díval, ako syn odchádza s koňom na uzde a stráca sa v kúdoloch prachu zvírených húfmi jazdcov i pešiakov.

„Už je to raz tak,“ povedal Voronin, stále uvoľnene opretý o pušku, akoby sa nechumelilo.

Báthory naňho zagánil. „Čo?“

„Po tebe je molodec, veru po tebe.“

Hlava šiesta,

v ktorej novozámocké oddiely mašírujú do stretu s nepriateľom. Báthory má vážne pochybnosti o víťazstve. V tureckom tábore prebiehajú prípravy na boj a Čelebi sa zapletie do nebezpečných úkladov.

Napredovali s klesajúcim slnkom za chrbtom do modrastého šera na východe. To v nich ešte znásobovalo dojem stretu kresťanského svetla s pohanskou temnotou. Cesta bola všelijaká. Kde-tu sa ešte brodili mútnymi kalužami po nedávnych lejakoch a v blatistých úvozoch sa museli zapierať do kolies vozov a delových lafiet. Inde už hradská obschla a nad riavou jazdcov i peších sa kúdolil prach.

Bolo teplo a len občas pofúklo; vtedy sa nad prilbicami, klobúkmi a kučmami rozvlnili vlajky s erbmi. Na Forgáča a jeho kohortu dozerala kráľovná so zlatou korunou a dvoma striebornými polmesiacmi. Havran prebodnutý strieborným šípom patril Íllesházyovcom, vzpínajúci sa biely jednorožec barónovi Bercsényimu. Pán Lippay niesol vežu a dvoch bielych leopardov. Nechýbal zlatý jeleň Pálffyovcov, dedičných županov Prešporskej stolice, ktorá poslala na obranu Nových Zámkov vyše tisíc husárov a šesťsto pešiakov.

Blízko Báthoryho sa zatrepotal zlatý grif so šabľou v labe. Keď sa za ním kapitán obzrel, blysol mu do očí honosný pancier. György Eszterházy prispôsobil tempo svojho hnedáka kroku Kornelovho tátoša.

„Som rád, že vás tu máme, kapitán,“ prihovoril sa gróf. „Aj napriek okolnostiam, ktoré k tomu viedli. Zostávam však vo viere, že hoci ste tu tak trochu proti svojej vôli, v boji nezostanete stáť bokom a ohromíte nás svojimi chýrečnou bojovou zručnosťou.“

Tak trochu, zopakoval Báthory v duchu a skoro si odpľul. Nemal najmenšiu chuť na prázdne táranie, ale usmiateho a prívetivého šľachtica nechcel uraziť. „Len aby som vám nespôsobil trpké sklamanie, vaša milosť. Moje schopnosti už nie sú, čo bývali.“

Eszterházy sa zasmial. „Hovoríte to, akoby ste už smrdeli hrobom. Aký ste starý, ak to nie je nevhodná otázka?“

„V apríli som dovŕšil Kristove roky.“

„No prosím, chlap v najlepšom veku!“

„Nie je to otázka veku. Celú zimu som sa liečiť zo zranení.“

„Ach tak.“ Veľmož zvážnel. „Zostali vám trvalé následky?“

„Povedzme, že jánske ohne už preskakovať nebudem. Na druhej strane, ak sa ocitnem uprostred krviprelievania, nebudem so založenými rukami čakať, kým mi na krk dopadne turecké ostrie.“

„No prosím, to je slovo do bitky!“ Eszterházy sa naklonil v sedle a tľapol kapitána po pleci, až naňho Báthory prekvapene zazrel. „Som si istý, že sa v boji vyznamenáte. Predvediete aj nám mladším, ako sa turecké kotrby hádžu do Dunaja. Potom aj generál Forgáč isto zmení postoj. Prestane sa k vám správať ako k rebelantovi, prizná vám voľakedajšie i celkom nové zásluhy...“

„Odpusťte, vaša milosť,“ Báthory odhodil ohľady, „ale na svete je len málo vecí, na ktorých by mi záležalo menej ako na grófovom uznaní. Chcem iba jediné – prežiť. A postarať sa, aby bez úhony vyviazol aj môj syn.“

Eszterházyho bodrosť viditeľne ochabla. „Takže je to pravda? Hľadíte už len na seba? Prestalo vám záležať na kresťanskej domovine?“

Báthory si temne vzdychol. „A vám, pane? Bojujete za vieru a monarchiu, alebo hlavne chránite rozsiahle majetky v povodí Žitavy a Nitry?“

Gróf sa nadobro prestal usmievať. „Načo je toto dobré, kapitán? Stále okolo seba mlátite a kopete. Aj keď to nie je nutné. Iného na mojom mieste by vaša trúfalosť na smrť urazila. Možno by dokonca žiadal satisfakciu v súboji. Ja vám však predsa odpoviem: Keby mi išlo len o rodové imanie, nepočúvol by som palatínovu výzvu a neprišiel so svojimi husármi do Nových Zámkov. Lebo mnohí tak urobili. Celou insurekciou si, prosto povedané, vytreli riť. A viete čo? Vy mi zniete ako oni. Starať sa len o seba, svoju rodinu, kaštieľ, dom, hŕstku poddaných. Keby sa k tomu každý takto staval, nad Viedňou by už sto rokov čneli minarety a namiesto zvonov by sa rozliehalo zavýjanie... tých pohanov, čo vyjú z minaretov...“

„Muezínov,“ utrúsil Báthory.

„Forgáčova pozícia nie je ani trochu závideniahodná,“ pokračoval Eszterházy rozhorčene. „Darmo vypisoval Wesselényimu, ba samotnej Dvorskej rade, aby mu poslali lepšie vycvičené posily. Sám viete, čo zvyčajne vzíde z insurekcie – zopár husárov a hajdúchov z osobných družín šľachticov, zvyšok sú sedliaci, ktorých zručnosť je obmedzená na prehadzovanie hnoja vidlami. Z Prešporka a Nitry prišlo len pár stoviek zverbovancov. Generál Montecuccoli zostal pri Čeklísi strážiť cestu do Viedne. S ním Strozzi a Gorzski, takisto pluky Sporku, Lacroniho a Csákyho. Keby tí všetci boli teraz s nami, nielenže odrežeme Turkov pri Dunaji, ale mohli by sme rovno dobyť Budín.“

„A čo Zrínsky?“ spýtal sa Báthory.

„Zrínsky je iná pesnička. Ten by isto nevyčkával za humnami. Vždy bojuje v prvej línii. To predsa viete.“

Kapitán prikývol.

„Lenže vedia to aj pohania,“ vzdychol si gróf. „Veľkovezír po príchode do Budína poslal pätnásťtisíc jazdcov k chorvátskym hraniciam. Bán má v týchto chvíľach plné ruky práce s bránením vlastnej domoviny.“

Báthory sa zachmúril.

„A v tejto situácii,“ nadviazal Eszterházy, „Dvorská vojenská rada poslala Forgáčovi rozkaz, aby za každú cenu zadržal Turkov za Dunajom.“

„Aha. Tak preto opustil bezpečnú pozíciu za novozámockými múrmi a vytiahol s celou posádkou a uhorským výkvetom do otvorenej krajiny.“

Šľachtic sa zachmúril. „Keď to poviete takto, naozaj to znie ako biedna stratégia. Treba však zobrať do úvahy toto: ak budeme iba vyčkávať v pevnosti, turecká háveď prekročí Dunaj a spustoší všetko, na čo jej padne zrak.“

„Vaše majetky.“

„Prestaňte s tým, kapitán,“ zavrčal Eszterházy podráždene. „Tu predsa nejde iba o majetky. Nevideli ste, čo napáchali v tej dedine? Ak pohanov zostavíme už pri Parkáne, ak im nedovolíme prejsť cez Dunaj, zachránime tisíce kresťanských životov. Forgáč sa chopil šance. Okolnosti sú priaznivé, Boh je jednoznačne na našej strane.“

„Ale? Čo vám dáva tú vieru?“

„Ako isto viete, Turci pri Ostrihome stavajú most cez Dunaj.“

Báthory prikývol.

„Most už bol skoro hotový, ale vtedy Všemohúci zoslal na spásu kresťanov prudké búrky s lejakmi. Hladiny riek sa zdvihli a korytom Dunaja sa prehnala povodeň. Zničila značnú časť mosta. Okrem toho gróf Puchaim v Komárne, žehnaj ho Boh za toľkú duchaprítomnosť a predvídavosť, prikázal nahádzať do rozbúrenej rieky hrubé brvná a kmene stromov. Doplávali k Ostrihomu a roztĺkli zvyšky mosta. Na našom brehu zostalo odrezaných okolo tritisíc Turkov. Prepadneme ich a pobijeme. Nato vytrhneme z kacírskych paprčí Parkán, otočíme delá proti rieke a každý pokus Turkov opraviť most či preplaviť sa na našu stranu odmeníme poriadnou kanonádou.“

Báthory hodnú chvíľu rozmýšľal. Potom sa spýtal: „Odkiaľ to všetko viete?“

„Čo máte na mysli?“

„Tie údaje o rozbitom moste a počte Turkov na tomto brehu – odkiaľ ich máte?“

„Z tureckého tábora ušiel mladý hajdúch. Jeden z otrokov, ktorých mohamedáni prihnali hrdlačiť na stavbe mosta. Vravel, že keď veľká voda a trámy z Komárna roztrieskali most, jeho hlavný staviteľ sa načisto pomiatol.“

„Prieskumné oddiely utečencovu výpoveď potvrdili?“

„Priame hlásenie z Parkánu síce nemáme...“

„Čože?“ Báthory preklal Eszterházyho pohľadom. „Forgáč neposlal zvedov, aby overili hajdúchove slová?“

„Načo? Povodeň naozaj udrela, tie búrky sa prehnali celým Podunajskom. A o zhodení kmeňov pri Komárne vieme priamo od Puchaima.“

„Vaša milosť,“ nadýchol sa kapitán zhlboka, „opravte ma, ak to chápem zle, ale... Forgáč vzal celú novozámockú posádku a vedie ju do útoku na turecké pozície, pričom sa riadi svedectvom jedného jediného muža? Akéhosi mladého utečenca, ktorý pokojne môže byť turecký špión?“

„Nevyzerá na špicľa...“

„Žiadny špión nevyzerá na špicľa. To je hlavná vlastnosť dobrého špióna.“

„Stačilo, kapitán. Maľujete na stenu nie čerta, ale rovno celé peklo. A celkom zbytočne. Náš veliteľ sa chopil príležitosti, aby splnil panovníkov rozkaz. Boh bol v posledných dňoch na našej strane, treba veriť a modliť sa, že nás neopustí. Zasadíme bezvercom tvrdý, prekvapivý úder.“

Báthory zachmúrene vrtel hlavou. „V Nových Zámkoch vám nič nechýbalo. Múry sú hrubizné, priekopa širšia ako Nitra a ako som počul, pevnosť je po strop zásobená potravinami a strelivom...“

„To je pravda, ale to predsa neznamená...“

„A tá sila mužov, ktorú tu vidím, bohato stačí na účinnú obranu. Nové Zámky môžu čeliť veľkovezírovi až do zimy, alebo kým sa páni v Prešporku a Viedni neplesnú po čele a nezorganizujú riadny protiútok.“

„Nemáte trochu predvídavosti, kapitán? Dlhé obliehanie by malo strašné následky. Pohanské hordy by zatiaľ vyplienili krajinu od Hronu až po Váh.“

„Nie, ak by Montecuccoli našiel stratené gule a včas na Turka zatlačil. Forgáč robí chybu, vaša milosť: namiesto držania pozície v Nových Zámkoch tiahne s celou posádkou naslepo do neznáma. Keby si aspoň overil správu o zničenom moste... Toto neskončí dobre, dajte na moje slová.“

Eszterházy zovrel pery, zafučal a napokon pokrútil hlavou. Nebol to prejav nesúhlasu, lež rozčarovania.

„Je mi to ľúto, kapitán. Naozaj. Mrzí ma, čo sa z vás stalo. Možno ste svojho času boli ozajstným hrdinom. Rytierom a turkobijcom. No dnes mám pred sebou maloverného človeka bez kúska odvahy v srdci.“

Báthory nevedel, čo na to odpovedať, no gróf na to beztak nečakal, ukázal mu chrbát, cmukol na koňa a klusom vyrazil do čela husárskeho sprievodu.

Kapitán len pokrčil plecom a stiahol si klobúk hlbšie do tváre. Keby sa myšlienky mohli zhmotniť, okolo Báthoryho by vírili čierne chuchvalce.

Čelebi sa toho dňa kedy-tedy pristavil, aby zas a znovu odriekal ďakovnú modlitbu.

„Vďaka Bohu, ktorému náleží všetko na nebesiach i na zemi. Jemu patrí vďaka v živote poslednom. On múdrosťou oplýva a je všeznalý.“

Nočné úsilie nevyšlo nazmar. Krátko pred raňajšou modlitbou na smrť unavení muži spojili poslednú plť s dreveným mólom na brehu ostrova a most cez Dunaj bol dokončený. V priebehu dňa po ňom za hlasného vyhrávania orchestrov prešlo z Ostrihomu na západný breh niekoľko početných oddielov. Prišli viacerí skúsení velitelia: Gürdžü Mehmed paša viedol jazdcov z provincie Halep, za ním tiahli damaskí bojovníci vedení Kibleli Mustafom pašom, nasledovali Anatólčania pod tugom Kadnama Jusufa pašu, prišiel aj Kara Mustafa paša s jazdcami pravého krídla Rumélie.

Predovšetkým však dorazil Köse Ali paša, najskúsenejší veliteľ v celom vojsku. Pred tromi rokmi sa vyznamenal dobytím sedmohradského Varadína. Nejaký čas bol pašom v Temešvári, teraz mal na starosti významný ejálet Bosna. Priviedol so sebou tritisíc jazdcov a dvetisíc pešiakov.

„Buď pozdravený, hrdinský serdár!“ privítal ho Kadizade Ibrahim paša. Hovoril nahlas, takmer kričal, pretože Ali paša bol nedoslýchavý. Mohlo to byť, prirodzene, jeho vysokým vekom, ale kolovala obľúbená povesť, že za to môže jeho vášnivý záujem o umenie džebedžiov a topčiov, teda zbrojárov a delostrelcov. Vlastnými radami a nákresmi sa zúčastňoval na odlievaní nových kanónov a pri obliehaní nepriateľských pevností zvykol topčiom veliť osobne, dokonca nastavoval námery diel a rozhodoval o použitej munícii či množstve prachu.

„Chýrni bosnianski bojovníci sú pre nás neoceniteľnou posilou,“ pokračoval hlboko sklonený Kadizade. „No prezraď mi, kedy sa k nám pripojí ctihodný veľkovezír?“

S tými slovami sa trochu nadvihol a s hraným údivom pozrel na most, ktorý sa náhle vyprázdnil. Keď po ňom prešli bosnianski gaziovia, prúd mužov, koní, tiav a vozov cez Dunaj ustal.

Prešedivený paša s námahou prehodil nohu cez sedlo a po chrbte otroka, ktorý sa pohotovo vrhol na všetky štyri, zostúpil k nikopolskému begovi.

„Veľkovezír, daj mu Alah šťastia, zostane v Ostrihome,“ oznámil. „Aj so zvyškom vojska. Viac mužov nečakaj.“

Kadizade Ibrahim paša teatrálne zalapal po dychu, akoby ho to naozaj prekvapilo. „Ako to? Valí sa na nás mrákava ďaurov! V tábore pod ostrihomským návrším zostalo najmenej štyridsaťtisíc bojovníkov! Prečo nám Köprülü nepošle zbor janičiarov, aby sme tie pohanské prasce naisto rozdrvili?“

„Janičiari si šetria sily na obliehanie Újváru,“ mykol Köse Ali paša kostnatými plecami. „Okrem toho, veľkovezír považuje správy o množstve nepriateľov za zveličené.“

„Zveličené? Veď ich vyzvedači videli na vlastné oči!“

Bosniansky vezír zdvihol ruku v snahe upokojiť mladšieho druha. „Aj keby tých špinavcov bolo viac ako päťtisíc, máme teraz v tábore pred Džigerdelenom... koľko?“

„Takmer dvanásťtisíc mužov,“ ozval sa zvýšeným hlasom Čelebi, ktorý Kadizadeho nestále sprevádzal.

Köse Ali prikývol. „To je dvojnásobná presila.“

„Si zosobnením múdrosti, vznešený serdár, preto isto dobre vieš, že dvojnásobná presila nestačí,“ strachoval sa stále Ibrahim paša. „Neveriaci majú množstvo obrnených jazdcov, muškety, delá, sú lepšie živení...“

„Áno, to veľmi dobre viem. Ale také je rozhodnutie veľkovezíra, a nám neprináleží spochybňovať jeho vôľu. Vybojujeme slávnu bitku, priateľ môj. Podarilo sa nám vlákať pohanské šakaly do pasce. Lačne skočili po návnade a teraz sa treba postarať, aby im ostré lovecké železá rozdrvili šiju.“

„Čo to vravíš, ctihodný?“ prižmúril Kadizade oči a úkosom pozrel na Čelebiho, ale aj ten sa tváril nechápavo. „Aká pasca? O žiadnej pasci ma nikto neoboznámil.“

„Držali sme celý plán v tajnosti, aby sa nerozkríkol medzi obyčajnými vojakmi,“ vysvetľoval Köse Ali paša. „Nechceli sme, aby niekto zbehol k nepriateľom a varoval ich.“

„Pokorne ťa žiadam, aby si ma zasvätil do toho plánu.“

„S návrhom prišiel janičiarsky aga. Povedal vznešenému veľkovezírovi: Výsosť, Újvár je mocná pevnosť s množstvom obrancov, bezpočtom diel a veľkými zásobami jedla a streliva. Nebude ľahké dobyť ju a tisíce gaziov pod tými múrmi zhynú mučeníckou smrťou. Pokúsme sa vylákať psa Forgáča spoza tých hrubých múrov. S našou presilou ho v poli určite porazíme a potom ľahšie vytrhneme pevnosť z paprčí nevercov. Fazil Ahmed paša si Saliha agu vypočul veľmi pozorne, veď vieš, akú má preňho slabosť, sú priateľmi už od čias, keď spolu slúžili v Damasku. Lenže ako tých prekliatcov prinútime vyjsť von? spýtal sa. Salih aga odvetil: Pošlime špióna, ktorý sa bude vydávať za ďaurského otroka na úteku. Presvedčí psa Forgáča, že povodeň a kmene z Komárna zničili most. Nech tvrdí, že na tomto brehu zostalo odrezaných necelých tritisíc mužov, ktorých bude ľahké poraziť. Veľkovezír po dôkladnej úvahe súhlasil. Salih aga vybral jedného bývalého kresťana, ktorý padol do našich rúk pri Varadíne a za tri roky sa stal vynikajúcim janičiarom a verným služobníkom Alaha. Tohto mladíka poslali v prestrojení do Újváru. Všetko nasvedčuje tomu, že Forgáč jeho ľstivým slovám uveril. Tiahne na nás, pričom netuší, že tu narazí na štyrikrát viac pravoverných, než očakáva.“

Kadizade Ibrahim paša zízal na bosnianskeho vezíra so zmesou strachu a rozhorčenia v očiach. „Pri Prorokovi! Takže veľkovezír a Salih aga na nás zámerne privolali toto nepriateľské stádo? V takom prípade už vôbec nechápem, prečo nám Köprülü odmieta poskytnúť ďalšie posily. Želá si vari, aby sme tu vykrvácali?“

„Opáš sa mečom odvahy, mladý priateľ,“ povzbudil ho šedivý paša, dokonca mu položil ruku na plece v nezvyčajne prívetivom geste. „Dostali sme možnosť presláviť sa. Hlúpi ďauri nás zamýšľajú prekvapiť, ale v skutočnosti oni budú v hrôze volať Ježiša, keď uvidia zástupy pravoverných bojovníkov. Ak zvíťazíme, veľkovezír štedro ocení naše zásluhy. Netúžiš azda po vojnovej sláve?“

Ibrahim sa zhlboka nadýchol, ale napokon sklonil hlavu a vysúkal zo seba len odovzdané: „Pokorne slúžim Alahovi a veľkolepému sultánovi.“

Köse Ali paša prikývol a odišiel za svojimi povinnosťami. Deň sa chýlil k večeru, bol najvyšší čas utáboriť sa a zaujať čo najvýhodnejšie postavenie pred bojom.

„Poď, evliya,“ otočil sa Kadizade k Čelebimu. „Prichystáme sa na náš deň Kerbely!“

Po súmraku Forgáč súhlasil s krátkym oddychom, ale tábor nerozložili a namiesto ohňov pozapaľovali len fakle a lampáše, čo im mali svietiť na ďalšiu cestu. Len čo sa muži trochu najedli a napili, trúbenie poľníc ich prinútilo vyštverať sa naspäť do sediel či na kozlíky vozov. Pešiaci vstávali s hundraním a zívaním, podopierajúc sa kopijami a poriskami sekier a čakanov. Štyristo mušketierov si oprelo o plecia pušky, furkety im poslúžili na opieranie pri chôdzi.

Aby sa im kráčalo rezkejšie, zaduneli a zavírili bubny. Orchester na dlhom rebrináku sa na výmoľoch márne snažil udržať jeden rytmus a melódiu. Muži spievali:

Husári, husári,

Kde vás verbovali?

V krajine širokej,

na hrude uhorskej.

Ach idú už, idú,

po brehu dunajskom,

zajtra budú rúbať

v tábore tureckom...

Báthory skrivil ústa. Tú pesničku dobre poznal a vedel, že sa tam spieva zajtra budú ležať. Mnohí vojaci to tak zo zvyku zaspievali, ale husári idúci pod šľachtickými vlajkami ich prekričali svojou optimistickejšou verziou.

Voronin sa tváril, akoby ho rozboleli zuby. Zjavne mu uhorská muzika a spev nešli do nôty. Rozšnuroval mešec s tabakom, napochytre napchal hlavičku čibuku a o chvíľu už zhlboka poťahoval v zjavnej snahe upokojiť si nervy.

Báthory sa podchvíľou obzeral na Michala, ktorý si za ním náročky udržiaval odstup. Inokedy kapitán zase naťahoval krk a díval sa dopredu, k oddielom pod Forgáčovým erbom. Tam kdesi sa viezla Juliana Beličová.

„Nabili ti do sedla klince?“ spýtal sa Voronin a zabafkal.

„Ty máš čo vravieť.“

„Mne tŕpnu zuby z toho spevu. Akoby čriedu capov zaživa drali z kože.“

„Nevrav, že sa ošívaš len preto.“

Kozákovi sa z nozdier vyvalil dym. „Pravdaže mi nie je po vôli, že nás zverbovali. Tým skôr, že ma priradili k chlapom, čo by mi najradšej napľuli do kaše. Keď sa roztancujú šable, v tej trme-vrme si ma ľahko pomýlia s poturčencom. Ťažko prežiť na bojisku, kde ťa chce zoťať úplne každý. Nuž ale... čo narobíš? Ak sa pokúsime ujsť,“ Stepan stlmil hlas, „našu situáciu to ešte viac skomplikuje.“

„Moju určite,“ zahundral Báthory. „Druhá dezercia by zo mňa nadobro urobila štvanca. Nemám iné východisko, len poslúchnuť Forgáča, šľak ho trafil. Ale ty... čo sa stane, ak potme odbočíš do kríkov uľaviť si a už sa nevrátiš? Zrejme si to nikto nevšimne. A po boji, ak prežijem, budem tvrdiť, že som ťa videl padnúť pod tureckým mečom.“

„To vravíš vážne, Kornel?“ zamračil sa Voronin. „Po všetkých žumpách, ktoré sme spolu prebrodili, a po všetkej krvi, ktorou sme sa potom opláchli?“

Báthory si sťažka vzdychol. „Toto nie je tvoj boj. Naozaj nie. Pomohol si mi nájsť syna, za to som ti naveky vďačný. Nech medzi nami viseli akékoľvek dlhy, sú dávno zmazané. Môžeš sa slobodne rozhodnúť, že pôjdeš svojou cestou.“

„Svojou cestou, vravíš? Nuž hej. Niežeby som o nej neuvažoval. O šírej stepi, modrom Done, o palisádach Černogradu a vôni šašliku v otcovom zrube.“ Zdalo sa, že Voronin každú chvíľu spustí boľavú kozácku pieseň. „Lenže je tu taká vec, ktorú vznešene nazývajú priateľstvo. Alebo, ak chceš, krvné puto. Vernosť druhovi v zbrani. Neviem, ako u vás, ale u nás si ju ctíme. Ba uctievame, pretože je posvätná.“

„Tu si myslíme, že priateľstvo je pekná vec, ale človek by sa preň nemal stať vyvrheľom, ani sa nechať ustavične ponižovať a nakoniec aj zahlušiť.“

Voronin prižmúril oči. „To je naozaj uhorská povaha, alebo vychádzaš len z nášho terajšieho rozpoloženia?“

„Stepan,“ krútil Báthory hlavou, „nebudem ťa zdĺhavo prehovárať. Urob, čo uznáš za vhodné. Budem rád, ak zostaneš. Ale ak po súmraku odcválaš do lesa a už sa nikdy nestretneme, nebudem ti to mať za zlé.“

„Kornel,“ opáčil Voronin rovnakým tónom a vyfúkol mračno dymu, „zostanem. Zatiaľ. Sľúbil som, že ti pomôžem nájsť syna a dopraviť ho do bezpečia. Zdá sa ti, že junákovi už nič nehrozí?“

„Nepotrebujem pestúnku,“ zašomral za nimi Michal.

„Pozrime ho, ako strihá ušiskami,“ obzrel sa Voronin cez plece. „Pritom sa tvári, akoby mu bol celý svet ukradnutý.“

„Prestaňte ma považovať za decko,“ mrmlal mladík zanovito. „Netreba ma ustavične strážiť.“

Báthory trochu spomalil, aby jeho kôň šiel bok po boku s Michalovým. Na jazyk sa mu tisli ostré, prísne slová, ale uvedomil si, že tým by priepasť medzi sebou a synom iba prehĺbil. Zhlboka sa nadýchol, vydýchol a pokýval hlavou, akoby sám sebe schvaľoval inú taktiku.

„Michal... Veci sa majú tak: Som tvoj otec. Taký alebo onaký, ale som. Krv nie je voda. Vari mi zazlievaš, že sa o teba strachujem? Na modlenie veľmi nie som, ale v uplynulých dňoch som už párkrát poďakoval Bohu, že som ťa konečne našiel.“

Aj Michal si sťažka vzdychol, potom kútikom oka opätoval otcov pohľad. Nič nepovedal, ani nemusel, stačil ten drobný prejav ochoty počúvať.

„Ak sa ti stane niečo zlé,“ dodal Báthory, „do smrti si to neodpustím.“

Michal dlho mlčal. Potom povedal: „Dám si pozor.“

Báthoryho výraz zmäkol. „Dobre. To mi stačí.“

„Mýliš sa,“ nadviazal mládenec po ďalšej odmlke.

„V čom?“

„Nemám najmenšiu snahu niečo ti dokazovať. Tobôž sa hrať na hrdinu. Skákať do nebezpečenstva. To ani náhodou. Celá tá vec s hajdúchmi... tam v zrube...“

Báthory na syna pozrel. „Rozumiem. Zobral si človeku život. Prvýkrát?“

Michal prikývol.

„A teraz sa ti to neustále vynára pred očami. Akoby sa čas stočil do kruhu, do toho jedného škaredého výjavu. Poznám to. Rád by som ťa povzbudil, uistil ťa, že také odpornosti nestretávajú človeka každý deň a čas ti dá zabudnúť... Klamal by som. Hlavne v tejto situácii. Obchádza ma nedobrá predtucha, že to víťazstvo nebude také jednoduché, ako si Forgáč myslí. Ľahko sa môžeme ocitnúť uprostred krvavej paseky, v krútňave tureckých mečov. Životy budú hasnúť ako sviečky v prievane. Hlavne sa drž pri nás, pri mne a Stepanovi. Nikoho iného tu nepoznáš, na nikoho iného sa nemôžeš spoľahnúť. Na nás áno. Rozumieš?“

„Rozumiem.“

„Všetci ostatní sú cudzí. Ja jediný skočím pred guľku určenú tebe. To myslím vážne.“

„Ja možno tiež, ak budem mať hrdinskú náladu,“ vyceril Voronin zuby. „Tak to vidíš, Kornel. Predsa len sa vám zídem. Vám obom. Nehovoriac o pani Beličovej.“

„Čo je s ňou?“ opáčil Báthory a tieň pod strechou klobúka opäť potemnel.

„Náš sľub stále platí, nie? Ten, že ju živú a zdravú dopravíme do Starého Mlyna. Bez ohľadu na okolnosti.“

„Hej, ale treba uznať, že pri Forgáčovi jej naozaj hrozí menšie nebezpečenstvo ako s nami.“

„A predsa sa podchvíľou nadvihneš v strmeňoch a hľadáš ju pohľadom.“

Báthory na kozáka úkosom zaškúlil. „Tým naznačuješ čo?“

„Pozri – vôbec sa ti nečudujem. Vdova zažila mnohé príkoria, ale hajdúsi mali pravdu – hociktorý Turek by ju stále vyvážil zlatom.“

„Takže?“

„Čo ti budem... Všimol som si, že o ňu rád oprieš zrak. Ja tiež, nezapieram, máme za sebou dlhé obdobie sucha. No tak sa mi vidí, že ona opätuje skôr tvoju pozornosť.“

„Nezmysel.“

„Voronin má pravdu,“ podotkol Michal.

Báthory naňho prekvapene pozrel. „Čo ty o tom vieš, sopliak?“

„Viem, čo som videl. Napokon, ťažko vyčítať mladej vdove, že sa obzerá za chlapom, čo ju zachránil pred otroctvom a znásilnením.“

„Aha ho, aký je znalý a ostrieľaný!“ zazubil sa Voronin. „Hoci, pravdu povediac, ja v jeho veku som už prevetrával všetky sukne v susedstve.“

„Hlúposti,“ uťal Báthory. „Rútime sa do pohromy, a vy tu trkocete o takých taľafatkách.“

„Každý vojak si pred bitkou spomenie na milú,“ namietol Voronin.

„Možno,“ zamračil sa Báthory. „Lenže v takom prípade by som mal mať v hlave celkom inú podobizeň.“

„Koho?“ zaujímal sa Michal, ale jeho otec nevyzeral, že má chuť na dôverný rozhovor.

„V zime si jej často písal,“ dobiedzal kozák. „A ona tebe dupľom. Poslovia sa len tak mihali medzi Štiavnicou a bánovinou. Potom si prestal.“

„Vyrazili sme na cesty,“ zašomral Báthory. „Ťažko si s niekým dopisovať, keď nemáš stálu adresu.“

„O kom je reč?“ spýtal sa Michal dôraznejšie.

„Zíde z očí, zíde z mysle,“ díval sa Voronin na Kornela. „Do Chorvátska je lán cesty. Na druhej strane, pani Juliana je takpovediac poruke.“

„Len sa mi to zdá,“ zavrčal Báthory, „alebo vyrývaš, lebo tebe samému padla do oka? Vychladni, Stepan, netreba žiarliť...“

„Ja a žiarliť? Pcha!“

„...pretože čo sa týka pani Beličovej, nemám žiadne úmysly. Aspoň nie také, aké sa mi tu snažíš nanútiť. Akurát stále cítim, v tom máš teda pravdu, zodpovednosť za jej bezpečie. To je všetko.“

„Koho máš v Chorvátsku?“ skúsil to ešte raz Michal, no Báthory stiskom kolien pohnal koňa do rýchlejšieho kroku. Mladík len zovrel pery a z polcesty k otcovi sa vrátil naspäť do seba.

Husárom bolo stále do spevu:

Šablička brúsená,

to je moja žena,

ona ma vyseká,

až bude potreba!

Šablička brúsená

na obidve strany,

ona ma vyseká,

z Uhier do Moravy.

Neumriem na slame,

lež umriem na koni,

a keď z koňa spadnem,

šablička zazvoní...

Ešte pred súmrakom oddiely z Damasku, Halepu, Anatólie a Rumélie zaujali pozície pred Džigerdelenom a veľkým opevneným táborom. Strážili vŕšky s vinicami i les na severe, odkiaľ sa mohli nečakane vyrojiť nepriatelia. Köse Ali paša s piatimi tisíckami bosnianskych bojovníkov táboril celkom vpredu, na trávnatej rovine čelom k Újváru.

Čelebi a Kadizade Ibrahim paša práve na koberčekoch po večernej modlitbe preciťovali spojenie s Bohom, keď stráže ohlásili čavuša z Ostrihomu. List zdobila pečať samotného Fazila Ahmeda Köprülü. Čelebi svojmu pánovi prečítal správu:

Môj brat a priateľ Kadizade Ibrahim paša, dopraj ti Boh šťastia! Keď dorazí nepriateľ, splň si povinnosť voči Bohu, sultánovi a ríši pravoverných! Udatne bráň most a Pevnosť, ktorá bodá do pečene. Vybojuj bitku, ktorá ťa preslávi. Inšalláh, ak zvíťazíš, urobím z teba miestodržiteľa v Bagdade a povýšim ťa na vezíra s tromi tugmi!

Mladý veliteľ si dal naliať bozu, slabé turecké pivo. „Pašalik v Bagdade!“ odfrkol si.

„Je to veľká pocta, pane,“ osmelil sa Čelebi.

„Pľujem na takú poctu! Chce ma odpratať na opačný koniec ríše.“

Derviš splašene zažmurkal nad toľkou opovážlivosťou. Ani on nemal veľkovezíra v láske, ale nikdy by čosi také nevyriekol nahlas. Keby to začuli nesprávne uši, mohli ho také slová stáť život.

Kadizade dopil a vstal, aby rozdal rozkazy svojim agom a begom. Zrazu však pred šiatrom opäť zadupotali kopytá a stráže vpustili hosťa v tmavom kaftane a tvárou zamaskovanou cípom turbanu. Keď sa odhalil, Čelebi zaraz udrel čelom o zem a aj Kadizade klesol na kolená a prejavil mužovi úctu.

„Otec,“ hlesol. „Čo ťa privádza do môjho skromného stanu?“

„Obavy o tvoju budúcnosť, syn môj,“ odvetil telnatý muž s prešedivenou bradou. „Prečo inak by som sa unúval na tento breh zamorený komármi a páchnuci po konskom truse?“

„Vítam ťa! Prijmi moju pohostinnosť!“ Ibrahim sa otočil, aby privolal otrokov, ale muž ho zadržal.

„Nie. Žiadne cudzie uši. Nezostanem dlho. Dám ti dobrú radu a hneď odídem.“

Čelebi sa začal dvíhať. „Počkám vonku, pán môj...“

„Len zostaň, evliya,“ kývol mu hosť. „Tebe dôverujem. Si môjmu synovi oddaným pobočníkom. Ale pamätaj, že slová, ktoré ti tu a teraz vojdú do uší, nesmú nikdy vyjsť z tvojich úst.“

Derviš sa znovu uklonil až po zem, zdanlivo z vďaky za prejavenú dôveru. V skutočnosti sa snažil zakryť zhrozený výraz.

Tí dvaja z neho práve urobili svojho kumpána. Sprisahanca proti veľkovezírovi. Za čosi také bol jediný trest – hodvábna stuha na krk a potom hlava napichnutá na kôl.

Šamizade Mehmed efendi v skutočnosti nebol Ibrahimov otec, lež svokor. Keďže mu Boh nedoprial mužských potomkov, považoval za svojho následníka manžela najstaršej dcéry. Zo svojej pozície na dvore ho všemožne podporoval a drobnými intrigami ho pretláčal do čoraz významnejších úradov. Aj nikopolský sandžak získal Ibrahim len vďaka svokrovi. A to bol iba začiatok cesty. Na jej konci sa mladík mal stať novým veľkovezírom.

Šamizade Mehmed slúžil sultánovi ako reis ül-küttab, teda najvyšší úradník. Mal na starosti korešpondenciu s nepriateľmi i spojencami za hranicami ríše. Práve on viedol rokovania s nemeckým cisárom a ostatnými kresťanskými pohlavármi. Bol pobočníkom veľkovezíra, ale zároveň mal zastupovať sultánove záujmy a neustále Köprülüovi pripomínať názor a vôľu panovníka. Čo, ako bolo verejným tajomstvom, znamenalo, že je sultánovým špiónom.

„Dostal si veľkovezírov list?“ uvelebil sa na poduške.

„Pred krátkou chvíľou. Sľúbil mi Bagdad s tromi tugmi, ak odvrátim útok ďaurov.“

Šamizade Mehmed efendi zafučal nosom. „To je lož. Prázdne slová. Nedá ti nič. Namiesto toho sa ťa pokúsi odstrániť. Tuší, že prahneš po jeho úrade.“

„Otec,“ sklopil Ibrahim zrak, „Písmo káže konať čestne a hovoriť úprimne. Preto otvorene vravím: nie som to ja, kto najviac túži po hodnosti veľkovezíra. Si to ty, kto ma v tom úrade túži vidieť, aby si sa stal príbuzným držiteľa pečate a hlavy Vysokej Porty.“

Efendi sa zachmúril. „Čo to má znamenať? Azda by si odmietol pozíciu druhého najmocnejšieho muža pod slnkom? Nechceš zvrhnúť toho večne opitého albánskeho psa, ktorý si myslí, že je lepší sluha Alaha ako žiarivý padišach?“

„Chcem, pravdaže. Ale začína to byť veľmi nebezpečné...“

„Ach tak,“ odfrkol si Šamizade opovržlivo. „Už chápem. Opäť máš strach. Tušil som to. Preto som prišiel dodať ti odvahu. Dobre ma počúvaj: Čaká ťa tvoj prvý naozajstný boj. Nesmieš zlyhať, nesmieš sa znovu poškvrniť zbabelosťou!“

„Znovu? Otec, o čom to...“

„Akože o čom? Robíš zo seba i zo mňa hlupáka?“

„To by som sa neopovážil!“

„Veľkovezír ti nedávno dal príležitosť predviesť odvahu a získať vojnové skúsenosti. Zachoval si sa však ako strachopud a uvrhol si do hanby nielen seba, ale aj mňa a celú našu rodinu. To sa nesmie zopakovať, rozumieš?!“

Čelebi ukradomky sledoval mladého pašu. Svokrove príkre slová vyhnali z Ibrahimovej okrúhlej tváre krv a nozdry sa mu rozšírili zrýchleným dychom.

Stalo sa to pred poldruha mesiacom: krátko potom, ako sa nikopolské oddiely pripojili k hlavnému vojsku, veľkovezír si povolal Kadizade Ibrahima pašu a povedal mu: „Počul som, že dychtíš po sláve a uznaní. Choď teda k hradu Dotis, ktorý chráni prístup k veľkej pevnosti Ráb. Doby ho a prines hlavy a otrokov!“ Kadizade Ibrahim paša na čele päťsto jazdcov vyrazil po južnom brehu Dunaja k Dotisu. Keď ale uvidel jeho silné múry obohnané širokou priekopou, rozhodol sa vrátiť do Budína. Bez koristi, bez jedinej kresťanskej hlavy.

„Poslal ma s malým počtom mužov proti dobre opevnenému ďaurskému brlohu,“ zachripel mladý paša. „V skutočnosti si prial, aby som v tom boji padol. A so mnou by bez váhania obetoval všetkých mojich jazdcov. Len so šťastím sme sa vyhli veľkému oddielu barbarských husárov, dychtiacich po moslimskej krvi. Zachoval som sa rozvážne a predvídavo.“

„Možno,“ pripustil Šamizade efendi, „lenže veľkovezír ťa potom pred radcami označil za maloverného človeka bez odvahy v srdci. Takého muža sa treba báť, povedal vtedy, počul som to na vlastné uši. Takisto ti pred všetkými dal za vinu, že musí zmeniť plány a vydať sa ťažšou trasou. Prístup k Viedni od Budína strážia tri veľké pevnosti – Ráb, Komárno a Újvár. Komárno stojí na ostrove a je nedobytné. Najľahší prístup je k Rábu. Lenže ty si nedobyl menší hrad pred Rábom, nuž díván odhlasoval, že pôjdeme na sever, k Újváru. To je ťažšia cesta, pretože sme museli postaviť most cez Dunaj...“

„Ten podliak!“ zasyčal Kadizade. „V skutočnosti je preňho Újvár dôležitejšou korisťou ako Viedeň. Je to výborná základňa pre útoky na Banské vrchy s mestami plnými zlata a striebra. To bohatstvo mu poslúži na posilnenie vlastnej pozície a povstanie proti sultánovi.“

„Máš pravdu, syn môj. Lenže väčšina vezírov si to neuvedomuje. Köprülü tvoje zaváhanie pod Dotisom okamžite využil na to, aby ťa očiernil.“

„Nech sa smaží v pekle!“

„Bude sa, lebo Boh je spravodlivý. Ale ty musíš najprv dokázať, že si hoden nahradiť ho. Rozumieš? Vynalož všetko úsilie, aby si prebudil svoju mužnosť a odvahu! V boji si neskúsený, preto počúvni rady ostatných emirov, čo táboria pred Džigerdelenom. Náš drahý priateľ a ochranca Melek Ahmed paša sa odobral do raja, ale po tvojom boku sú jeho múdri pobočníci, trebárs tuná evliya. Nepúšťaj jeho rady jedným uchom dnu a druhým von. Bojuj tvrdošijne a viac už nepros veľkovezíra o posily, pretože tým len ukazuješ svoj strach. Možno máš málo mužov, ale ak s nimi vybojuješ víťazstvo, o to viac sa presláviš a ja ťa budem môcť naďalej podporovať. Pamätaj, že sám sultán je na našej strane, nech mu Boh dožičí sto rokov života!“

S tými slovami reis efendi vstal, kývol Čelebimu na rozlúčku, zakryl si tvár cípom tmavého turbanu a opustil stan. Počuli štrngot postroja a vzďaľujúci sa dupot kopýt.

Derviš kútikom oka zízal na Ibrahima. Mladý sandžakbeg sedel ponorený v chmárach a hoci mal tvár okrúhlu, dobre živenú, bolo vidieť, ako mu na stisnutých čeľustiach ihrajú svaly.

„Daj Boh, aby už dnes v noci neveriace prasce zaútočili,“ zavrčal napokon. „Radšej nájdem mučenícku smrť na ich čepeliach, než ďalej znášať efendiho pichľavé, pohŕdavé slová!“

Nato vstal a privolal sluhov, aby mu pomohli navliecť si pancier. Potom si nasadil krásne tepaný šišak s posuvným chráničom nosa, do ruky vzal honosný buzogáň ukutý majstrami z Damasku a vyšiel zo stanu, aby zburcoval svojich agov a alaybegov.

Čelebi nasledovaný uhorským sluhom sa úporne držal po pašovom boku aj vtedy, keď všetci nikopolskí jazdci nasadli na kone a vyrazili z tábora do temnej noci na západe.

Hlava siedma,

v ktorej nikto nedbá na Báthoryho predtuchy a varovania. Nad dunajskými brehmi krvavo svitá. Čelebi zažije nehrdinské chvíle a nevie, či skôr utekať pred kresťanskými, alebo pred tureckými zbraňami.

Noc starla a prehlbovala sa, hodiny ubiehali kamsi do temnej prázdnoty. Klepot kopýt, šuchot podošiev, drkot kolies, cenganie postrojov a zbrojí – to všetko sa zlievalo do jednotvárneho, otupujúceho hukotu. Báthory bol s každou ďalšou míľou nervóznejší a čoraz častejšie si kontroloval zbrane. Nebol to len dôsledok narastajúcej únavy. Vpravo od nich sa už černeli lužné lesy pretkané dunajskými ramenami. Parkán mali na dosah, vstúpili do oblastí pod dozorom nepriateľských hliadok a zvedov. Potvrdil to aj Forgáčov rozkaz, aby prestali s muzikou a spevom a nerobili žiadny zbytočný hluk.

Sunuli sa vpred mĺkvi, pošmúrni a zahalení v mihotavom svetle fakieľ a lampášov ako tisíchlavá pohrebná procesia. Napokon čelo vojska vystúpilo na tiahlu terénnu vlnu so zanedbaným vinohradom a dlhánsky sprievod sa postupne zastavil.

Čakali.

Báthory si zložil klobúk a poškrabal jazvu nad uchom. Syčivo sa nadýchol cez zaťaté nosy, vyfúkol nosom, zaškrípal zubami. Potom sa rozhodol.

„Poďte so mnou,“ vyzval Michala a Voronina.

Chvíľu ho vyprevádzali spýtavými pohľadmi, potom popchli kone a pustili sa klusom popri dlhom rade husárov. Pred nimi sa zdvihlo mierne úbočie. Báthory, podľa očakávania, smeroval ku skupine vojvodcov, ktorí na vyvýšenine stáli zhrčení pod zvädnutými koruhvami a dívali sa na východ.

Obloha tesne nad horizontom už bledla a na tej sivej šmuhe sa vyrysovala silueta ostrihomského hradu. Viac zatiaľ nevideli, pod zubatou líniou obzoru ešte vládla temnota, navyše ich pozícia nebola dostatočne vysoko nad krajom, aby mali výhľad na Dunaj a presvedčili sa, či tam most je, alebo nie.

Báthory natrafil na Julianu, ktorá zosadla z koňa obďaleč šomravo sa radiaceho veliteľského húfu a šúchala si boľavé kríže.

„Pani Beličová,“ zložil si klobúk.

„Kapitán,“ zdvihla k nemu bledú tvár.

„Všetko v poriadku?“

Unavene sa usmiala. „Ako sa to vezme. Na rozdiel od tých horlivcov okolo jeho milosti nemám nutkanie búchať sa do pŕs, ako sa teším na krviprelievanie. Práve naopak, narastajú vo mne obavy.“

„Právom. Hlavne sa držte niekde za stromami alebo na odvrátenej strane vŕška, najlepšie tam, odkiaľ vôbec nebudete mať výhľad na bojisko – to vás ako-tak ochráni pred zablúdenými strelami. No zároveň sa príliš nevzďaľujte od ozbrojených oddielov. Turci môžu poslať záškodníckych jazdcov oblúkom do nášho tyla.“

„Vďaka, že na mňa myslíte, kapitán. Naozaj. Ani vy sa nevystavujte zbytočnému nebezpečenstvu.“

„To bude trochu zložitejšie.“

„Viem. Pomodlím sa za vás. Aj za Michala a pána Voronina. Ja zostanem pri felčiarskom voze, ako navrhol gróf. Tam budem užitočná, pomôžem s ranenými. Čosi mi vraví, že ich nebude málo.“

Sklonil sa v sedle. „Chráň Boh, ale celé sa to naozaj môže zvrtnúť v náš neprospech. V takom prípade sa držte blízko šľachticov, najlepšie pri samotnom Forgáčovi. S ním sa buď dostanete do bezpečia, alebo do dôstojníckeho zajatia. To vám dá väčšiu nádej, že s vami Turci nebudú zaobchádzať ako s obyčajnou otrokyňou.“

„Kapitán,“ urobila krok k nemu, skoro sa dotkla nohy v strmeni, „prisahajte, že sa vrátite s hlavou na krku.“

Sklonil k nej pohľad, ale fakle a lampáše vrhali primálo svetla, aby z výrazu jej tváre prečítal viac.

„Viem, nikto z nás nedokáže predvídať osud,“ dodala, „ale aj tak mi sľúbte, že sa tu a teraz nevidíme naposledy.“

Nadýchol sa. „Ak vás to upokojí – sľubujem. No musím dozrieť aj na Michala...“

„Ja viem, ja viem. Nič viac nehovorte. Budem dúfať. Boh s vami.“ S posledným slovom sa dotkla oceľového koša jeho meča, akoby mala právo a moc ho požehnať.

Neurčito prikývol a popchol koňa k veliteľskej skupine. Voronin ho s odstupom nasledoval. Michal kývol na Julianu a keď s unaveným úsmevom gesto opätovala, ponáhľal sa za otcom.

„Kapitán?“ všimol si ich prvý Otto de Grana. V prstoch schovaných v jazdeckej rukavici držal striebornú čašu s vínom. Forgáčovi sluhovia prechádzajúci medzi koňmi rozdali poháre aj ostatným pánom.

„Vaša jasnosť,“ sklonil Kornel hlavu a pritiahol uzdu.

„Na víťazstvo!“ zdvihol Forgáč pohár na prípitok. „Victoria!“

„Victoria!“ zvolali a obrátili čaše do seba, až im tmavočervené cícerky crčali po bradách na panciere a dolomány. Báthorymu napadlo, koľkým z nich to veští osud v najbližších hodinách.

„O čo ide, Báthory?“ spýtal sa Forgáč otrávene.

„Vaša milosť, žiadam o povolenie vykonať prieskum.“

„Čože?“ Gróf sa naklonil, aby ho lepšie videl spoza svojich spoločníkov.

„Pokiaľ viem, stále netušíme, čo nás tam dole čaká,“ kývol Báthory k škvrne hmlistej temnoty, ktorá prikrývala všetko od pahorku až po obrysy Ostrihomu za riekou. „Dovoľte mne a môjmu spoločníkovi zísť dole a preskúmať turecké pozície. Zistíme, koľkí nepriatelia na nás striehnu, aj či most skutočne postihla skaza...“

„Zamieta sa!“ odsekol Forgáč. „Nemienim vyčkávať, kým sa vrátite z výzvednej výpravy. Okrem toho, kde mám záruku, že sa naozaj plánujete vrátiť?“

Báthorymu stvrdla tvár. „Ďalšie obvinenie zo zbabelosti a pokusu o dezerciu? Dobre teda – ako záruku vám tu nechám syna. Navrhujem prideliť ho k osobnej stráži pani Beličovej, prisľúbili ste jej predsa ochranu.“

„Otec...“ ozval sa Michal, ale Voronin sa načiahol, stisol mládencovi rameno a zavrtel hlavou.

„Nie ste v postavení, aby ste sa miešali veleniu do stratégie, kapitán,“ zašomral Forgáč. „V priebehu niekoľkých minút začne útok – využijeme ranné prítmie na to, aby sme sa nebadane priblížili k pohanskému ležovisku. Potom udrieme, prudko, prekvapivo, s nemilosrdnou silou.“

„Ale čo ak...“

„Báthory,“ zavrčal gróf, „prestaňte s tým kuvikaním a vráťte sa k husárskemu pluku! Čoskoro dostanete rozkaz zaútočiť.“

„Jazdci pôjdu priamo, do čelného stretu,“ vysvetľoval de Grana. „Zmetú stráže a oboria sa na tábor pred Parkánom. Pechota, mušketieri a artiléria už dostali rozkaz presunúť sa na ľavé krídlo, zaútočia na Saracénov od tamtoho lesa na severe. Handrové hlavy nebudú mať kam ustúpiť, na východe je Dunaj, na juhu pobrežné močariská. Je to dobrý plán, kapitán.“

„Len v prípade, ak o nás nevedia, vaša jasnosť. Čo je vysoko nepravdepodobné. Turci majú vynikajúcich zvedov. Nie je možné, aby ešte nevedeli o pohybe takej veľkej skupiny. Potom sa ale pýtam, prečo tam dole, v tábore i samotnom Parkáne vládne také ticho a tma. Prečo nezapálili ohne a nespustili poplach, prečo nevolajú na pomoc posily z Ostrihomu? Poviem vám dôvod. Dávno o nás vedia, sú pripravení a striehnu. Čakajú, kedy napochodujeme do pasce. Vaša milosť, prosím vás,“ Báthory sa nadýchol, „nevrhajte sa naslepo, naverímboha do útoku. Turci sú všetkými čertovými masťami mazaní...“

„Preceňuješ ich, Kornel,“ povedal ktosi za kapitánovým chrbtom.

Báthory sa prekvapene obzrel. Ten hlas už dlho nepočul, no spoznal ho okamžite.

V sedle strakatej kobyly k nim podišiel urastený dvadsaťročný mladík v prepásanej košeli a baranici s dlhým perom za sponou, ozbrojený šabľou a vyštrbenou baltou. Báthory zúžil oči.

„Došľaka...“

„Vidím, že si spomínaš,“ pousmial sa mladík.

„Sándor Szilárd! Kde sa tu berieš, chlapče?“

„Vy sa poznáte?“ začudoval sa Forgáč.

„Kapitán mi kedysi v Hajdúságu zachránil život,“ odvetil junák a natiahol k Báthorymu ruku. „Za čudesných, priam neuveriteľných okolností.“

„Nezachádzaj do podrobností,“ stisol mu kapitán dlaň – bola nečakane mozoľnatá, pevná, chlapská. „Považovali by ťa za blázna.“

„Tesne pred pádom Varadína sme spolu bojovali proti Tatárom a barcsayovským zradcom,“ vysvetľoval mladý hajdúch. „Vedno sme aj padli do tureckého zajatia. Vliekli nás do Edirne, ale mne sa cestou podarilo ujsť a vrátiť sa do Sedmohradska. Bojoval som pod zástavou Jánosa Keménya, až kým ma začiatkom leta zase nelapili sipáhiovia varadínskeho pašu.“

„Ty si ten utečenec, čo priniesol správu o zničení mosta?“ čudoval sa Báthory.

Szilárd prikývol. „Povodeň udrela ako ozajstný Boží trest, nehovoriac o brvnách z Komárna. Z mosta nezostalo ani na podkúrenie v sporáku, všetko vzala voda. Mal si počuť Turkov, ako lamentovali. Hlavný staviteľ sa na mieste pomiatol, vytrhal si fúzy a skočil do Dunaja. Využil som zmätok a zobral nohy na plecia. Zamieril som do Újváru, reku sa im zíde správa o zničenom moste a sotva troch tisíckach mužov, čo zostali odrezaní na tomto brehu. A možno ich nebude ani toľko – ak sa dozvedeli, že prichádza kresťanská sila, zrejme radšej vypratali pozície a na čajkách sa preplavili naspäť na ostrihomský breh.“

„Už sme vás konečne presvedčili, Báthory?“ zasyčal Forgáč netrpezlivo. „Alebo nástojíte na tom, aby sme aj naďalej strácali čas vašimi pochybnosťami a zlými predtuchami? Lebo podľa môjho názoru je najvyšší čas venovať sa vojenskému remeslu!“

Báthory si ešte raz zamyslene premeral Szilárda, načo sa otočil ku grófovi a uklonil sa na znak ospravedlnenia. Potom bez slova obrátil koňa.

Forgáč len pokýval hlavou, s významným úškrnom pozrel na ostatných dôstojníkov a dal privolať kňazov, katolíckeho i protestantského. Veľmoži zosadli, pokľakli, pomodlili sa otčenáš, dali si požehnať kone a zbrane. Keď vyliezli naspäť do sediel, obloha už zosivela, ale na budúcom bojisku stále ležal šerý opar.

„Hlavy hore, páni rytieri!“ zahrmel Forgáč. „Máme za sebou úmornú noc, ale straste únavu a povzneste ducha! Všemohúci je s nami, povedie každú guľu a každé ostrie mieriace na mohamedánsku lebku. Dnes vybojujete najdôležitejšie víťazstvo svojich životov a získate uznanie celého kresťanského sveta!“

„Victoria!“ zvolali veľmoži zborovo. „Pro patria! V mene cisára!“

Krátko nato sa početná jazda pozostávajúca z uhorských husárov a nemeckých a talianskych kyrysníkov pohla dolu tiahlym svahom, jedna konská hlava vedľa druhej, strmeň pri strmeni. Kopytá tlmene duneli v tráve a mäkkej hline, kone fŕkali, oceľ slabo štrngala, no inak sa pred šíkmi valilo len hrozivé ticho.

Čelebimu bubnovalo srdce, až cítil pulzovanie žíl na sluchách.

Mohla za to zmes obáv a vytrženia, ktorá ho naplnila pri každej príležitosti zúčastniť sa zlomových, v pravom zmysle slova dejinných udalostí. Hoci sa od neho teraz očakávalo, že bude zručne narábať najmä s uzdou, lukom a mečom, v duchu už zvieral pero namočené v atramente a hlavou mu prúdili vety, ktorými tieto zážitky neskôr vzletne opíše.

Pravdaže, len ak sa Boh nerozhodol ukončiť jeho pozemskú púť práve dnes.

Okrem účasti na histórii malo na jeho zrýchlenom tepe podiel aj niekoľko hrnčekov kávy a silného čaju, ktorými sa počas noci udržiaval v bdelom stave. Povzbudzujúce nápoje však účinkovali ešte jedným, menej žiaducim spôsobom – derviš musel viackrát odbehnúť do tmy na kraji poľa a dôkladne sa vyprázdniť. Zaumienil si, že túto okolnosť vo svojich letopisoch vynechá.

Nápoje si uvarili už večer a potom ich popíjali studené, pretože podľa rozkazov nesmel nikto na džigerdelenskej rovine zapáliť oheň, ba ani len fajčiť či nechať tlieť knôt pušky. Takisto bolo zakázané hlasno hovoriť. Pri podozrení, že sa blíži nepriateľ, nemal nikto kričať na poplach, ale v tichosti sa stiahnuť a čo najskôr podať hlásenie príslušnému veliteľovi. Nikto sa nesmel vzdialiť od svojho oddielu a každý musel mať pripravené zbrane a poruke osedlaného koňa.

Dvojnásobne to platilo pre nikopolských bojovníkov. Držali stráž celkom vpredu, ešte pred pozíciami Ali pašových Bosniakov. Kadizade Ibrahim paša v pravidelných intervaloch obchádzal svojich mužov a overoval si, či nedriemu alebo inak neporušujú príkazy. Zároveň ich povzbudzoval a udeľoval rady, ako sa zachovať pri príchode nepriateľa. Agom a veliteľom bölükov kázal rozdať ovocné nápoje a sladkosti z vlastných zásob. Muži sa pred ním hlboko ukláňali, niektorí si aj kľakali, a všetci svorne prisahali, že zaňho bez zaváhania položia život.

Keď už bolo k ránu bližšie ako k predchádzajúcemu večeru, od hliadok vysunutých najviac vpredu doľahol akýsi ruch. Bali-baši a jeho muži dovliekli pred pašu sedem spútaných chlapov. Vysvitlo, že sú to sipáhiovia karamanského Čavušzade Mehmeda pašu. Ten so svojimi oddielmi stále táboril pod Ostrihomom, ale hŕstka jeho mužov dostala zbojnícke chúťky. V noci bez vedomia svojho pána prešli na druhý breh a vyrazili do ďaurských končín snoriť po koristi a obroku pre kone.

„Porušili ste prísny rozkaz serdára!“ syčal na nich Kadizade. „Najradšej by som vás dal na mieste sťať!“

„Ušetri nás, vznešený paša!“ stierali tvárami prach z jeho čižiem. „Previnili sme sa, ale z našej výpravy budeš mať úžitok!“

„Ako to? Vravte!“

„Videli sme nepriateľské vojsko! Jazdci, strelci, kopijníci, vozy a delá, v ohromnom počte sa valia rovno sem!“

Kadizade Ibrahim zbledol a vymenil si pohľad s Čelebim, ktorý si dlaňou šúchal brucho, lebo opäť pocítil nepríjemné nutkanie.

„Ako sú ďaleko?“ snažil sa sandžakbeg hovoriť pevným hlasom.

„Prídu sem najneskôr v čase rannej modlitby. Vidíš, pane? Priniesli sme ti dôležitú správu. Netrestaj nás. Sme ti k službám!“

„Naničhodníci!“ nedal sa obmäkčiť Ibrahim. „Mohli ste padnúť do nepriateľského zajatia. Keby z vás mučením vypáčili, že tu už na nich čakáme pripravení na boj, zmarili by ste celý náš plán. Nič okrem meča si nezaslúžite. Ale nie je na mne, aby som vás trestal. Hneď vás odvedú k vášmu pánovi, nech on nad vami vynesie ortieľ. Povedzte mu, čo ste videli a odkážte, aby správu predal veľkovezírovi.“

Hneď ako mu Karamančanov odvliekli spred očí, mladík sa obrátil k Čelebimu.

„Čo len urobíme, evliya? Obdaruj ma múdrym slovom! Najradšej by som nakázal všetkým mužom, aby zborovo volali Božie meno. Nech nás počujú až za Dunajom a vedia, že potrebujeme ďalšie posily.“

„Len to nie, pán môj,“ krútil Čelebi hlavou. „Pamätaj, čo ti večer radil reis efendi. Nepros o pomoc, lebo to veľkovezír opäť označí za zbabelosť. Nemal si ani posielať správu po tých karamanských šakaloch. Bude to vyzerať, že sa bojíš.“

„Nepočul si, čo vraveli? Vraj sa na nás hrnie ohromný počet nepriateľov...“

„Ktovie, čo tí lotri v skutočnosti videli. V noci, v lesoch a močariskách mohli k oddielom bezvercov prirátať aj stromy, tiene a divú zver...“

„Bola by chyba podceniť ich slová!“

„To áno, ale zachovaj si chladnú hlavu. Nepodľahni strachu. Úbohý derviš ti radí, aby si poslal čavuša k serdárovi Alimu a ostatným vezírom, čo táboria na tomto brehu. Odkáž im, že s brieždením, ak nie skôr, dorazia kresťanskí podliaci. Nech sa všetci gaziovia potichu, s rozvahou dôkladne pripravia na boj.“

Nikopolský paša chvíľu žmolil v dlani damaský buzogáň. Potom uznal, že derviš radí dobre a kázal si privolať čavuša a svojich agov, begov a bölükbašiov. Čelebi, ktorý sa dosiaľ tváril pevne a smelo, mohol nenápadne odbehnúť na kraj poľa a znovu uľaviť rozbúreným útrobám.

Čakali. Noc pokročila, blížilo sa ráno. Hliadky boli ako na ihlách, neustále naťahovali uši, či nezačujú dupot, hrmot, bubnovanie a trúbenie kresťanského vojska. Kraj však halilo hlboké, priam dusivé ticho. Kone so spútanými prednými nohami chrúmali ovos na poli. Jazdci čakali neďaleko, pripravení kedykoľvek skočiť do sediel a vrhnúť sa do neľútostného stretu. Zhruba polovica pechoty zostala v palánku za priekopami, valmi a palisádami. Druhý peší zbor spolu s delostrelcami obsadil neveľkú vyvýšeninu vysunutú mierne na sever. Na návrší rozostavili kanóny do polkruhu proti predpokladanému príchodu nepriateľa. Za tou kovovou hradbou si strelci nabíjali pušky; ostatným mužom rozdali luky a šípy, tí najmocnejší dostali snopy oštepov.

Asi hodinu pred svitaním si Kadizade Ibrahim paša nalial ešte za hrnček kávy. Čelebi sa radšej napil čistej vody. Bok po boku sa dívali na západ. Nízko nad zemou sa plazila hmla, akoby sa tam prevaľovali duchovia, možno prízraky padlých z dávnych bojov.

„Je o čo stáť, evliya?“ spýtal sa mladík do ticha.

„Odpusť, ctený paša, ale neviem, kam sa uberajú tvoje myšlienky.“

„Niekoľko dní si strávil v sedle. Cválal si popri Dunaji na jednu aj druhú stranu. Ani si mi nestihol porozprávať, čo všetko si videl. Stojí ten kraj za všetky útrapy, ktoré sme cestou prekonali? Za tie moria dobrej moslimskej krvi, čo vytiekli a ešte isto vytečú?“

Derviš sa zamyslel, opatrne lovil správne slová. „Môj pane, každý bojovník za pravú vieru má povinnosť rozširovať ríšu Osmanových dedičov. Sultán, jedinečný a neomylný, je vezírom samotného Boha na zemi a musí zväčšovať jeho panstvo. Aj keby pred ním ležala púšť bez života či hory z ľadu a kameňa.“

„Isteže. Ale omnoho lepšie sa Alahova ríša šíri v úrodnom kraji.“

„Máš pravdu, múdry paša,“ pousmial sa Čelebi. „Odtiaľto až k Újváru, ba až k Prešporku a Viedni leží nevídane pohostinná zem s dostatkom vody. Kam oko dohliadne, všade len úrodná pôda s poľami, sadmi a vinicami. Kde-tu sa rozkladajú močiare, ale aj tie sú bohaté na zver, vodné vtáctvo, ryby a rozmanité rastlinstvo. A na severe, Boh buď pochválený, ležia Banské vrchy. Zlato a striebro tam vraj na každom kroku vyráža na povrch v žilách hrubých ako ruka. V službách všemocného padišacha som precestoval skoro celý známy svet, ale nikde som nezazrel krajinu, čo by tak tešila oko a bola taká štedrá k svojim obyvateľom. Stojí za každú mučenícku smrť, ktorú si vyžiada jej pripojenie k ríši pravoverných.“

„To rád počujem, evliya. No zároveň to vo mne vyvoláva nástojčivú otázku.“

„Akú?“

„Keď som bol ešte dieťa, môj otec slúžil vo vzdialených provinciách na perzských hraniciach. Spomínam si na tamojší kraj, na prach, piesok a skaly, na suchú, sypkú pôdu, ktorá akoby sa snažila zahubiť každé semeno...“ Mladý sandžakbeg zavrtel hlavou, akoby sa zľakol možného rúhania a nechcel pokračovať.

„Viem, čo ťa trápi, môj pane,“ pritakal Čelebi. „V duchu sa pýtaš, prečo Alah tak hojne obdaroval bezvercov odsúdených do ohnivej jamy. Prečo dožičí toľko vody a potravy tým nečistým, bezbožným zvieratám? Žijú si tu ako v rajskej záhrade, zatiaľ čo pravoverní v odľahlých južných ejáletoch neraz živoria v púšti a na holých, mŕtvych skalách.“

Paša naňho pozrel. „Si chýrny háfiz, evliya, poznáš Písmo naspamäť a dokážeš vykladať Božiu vôľu. Povedz, aká je v tom spravodlivosť?“

„Boh odmeriava obživu, komu chce a koľko chce,“ zacitoval Čelebi. „Okrem toho Korán vraví: Keby Boh daroval svojim služobníkom hojnosť, upadli by do nehanebnosti. Preto im všetkého zosiela s mierou.“

„Hm.“ Nikopolčan nevyzeral, že by ho to povznieslo na duchu. „Ak teda vytrváme v skromnosti a pokušenia bohatstva nás neodvrátia od Boha, v raji budeme tisícnásobne odmenení.“

„Presne tak. Ale neboj sa,“ uškrnul sa Čelebi figliarsky, „nezomrieme ako žobráci. Veľkolepý sultán rozkázal udrieť na kresťanov, aby vydobyl veľké bohatstvo pre večnú slávu Božiu. Ale trochu koristi sa ujde i nám, pokorným synom Osmanovým.“

Kadizade jeho úsmev opätoval. „Konečne povzbudivé slová, evliya...“

„Môj pane?“ ozvalo sa z tmy za ich chrbtami. Obzreli sa. Strážcovia priviedli dobre oblečeného čavuša s chocholom pier na turbane.

„Správa od veľkovezíra, mocný paša.“

Ibrahim preglgol nasucho. „Dostal môj odkaz?“

„Áno, priviedli mu dvoch Karamančanov, ktorí ohlásili príchod svinskej čriedy.“

„Evliya?“ pokynul paša Čelebimu. „Čo mi najvznešenejší píše?“

Derviš prevzal od čavuša list. Pod plášťom zapálili kahanec a Čelebi v jeho chabom svetle prečítal:

Tebe, Kadizade Ibrahim paša, môj brat! Tvoji poslovia ma zobudili a obťažovali s odkazom, že sa blíži nepriateľ. To som predvídal, preto som ti včera poslal tisíce statočných gaziov a vynikajúcich vezírov. V mene Božom, musíš čeliť nepriateľovi! Keď uvidíš prichádzať neveriace vojsko, neotoč sa a neuteč! Ak to urobíš, prisahám pri Prorokovi, pošlem ti hodvábnu stuhu! Statočne bojuj za sultána a jedinečného Boha! Pozdravujem ťa.

Čelebi sfúkol plamienok, no aj potme videl, aký je Kadizade Ibrahim bledý.

„Najprv mi sľuboval Bagdad, teraz sa vyhráža popravou,“ paša sa márne usiloval, aby sa mu nechvel hlas. „Stoj pri mne, Alah! Včera som sa narodil, dnes je deň môjho skonu!“

„Nech sa stane, čo sa má stať,“ opáčil Čelebi, hoci mal sám zovreté hrdlo, o žmýkaní v žalúdku ani nehovoriac. „Bojuj ako lev, môj pane. Dokáž veľkovezírovi, že nie si zbabelec, ktorého sa z teba snaží urobiť.“

Kadizade odmenil čavuša a dal si zavolať veliteľov nikopolských oddielov.

„Bratia! Viete, že sám nejem svoj chlieb. Ako je Alah nado mnou, vždy sa s vami rozdelím aj o posledný peceň. Dnes je deň, keď pre vás získam vyšší žold a timár. Musíte však stáť pevne pri mne, udatne brániť vieru a uloviť pre serdára čo najviac ďaurských hláv. Vaše meče sú kosy a zožnú dnes bohatú úrodu. Keď prídu tie prasce, majte na pamäti len jedno: zvíťaziť alebo zomrieť!“

Veliteľov to viditeľne povzbudilo, ale na slávu pašovi nevykríkli, pretože pamätali na rozkazy.

„Svitá,“ povedal Čelebi priškrteným hlasom.

Mladý vojvodca sa obzrel. Naozaj, východný obzor vrúbilo šero, z ktorého vystúpila silueta ostrihomského hradu.

Od predných pozícií opäť pribehol Bali-baši.

„Prichádzajú, vznešený paša! Na západných vŕškoch vyrástol les kopijí a vlajok!“

Velitelia obrátili tým smerom vzrušené i vystrašené pohľady. Ranný šerosvit sa prelial cez džigerdelenskú rovinu a vykrojil z tmy nízky hrebeň za poľom.

„Nech nás Alah chráni mocnou rukou,“ vydýchol Čelebi.

Z vyvýšeniny zostupovala kresťanská jazda, podobná tmavému mračnu. Pomaly, bez náhlenia, istá si svojou prevahou a víťazstvom.

„Niyáhá!“ zabedákali niektorí muži, ale Ibrahim paša sa zhlboka nadýchol a prikázal priviesť kone z poľa.

„Evliya, rýchlo sa pomodlime!“

Niektorí napochytre rozprestreli koberčeky, iní zaborili kolená do hliny a podupanej trávy.

„V mene Boha milostivého, súcitného!“ predniesol Čelebi zvučným hlasom. „Chvála Bohu, pánovi tvorstva, milosrdnému, súcitnému, v ktorého moci je Súdny deň! Teba uctievame a Teba o pomoc prosíme...“

Nepriateľské šíky dosiahli úpätie svahu a popohnali kone. Zem sa citeľne zachvela. Ibrahim paša vyskočil na koňa, pričom naďalej recitoval modlitbu. Ostatní muži si z neho vzali príklad. Posledné vyznanie už odriekali v sedlách, hneď nato tasili meče, prípadne sa chopili lukov či dlhých jazdeckých pištolí.

„Allahu ekber, bratia! Pripravte sa!“

Uhorský sluha priviedol Čelebimu koňa. Derviš sa vyštveral do sedla a popchol koňa k pašovi. Tátoš však iba zadupal na mieste a nervózne zafŕkal.

„Čo sa mu porobilo, pri všetkých...“ Čelebi nedokončil vetu. Pohľad dolu mu prezradil, prečo sa kôň odmieta pohnúť.

„Ty hlupák!“ okríkol otroka, ktorý medzitým vysadol na mulicu, aby mohol pána sprevádzať do bitky a podávať mu zbrane. „Nerozviazal si mu nohy!“

Uhorský mladík na pána zízal v márnej snahe porozumieť mu.

„Nohy!“ ukázal Čelebi dole. „Nemáš v gebuli kúska mozgu?“

Sluha vytreštil oči, krivo sa zaškeril a zoskočil.

Na západe zvrieskli útočné poľnice a zahrmeli bubny, akoby sa tam rozhýbal nejaký ohavne škrípuci a rachotiaci vojnový stroj. Kresťanskí jazdci začreli ostrohy do konských slabín a pustili sa cez šeré polia k tureckému táboru.

„Do boja, pravoverní!“ zvolal Ibrahim paša.

Jazda sa za štrngania postrojov a pancierov pohla a začala zrýchľovať, údery kopýt sa postupne zliali do plynulého dunenia. Konečne rezko spustili aj turecké orchestre; každá provincia mala vlastný, ale nejakým zázrakom našli spoločný rytmus.

„Čo tam toľko stváraš?“ kričal Čelebi na sluhu, kým sa oňho párali prúdy sipáhiov. „Ty drúk daromný!“

Otrok konečne zvíťazil nad uzlom a tátoš poskočil, zadupotal uvoľnenými kopytami. Čelebi s lukom v ruke vyrazil za vzďaľujúcimi sa nikopolskými jazdcami. Uhorský mladík vyskočil na mulicu a snažil sa ho dostihnúť.

„Allahu ekber!“ zrúkol zbor tureckých jazdcov ďaleko vpredu.

„V mene Božom!“ kontrovali nepriatelia.

Bojový pokrik pretrhla vzájomná paľba z jazdeckých pištolí a karabín, nasledovaná prvými smrteľnými výkrikmi a erdžaním padajúcich zvierat. Uháňajúce kopytá zhltli posledné siahy voľného priestranstva a nikopolskí jazdci sa drvivo zrazili s protivníkmi. Všetko prehlušil strašný rachot, druzgot, krik a rinčanie železa. Sipáhiovia sa pomiešali s husármi a kyrysníkmi a strhlo sa zúrivé krviprelievanie.

Zadné voje jazdcov museli spomaliť kvôli hustnúcej tlačenici vpredu. Čelebimu to neprekážalo, nijako sa nehrnul doprostred najdivšieho boja. Uzdu si strčil medzi zuby, k tetive luku priložil šíp a vystrelil ho vysokým oblúkom smerom k nepriateľským húfom. Potom znovu a ešte raz, pričom každú strelu vyprevadil krátkou modlitbou, aby našla čierne srdce ďaura.

Odrazu sa kdesi vpravo viackrát zablyslo. Čelebi ta švihol pohľadom. Od tmavého lesa na severnom okraji poľa doľahlo burácanie diel. Do húfov Hisima Mehmeda pašu na pravom krídle švihlo niekoľko železných striel. Zopár jazdcov sa zrútilo, rozľahol sa ryk ranených a zdochýnajúcich koní.

„Alah, chráň nás!“ zvolal Čelebi. Dym z kanónov rozostavených pozdĺž lesa najprv všetko zahalil, ale vzápätí sa z neho ako pekelná horda vynorila kresťanská pechota. Mušketieri, pikanieri, hajdúsi a bežní zverbovanci vychádzali spomedzi stromov, zoraďovali sa do šíkov a po miernom svahu zostupovali k návršiu obsadenému tureckými strelcami. Tí si ich všimli už pred prvou salvou a časť artilérie napochytre zvrtli na sever. Onedlho delá na vŕšku zaburácali, na západ i na sever vyšľahli plamene. Strely dopadli pred čelo kresťanskej jazdy i pechoty a vymrštili do výšky hlinu a trsy trávy, avšak veľké škody na životoch nenapáchali.

Čelebi obrátil zrak na západ. Bosnianski, halepskí a anatólski jazdci, medzi ktorými sa ocitol, prestali postupovať. Ba čo horšie, pocítili čoraz dôraznejší tlak spredu.

Turecké kone spätkovali a vzpínali sa.

„Pri Bohu a Prorokovi...“ vydýchol Čelebi, vyťahujúc z tulca ďalší šíp.

Boj sa ešte ani poriadne nerozhorel a vojsko pravoverných už muselo ustupovať.

„V mene Božom! Kristus s nami! Za kríž a za cisára!“

Krik mužov a erdžanie koní dopĺňalo prerývané skučanie poľníc. Bubny udávali rytmus hrmotu kopýt a treskotu šabieľ a mečov.

Báthory nekričal, nevolal Boha, len kedy-tedy od srdca zahrešil – najmä keď odkiaľsi spredu priletel naverímboha vystrelený šíp, obtrel sa mu o krempu klobúka a škrabol koňa do zadku.

„Šľak to trafil!“ štekol a ťahom uzdy krotil strečkujúceho žrebca.

Situácia vpredu, v línii stretu, ho takmer nezaujímala – sústredil sa na to, aby nestratil z očí Michala. Voronin sa držal za nimi, na kapitánovu žiadosť kryl mládencovi chrbát. V rukách zvierali pušky a pištole, ale na rozdiel od ostatných nestriehli na príležitosť použiť ich. Nehrnuli sa vpred, práve naopak, zo všetkých síl sa usilovali, aby ich bojová vrava neobjala a nestrhla do krvavého víru uprostred poľa, odkiaľ doliehal príšerný huriavk a lomoz.

„Tritisíc?!“ zakričal Voronin. „Hovno tritisíc! Je ich aspoň trikrát toľko!“

Báthory len zlostne vyceril zuby.

Napriek očividnej tureckej presile Forgáčovi muži postupovali. Husári a kyrysníci sústredeným náporom prinútili nepriateľov cúvať. Zo severu sa do boja zapojila pechota, mušketieri dažďom olova zasypali turecké pravé krídlo i strelcov na nízkej vyvýšenine. Delostrelci pod lesom ich podporili druhou salvou.

Husársky klin rozčesol húfy súperov a presekal sa až k návršiu s tureckou pechotou a artilériou. Zhora sa na uhorskú jazdu znieslo mračno šípov a oštepov. Barónovi Íllesházymu sa stalo osudným, že si nevzal do boja pancier, ale len dolomán – jeho hruď skrz-naskrz preklala turecká kopija. Íllesházy vydávil záplavu krvi a zvrátil sa dozadu, takže hrot kopije trčiaci mu z chrbta bodol jeho koňa. Zviera zaerdžalo a poskočilo, jazdca tým však nestriaslo. Mnohí husári si pred bojom priviazali stehná k sedlám, takže ich paripy teraz splašene križovali bojisko a na chrbtoch sa im ako slamené panáky knísali a trepali mŕtvoly či torzá tiel rozsievajúce krvavý lejak.

Zhubné krupobitie z návršia neznámych príčin zredlo. Miklós Bercsényi a Ferenc Szörényi roztočili šable nad hlavami a v čele uhorskej jazdy vyrazili proti Turkom na pahorku. Raz-dva boli hore. Tam ale zistili, prečo pohanská streľba pred chvíľou poľavila. Agovia si počkali, kým sa útočníci priblížia na vzdialenosť istého zásahu. Nato zrevali povely a švihli mečmi.

Návršie obkrúžili ohnivé šľahnutia, delá a hlavne pušiek poskočili, všetko pohltil dym a ohlušujúci rev.

Szörényiho kôň sa akurát vzopäl proti poslednému, o čosi strmšiemu úseku stúpania, keď ho do pysku zasiahla delová guľa. Rozprskli sa zuby a vybuchla krv z konskej šije; nato guľa zasiahla jazdcovo brucho a vydrapila mu pravý bok aj s niekoľkými rebrami. Najbližších husárov zafŕkal obsah Szörényiho čriev a slizké franforce vnútorností. Takmer rozpolené telo prudko vyletelo zo sedla a zatrepotalo sa vo vzduchu ako rozpáraná handrová bábka.

Neskôr sa rozprávalo, že Szörényi po páde na zem s posledným výdychom šťavnato preklial Forgáča i Dvorskú vojenskú radu. Iní pridávali, že práve tá kliatba zapríčinila výsledok bitky pri Parkáne i nadchádzajúce udalosti pod novozámockými hradbami.

Ale to všetko boli bezpochyby výmysly a báchorky. Szörényiho v tom ohlušujúcom vreskote, ryčaní a delostreleckej hrmavici nemohol nikto počuť.

Okrem toho mu podkova husárskeho koňa takmer okamžite roztrieštila lebku.

Čelebi bol rád, že sa pred bojom viackrát dôkladne vyprázdnil. Inak by si teraz zaručene znečistil spodky.

Z bojového virvaru a kúdolov dymu sa naňho znenazdajky vyrútil nepriateľský jazdec – v sivomodrom pancieri a prilbici s mriežkovým chráničom tváre, spod ktorého sa v spŕške slín dral odhodlaný rev, vyzeral sťa ohava z dávnych čias. Nič na tom nezmenil ani pozlátený medailón s madonou a Jezuliatkom, ktorý sa mu skvel na hrudnom pláte.

Kyrysník mal dve jazdecké pištole, ale zjavne z nich už vystrelil a vrátil ich do holstier pri kolenách. V ruke teraz zvieral čakan na dlhej násade. Keď sa ním zahnal, ostrý, hrozivo zahnutý bodec sa zablysol v bielom svite brieždenia.

Čelebi zareagoval pudovo, takmer mimovoľne, akoby telo konalo bez ohľadu na strachom ochromenú myseľ – jedným plynulým pohybom zdvihol luk s posledným šípom, natiahol tetivu k brade a vystrelil.

Šíp sa s úsečným cinknutím zapichol medzi mriežky prilbice. Krátka vzdialenosť mu pridala na sile a ráznosti – jazdcova hlava sa zvrátila dozadu tak prudko, že nebyť kovového goliera, zrejme by praskli krčné stavce.

Rytier sa zrútil zo sedla, no chodidlo sa mu zachytilo v strmeni. Jeho kôň tesne minul Čelebiho tátoša a zmätene sa hnal preč, pričom jazdca vliekol za sebou. Zbroj rinčala a hlava s prilbou priklincovanou k lebke nadskakovala na poľných brázdach.

Derviš lapil dych a obrátil sa k sluhovi. Vytreštený mladík mu podal druhý zväzok šípov. Čelebi ho strčil do prázdneho tulca a krátkou dýkou preťal motúz, ktorý šípy držal pokope. Hneď potom založil do luku ďalšiu strelu a rozhliadol sa.

Nad bojiskom hvízdali guľky, syčali šípy, z vŕšku ešte kedy-tedy priletel oštep. Bosnianska, halepská i varadínska jazda sa nadobro pomiešali a potrhali. Kresťania už pobadali, že čelia značnej presile, ale čuduj sa svete, práve to im dodalo isté zúfalé odhodlanie. To sa pretavila v zúrivosť a priam divošské vojnové šialenstvo.

Obrátili početnejšiu tureckú jazdu na ústup.

Čelebi s hrôzou videl, ako sa nikopolský tug s pozláteným polmesiacom, dvoma konskými chvostami a pazúrmi medveďa z bulharskej vrchoviny kolíše a napokon padá medzi bojujúcich zurvalcov. Nazdal sa, že je koniec, ale vtedy sa nad prúdom jazdcov v strmeňoch vztýčil Kadizade Ibrahim paša.

„Neustupujte, zbabelci!“ divo krútil veliteľským buzogáňom. „Pri všemohúcom Bohu! Víťazstvo alebo smrť!“

Počúvli ho najmä sipáhiovia v pancieroch a šišakoch. So smelým pokrikom rozrazili skupinu uhorských husárov, ktorí sa snažili zmocniť spadnutého tugu. Kiliče, šimširy a balty neľútostne skrvavili dolomány a hlavy v huňatých kučmách. Keď sa tug opäť vzniesol, zvieral ho Kadizade osobne. Kričal na mužov, aby sa vrátili a bojovali.

„Môj pane!“ klusal k nemu Čelebi. „Sme stratení! Naša jazda sa rozpadla ako črieda oviec pred vlčou svorkou. Teraz je najvyšší čas kričať Božie meno, aby nás počul veľkovezír na druhom brehu. Určite pošle posily!“

„Nie!“ zaťal sa Kadizade. Okrúhlu tvár mal zafŕkanú krvou, takže keď mu po lícach stekali slzy, vyzeralo to, že plače šarlátom. „Radšej zložím kosti tu na poli, ale od toho podliaka pomoc nechcem! Za mnou! Allahu ekber!“

Kresťania sa rojili na úpätí vŕška a hrozilo, že odrežú strelcov na temene od zvyšku vojska. Ibrahim s družinou verných sipáhiov vyrazil po miernom svahu a čoskoro vtrhol do kruhu pešiakov, lemovaného neustálou paľbou z diel a pušiek. Agovia ho privítali hromovým pokrikom.

„Bojujte, statoční gaziovia!“ zvolal paša a zoskočil z koňa. Tug zveril Bali-bašimu, buzogáň zastokol za opasok, na ľavačku si nastokol štít pobitý ligotavou mosadzou a tasil masívny kilič. „Váš sandžakbeg je s vami! Aj Alah je s vami! Zvíťazíme!“

Bojovníci s novou vervou vypustili nad kresťanské oddiely mrákavu šípov a oštepov.

Vtedy mocne zahrmelo za riekou.

Niektorí si to v bojovom zápale ani nevšimli, no Čelebi, ktorý zostal pod pahorkom a nevedel sa rozhodnúť, či ustúpi s ostatnými jazdcami, alebo sa pridá k hŕstke udatných bojovníkov na návrší, to začul celkom zreteľne. Zhrozene sa obzrel.

Už sa rozvidnelo, nuž dobre videl, ako hradby ostrihomskej pevnosti vrúbili chumáče dymu. Okamžite pochopil. Pred niekoľkými dňami sa po hrade prechádzal a obdivoval tucet ozrutných balyemezových diel s krásnymi pozlátenými ornamentami na hlavniach.

Zdvihol pohľad vyššie. Zazrel rýchly, sotva postrehnuteľný pohyb nad Dunajom. Sedemdesiatfuntové strely sa mihli nad riekou, mostom i táborom na džigerdelenskej rovine a narysovali na nebo pavučinu dymových stôp.

„Alah! Alah! Alah!“ vykríklo mohutným hlasom päťdesiattisícové veľkovezírovo vojsko, ktoré sledovalo bitku z opačného brehu a malo prísny zákaz prejsť po moste.

„Niyáhááááááááááá!“ skríkol Čelebi a skrčil sa ku konskej šiji.

Gule so silnejúcim hvizdom dopadli na bojisko – medzi kresťanských i tureckých jazdcov, jedna dokonca švacla do strelcov na návrší. Vyprskla hlina a chumáče trávy, množstvo mužov a koní padlo skaličených a dolámaných.

Lenže to nebolo všetko. Ostrihomské balyemezy strieľali trieštivé strely. Gule krátko po dopade explodovali. Rozprskli sa kovové šrapnely, kamene a hrudy zeme, vo vzduchu sa zatočili ľudské i konské končatiny. Krv a črevá vytryskli, akoby muži a zvieratá nemali kosti a svaly a boli len mäkkými žblnkajúcimi nádobami plnými telesných tekutín.

Uhorský mládenec v hrôze vykríkol. Čelebi sa k nemu otočil.

Jedna guľa rozmetala neďaleko cválajúcich bosnianskych sipáhiov, rozryla hlinu na roli a dokotúľala sa k dervišovi a jeho sluhovi. Mladík kopol mulicu pätami v snahe uniknúť.

Neunikol. Ohnivé oko gule zasyčalo a železná opacha vybuchla.

Čelebiho kôň sa vzopäl na zadné, akoby ho zdvihla tlaková vlna. Plameň šľahol zvieraťu do očí, kovové franforce skrvavili hruď a brucho. S rykom klesol na zadok a na bok. Derviš len zázrakom neskončil pod ním.

Ohlušený učenec na chrbte lapal po dychu a civel nad seba. Zbadal, čo sa naňho rúti z neba a duchaprítomne sa prevrátil na brucho. Obnaženú hlavu si zakryl rukami.

Najprv ho zasypalo drobné kamenie, hrudy zeme a guče trávy. Potom sa zniesol horúci dážď. Nielen krvavý.

Až po hodnej chvíli Čelebi opatrne zdvihol hlavu. Zbadal zafúľaný turban a nasadil si ho, akoby mu to pomohlo vrátiť dôstojnosť. Našiel aj svoj vzácny luk a pevne ho zovrel. Po štyroch sa súkal k svojmu tátošovi. Zviera ešte dvíhalo hlavu a hrabalo kopytami, ale už mu nebolo pomoci. Čelebi sa chytil sedla, nadvihol sa a vyzrel spoza koňa.

Mulica ležala o kúsok ďalej. Bola roztrhnutá takmer napoly, z brucha sa jej vyvalili črevá. Sluhu najprv márne hľadal pohľadom. Potom obďaleč zazrel akýsi krvavý oškvŕknutý chuchvalec, z ktorého trčala čierna ruka s kŕčovito skrivenými prstami a čosi neforemné pokryté chumáčmi plavých vlasov.

Keď zvesil zo sedla meč a tulec a roztrasene vstal, zbadal neďaleko aj otrokove nohy.

V duchu si sľúbil, že na mládencovu počesť zloží aspoň krátku báseň. Ako za každého otroka, ktorý zahynul v jeho službách. Ale najprv musí sám prežiť vojnové besnenie. Okolo sa stále prelieval boj a nezdalo sa, že poľavuje, skôr naopak. Vreskot ranených a umierajúcich znásoboval dojem šialenstva, skutočného dňa Kerbely.

Čelebi si rukávom utrel krvou zafŕkanú tvár a vyrazil k palánku. V ušiach mu stále pískalo.

Hlava ôsma,

v ktorej sa Báthory pokúša dostať Michala z bojiska, ale všetky okolnosti sú proti nemu. Juliana Beličová sa priúča vojnovému felčiarstvu a vzdoruje Forgáčovým rozkazom.

Na východe sa mračná trhali od horizontu. Do pruhu čistej oblohy vyvrela spoza modrastých vrchov žeravina; najprv vrúbila čierne veže Ostrihomu, potom koruny stromov na dunajskom brehu a napokon sa ohnivá žiara rozliala po bojisku.

Svetlo nijako neprispelo k tomu, aby mal Báthory lepší prehľad o situácii. Netušil, v koho prospech sa boj vlastne vyvíja – pod príkrovom dymu a krvavej hmly sa Forgáčove i veľkovezírove jednotky prelievali tam a späť, trhali sa, miešali, ustupovali a zase preskupovali a neustále vyrážali do nových útokov.

A umierali, akože inak. Muži padali doslova po stovkách, ľudské i konské mäso sa vŕšilo.

Z neopísateľného zmätku vyvstal jediný jasný zámer: páni Eszterházy a Lippay sa rozhodli viesť početný prúd husárov k mostu. Klusali na východ širokým oblúkom po pravom krídle, po rozhraní poľa a lesov na dunajskom brehu. Snažili sa vyhnúť hlavnému bojisku i opevnenému palánku, v ktorom na svoju príležitosť striehli početné turecké zálohy.

„Vpred, bratia, k mostu!“ kričal Eszterházy. „Ak ho čo najskôr nezničíme, onedlho po ňom prejdú pohanské posily. Treba ich rázne zastaviť. Taká je vôľa jeho cisárskeho veličenstva. Odrezať neveriacu čvargu za riekou, vytýčiť tu jasnú kresťanskú hranicu. Za mnou, bratia v Kristovi! Za Boha, za Uhorsko!“

Vlajky so zlatým grifom a strieborným leopardom sa im trepotali nad hlavami. Báthory, Voronin a Michal sa nechali strhnúť riavou mužov a koní. Na južnom okraji oráčiny sa takmer nebojovalo, navyše mal tento výpad jasný, zmysluplný cieľ.

„Ten tvoj kamarát!“ zavolal Voronin, zatiaľ čo klusali poza pole s ovsom, na ktoré sa vracali turecké kone bez jazdcov. „Ten s nami riadne vypiekol. Poturčenec skurvený!“

Báthory sa len mračil, nemal čo povedať. Sándor zradil, o tom sa nedalo pochybovať. Ktovie, kam sa podel. Ak bol dosť prešibaný, aby vylákal novozámockú posádku spoza hradieb do nerovného boja v poli, určite mal dosť rozumu aj na to, aby včas zdúchol pred Forgáčovou pomstou.

„Mali sme mu stiahnuť gate, hneď by sa ukázalo, na koho strane stojí!“

Báthory na kozáka zagánil. „Buď rád, že nikoho nezaujímalo, čo v spodkoch skrývaš ty!“

Voronin si iba odfrkol a zrýchlil. Aj on musel v tureckom područí prijať moslimskú vieru a nechať sa obrezať.

Cestou k mostu rozbíjali menšie mohamedánske oddiely, ustupujúce pred mäsiarčinou na hlavnom bojisku. Viacerých utečencov zatlačili do vysokej šachoriny v luhoch pozdĺž dunajských ramien.

„K mostu! Zničte most!“ zaznelo opäť z čela jazdy. Husári pošibli kone k výbežku lužného lesa, ktorý im z tejto strany, od bojiska, zakrýval výhľad na lúky pred mostom. Ktosi bojovne zanôtil a ostatní sa pridali:

Šablička brúsená,

to je moja žena,

ona ma vyseká...

Pieseň sa zlomila. Spoza stromov sa konečne vynorilo rozľahlé predmostie. Husári prudko šklbli uzdami. No nie preto, že by ich tu čakali nepriateľské oddiely, ani im cestu neskrížili šiance či artiléria vyčkávajúca za zátarasami.

Nič také.

Na lúke sa pásli ťavy.

Stádo malo aspoň sto hláv, okrem dromedárov sa tu potuloval aj množstvo mulíc. Už boli poriadne znepokojené bojovou vravou a streľbou, a keď sa spoza lesa vyvalili muži na koňoch, nadobro sa splašili.

To však nebolo nič proti zmätku, ktorý ten výjav spôsobil medzi husárskymi tátošmi. Pri pohľade na hrbaté a nohaté cudzokrajné obludy akoby prišli o rozum. Vyvalili oči, spätili sa, prepukli v erdžanie a ryk. Ťavy sa nenechali zahanbiť a rozbehli sa ťažkopádnym knísavým behom, pričom vydávali hlboké hrdelné zvuky a hlasno rinčali zvoncami a kovaním postrojov.

Dosiaľ ukážkovo zoradená uhorská jazda sa potrhala a upadla do chaosu. Kone do seba vrážali, hádzali hrivami, poskakovali, strečkovali a dvíhali sa na zadné. Jazdci kliali a klátili sa zo sediel, akoby ich skropila hustá streľba.

Aj Michalov kôň pocítil, že nemá pevné vedenie, a keď sa popri ňom mihla roztrasená, spenená papuľa dromedára, mykol sa, zaerdžal a prudko poskočil, pričom ohol chrbát do oblúka.

„Preboha!“ zreval Báthory. Videl, ako mládenca vystrelilo zo sedla a padá dolu tvárou na konskú šiju. Odtiaľ sa popri predných nohách zošuchol na zem. „Miško!“

Junák spadol do trávy, ale šikovným kotúľom unikol tlčúcim kopytám, akoby to mal všetko nacvičené. Keď sa však pokúsil hneď vstať, zatackal sa a spadol naspäť na zadok.

Voronin sa načiahol po ohlávke Michalovho koňa, ale šalejúce zviera mu tesne uniklo a galopom vyrazilo preč, do virvaru koní, tiav a hulákajúcich mužov.

„Dopekla!“ Kozák sa len s vypätím všetkých síl vytiahol naspäť do sedla.

Niektorí jazdci sa neovládli a začali na dromedáre strieľať. Rachot zbraní a nešťastné mručanie umierajúcich zvierat však chaos ešte znásobili.

Do toho im nad hlavami zahvízdali šípy. Vedľa Báthoryho, ktorý práve zoskočil k ohúrenému Michalovi, sa do zeme zapichla operená strela. Krátko sa obzrel.

Tureckí jazdci vytlačení z hlavného bojiska postrehli nepriateľský pokus o prienik k mostu. Zatúžili zmyť zo seba hanbu za predchádzajúci útek. Narýchlo sa preskupili, vytvorili oddiel o sile asi stopäťdesiat mužov a vrhli sa na husárov rozmetaných zdivenými ťavami. Ťažké kiliče i svižné šimširy sa zrazili so šabľami a palošmi, zaťali sa do kučiem a dolománov.

Báthory strčil uzdu svojho koňa do Michalovej ruky a siahol po pištoliach. Práve včas: ako víchor sa k nim prihnala skupina jazdcov v turbanoch a šnurovaných kabátcoch. Zakrivené meče sa zajagali v ohnivom brieždení.

„Allahu ekber!“ skríkol Voronin z plných pľúc a zdvihol obe ruky; pušku, ktorú zvieral v pravačke, otočil hlavňou k nebu. „Allahu ekber! Sme s vami, bratia!“ pokračoval po turecky. „Slúžime sultánovi!“

Spomalili, zaváhali, preskočili zmätenými pohľadmi z kozáka na kapitána a späť.

Voronin prudko sklonil pušku, až mu pažbenie hlavne pleslo do ľavej dlane.

Pochopili a opäť zborovo privolali Boha.

Kozák vystrelil.

Jazdcovi, čo pred seba vystieral ruku s pištoľou, roztrhlo turban. V spŕške krvi sa zvrátil dozadu a zošuchol po konskom zadku.

Medzitým sa vztýčil Báthory. V dlaniach zvieral dvojhlavňové dolepky. Najprv zdvihol pravú ruku. Z hornej hlavne vyšiel výstrel, guľka sa zavŕtala do hrude najbližšieho Turka. Druhý kohútik škrtol do ocieľky, no výstrel nevyšiel. Báthory sa tým nenechal vyviesť z miery a zdvihol druhú pištoľ.

Prvým výstrelom zmietol zo sedla jazdca, ktorý práve pustil tetivu luku. Šíp škrabol Báthoryho do pleca. Mykol sa a hrubo zaklial, ale hneď sa narovnal a vypálil z druhej hlavne.

Guľka trafila hlavu tureckého koňa. Zvieraťu sa podlomili nohy a jazdec vykríkol a zaknísal sa; nato sa zrútili na zem v jednom chumle vytreštených očí, kopúcich nôh a praskajúcich kostí, pričom len tesne minuli Báthoryho a Michala. Kapitánov kôň splašene poskočil a takmer vytrhol uzdu z mladíkovej dlane; Michal stratil rovnováhu a spadol, no koňa nepustil.

Voronin výstrelom z pištole umlčal bojový pokrik ďalšieho nepriateľa, nato tasil šašku.

„Čornyj voron, čornyj voron,“ zanôtil si zlostne, cez zuby. Pôvabne zakrivená čepeľ sa mihla ako sen a v rannom svite sa zatrblietali rubínové kropaje z hrdla tureckého jazdca.

Báthory vyšklbol schiavonu a s nemalou pomocou Šťasteny odsekol hrot kopije, ktorou sa ho pokúsil prebodnúť okolo cválajúci sipáhi. Jazdec o kus ďalej trhol uzdou, zahodil pahýľ násady a siahol po meči. Vytasiť ho už nestihol. Vedľa Báthoryho zarachotil výstrel a Turek zmizol zo sedla ako odčarovaný.

Na jedno ucho ohlušený kapitán sa otočil k Michalovi.

„Zmiznime odtiaľto!“ zakričal junák a sklonil dymiacu pištoľ.

„Moja reč. Do sedla, už aj!“

„Je to tvoj kôň!“

„Rob, čo ti vravím!“

Michal mu len krátko pozrel do očí, nato vopchal nohu do strmeňa a nasadol. Báthory sa rozhliadol, ale Michal k nemu otočil koňa druhým bokom s voľným strmeňom.

„Na čo čakáš?!“

Kapitán dlho nerozmýšľal a vyštveral sa za Michala. Kôň zafŕkal a zatancoval dookola, ale mladík mu pritiahol uzdu a obrátil ho čelom na západ.

„Stepan!“ zakričal Báthory.

„Tu som!“ priklusal k nim Voronin. Ruku so šaškou mal zafŕkanú krvou až po plece. „Stačilo? Odchádzame? V najlepšej zábave?“

„Galopom!“

Rezko sa vracali k výbežku lesa, ktorý oddeľoval priestranstvo pred mostom od bojiska na západe. Na konci dubiny natrafili na skupinu zúbožených husárov.

„Kapitán!“

Medzi doráňanými mužmi klusali aj Lippay a Eszterházy. Grif a leopard ich už nesprevádzali, vlajky s címermi stratili vo virvare boja a chaose vyvolanom splašenými ťavami. Lippay sa čudne krčil v sedle s tvárou tesne nad konskou šijou. Báthory si všimol zlomenú násadku šípu, ktorá šľachticovi trčala z brucha. Krv mu zmáčala vyšívané husárske nohavice až po koleno.

„Kriste...“

Vedno vyrazili na západ. Odrazu sa pred nimi z dymu a zmätku vynorila koruhva s jednorožcom. Barón Bercsényi viedol početnú uhorskú jazdu do ďalšieho útoku, tentoraz proti palánku. Tvár mal skrivenú bojovým šialenstvom a kričal, že zahanbil aj hlahol útočných poľníc.

„Za mnou! Do útoku! Za Uhorsko! Victóóóóóória!“

Eszterházy sa nechal strhnúť jeho odhodlaním a zavrátil aj zvyšok svojej družiny; otočili tátoše naspäť na východ, dokonca aj bezvládny Lippay zmizol v prúde jazdcov. Len Voronin a obaja Báthoryovci rýchlo vybočili z tej riavy. Až po niekoľkých siahach spomalili skoro do kroku a plní obáv a pochybností sa obzreli za husárskou jazdou.

Bercsényi sa hnal k tureckému táboru, k valom a palisádam. Odkiaľsi zo severu pricválala jednotka nemeckých a talianskych kyrysníkov vedených markízom de Grana. Spojili sa s husármi a vedno smerovali k mostu cez priekopu. Za ním videli prejazd vo vale, ktorý sa ničím nezatváral, dokonca tam Turci neumiestnili ani provizórne zátarasy. Útočníkom to vnútilo dojem, že im je tábor vydaný na milosť a nemilosť.

„Je po nich,“ povedal Báthory a Voronin temne prikývol.

Len čo sa kresťanská jazda dostatočne priblížila, na valoch a sypaných baštách zrúkli húfnice. Kartáčové strely sa vo vzduchu roztrhli a smršť olovených guliek so zlovoľným hvizdom zasypala jazdcov.

Padali po tuctoch, muži i kone, šialene ryčiaca skrumáž prýštiacej krvi a praskajúcich hnátov. Niektorí sa horko-ťažko prebili až k mostu pred bránou, ale vtedy sa dostali k slovu turecké muškety – strieľne na palisádach vypľuli oheň a dym. Husárov a kyrysníkov na predmostí postihla neslýchaná skaza, tátoše i s jazdcami s rykom padali jeden cez druhého a zahrotené koly v priekope dokonali dielo záhuby.

Bolo po boji. Už išlo len o to, aké veľké budú Forgáčove straty.

Čelebi sa prebrodil nízkou vodou. Spolu s ďalšími gaziami, ktorí na nejaký čas našli skrýšu v tŕstí a vrbinách pozdĺž Dunaja, vyšiel na breh a ponáhľal sa naspäť na bojisko. Všetko nasvedčovalo tomu, že sa vývoj bitky otočil. Po divej kanonáde z tábora i hradieb samotného Džigerdelenu poľnice a bubny kresťanov zmĺkli, zato turecké orchestre zahrali bodro a radostne. Čelebi mal šťastie a na poli s ovsom naďabil na zatúlaného koňa bez jazdca. Šikovne lapil uzdu, ktorú zviera vlieklo po zemi, a vzápätí sa už rozhliadal zo sedla.

Všadeprítomnými kúdolmi čmudu prenikali takmer vodorovné slnečné lúče. Derviš rozoznal, že najzúrivejšie jatky sa odohrali pred táborom. Skaza však už poľavila a zdrapy ďaurskej jazdy utekali, čo im sily stačili. Z brány palánku sa vyhrnulo niekoľko peších bölükov, najmä bosnianskych, a dali sa sekať a prebodávať všetko živé, na čo naďabili. Pašovia Köse Ali, Hisim Mehmed, Jusuf a Gürdžü Mehmed preskupili jazdcov, opäť uhnietli z roztrúsených a zmätených húfov pevné zostavy a pohli sa na západ.

Do toho znovu zahrmeli balyemezy na hradbách Ostrihomu. Tentoraz veľkovezírovi topčiovia mierili lepšie a výbušné strely zasiahli len ustupujúcich bezvercov.

S ďakovnou modlitbou na perách Čelebi popchol koňa k vyvýšenine, kde naposledy videl svojho pána. Na jeho vlastné prekvapenie sa strelci na vŕšku stále bránili. Keď vyklusal hore, zazrel aj nikopolský tug.

„Evliya!“ privítal ho Kadizade Ibrahim paša. Sedel na konskej zdochline ako na pohodlnej pohovke, celý spotený a zakrvavený, pil z čutory studenú kávu a vedľa nohy mal opretý vyštrbený meč. „Kde sa túlaš? Poď, pridaj sa k nám pri poslednom víťaznom výpade! Ulovíme toľko svinských hláv, že nám budú visieť na sedlách ako strapce hrozna!“

Strelci na vŕšku si stále vymieňali salvy s masou nemeckých mušketierov a uhorských hajdúchov na severnom poli. Kresťanská pechota už značne zredla, no neprestávala bojovať, s neotrasiteľným odhodlaním čelila strelcom i tureckým jazdcom, ktorí dorážali zo všetkých strán a hynuli na dlhánskych talianskych pikách.

Čelebi nestihol vysvetliť pašovi, kde bol doteraz a prečo má cudzieho koňa a nenesie ani jednu kresťanskú hlavu. Pod severným lesom opäť zahrmeli nepriateľské delá. Strely presvišťali nad mušketiermi a pikaniermi a zasypali vŕšok. Jedna zasyčala tak blízko, že Čelebi vystrašene skĺzol z koňa.

„Nezosadaj, evliya,“ vyceril Ibrahim zuby a zdvihol sa z mrciny. „Hneď vyrazíme. V mene Boha, bratia! Nastal náš čas!“

Nikopolskí jazdci začali vyskakovať na kone. Aj sandžakbeg sa vysúkal do sedla. Čelebi najskôr nechápal, čo má Kadizade v pláne, ale potom začul zborový pokrik kdesi na severovýchode. Prekvapene pozrel tým smerom.

Od Džigerdelenu sa po severnej strane bojiska, tesne popod les, valila početná turecká jazda. Využila prestávku medzi salvami, a kým kresťanskí delostrelci stihli znovu nabiť delá, vrhla sa na nich a začala ich pomstychtivo sekať.

„To je Kibleli Mustafa paša a jeho damaskí jazdci!“ zasmial sa Ibrahim paša. „Rozkázal som mu, aby cválal oblúkom po pravom krídle, pobil ďaurských topčiov a zmocnil sa ich diel. Teraz konečne môžeme zaútočiť. Dobre sa dívaj, evliya, neskôr podáš svedectvo o tomto slávnom víťazstve!“

Sipáhiovia Kibleliho Mustafu pašu sa rýchlo vysporiadali s obsluhou diel a potom sa zvrtli na juh, aby od chrbta udreli na kresťanskú pechotu. Mierny svah im dodal rýchlosť a razanciu.

To už boli pripravení aj muži na vŕšku. Strelci sa pohli priamo dole, v ústrety hajdúchom a mušketierom. Jazda vedená Kadizade Ibrahimom vyrazila doprava, potom sa v oblúku vrátila, prelomila šíky pikanierov a krvilačne sa vrhla na mušketierov a hajdúchov.

Rozpútal sa boj muža proti mužovi, taký besný a ukrutný, akoby doterajšie strety boli len bezvýznamnými šarvátkami, len predohrou pred skutočnou bitkou.

Báthory klial ako posadnutý zlým duchom. Ba horšie ako slovenský sedliak v krčme.

Bohovia vojny boli očividne proti nim a za každú cenu sa im snažili vycicať krv a pohltiť duše. Trojica sa za svet nevedela dostať z bojiska. Šťastie sa im zrejme minulo, keď unikli krviprelievaniu pred valmi pohanského palánku.

Turci sa nadobro pozviechali a prešli do protiútoku. Oráčinu, ešte nedávno pokrytú len mŕtvolami, zdochýnajúcimi koňmi a plaziacimi sa ranenými, opäť križovali družiny osmanských jazdcov i súmerne zoradené pešie oddiely. Vyzeralo to, akoby vyskakovali spod zeme alebo sa zhmotňovali z dymu nad krvavou rovinou. Poverčivá duša by uverila, že vstávajú z mŕtvych, vzkriesení čiernym orientálnym kúzlom.

Cesta na západ, k nízkemu hrebeňu, z ktorého ráno Forgáč velil do útoku, bola zahataná. Báthoryovci a Voronin museli odbočiť na sever, k vŕškom pokrytým lesmi a pustými vinohradmi. Tým sa ale nebezpečne priblížili k bojisku, na ktorom kresťanská pechota čelila ohromnej presile sultánových jazdcov a strelcov.

Báthoryho kôň s dvojitým bremenom mal čoraz väčšie ťažkosti kľučkovať medzi tureckými húfmi. Okolo pršali šípy. Jedna strela zasiahla koňa do zadku, pričom len o palec minula ten kapitánov. Tátošík zaerdžal a stratil rytmus, len-len že sa nezrútil na strnisko po zožatej raži. Našťastie sa otriasol, opäť nabral rovnováhu a pokračoval, hoci citeľne stratil rýchlosť. Báthory švihol pohľadom cez plece a znovu zahrešil.

Pustila sa za nimi hŕstka jazdcov. Beg v krúžkovom pancieri a šišaku zvieral kopiju s farebným chocholom. Za ním sa hnali štyria jazdci v kabátcoch a turbanoch; jeden z nich zvieral luk (práve doň založil druhý šíp), ostatní dychtivo mávali šimširmi a jatagánmi. Na sedlách im ešte nevisela ani jediná kresťanská hlava, zavetrili príležitosť nejaké uloviť.

Báthory začul cvengnutie tetivy.

„Pozor!“ zrúkol a ovalil sa na Michala, čím ho zrazil ku konskej šiji.

Šíp ich tesne minul, no trafil zadnú nohu Voroninovho koňa. Zviera zaryčalo, noha sa mu podlomila, nasledoval pád. Kozák sa odkotúľal niekoľko siah a zostal omráčene ležať.

Báthoryho kôň sa so šťastím vyhol ranenému tátošovi. Tým však nadobro stratil rýchlosť.

Turci ich raz-dva dobehli.

Báthory nemal v úmysle dať sa zabiť od chrbta. Nešikovne sa zošmykol z koňa; noha boľavá od starých zranení ho zradila, spadol na všetky štyri. Ako sa dvíhal a snažil sa tasiť meč (pištole nemal kedy dobiť), prihnal sa k nemu turecký veliteľ a bodol kopijou. Kapitán sa len so šťastím vyhol hrotu, duchaprítomne zovrel násadu v ohybe lakťa a nechal sa ňou otočiť okolo vlastnej osi, pričom ju použil ako páku.

Beg sa sklátil zo sedla a s rinčaním spadol na pole. Báthory sa zvalil sotva tri kroky od neho.

Kozákov kôň s prestrelenou nohou nariekal a márne sa snažil postaviť. Jeden Turek zoskočil pri nehybnom Voroninovi a tasil jatagán, aby mu oddelil hlavu. Stepan sa však neočakávane obrátil horeznak, zachytil dopadajúce Turkove zápästia a trhol nimi nabok tak rázne, že sa súper zrútil vedľa neho. Vzápätí už Voronin kľačal na ňom, surovo, za praskania kostí a Turkovho revu sa zmocnil jatagánu a mocne ním sekol protivníka do krku. Krv vystrekla na tri lakte ďaleko.

Báthory potácavo vstal. V rukách stále zvieral ukoristenú kopiju. Zozadu sa k nemu prihnal rachot kopýt. Otočil sa a naverímboha bodol kopijou proti siluete bojovníka v sedle – prudko, mocne, obojručne.

Trafil.

Pätka kopije sa zaryla do poľa. Jazdec s hrotom zaboreným v trupe sa vzniesol nad sedlo; kôň mu ufujazdil spomedzi nôh a stratil sa v dyme a chaose. Báthory sa zatackal a padajúc na zadok vytreštenými očami civel, ako Turek hnaný zotrvačnosťou stúpa na hrote dvíhajúcom sa k nebu. V najvyššom bode ním špička nadobro prenikla a v prúde krvi vyrazila z chrbta.

Obaja muži sa zrútili na zem.

Báthory si pomyslel, že na takéto výčiny je už naozaj starý.

S myšlienkou na Michala sa snažil čo najrýchlejšie vstať. Keď sa však obzrel, pohľad mu padol na tureckého bega, ktorý sa medzitým zdvihol a tasil kilič. Široká čepeľ sa vzniesla, muž vykríkol a rozbehol sa proti kapitánovi.

Schiavona vyletela z pošvy akurát včas, aby výpad vykryla. Zaiskrilo sa, protivníci sa zaknísali, hlasno zafučali a o krok od seba odstúpili. Nato sa meče opäť vzniesli a ostria sa do seba besne zahryzli.

Voronin už bol na nohách. Strhol si z opaska stočený korbáč a ráznym švihnutím ho rozvinul. Jazdec so šimširom chcel kozáka zraziť konskou hruďou. Voronin sa hybko vyhol zvieraťu i syčiacemu ostriu, zvrtol sa za Turkom a plesol korbáčom. Koniec biča sa omotal jazdcovi okolo krku. Voronin celou silou šklbol. Turkovi vyletel jazyk z úst. Zvrátil sa dozadu tak prudko, že sa jeho kôň vzopäl na zadné. Tým ešte urýchlil pánov pád. Muž narazil hlavou do zeme; zaznelo hlasné chrupnutie a telo sa ochabnuto rozpľaslo na zemi. Kôň dopadol na štyri a rozbehol sa preč.

Voronin naučeným pohybom uvoľnil bič, prehodil si rukoväť korbáča do ľavej ruky, tasil šašku a otočil sa.

Báthory stál s mečom v ruke proti tureckému begovi. Nehýbali sa. Begov krúžkový pancier kropil krvavý dážď. Tryskal z jeho hladko okypteného krku. Hlava v šišaku sa práve zastavila medzi brázdami.

Kilič vykĺzol z ochabnutých prstov. Bezhlavé telo akoby tým prišlo o zdroj sily; kleslo na kolená a potom žuchlo na prsia.

Báthory sklonil schiavonu a bezradne sa rozhliadol.

„Miško!“ zakričal. „Stepan, vidíš ho niekde?“

Voronin zakrúžil pohľadom po poli, no musel potriasť hlavou. Báthory znovu zahrešil. Okrem Michala sa kamsi vyparil aj posledný z piatich jazdcov.

Voronin podišiel k svojmu koňovi, stupil mu na šiju a vrazil ostrý hrot šašky popri krku do hrude. Zviera sa naposledy vzopälo, potom kleslo s krvavou penou na nozdrách. Kozák mu strhol sedlové kapsy a kožený popruh s puškou a vyrazil za Báthorym, ktorý sa už rozbehol k severným vŕškom.

Juliana bola celá od krvi. Nebol čas umývať sa, tobôž prezliekať, ranených a umierajúcich nosili a vozili v neustávajúcom prívale rozsekaného, dostrieľaného a potrhaného mäsa; keď už v šmykľavých prstoch neudržala daktorý z felčiarskych nástrojov či končatinu skaličeného nešťastníka, poutierala si ruky do čoraz lepkavejších šiat a pokračovala v diele, ktoré pripomínalo skôr šialený bitúnok než poľný lazaret. Prostý čepiec, pod ktorým si skryla vlasy, mala fľakatý od potu a krvi.

Ošetrovali pod holým nebom, na troch stoloch pribitých na drevených kozách. Novozámocký hlavný lekár Matúš Domanický bol vysoký, pevný chlap bez jedinej unce zbytočného tuku na tele; vynímal by sa skôr na bojisku ako v zázemí. Hlavu mal holú ako koleno, fúzy a bradu pretkané šedinami, oči čudne planúce, ale sústredené a prenikavé, akoby nimi vedel nazrieť do ľudských útrob a zaraz nájsť zdroj bolesti. Dych mu prenikavo razil liehom, ale asi to bolo nevyhnutné, pretože pri prvom ranenom dovlečenom z bojiska sa mu viditeľne triasli prsty. Bohapusto zaklial, schmatol fľašu s čírou tekutinou určenou na čistenie rán a dal si niekoľko prajných glgov, akoby to bola voda. Zastenal, odkašľal si, na chvíľu privrel oči, a keď sa pustil rezať nohu druhému pacientovi, ruky sa už pohybovali isto a presne.

Obletovalo ho niekoľko mladších pomocníkov. Rozrezávali a strihali krvou nasiaknuté odevy, zručne vyslobodzovali telá z pokrivených či prederavených pancierov, uťahovali škrtidlá, podávali nástroje, čistili a zašívali rany a napokon prenášali ošetrených mužov buď na vozy (ak mali šancu prežiť), alebo ich ukladali do radu s mŕtvymi na trávnatom svahu (ak im už nebolo pomoci). Kedy-tedy sa niektorý z nich povracal, ale hneď nato sa vrátil do práce. Domanický prechádzal od stola k stolu a napochytre hodnotil, či má vôbec zmysel ošetrovať. Ak áno, zväčšoval rany, vyťahoval guľky, hroty šípov a šrapnely, rezal, pílil, sekal. Čoskoro mal aj on ruky krvavé vyše lakťov a kožená zástera zvlhla a sčernela, takže vyzeral ako démon, ktorý hneď za pekelnou bránou rúbe nebožtíkov a ich kusy hádže do ohnivej priepasti.

Juliana chvíľu premáhala zmätok, na takéto felčiarstvo nebola zvyknutá – mastičkárstvo a starosť o každú ranku a škrabanec tu nemali miesto, prednosť dostala hrubá mäsiarska robota. Rýchlo sa však do toho dostala a čoskoro mala pri jednom stole hlavné slovo.

Z východu doliehalo hrmenie diel, praskavé salvy pušiek a poryvy bojových pokrikov. Ako bitka pokračovala, ranených pribúdalo a felčiari museli čoraz nemilosrdnejšie vyberať, koho zachraňovať a koho nechať osudu. Ako inak, prednosť mali šľachtici a dôstojníci, z ostatných mali nárok hlavne tí so stredne vážnymi zraneniami po guľkách a ostriach. Obete delostreľby vo väčšine prípadov vykrvácali už počas prevozu do lazaretu. Muži so zlomeninami museli počkať, takisto zranení, ktorým sa už cestou podarilo ako-tak zastaviť krvácanie.

Okolo stolov sa vŕšili amputované končatiny, čižmy, zničená zbroj, úlomky zbraní a strely vytiahnuté z tiel. Otrasný smrad krvi a výkalov lákal muchy a ovady a spoľahlivo odháňal každého, kto priviezol raneného druha a potom už felčiarom iba zavadzal. Statočne sa držali aj kňazi – Štefan Švárny z novozámockého františkánskeho kláštora, ako aj kalvín Koller. Neúnavne obchádzali skrvavených mužov, udeľovali posledné pomazania, neraz zostalo práve na nich, aby zosnulému zatlačili oči. Samozrejme, úzkostlivo sa snažili rozlišovať, kto je prívrženec katolíckej Viedne a kto príslušník reformovaných stavov.

„Pišta, tento je tvoj!“ zakričal Koller od muža, ktorého zložili zo stola a rovno preniesli k radu nebožtíkov, hoci ešte slabo dýchal.

„A títo tvoji!“ ukázal Švárny na dvojicu zemanov, ktorí sa posediačky opierali jeden o druhého a čakali na ošetrenie, pričom z nich s cícerkami krvi unikal aj život.

Dušpastieri sa mihli v protismere, až tmavé kutne zaviali.

Pravdaže, mŕtvych a umierajúcich v rade na úbočí pribúdalo omnoho rýchlejšie ako ošetrených a nádejou obdarených na vozoch.

„Z cesty! Nabok, azanďalát!“ prihnalo sa volanie spolu so silnejúcim konským dupotom. „Jeho milosť je ťažko zranená!“

Domanický zdvihol zrak od nemeckého feldvébla, ktorému práve vytiahol turecký šíp z boku. Cez vyvýšeninu sa prehupol hlúčik jazdcov. Viedol ich Bercsényi.

„Sem, urodzený pán!“ mávol lekár karmínovou rukou. Barón za sebou viedol koňa, na ktorom sa bezvládne knísal Eszterházy. „Tento stôl je voľný!“

„Tohto treba ešte zašiť,“ namietla Juliana, sklonená s ihlou a niťou nad feldvéblovou ranou.

„Dokončite to na zemi,“ odsekol fyzikus. „Jeho grófska milosť má prednosť.“

„Ale tú chvíľu predsa...“ začala, lenže dvaja pomocníci už chytili skučiaceho nemeckého poddôstojníka za nohy a pod pazuchy, stiahli ho zo šmykľavého stola a nie príliš šetrne premiestnili na obďaleč rozprestretú plachtu.

Juliana spražila Domanického pohľadom a bežala si kľaknúť k Nemcovi, aby dokončila prácu.

Eszterházyho odrezali od sedla, ku ktorému sa pripútal, aby v prípade zásahu nezostal ležať na bojisku a jeho hlava neskončila na tureckej kopiji. Z koňa ho stiahli rovno na stôl. Tam mu posediačky porozopínali pracky panciera a zbavili ho hrudného plátu. Juliana na okamih zdvihla zrak od svojho pacienta a zbadala svetelný lúč prenikajúci dierou v grófovom prsnom kyryse.

„To sa často nevidí, aby prestrelili šľachtické brnenie,“ prehodil Domanický konverzačným tónom. „Prvotriedna oceľ, talianski platniari...“

„Schytal to zblízka, asi z dvoch siah,“ zachripel Bercsényi, zložil si prilbicu a chrbtom ruky pretrel spotenú tvár, čím po nej rozmazal krv a čosi hnedé. „Ale je pomstený – tomu skurvysynovi s mušketou som na mieste odfaklil hlavu.“

„To nie je celkom presné, pane,“ poznamenal jeden z husárov, ktorí sa ustarostene dívali, ako ránhojiči párajú Eszterházyho krvou nasiaknutý odev.

„Tak pol hlavy, čo na tom záleží?“ odfrkol si Bercsényi. „Akurát ma mrzí, že som nevzal ten kus lebky a nedal ho pozlátiť, bol by to pekný darček pre jeho milosť, keď sa vystrábi. Miska na hrozno alebo...“

„Nevystrábi sa,“ povedal Domanický, zblízka skúmajúci dieru uprostred grófovho trupu. Neustále z nej prúdila krv, až ju pomocníci nestačili utierať.

Barón na lekára škaredo zagánil. Očividne nemal ďaleko k taseniu šable a hrubému násiliu. Domanický sa narovnal a chladne opätoval jeho pohľad.

„Tu už sa nedá nič robiť. Len privolať kňaza. Eszterházyovci sú katolíci. Pišta!“

„Žiadneho kňaza,“ zavrčal Bercsényi a prikročil k stolu. „Robte dačo! Zachraňujte! Ešte ste sa ho ani nedotkli!“

„Jediný dotyk, ktorý potrebuje, je kríž na čelo a potom zatlačiť oči.“

„Hovno!“ vyštekol barón. „Začnite ho kurírovať! Vyberte guľku!“

„Celkom zbytočné. Už stratil priveľa krvi a zranenie v tejto časti...“

Bercsényi schmatol lekára pod krkom. „A ja vám vravím, že mu zachránite život. Pustite sa do toho, inak...“

Eszterházy zakašľal a otvoril oči, priam ich vytreštil, akoby naňho oneskorene padol úžas zo zásahu pohanskou guľkou.

„Čo sa to... pre Krista...“

„Vydržte, vaša milosť!“ sklonil sa k nemu barón. „Zasiahli vás, ale fyzikus vás z toho vyseká.“

„Strašne to...“ lapal gróf po dychu, „strašne to bolí... Ukrutne... Nemôžem...“

Prihrnul sa k nim Švárny a spýtavo pozrel na Domanického. Doktor prikývol. Kňaz prešiel do čela tabule, k hlave umierajúceho.

„Preč od neho, krkavec!“ skríkol Bercsényi. „Jeho čas ešte nenastal!“

Eszterházy sa znovu rozkašľal, vychrlil a vyvrátil krv, telom mu zalomcoval kŕč. Z posledných síl sa pokúsil prevrátiť na bok, aby si uvoľnil hrdlo. Z diery po guľke sa vyrinul silnejší tmavočervený prúd. Felčiarski paholkovia ho chytili, aby zabránili pádu zo stola. Vtedy sa naposledy mykol, vystrel nohy, prehol chrbát ako luk a strašne, plačlivo zachrčal.

Potom znenazdajky ochabol, hlava mu odkväcla a oči sa obrátili stĺpkom.

„In nomine patris...“ prežehnal sa Švárny.

„Doriti!“ zrúkol Bercsényi a tresol päsťou do stola, až sa krv rozfrkla. „Tatársky boh to ohnivou strelou páral!“

Zarachotili kopytá, zacvendžala zbroj, z návršia padli na lekárske stoly tiene prichádzajúcich jazdcov.

„Páni!“ zvolal Forgáč. „Čo sa to deje?“

„Eszterházy, vaša milosť,“ vydýchol Bercsényi. „Boh si ho vzal, tak ako Lippaya, Szörényiho a...“

„Na to sa nepýtam,“ prerušil ho Forgáč a trhol uzdou. „Podajte mi hlásenie o priebehu boja! Prečo sa zdržiavate tu? Kde sú vaši muži?“

„Rozprášení po poliach a lesoch,“ odvetil barón a významným pohľadom zhodnotil Forgáčov odev nepoznačený jedinou kvapkou krvi či škvrnkou potu. „Nič neviete? Z toho kopca máte predsa dobrý výhľad. Aj keď treba uznať, že váš post je od bojiska na tri dostrely delom...“

„Hlásenie!“ uťal Forgáč. „Dole na poli sa stále bojuje!“

„Bojuje, a zúrivo, o život a spásu duše. Zdrapy pechoty čelia obrovskej presile. Báthory mal pravdu.“

„Čože?“

„Vleteli sme rovno do pasce, strčili väzy pod pohanské šable. Ten prekliaty utečenec, na ktorého výmysly ste stavili osud celej posádky, musel byť turecký špiceľ. Rozumiete? Dvoch dvorov pes. Klamal ako cigánsky vajda, úplne vo všetkom. Most je dokončený a striehlo tu na nás najmenej desaťtisíc obrezancov.“

„Desaťtisíc?“ Forgáčovi preskočil hlas, na okamih stratil zvyčajnú rezolútnosť. „Viete určite...“

„Možno aj viac. Chvíľu ustupovali, lebo sme na nich udreli naozaj tvrdo, ale zakrátko sa spamätali, pozviechali a prešli do protiútoku. Tuná nešťastný Eszterházy sa pokúsil dostať k rieke a zapáliť most, ale stádo splašených dromedárov mu odrezalo cestu a zboku ho preklalo pohanské ľavé krídlo. Najhoršie to bolo pred palánkom. Ani sme sa nedostali cez priekopy, pohanskí strelci na nás uvrhli hotový Satanov hnev. Potom sa prihnali ďalšie oddiely sipáhiov. Porúbali delostrelcov pod lesom a zmocnili sa kanónov. Teraz útočia na pechotu. Ak nič neurobíme, pohlušia ich do posledného muža. Treba zhromaždiť zvyšných jazdcov, zostalo ich ešte aspoň tisíc...“

„Tisíc?“ zvolal Forgáč, biely ako tvaroh. „Z takmer štyroch tisícok? Všetci svätí, to nie je možné!“

„Tisíc je dosť na to, aby sme podnikli ešte jeden výpad,“ trval na svojom barón.

„Potratili ste rozum? Ak je saracénska presila taká obrovská, len by ste ich viedli na porážku...“

Prerušila ho trúbka, dupot kopýt a ligot kyrysov na severnom konci vyvýšeniny. Cez hrebeň sa prevalili talianski a nemeckí obrnenci na upachtených koňoch. Viedol ich Otto de Grana. Niekde stratil klobúk a prišiel aj o meč; v ruke zvieral bojovú sekeru na dlhom porisku, akoby sa vracal z rytierskeho turnaja.

„Vaša milosť!“ kričal z diaľky. „Súrne potrebujeme posily! Všetkých jazdcov, čo prežili. Nakážte, nech sa zhrčia do jedného útvaru a dobijú si pištole a karabíny!“

Forgáč neodpovedal, len sa zachmúrene díval, ako markíz prechádza pomedzi rady mŕtvych mužov a zastavuje koňa pri poľnom špitáli.

„Počuli ste ma, pane? Musíme sa preskupiť...“

„Počul som dobre, markíz. Nič také nerozkážem.“

De Grana sa zarazil, preskočil očami z nehybného Eszterházyho na zlostného Bercsényiho a potom naspäť na odmietavo sa mračiaceho Forgáča.

„Vaša milosť, treba zachrániť pechotu. Uviazla v obkľúčení. Mušketieri, hajdúsi, pikanieri, stoličná pohotovosť. Bránia sa ako divé zvery, za každého padlého druha zvrhnú do pekla aspoň tri kacírske duše, ale dlho to už nevydržia. Ak vyrazíme po ľavom krídle a oboríme sa na Turkov zo severu, otvoríme pešiakom únikovú cestu do lesov a viníc. Nezachránia sa všetci, pravdaže, a bude nás to stáť ďalších husárov a kyrysníkov, ale počet zachránených duší určite prevýši straty.“

„Moja reč!“ zvolal Bercsényi a otočil sa k svojmu koňovi. „Poďme sa pomstiť. Za Eszterházyho, za Lippaya, za Íllesházyho a Szörényiho...“

„Nie!“ vrátil sa Forgáčovi pevný hlas.

Priam sa strhli a prudko naňho pozreli, nielen prítomní šľachtici a dôstojníci, ale aj felčiar s pomocníkmi, Juliana a všetci ranení, čo ešte ako-tak vnímali svet.

„Stratili sme viac ako dve tretiny mužov,“ dodal gróf temne. „Musíme ustúpiť. Hneď teraz. Nech sa všetci preživší zhromaždia, vraciame sa do pevnosti.“

„Vaša milosť,“ snažil sa Bercsényi ovládať, „necháme tých nešťastníkov dole na poli napospas mohamedánskej zúrivosti?“

„Obetujete štyristo mušketierov, ktorých vám Viedeň poslala na obranu pevnosti?“ pridal sa zhrozeným a vyčítavým tónom de Grana.

Forgáč sa zhlboka nadýchol.

„Odchádzame,“ zopakoval. „Všetci, okamžite. To je moje posledné slovo. Zvolajte svoje oddiely, páni!“

„Kurva!“ zreval Bercsényi. „Do riti s takou robotou! Mor a cholera na všetkých Turkov, poturčencov a zbabelcov!“

„Ovládajte sa, barón!“ zagánil naňho Forgáč. „Vy sami ste mi práve potvrdili, že Turci opanovali bojisko. Čoskoro sem dorazia družiny lovcov hláv. Chcete svojou zanovitou kotrbou ozdobiť kôl pred veľkovezírovým stanom? Pravdaže nie. Tak si spomeňte na svoju vojenskú prísahu a počúvnite rozkaz. Odchod! Do sediel a za mnou!“

„Vaša milosť!“ zvolala Juliana a zvuk ženského hlasu rozťal chlapskú vravu tak rázne a prekvapivo, že sa všetci zarazili a obrátili k nej pohľady. „Čo bude so zranenými?“

„Pani Beličová,“ sklonil k nej Forgáč zrak. „Sadajte na koňa a nasledujte ma. Sľúbil som, že sa postarám o vaše bezpečie, a to aj dodržím. Ponáhľajte sa!“

Vdova však o krok ustúpila. „Chcete povedať, že odcválate a zranených tu necháte?“

„Vozy pôjdu za nami. S trochou šťastia...“

„Sú príliš pomalé! Sami vravíte, že Turci teraz vyrazia loviť hlavy. Rýchlo vozy dostihnú a všetkých ranených rozsekajú na kúsky!“

„Nie je čas vyjednávať, pani Beličová,“ precedil gróf cez zuby. „Prestaňte zdržiavať...“

„Žiadam vás, ako kresťana, aby ste tým mužom,“ ukazovala krvavou rukou na vozy, „pridelili ozbrojený sprievod!“

Naklonil sa k nej. „Ako kresťan vám rozumiem, pani. No ako vojak musím rozhodnúť inak. Nemá zmysel kvôli pár mrzákom plytvať životmi ďalších bojaschopných mužov.“

„Počúvajte ma, Forgáč,“ ozval sa Domanický a očividne musel pregĺgať ešte neúctivejšie oslovenia, „chcete mi povedať, že som sa tu dobré tri hodiny lopotil nadarmo? Že som rezal, pílil a zašíval celkom zbytočne, lebo tých ošetrených neborákov aj tak necháte napospas pohanom?“

„Sadajte na koňa, doktor,“ zavrčal Forgáč. „Už aj! Urobili ste kus dobrej roboty, ale teraz vás budem potrebovať v pevnosti.“

„Doboha!“ zreval Domanický. „Vyseriem sa ja na takú robotu!“

„Nerúhajte sa a robte, čo kážem!“ oboril sa naňho Forgáč. „Vy takisto, pani Beličová. Chcete znovu skončiť v tureckom zajatí? Pochybujem. Odchádzame! Všetci!“

„Zostanem,“ povedala Juliana a opäť o krok cúvla.

„To si vyhoďte z hlavy!“ okríkol ju gróf. „Idete so mnou, to je rozkaz!“

„Taký zbabelec mi nemá čo rozkazovať,“ odsekla a otočila sa mu chrbtom. „Len si choďte, zachráňte si tú svoju urodzenú zlatú žilu.“

Forgáč zbledol ešte viac, priam zosivel. „To ste prehnali,“ zasyčal. „Trpko to oľutujete, pamätajte na moje slová. Doktor, so mnou! Ak neposlúchnete podobrotky, dám vás spútať!“

Domanický klial, že sa za ním aj žoldnierski odroni pohoršene obzerali, ale poslúchol, napochytre si zbalil inštrumenty a vyliezol na pripraveného koňa. Aj ostatní nasadali a schádzali dolu svahom, unavení, skleslí, zúfalí. Hrozivo preriedené oddiely sa zlievali do jedného prúdu a nasledovali erb s kráľovnou a polmesiacmi naspäť na západ. Za nimi bežali pešiaci, šuchtali sa a krívali ranení, ktorí mali to šťastie, že vládali ísť po vlastných. Pohoniči vyskočili na kozlíky a švihli ťažné kone a voly liacami, až muži ležiaci na vozoch skackajúcich na výmoľoch kričali od bolesti a stehy sa im trhali.

„Prosím vás, pani Beličová,“ zastavil sa pri vdove markíz de Grana, „poslúchnite a pripojte sa k nám. Raneným už nijako nepomôžete.“

„V tom sa práve mýlite, vaša jasnosť. Zostanem im nablízku.“

Zhlboka si vzdychol. „Gavalierska česť mi káže chrániť vás, ale...“

„Rozumiem.“

„Prisahal som cisárovi a neuposlúchnutie rozkazu by sa za týchto okolností rovnalo velezrade.“

„Nič od vás nežiadam. Nestrácajte čas a nasledujte svojho veliteľa.“

„Aspoň si vezmite koňa. Keď naozaj dôjde k tomu, že vozy prepadnú pohanskí hrdlorezi, mučenícke snahy prestanú dávať zmysel. Treba len kopnúť koňa do slabín a fujazdiť s vetrom opreteky.“

Prikývla. De Grana privolal svojho pobočníka, ktorý Juliane podal vôdzku strakatej kobyly s prázdnym sedlom.

„Vaša jasnosť...“ začala a hneď zaváhala, akoby nevedela presne formulovať otázku.

„Áno?“

„Kapitán Báthory a jeho syn...“

„Čo je s nimi?“

„To sa chcem spýtať. Neviete, čo ich postretlo?“

Markíz zavrtel hlavou. „Nemám potuchy. Nevidel som ich, odkedy prvýkrát zatrúbili útočné poľnice. Je mi ľúto.“

Neurčito prikývla, oči neprítomné.

„Boh s vami,“ povedal markíz a vyrazil za svižko sa vzďaľujúcim sprievodom.

„Aj s vami,“ dodala, hoci ju už nemohol počuť.

Šikovne nasadla na koňa a naposledy sa obzrela. Výhľad na bojisko jej zakrývalo tiahle návršie, videla však dym stúpajúci k oblohe a počula prerývané ozveny streľby a vzdialeného kriku. Ešte raz zrakom prebehla tri zakrvavené stoly a rady tiel v podupanej tráve. Niektoré sa stále slabo hýbali a pridusene kvílili, dokonca začula mladého vojaka volať matku.

Stisla zuby, hánkami pokrytými zaschnutou krvou si pretrela oči a otočila koňa.

Keď dobehla päť vozov, zaplnených od bočnice k bočnici zafačovanými mužmi, už drkotali po ceste osamote – Forgáčom vedení jazdci sa zmenili na prachom zahalenú masu kdesi vpredu a onedlho celkom zmizli z dohľadu.

Vozataji vystrašene poháňali kone a voly a podchvíľou sa obzerali, či za nimi ešte necvála Turek. Juliane bolo jasné, že nepotrvá dlho a strach ich prinúti zoskočiť z vozov a rozbehnúť sa za spásou svojho krku a kresťanskej duše kamsi do lesov.

Takisto vedela, že im to nemôže mať za zlé. Bol zázrak, že sa nedali na útek už skôr.

Na jednom kozlíku nahradil pohoniča opát Švárny, zručne narábal liacami, švihal bičom. Vedľa neho sedel Koller. Katolík a kalvín sa modlili bok po boku, v spoločnom rytme, jednohlasne.

Juliana si povedala, že nič nepokazí, ak sa pomodlí s nimi.

Hlava deviata,

v ktorej sa Báthoryho zúfalstvo stupňuje. Mladý janičiar dokazuje svoju oddanosť moslimskému bohu. Juliana sa v poslednej chvíli vyhne tomu, aby jej jazyk skončil vo vaku s trofejami.

Báthory už nenadával. Pery mal zovreté do úzkej štrbinky, obrvy zmraštené, oči mu blčali ako v horúčke.

Kým sa s Voroninom dostali k lesnatým vŕškom na severe, porátali sa s niekoľkými ďalšími lovcami hláv. Nepodarilo sa im ukoristiť kone, nuž stále pokračovali po vlastných. Okraj bojiska dosiahli zadychčaní a mokrí od krvi a potu. Báthory kríval; staré rany nečujne skuvíňali bolesťou.

Akurát sa chystali ponoriť do lesného prítmia, keď spomedzi stromov pred nimi vybehol kôň.

Spoznali ho hneď. Rana po šípe nad zadným stehnom stále krvácala. Sedlo mal prázdne, uzda sa voľne hojdala medzi hruškou a zubadlom. Voronin zvolal „pŕŕŕ!“ a pokúsil sa zviera zastaviť, ale žrebec vyľakane zaerdžal, akoby ho bojové šialenstvo načisto obralo o rozum a pamäť; prudkým skokom kozákovi unikol a odcválal nevedno kam.

Báthory zosivel ako mŕtvola. „Dobrý Bože...“

„Nič to neznamená,“ posotil ho Voronin k lesu. „Nájdeme ho.“

Kapitán bežal s neprítomným výrazom, akoby sa jeho myseľ týraná výčitkami a hroznými predtuchami odtrhla od skutočného sveta.

Na kraji porastu sa kozák ešte raz krátko obzrel.

Novozámocká pechota neodvratne podľahla presile: donedávna pevne zomknuté útvary sa nadobro rozpadli na menšie húfy. Tie museli bojovať na vlastnú päsť, bez jednotného velenia. Streľba počuteľne zredla, nebolo kedy dobíjať, muži sa bránili mečmi, šabľami, tesákmi a sekerami, nastavovali tureckým koňom zlomené piky a ostré konce furkiet. Dorantané kompánie mušketierov, hajdúchov a pikanierov sa pokúšali prebiť z obkľúčenia, ale turecké oddiely križujúce bojisko im v tom všemožne bránili. Krv sa liala v takom množstve, že zmenila podupané oranisko na karmínové blato.

Báthoryho i Voronina konečne objalo šero v dubine. Chvíľu bežali naverímboha, potom sa zastavili lapiť dych. Vycedili zvyšky vody z čutor a dobíjali zbrane. Kapitánovi sa chveli ruky, pri sypaní prachu na panvičky dolepiek vyplytval veľa streliva. Musel sa viackrát zhlboka nadýchnuť, aby sa trochu spamätal.

„Nemusí byť mŕtvy,“ povedal Voronin.

„Radšej mŕtvy, ako znovu kdesi stratený, nieto zotročený.“

„To nehovor.“

„Miško!“ skríkol Báthory nečakane. „Žiješ?! Ozvi sa!“

„Potratil si rozum?“ zavrčal naňho kozák.

Lesom zaduneli kopytá a rozľahli sa povely v turečtine. Voronin zbadal siluety jazdcov za stromami. Keď sa zvrtol k Báthorymu, kapitán už dvíhal dolepky a pomstychtivo ceril zuby.

„Nie,“ zdrapil ho kozák za rameno a nasilu stiahol do preliačiny clonenej hustou mladinou. „Je ich ako diablov v pekle. Ak nás zahlušia, s tvojím molodcom je naozaj amen.“

Nepriatelia sa prihnali s pokrikovaním a cvendžaním zbraní a postrojov. Báthory a Voronin sa pričupili v skrýši. Kone sa mihli tak blízko, že kapitánovi zacupotala na klobúku hlina. Jazdci nespomalili, aby ich pohľadali, práve naopak – zrýchlili a divo sa rozkričali, akoby prešli do útoku.

Z lesa obďaleč zaznela štekavá nemčina. „Pripravte sa, muži! Zacieliť! Páľ!“

Zarachotili muškety, lesom zahvízdali guľky, z kmeňa nad Báthorym a Voroninom odfrkla kôra a útržky bieleho lyka. Zavýjanie Turkov sa zlialo s erdžaním koní. Zarinčala oceľ.

„Vallááááááhi!“

„Za Krista a cisára!“

„Preč odtiaľto!“ zavelil Voronin, no len čo rozhrnuli húštie a pobehli na západ, pred nimi sa poza stromy znova mihli siluety tureckých jazdcov. Zakliali, zháčili sa a voľky-nevoľky zabočili do sever, k lesnému bojisku, odkiaľ z dymu zaznievali ostré nemecké povely. Streľba medzitým poľavila, muži vyprázdnili hlavne a k slovu sa dostalo nabrúsené železo. Z toho huriavku a rámusu zaliehalo v ušiach.

Báthory a Voronin kľučkovali pomedzi stromy ozobané guľkami a naježené šípmi, preskakovali mŕtvych a ranených, vyhýbali sa splašeným koňom bez jazdcov. Zrazu sa dymová opona pred nimi rozhrnula ako hmla v závane vetra a zo sivého prítmia vystúpili postavy v klobúkoch a kožušinových čapiciach so zväzkami peria za sponami. Rozkričali sa na nich, ale Báthory rýchlo otočil pištole do korún stromov.

„Sme kresťania! Bojujeme za Forgáča!“

Nebol čas niečo si overovať, z lesa sa vyhrnula ďalšia družina Turkov. Báthory a Voronin skočili medzi hajdúchov a mušketierov a razom sa z nich stali spolubojovníci. Kozákova puška a kapitánove dolepky chrstli do útočiaceho húfu oheň a olovo, na revanš prileteli šípy a potom sa už muži zrazili tvárou v tvár, hruď na hruď, rozpútalo sa sekanie a bodanie.

Zaplatili viacerými kresťanskými životmi, ale odrazili útok a dali sa na ústup. Báthory takmer vrazil do vysokého, šľachovitého chlapa v mušketierskom odeve.

„Kapitán Schlechtenthal?“ spoznal prísne vykrojenú tvár s naježenými fúzmi.

„Predstavte sa, páni!“ zavrčal Nemec a pri pohľade na Voronina tuhšie stisol tesák s predĺženou čepeľou, z ktorej kvickala hnedočervená kaša.

„Kornel Báthory, Stepan Voronin. Cválali sme pod vlajkou grófa Eszterházyho.“

„Husárska jazda,“ odfrkol si Schlechtenthal, akoby hovoril o podradnom živočíšnom druhu. „Vaši kumpáni zdúchli ako Adam z raja a pechotu nechali napospas tureckej zlobe.“

„Všetkých nás rozprášili,“ opáčil Báthory. „Eszterházy a Bercsényi sa prebili k palánku, ale tam sa na nich oborili húfnice. Pochybujem, že daktorý z nich prežil.“

„Čoby nie, videl som celé húfy jazdcov upaľovať naspäť k Forgáčovej sukni.“ Schlechtenthal sa zatočil dookola s vysoko zdvihnutým tesákom, akoby ho používal namiesto vlajky. „Za mnou, muži! Neklesajte na duchu! Prebijeme sa, prežijeme. Držte zovretú formáciu. Hajtman Morochovič, zvolajte svojich bojovníkov!“

„Viac nás nezostalo,“ opáčil robustný bradáč, opierajúci sa o čakan na dlhom porisku. Obklopoval ho sotva tucet zakrvavených hajdúchov so šabľami, fokošmi, sekerami a bojovými kladivami v pästiach.

Schlechtenthal iba temne prikývol a s tesákom stále pozdvihnutým vykročil lesom na západ. Zvyšky mušketierov, hajdúchov a ostatných príslušníkov pechoty ho nasledovali. Mužom zjavne nezostalo veľa síl – dychčali, pokašliavali, utierali si pot, krívali, vyciedzali z čutor posledné zvyšky vody. Niektorých museli podopierať ich druhovia.

„Asi pred polhodinou,“ vysvetľoval Schlechtenthal Báthorymu, hoci ten sa na nič nepýtal, „som zhromaždil zhruba sto strelcov. Poslednou salvou sme si otvorili krvavú bránu v pohanskom obkľúčení. Chvíľu sa zdalo, že nás Boh celkom neopustil a vyvedie nás z toho bitúnku. Ale naozaj len chvíľu. Potom sa na nás vrhli ako vrany na mrcinu. Kým sme sa prebili k lesu, zostala nás ledva tretina.“

„Aspoň zopár duší ste zachránili,“ mienil Báthory. „Ten ostredok nestál za to, aby ste na ňom nechali ostatky.“

„Pravda, načo hnojiť hlinu, keď už sa bitka nadobro otočila. Ale pohlušení mohamedáni za to stáli, každá jedna prestrelená kacírska kotrba, rozpáraný bachor, prešmyknutá tepna. Bili sme sa zúrivo, mnohí z nás do poslednej kvapky krvi, Boh je nám svedkom. Lenže treba pamätať na to, že nás generál Montecuccoli poslal brániť Nové Zámky. Tam nás ešte bude treba.“

„To bezpochyby. Ak Forgáč nekapituluje.“

Schlechtenthal pozrel na Báthoryho a oči pod otrhanou krempou klobúka prudko vzbĺkli.

„Kapitulácia?“ zhnusene skrivil ústa, akoby hovoril o najodpornejšom zločine či neslýchanom bohorúhačstve. „Vylúčené! Ak gróf vypustí to slovo z úst, vlastnoručne mu ho nadžgám naspäť do gágora!“

Báthory sa len ponuro uškrnul.

„Kornel!“

Zvrtol sa k Voroninovi, ktorý čosi zjastril medzi stromami. Pobehol tým smerom a začudovane pretiahol tvár.

V prítmí stál kôň s pestrofarebnou čabrakou a prostým sedlom. Pofrkával, nervózne prešľapoval z kopyta na kopyto, a keď sa k nemu Voronin pokúsil priblížiť, odskočil a odklusal hlbšie do lesa.

„To je on,“ pokýval kozák hlavou. „Kôň toho Turka, čo ti prenasledoval chlapca.“

„Ako to môžeš vedieť?“

„Na kone mám lepšiu pamäť ako na ľudské tváre. Aj ten vzor na čabrake som nedávno videl. Nájdime jazdca. Zrejme už bude hore vňaťou.“

Báthory v to úprimne dúfal. Vykročili za koňom, nevšímaví k Schlechtenthalovým otázkam.

„Tam!“ ukázal Voronin a rozbehol sa. Pri košatom dube si čupol k nehybnému telu. Báthorymu zamrelo srdce, ale keď podišiel bližšie, rozoznal, že to nie je Michal. Mŕtvy Turek mal prederavený turban, biela látka nasiakla krvou. Vedľa neho ležal spadnutý luk, z tulca na páse sa vysypali zvyšné šípy.

„Je to ten skurvysyn, čo cválal za Miškom?“ žmúril Báthory oči.

„Čo ja viem? Povedal som, že mám pamäť na kone. Jazdca som si nestihol poobzerať.“

„Ani ja. Ale mohol by to byť...“

V korune stromu čosi šuchlo, praskla vetvička. Báthory a Voronin sa bleskovo vzpriamili, zaspätkovali a siahli po zbraniach.

„Otec?“

Kapitán si vydýchol tak zhlboka, až mal dojem, že z neho ujde duša a na mieste padne mŕtvy.

„Miško!“

„Šikovný molodec!“ zachechtal sa Voronin. „Ty si odpravil Turka?“

Junák sa vysúkal z hustej spleti konárov, rozhrnul lístie a zvesil nohy z najnižšej vetvy.

„V lese sa strašne na hovno cvála na koni,“ povedal a zoskočil na zem.

„Haluz ti dala po nose?“ škeril sa kozák.

„To zase nie. Náročky som zoskočil. Lenže ten sukin syn sa nedal oklamať, hneď pobadal, že poľuje na prázdne sedlo a vrátil sa. Zočil ma, ako sa štverám na strom. Vykrikoval, strieľal šípy, potom sa pokúsil vyliezť za mnou. Našťastie som medzitým stihol nabiť pištoľ a...“

Michal nedopovedal, lebo mu Báthoryho objatie vyrazilo dych. Prekvapene vypúlil oči.

„Aspoň kúsok šťastia v tej mizérii,“ povedal Voronin a obzrel sa za hajdúchmi a mušketiermi, ktorí sa už strácali za vzdialenými stromami. „Mali by sme ísť. Neviem kam, ale hlavne nestojme na mieste.“

Báthory pustil Michala, ešte stále zarazeného a mĺkveho. Nasledovali kozáka.

„Určite nepôjdeme do Nových Zámkov.“

„To dá rozum,“ pritakal Voronin. „Netúžim sa znovu stretnúť s tým grófskym horenosom. Pôjdeme svojou cestou. Keď sa pustíme na sever... Čo je? Na čo myslíš?“

Kapitán sa díval na juh, kde spoza stromov presvitalo voľné priestranstvo.

„Zostala tam pani Beličová,“ vyslovil zaňho Michal.

Báthory nepatrne prikývol.

„Sám si povedal, že gróf sa o ňu postará,“ namietol Voronin.

„Ako poznám Forgáča, teraz sa bude starať najmä o seba.“

„Počuj,“ nadýchol sa kozák, „mal by si sa konečne rozhodnúť, koho chceš vlastne zachraňovať. Syna alebo krásnu vdovu?“

„Mňa zachraňovať netreba,“ ohradil sa Michal.

Báthory ho napodiv nezahriakol, ani nepočastoval prísnym či nevrlým výrazom. Vytiahol z puzdra jednu z pištolí a siahol po prachovnici a vačku s guľkami. Ako kráčali, šikovne dobíjal. Ruky sa mu už tak netriasli.

„Pridáme sa k Schlechtenthalovi. Aspoň zatiaľ, kým ideme jedným smerom. Potom pohľadáme Julianu. Ak nám niekto skríži cestu,“ kapitán šťukol kohútikom, „nebudem hľadieť, pod akým címerom či tugom dnes bojoval. Dám mu nazrieť do hlavne.“

Voronin skrivil ústa a tiež vytiahol nabijak pušky. „Konečne jasná reč. Niežeby to bol nejaký úžasný plán, ale počuť vrčanie starého dobrého Báthoryho je ľúbezná pieseň pre moje uši.“

Sándor Szilárd v sedle koňa zostupoval vinohradom, ktorý sa pozvoľna zvažoval k podunajskej rovine. Neponáhľal sa, ostražito skúmal okolie, v ruke zvieral šabľu.

Podarilo sa mu vzdialiť od Forgáča tesne predtým, než prišlo prvé hlásenie, že most nie je zničený a Turci majú na tomto brehu štvornásobok predpokladaného počtu mužov. Rozzúrený gróf poslal dvoch husárov, aby zradného mladíka dolapili.

Ich hlavy sa teraz hojdali Sándorovi pri sedle, oči stĺpkom, ústa rozďavené.

Z okolitých lesov a hájov sa ozývala sporadická streľba a výkriky – veľká bitka dohorievala v malých roztrúsených šarvátkach medzi kresťanskými štvancami a tureckými oddielmi, ktoré vyrazili na lov hláv.

Kôň výstražne zafŕkal. Sándor pritiahol uzdu a započúval sa.

Vinohrad bol zanedbaný, nezastrihnutá réva rástla halabala, spráchnivené drevené opory sa lámali a váľali.

Do zarastenej uličky niekoľko siah pred Sándorom sa predral muž. Zbadal jazdca, vytreštil oči a zmeravel. Na hlave mal huňatú čapicu s chocholom pier, na sebe zafúľaný, na mnohých miestach rozpáraný a skrvavený dolomán. Očividne bol na pokraji síl, no ešte vládal zdvihnúť vyštrbenú šabľu do strehu.

Chvíľu zízali jeden na druhého. Potom sa Sándor pousmial a kývol na pozdrav.

„Pokojne, bratku, patrím k vám,“ zavolal s prízvukom rodáka z Hajdúságu a stiskom kolien popohnal koňa. „Podarilo sa ti vysekať z tej kucapace?“

Muž cúvol a zdvihol šabľu vyššie.

„Čo sú to za hlavy?“ spýtal sa nedôverčivo.

Sándor znovu zastavil koňa a sklonil pohľad, akoby si krvavé trofeje všimol až teraz. „Čo by boli zač? Turecké.“

„Nevyzerajú tak.“

„Čo si nevidel, aká zberba bojuje pod tureckými bunčukmi? Kadejakí prašiví poturčenci. Aj títo k nim patrili.“ Mladík opäť opatrne popchol koňa. „Som Sándor Szilárd. Synovec hajtmana Szilárda, isto si o ňom počul.“

„Nepočul.“

„Nuž hej, bojoval v Sedmohradsku, až za Varadínom, ďaleko odtiaľto...“

„A čo hajtman Morochovič?“

„Čo je s ním?“

„Vraj sa s neveľkou kompániou presekal z bojiska. Už hodnú chvíľu sa ich pokúšam nájsť. Nenatrafil si na nich?“

„Keby hej, neblúdil by som sám po tejto prekliatej vinici. Poď, bratku, pohľadáme ich spolu. Kôň nás unesie oboch.“

Muž sa stále mračil, ale šabľa v unavenej ruke už poklesla. Sándor pri ňom zastal, sklonil sa v sedle a natiahol ľavú ruku. Pešiak sa jej po krátkom váhaní chopil.

Sándorova pravá ruka preskočila hrušku sedla a čepeľ šable dopadla hajdúchovi na čapicu. Kôň zafŕkal a poskočil, dlane mužov sa oddelili. Chlapovi v dolománe sa podlomili kolená, zvalil sa do révy ako do zelenej siete. Spod kučmy sa vyvalila krv a zaliala mu oči.

Sándor zoskočil z koňa a podišiel k hajdúchovi. Zrejme sa mu nepodarilo rozseknúť lebku, lebo štvanec sa stále hýbal, vypliešťal na svojho vraha prekvapené oči a pokúšal sa zdvihnúť zbraň.

Sándor ho sekol do zápästia. Chlap bľabotavo vykríkol, šabľa mu vykĺzla z prstov a preťatá tepna vychrlila krv. Mladík sa vyhol horúcemu gejzíru, sklonil sa, zhodil mužovi čiapku a schmatol ho za prameň vlasov na temene.

Zvrátil mu hlavu dozadu a rozohnal sa šabľou.

Na okamih zaváhal, zrak ponorený do mužových hrôzou naplnených očí.

Aj on bol kedysi hajdúchom, za starých čias na dolnozemských pustách. Ešte pred tromi rokmi by tohto tu naozaj považoval za brata. Bojovali by bok po boku.

Lenže to bolo dávno. Tak dávno, že to Sándorovi pripadalo ako v minulom živote. Teraz mal iných bratov. Hrdých, Bohu a sultánovi oddaných bojovníkov, s ktorými sa tri roky učil slovo Prorokovo a zároveň prešiel výcvikom v tábore Ok Meydan severne od Istanbulu. Tri roky sa spolu modlili, spolu jedávali z posvätného kotla kazanu, spolu sa učili nenávidieť kacírskych, bezbožných ďaurov.

Sándor sa na muža škaredo usmial.

„Allahu ekber!“ zvolal a sekol.

Nepodarilo sa mu oddeliť hlavu na prvý pokus – ostrie zaškrípalo na chrbtici. Musel hlavu zvrátiť ešte raz, pričom sa hajdúchovo telo divo metalo a z rany na krku čliapali červené prúdy. Zasmrdeli uvoľnené výkaly.

„Allahu ekber!“ zopakoval muž, ktorý kedysi nosil meno Sándor Szilárd, no dnes ho jeho moslimskí druhovia poznali ako Iskendera.

Tentoraz čepeľ vnikla medzi stavce, odporne to chruplo. Po treťom seknutí krvácajúci trup konečne klesol do spleti viničných úponkov.

Iskender sa narovnal a vrátil sa ku koňovi. Hlavu, z ktorej stále crčala krv, priviazal k ďalším dvom na remeni upevnenom k hruške sedla. Potom nasadol a popchol koňa dolu vinohradom.

Stále sa neprítomne usmieval. Oči mu čudne blčali. Po tvári stekali červené kropaje.

Juliana pritiahla kobyle uzdu a počkala, kým vozy prejdú popri nej a trochu sa vzdialia. Kvôli tlkotu kopýt, hrkotu kolies, fučaniu zvierat a stenaniu či hromženiu ranených nepočula nič iné. Až keď ako-tak osamela, otočila sa na východ, smerom k bojisku, a natrčila uši.

Ak včas zachytí blížiaci sa dupot či útočný pokrik, možno stihne zachrániť zopár životov.

Alebo aspoň ten svoj.

Nezačula nič, čo by zvestovalo bezprostredné nebezpečenstvo. Ešte nedávno k nej doliehali slabé ozveny kriku a streľby z bojiska, ale aj tie už celkom zanikli v diaľke.

Vozy napredovali bez zastavenia. Občas sa popri nich prehnala skupina zakrvavených jazdcov alebo osamelý husár či kyrysník unikajúci z Božieho dopustenia pri Parkáne. Niektorí sa pri kolóne pristavili a prehodili pár slov (väčšinou hľadali svoje rozmetané oddiely a stratených druhov), ale vzápätí pochopili, že sa zachránia, len ak pôjdu podstatne rýchlejšie. Odvrátili previnilé tváre, pobodli kone a zmizli kdesi vpredu.

Iní ani len nespomalili a cválali ďalej.

Jednému ranenému, mladíkovi z akéhosi chudobného zemianskeho rodu od Žitavy, popraskali stehy a začal výdatne krvácať. Juliana uviazala kobylu za voz a vyliezla k neborákovi; kým pokračovali cez výmole, preliačiny a úvozy, snažila sa znovu zašiť ranu.

Nepodarilo sa, vydýchol jej pod rukami. Zatlačila mu oči a opát Švárny z kozlíka pridal krátku modlitbu.

Cesta sa ponorila do lesa a v úvale ju preťal potok. Nebol ktovieako hlboký, ale dno mal kamenisté a tretí voz v rade nabehol na balvan tak nešťastne, že mu praskla os. Koleso sa vyvrátilo a celý voz sa naklonil na jednu stranu, takže ranení sa so skuvíňaním skotúľali k bočnici. Kone erdžali a vystrašene kmásali chomútmi, liacami a ojami, čím len znásobili zmätok. Niektorí muži načisto vypadli z voza a skončili vo vode.

Juliana a obaja dušpastieri sa im ponáhľali na pomoc. Pohoničom ďalších vozov nič také ani len na um nezišlo; pokúsili sa pohromu čo najskôr obísť cez menej kamenistú časť potoka, lenže tam kolesá zapadli do bahnistého dna a odmietli sa ďalej hnúť. Vozataji škaredo kliali a jeden navrhol, aby sa zbavili živého nákladu.

„To nech vám ani nenapadne!“ okríkla ich Juliana.

„Keď voz odľahčíme, kone ho ľahšie vytiahnu!“

„Neopovážte sa dotknúť ranených!“ siahla po tesáku, ktorý jej stále visel pri boku.

„Takto tu skapeme všetci!“

„Ticho!“ zvolal pastor Koller, stojaci po kolená vo vode. „Počujete? Nie je to...?“

Pod klenbu z prepletených korún stromov sa vlialo dunenie kopýt. Vo vzduchu zasykotali šípy. Koller sa zrútil s operenou strelou v žalúdku a narazil zátylkom do železnej obruče kolesa. Chruplo to a ochabnuté telo v čiernej sutane sa zviezlo do vody.

Švárny zabožekal a skrčil sa za vozom, ktorý vzápätí s drnčaním zasiahli ďalšie šípy. Ranení bezmocne kričali v daždi ostrých hrotov.

Na ceste sa objavila početná jazda sipáhiov.

„Utekajte!“ zajačala Juliana, vyskočila na kobylu a trhnutím uvoľnila uzdu.

Pohoniči nepotrebovali pobádať, raz-dva sa rozpŕchli po húštinách. Zemianka v spŕškach mútnej vody preklusala potok a rýchlo dobehla ostatné vozy. Napredovali už bez furmanov, lebo tí pobadali hrozbu a bežali si zachraňovať vlastné krky. Ťažné zvieratá sa splašili, takže vozy divo nadskakovali na hrboľatej ceste a ranení z nich s vreskom padali.

Juliana šibla okom cez plece. Niekoľko Turkov spomalilo pri vozoch v koryte potoka, ostatní sa pustili na druhý breh. Vdova zadusila zhrozené kvílenie za stisnutými perami, kopla kobylu pätami do slabín a sklonila sa nad jej šiju. Vozy nadobro nechala za sebou a sama cválala po ceste, čo sa kľukatila svetlým lesom.

Asi za piatou zákrutou prekvapene vytreštila oči, prudko sa vztýčila v sedle, vzopäla v strmeňoch a rázne pritiahla uzdu. Kobyla zaerdžala a vo víre prachu a spŕškach kamenia zastavila pred uskakujúcimi hajdúchmi a mušketiermi.

„Nech sa prepadnem!“ zvolal hlas so silným cudzím prízvukom.

S búšiacim srdcom ta pozrela.

Kozák, kapitán a Michal opätovali jej neveriaci pohľad.

Znovu zarachotili kopytá a spoza stromov v ohybe cesty sa vyrútili sipáhiovia. Pri pohľade na početnú nepriateľskú skupinu šklbli uzdami. Jeden jazdec preletel koňovi cez šiju a zrútil sa do trávy pri ceste.

„Skoľte ich!“ vyštekol muž, v ktorom Juliana spoznala kapitána Schlechtenthala.

Zahrmeli muškety a pištole. Salva doslova zmietla Turkov aj s koňmi z povrchu sveta; v krvavom lejaku sa zrútili na jednu kopu a znehybneli skôr, než sa rozplynulo mračno dymu.

Juliana mala čo robiť, aby upokojila vzpínajúcu sa kobylu. Keď sa jej to konečne podarilo, Báthory už bol pri nej a načahoval ruky. Ochotne mu spadla do náručia, ovinula paže okolo krku a veľa nechýbalo, aby mu na ústa vtisla bozk.

„Turci,“ vydýchla, odtiahla sa od zmäteného kapitána a ukázala ta, odkiaľ pricválala. „Je ich viac. Omnoho viac. Pri potoku prepadli vozy, ranení potrebujú pomôcť...“

„Tým už niet pomoci,“ uťal Schlechtenthal. „Počuli ste, muži! Nablízku je veľká tlupa pohanov. Určite počuli streľbu. Rýchlo z cesty, naspäť do lesa! Dobíjať zbrane!“

„Ale tí ranení,“ zaskučala vdova cez zovreté hrdlo, „sú celkom bezmocní, pohania ich bez milosti porúbu...“

„Zrejme to už urobili,“ zarazil ju Báthory pevným hlasom. „Môžeme sa za nich iba pomodliť. Sami sme utečenci, bude zázrak, ak nás nedochytia turecké šable. Poďte s nami, pani Juliana!“

Kapitánov tón ju vrátil na zem. Nešťastne krútila hlavou, no bez ďalšieho odvrávania nasledovala oddiel, vedúc kobylu za sebou.

Mužov v čele s mušketierskym kapitánom opäť zahalilo lesné prítmie.

Kadizade Ibrahim paša si zdvihnutím damaského buzogáňa vynútil pozornosť zdivených mužov. Keď sa ako-tak upokojili, rozkázal:

„Vezmite im jazyky!“

Čelebi zdvihol zrak od svojho koňa pijúceho z potoka. Mladý sandžakbeg jeho pohľad zachytil a pokrčil plecami.

„Ja viem, evliya. Zabíjať ranených je podlé, nehodné skutočného bojovníka za vieru. Ale sú to iba barbarskí prasožrúti, prekliate duše odsúdené do večného ohňa.“

Nikopolskí jazdci za nohy sťahovali bedákajúcich ranených z vozov a usmrcovali ich bodnutiami dýk či rýchlymi ťahmi jatagánov. Potom im otvárali ústa a vykrajovali jazyky, ktoré hádzali do kožených vakov sčernených od krvi. Zabitých ďaurov bolo priveľa, hroty všetkých tureckých kopijí už dávno zdobili odseknuté hlavy, preto z ďalších mŕtvol brali už len spratnejšie trofeje. Uši, oči a končatiny veľkovezír neuznával, dalo sa s nimi klamať o počte zabitých súperov. Jazyk však mal každý muž iba jeden.

Čelebi bol celkom rád, že sa už neuplatňoval starý zvyk s odrezávaním inej jedinečnej časti tela. Spomienka na to, ako po potlačení povstania anatólskeho Vardari pašu vojaci vysypali pred tureckého serdára za tri vrecia zmraštených penisov, ho dodnes mátala v snoch.

„Okrem toho,“ dodal Kadizade, keď derviš neodpovedal, „za každú hlavu či jazyk sľúbil veľkovezír štyridsať gurušov. Treba z toho vydriducha vypáčiť čo najviac striebra. Každý muž z nášho sandžaku si zaslúži štedrú odmenu. Súhlasíš?“

„O tom by som sa nikdy neprel, môj pane,“ prisvedčil Čelebi. On sám mal na sedle zavesené dve kresťanské hlavy. „Tvoji vojaci statočne prelievali nepriateľskú i vlastnú krv. Mnohí vypili horký kalich mučeníctva. Aj ty si bojoval veľmi udatne. Tento úbohý derviš je pyšný, že slúži takému odvážnemu vojvodcovi. Keď ostatní begovia zbabelo velili na ústup, ty si zavrátil mužov a hnal si ich naspäť do stretu s ďaurmi...“

„Čin zúfalého muža, ktorému nezostala iná možnosť,“ vzdychol si paša trpko a stlmil hlas. „Vidíš, ako stále zvieram v dlani buzogáň a rukoväť meča? To aby sa mi netriasli ruky.“

„Tak či onak si sa vyznamenal, pane. Zložím na tvoju počesť oslavnú kasídu a budem ju recitovať na zhromaždení vezírov, aby všetci počuli, ako si viedol vojsko k víťazstvu.“

To vylúdilo na okrúhlej, krvou a potom zvlaženej Ibrahimovej tvári chabý úsmev. „Môj verný evliya. Nikto nevie pochlebovať tak ako ty.“

Čelebi sa uklonil. „Som služobníkom pravdy, veľkomožný paša.“

Na druhom brehu zaklepotali kopytá.

„Pane!“ volali prichádzajúci jazdci znepokojene. „Jedinečný beglerbeg!“

Kadizade vykročil spoza koní a vozov, aby ho muži videli. „Bali-baši! Čo sa stalo?“

Veliteľ v pancieri a šišaku vošiel s koňom do vody a potrhal tak krvavé stuhy v kalnom prúde. „Pán môj, zabili niekoľko našich mužov. Na ceste, sotva míľu odtiaľto.“

„Kto ich zabil?“ zachmúril sa mladý vojvodca.

„Ďauri. Utečenci. Veľká skupina. Dobre vyzbrojení puškami a pištoľami, našich jazdcov rozstrieľali na rešeto. Ich stopy vedú do lesov. Máme ich prenasledovať?“

Ibrahim sa zachmúril, no potom prikývol. „Vezmi si dva tucty mužov, Bali-baši. Pomsti padlých druhov. Ale konaj s rozumom, víťazstvo je naše, škoda plytvať ďalšími životmi len kvôli odmene za jazyky. Do tábora sa vráť ešte pred súmrakom.“

„Tvoja vôľa, môj meč!“ Bali-baši sa vrátil na západný breh a začal vyberať mužov na výpravu.

„My sa na poludňajšiu modlitbu vrátime do Džigerdelenu, evliya,“ povedal Ibrahim a s viditeľnou námahou vysadol na koňa. „Chcem vidieť, ako sa bude Köprülü tváriť, keď mu ohlásia, že sme aj bez jeho podpory dosiahli veľké víťazstvo.“

Muži medzitým dorazili všetkých ranených kresťanov a každému zobrali jazyk. Na pašov pokyn nasadali na kone a zoradili sa k návratu. Čelebi si naposledy čupol k potoku, aby si opláchol ruky a tvár. Náhle kútikom oka zachytil kradmý pohyb. Prekvapene sa ta zvrtol a pohľad mu vkĺzol pod voz, ktorého kolesá zapadli do bahna v potoku. Medzi hladinou a dnom voza zostala medzera, široká možno pol piade. V nej trčala z vody ľudská tvár a lapala po dychu.

„Môj pane!“ zavolal Čelebi, narovnal sa a tasil meč.

Kadizade sa obzrel so spýtavým výrazom. Derviš vstúpil do potoka, prebrodil sa k vozu a cvengol mečom do obruče kolesa.

„Ty tam!“ zavolal. „Odhalil som ťa! Vylez!“

Ozvalo sa kašľanie a prskanie, neznámy si od ľaku glgol vody. S čľapotom sa vynoril na druhej strane voza. Čelebi hintov rýchlo obišiel, meč pripravený k úderu. Jazdci na brehu ho pobavene povzbudzovali.

Dervišovi sa rozšírili oči. Odŕhajúci muž vo vode bol nevysoký a zavalitý, s plešatou hlavou a tvárou bez fúzov. Nebol to vojak ani pohonič. Čelebi dobre vedel, čo znamená jeho tmavá kutňa. Porozumel aj slovám, čo sa mu sypali z roztrasených úst.

„Pater noster, qui est in caelis, sanctificetur nomen tuum...“

„Retice!“ pohrozil mu Čelebi mečom. „Ad ripam evade. Confestim!“

Mních sa skrčil pri kolese, zhrozený a zároveň prekvapený latinčinou z Turkových úst.

„Nonne intellegis?“ zavrčal Čelebi.

„Rozumiem,“ prikývol mních trhane. „Latinsky, grécky, nemecky...“

„Megalurgós!“ prešiel derviš na gréčtinu, ktorú ovládal najlepšie. „Von z vody, hýb sa! A nepováž sa odriekať tie svoje kacírske zaklínadlá.“

Mních pozrel na meč v Čelebiho ruke a poslúchol. Len čo sa prebrodil na breh, zviezol sa na kolená, kŕčovito zakašľal a z úst mu vychrstli zvratky. Najmä od hrôzy a veľkého vnútorného vypätia, no svoje urobil aj pohľad na pobitých ranených. Kvôli lepšiemu prístupu k jazyku im Turci rozrezali líca až k ohybu sánky, takže všetci teraz naširoko otvárali ústa v nemom, krvavom výkriku.

Sipáhiovia sa kruto chechtali.

„Nie je to ďaurský derviš, evliya?“ spýtal sa Kadizade.

„Veru tak, môj pane. Cenná korisť.“

„Naozaj? Je to bezbožný čarodejník.“

„Už som stretol zopár kresťanských kňazov, pane. Nie sú to žiadni černokňažníci, väčšinou ide o celkom neškodných smrteľníkov. Čo s ním urobíme?“

„Rozhodni ty, evliya.“

„Ja, pane?“

„Je to tvoj zajatec. Môžeš ho usmrtiť alebo vziať ako otroka. V krajnom prípade prepustiť, ty máš občas sklony k nerozumnej šľachetnosti. Hlavne sa rozhodni rýchlo, nech môžeme vyraziť na spiatočnú cestu. Muži sú hladní a smädní.“

Čelebi sa zamyslene mračil. Mních sa stále krčil na všetkých štyroch a vypľúval zelenkasté žlčové šťavy.

„Vezmem ho so sebou,“ vyhlásil derviš po chvíli. „Ostrihomské delá mi zabili sluhu, zíde sa mi nový.“

„Si si istý, že nás nemôže uhranúť alebo prekliať?“

„Práve naopak, vznešený paša. Diabolskú kliatbu by na nás mohlo privolať práve jeho zabitie. Vezmeme ho. Vstávaj, prasa!“

Mních poslúchol. Nohy sa mu triasli. Čelebi priviedol svojho koňa, zvesil stočený povraz a šikovne spútal zajatcovi zápästia. Druhý koniec povrazu priviazal k hruške sedla a nasadol. Keď koňa popchol do kroku, kresťan ho potácavým krokom nasledoval.

Vracali sa na bojisko, kde dnes vybojovali slávne víťazstvo. V kožených vakoch ločkali nepriateľské jazyky a skoro každý muž niesol kopiju, z ktorej slepo zízala odťatá hlava.

Hlava desiata,

v ktorej vojakov syn pochopí, že sa nepodal na otca. Voronin si na vlastnej koži vyskúša felčiarske umenie Juliany Beličovej. Pod Ostrihomským hradom vyrastie mohyla z kresťanských hláv.

Michal Báthory sedel na práchnivom vývrate a v rukách opretých o kolená zvieral nabitú pištoľ. Tvár mal sinavú, dych plytký a telo meravé, takže pri zbežnom pohľade budil dojem mŕtveho, ktorý v posmrtnom kŕči odmieta klesnúť na zem a dopriať hostinu všetkému živému, čo sa hemžilo v tráve.

Zdalo sa, že krvou podliate oči sledujú hmyz, ktorý ako roje iskier nad ohniskom víril v lúčoch poobedného slnka. V skutočnosti zízal do prázdna, mušky ani okolité jelše a brezy nevidel. Pred vnútorným zrakom sa mu zmietali útržky krvavých, hrôzyplných obrazov z dnešného dopoludnia. Stále dookola.

„Nie si zranený?“ spýtala sa Juliana.

Skoro sa jej hlasu zľakol. Zdvihol hlavu. „Len pár škrabancov.“

„Aj tie treba včas vyčistiť, aby sa do nich nezažrala nejaká pliaga. Ukáž, pozriem sa...“

Rázne pokrútil hlavou. „Neskôr, pani. Teraz na to nie je čas.“

„Ktovie, dokedy tu budeme čakať.“

„Myslím, že to už dlho nepotrvá. Turci snoria po kraji.“

Juliana zvesila zo sedla kobyly poľnú fľašu a vykývala z hrdla zátku. „Aspoň sa napi.“

Neodmietol, doprial si poriadny dúšok. Juliana sa napila po ňom a vrátila čutoru na sedlo.

„Možno sme sa ich striasli,“ povedala a pretrela si hranou palca obočie. Bolo sparno. Mraky sa v priebehu dňa potrhali a slnko pripomenulo, že je stále leto.

„Pochybujem. Stopy toľkých mužov zbadá aj slepý.“

Čakali. Lužný les bol tichý, len komáre a muchy bzukotali. Kobyla švihala chvostom.

„Prekliaty Turek,“ vysúkal zo seba Michal, zrak zvesený ku kolenám.

„Ktorý?“ spýtala sa potichu, aby neodplašila jeho ochotu zveriť s tým, čo ho súži.

„Ten, čo za mnou liezol na strom.“

Nepatrne zavrtela hlavou, nevedela, o čom hovorí.

„Bol tam turecký jazdec. Na bojisku. Odohnal ma od otca a Voronina. Snažil som sa mu schovať v lese. Vyštveral som sa na strom, ale zazrel ma. Keď za mnou začal liezť, zastrelil som ho.“ Mladík nadvihol pištoľ, akoby svedčil na súde a predvádzal vražednú zbraň. „Neviem na to prestať myslieť.“

„Vôbec sa ti nečudujem. Tiež som dnes videla hrôzy, čo ma budú ešte dlho mátať. A nielen v snoch. Na niektoré jakživ nezabudnem.“

„Už som vzal život aj predtým.“

„Ja viem.“

„No aj tak to mám stále pred očami. Keď ho guľka trafila do hlavy... Bol okamžite mŕtvy, skôr než dopadol do machu pod stromom.“

„To je predsa dobrá smrť. Ak na ňu teraz spomína v mohamedánskom záhrobí, určite si pochvaľuje, že ho anjel smrti skosil tak rýchlo, vlastne bezbolestne.“

„Lenže práve to ma najviac desí. Tá rýchlosť, s akou sa z mysliacej a cítiacej ľudskej bytosti stane bezduchá vec, len akási hŕba kostí ovešaných tuhnúcim mäsom v čudne tvarovanom mechu kože. V jednej chvíli na mňa volal a hľadel divokými, planúcimi očami, a potom... Len čo mu guľka roztrieštila lebku, oči zhasli. Takto,“ Michal luskol prstami. „Neverím, že ho mohla tak rýchlo opustiť duša. Jednoducho... zomrel. Prestal byť. Jeho vedomie zhaslo ako sfúknutá sviečka. Pamäť sa rozplynula, celý jeho život, priateľstvá aj lásky, spomienky na detstvo a možno aj vlastné deti, čo zostali osirotené kdesi v pohanskej zemi... Koniec. Žiadne nebo či peklo, žiadny raj ani záhrobie. Len tma a večná prázdnota.“

„To nemôžeš vedieť,“ hlesla Juliana. „Nikto netuší, čo je potom.“

„Tma a červy. To je jediná odpoveď. Videl som ju v mŕtvych očiach toho Turka.“

„Mýliš sa, Michal.“

Zdvihol k nej pohľad.

„Smrť nie je koniec,“ pokračovala. „Nemám poňatia, kam sa naše duše odoberú, ale s posledným výdychom ľudské vedomie nezhasne.“

Zmraštil obrvy. „Odkiaľ by ste to mohli vedieť?“

Zhlboka sa nadýchla, tvár zastretá akousi temnou spomienkou, ale už nestihla odvetiť. Spoza stromov k nim privialo ozvenu cválajúcich kopýt. Krátko nato sa jednoliate dunenie pretrhlo, kone zaerdžali, ozvali sa výhražné i prekvapené výkriky. Zarachotili výstrely. Z korún vzlietli kŕdle pestrofarebného vtáctva.

Michal sa postavil. Na chrbtoch dlaní mu navreli žily, tak tuho zovrel rukoväť a pažbenie pod dlhou hlavňou. Juliana pevne schmatla fŕkajúcu kobylu za ohlávku a šepkala jej chlácholivé slová.

Do treskotu roztrúsených výstrelov zacvendžalo železo. Muži kričali, zlostne i zúfalo, niektorí prosili o zľutovanie, iní ho odmietali dať. Cez čistinu, ktorú Michal a Juliana videli za stromami vľavo, precválal vo víre zlatistých pliev kôň s tureckým postrojom. Bez jazdca.

Netrvalo to dlho. Zbrane stíchli a čoskoro odumreli aj všetky hlasy. Vdova a mladík čakali. V nosoch ich pošteklil slabý pach spáleného strelného prachu. Michal kľúčom natiahol zámku pištole a sklonil kohútik ku koliesku. Nehýbali sa. Srdcia im búšili. Michal mal pocit, že mu črevami kĺžu hady.

„Čo ak...“ Nedokončil.

„Viem, na čo myslíš,“ pritakala tlmene. „Čo s nami bude, ak sa mu niečo stane?“

Očividne trafila, ale mladík sa tej myšlienke vzoprel, zmraštil obrvy. „Vydržal som bez neho pätnásť rokov.“

„Lenže teraz je tu. Vrátil sa. Všetko je inak.“

Pozrel na ňu kútikom oka. „Nebyť jeho, tak sme sa vôbec nedostali do tejto šlamastiky.“

„Nebyť jeho, mali by sme na krkoch otrocké obojky. Chcela som len povedať,“ zahabkala, náhle zmätená, kam tým vlastne smeruje, „že keď je nablízku, človek sa cíti... istejšie. V bezpečí. Nemám pravdu?“

„Naozaj máte ten dojem? Po tom všetkom, čím sme si v posledných dňoch prešli?“

Začuli kroky. Michal bleskovo zdvihol pištoľ a ustúpil za kmeň brezy. Juliana sa prikrčila za ním a vytiahla spoza opaska tesák.

Medzi stromami sa objavila silueta v klobúku.

„Michal? Pani Beličová?“

Od úľavy sa im takmer podlomili kolená.

„Tu sme,“ ohlásil sa mladík.

„Poďte,“ prikázal Báthory a otočil sa. V ruke zvieral schiavonu. Po ostrí skĺzla posledná šarlátová kropaj.

Dobehli ho a Juliana podala kapitánovi čutoru. Kým pil, prebehla ho skúmavým pohľadom od hlavy až k čižmám. Odev už mal taký fľakatý od krvi, že sa prípadné nové zranenie hľadalo len ťažko.

„Len odreniny a šrámy,“ všimol si jej pátravé oči. „A trochu ma popálil prach z muškety,“ pretrel si krk pod ľavým uchom. „Nič vážne.“ Vrátil jej čutoru a pozrel na Michala. „Ďakujem.“

„Za čo?“

„Že si robil, čo treba.“

Kým sa mládenec zmohol na odpoveď, Báthory ráznejšie vykročil lesom. Porast pred nimi zredol, za čiernymi kmeňmi zazreli lúku. Pri nej, za stromami a húštinami si kapitán Schlechtenthal, hajtman Morochovič a ich zúbožená kompánia počkali na tureckých prenasledovateľov. Na kraji lesa a v podupanej tráve ležali skrvavení muži a postrieľané kone. Preživší obchádzali padlých a brali im strelivo a všetko cenné, čo odhalila zbežná prehliadka. Iní posedávali na zemi či na padnutých stromoch, lapali po dychu, vyciedzali zvyšky vody z čutor, útržkami odevov si obväzovali čerstvé rany.

„Potrebuje niekto ošetriť?“ ponúkla sa Juliana.

„Tuná Werther,“ zdvihol sa kapitán Schlechtenthal od nehybného muža v mušketierskom úbore. „Ešte pred chvíľkou. Teraz už je v rukách Pána.“

„Mne by sa zišla pomoc,“ ohlásil sa Voronin. Sedel s chrbtom opretým o kmeň stromu. V ľavej ruke držal fajku, pravú si tisol pod opačnú pazuchu. „Napchá mi niekto tabak do čibuku?“

„Ukážte,“ čupla si k nemu Juliana. Žartom jej podal fajku, ale netrpezlivo ju odstrčila a prinútila kozáka, aby zdvihol ľavačku. Sykol od bolesti. Musela skoro použiť silu, aby mu odtiahla skrvavenú dlaň z rebier.

„Nestojí to za reč,“ cedil cez zuby. „Kopija tamtoho všiváka,“ kývol hlavou na neďaleko ležiacu mŕtvolu, „mi štrajchla rebrá.“

„Dole s tým,“ siahla mu Juliana na gombíky kazajky.

„Čože? Teraz?“

„Rob, čo ti vraví,“ zašomral Báthory a sklonil sa, aby zemianke pomohol. Vyzliekli kozákovi kazajku i košeľu, obe na boku rozdrapené a nasiaknuté krvou. Juliana si zblízka prezrela ranu, opatrne sa dotkla jej okrajov. Stále z nej vyvierali čerstvé červené cícerky. Voronin pridusene zasyčal.

„Nemá niekto pálenku?“ spýtala sa zemianka.

Nikto nemal, alebo sa nepriznal.

„Prekliati chlapi,“ pokrútila hlavou. „Inokedy majú chľast vždy poruke. Ale keď ho naozaj treba... No nič, vypálime to.“

„Čože?“

Siahla na prachovnicu z kravského rohu na kozákovom opasku. Voronin ju chytil za ruku. Zamračila sa, začrela mu do tváre prísny pohľad.

„Pálenka žiadna, potreby na šitie tiež nemáme. Ranu nesmieme nechať takto. Než by sme prišli do Starého Mlyna, zapálila by sa. Okrem toho stále krváca. Najjednoduchší spôsob...“

„Škoda prachu,“ prerušil ju. „Veľa nám ho nezostalo.“

„Neodvrávaj,“ napomenul ho znovu Báthory.

„Keď už sme pri tom, kapitán,“ prehodila cez plece a vytiahla zátku z užšieho konca prachovnice, „to vaše rameno by tiež mohlo robiť neplechu.“

„Už to nekrváca.“

„Myslíte si, že Turci pred bojom vyvárajú hroty šípov?“

„Hlavne opatrite Stepana, nech môžeme vyraziť.“

„Kto tu odvráva?“ vyceril naňho Voronin zuby. „Dopekla, pomôže mi niekto s tým čibukom?“

Michal sa chopil fajky a mešca s tabakom.

„Kresadlo najprv sem,“ požiadala vdova, uložila kozáka na pravý bok, preložila mu ruku cez hlavu a nasypala prach do rany, pekne po celej dĺžke.

„Toto postačí,“ podal jej Báthory nenabitú pištoľ a palcom natiahol kohútik. Ešte raz mu veľavravným výrazom tváre vytkla, že odmietol jej pomoc, zobrala zbraň a otočila sa k Voroninovi.

„Bude to bolieť. Čertovsky.“ Odopla mu z opaska korbáč a ukázala koženú rukoväť. „Toto si strčte medzi zuby a dobre zahryznite.“

„Netreba.“

„Poslúchnite!“

Vzdal to.

„Pripravený?“ priblížila pištoľ k rane.

„E-e.“

„Hlavne sa nerúhajte.“ A stisla spúšť.

Ošúchaný kremeň v zveráku kohútika zaiskril na ocieľke. Čierne zrnká prudko vzbĺkli, zaprskali, zadymili.

Voronin strašne zaskučal a vyzeralo to, že rukoväť biča prehryzne. Keď kŕč poľavil, vypľul ju a začal sa rúhať, nahlas a šťavnato. Smrdelo spálené mäso. Juliana obliala sčernetú ranu vodou z čutory. Potom sa rozhliadla, prešla ku kopijníkovi zodpovednému za kozákovo zranenie a stiahla z neho šerpu z hebkej žltej tkaniny.

Báthory medzičasom pomohol Voroninovi sadnúť si. Michal bafkaním rozťahal čibuk. Ako inak, rozkašľal sa, až mu dym vyrazil z nosa.

„Sila,“ podal ho kozákovi a utrel si slzy z očí.

„Tabak mi dodávajú výhradne mŕtvi Turci. Vďaka, molodec.“ Voronin viackrát zhlboka potiahol a vyfúkol oblak dymu. Očividne sa mu uľavilo, hoci tvár mal bielu a z čela sa valil pot. Juliana mu tureckou šerpou šikovne obviazala trup. Uzol na pleci utiahla tak pevne, že znovu zaskučal.

„Je čas ísť,“ podišiel k nim kapitán Schlechtenthal. „Začul som vás hovoriť o Starom Mlyne.“

„Môj statok,“ vztýčila sa Juliana. „Musím sa tam vrátiť.“

„Nechcem byť zlým prorokom, pani, ale váš dvorec už bude naisto spustošený, možno aj vypálený. A keby aj nejakým zázrakom unikol doterajšiemu plieneniu, v najbližších dňoch ho mohamedáni isto neobídu. Ešte pred útokom na Nové Zámky bezpochyby vydrancujú, vyvraždia a vypália celé Požitavie a Ponitrie.“

„Napriek tomu tam musím ísť, kapitán,“ trvala Juliana na svojom.

„Prečo? Nasadzujete život kvôli vopred stratenému...“

„Mám svoje dôvody,“ uťala. „Tu a teraz ich nebudem rozoberať. Som rozhodnutá.“

Veliteľ mušketierov zachmúrene prikývol. „Ako myslíte. Môžem len nesúhlasiť, no nie som v postavení, aby som vám kázal, čo robiť a čo nie. V každom prípade, Starý Mlyn je niekoľko míľ bokom od našej trasy. Musíte ísť domov sama.“

„Nemusí,“ povedal Báthory.

Schlechtenthal naňho pozrel. Chvíľu to vyzeralo, že sa rozčúli, ale potom len sklamane skrivil ústa. „Škoda, kapitán. Predviedli ste sa ako zručný turkobijca. Rád by som aj naďalej kynožil pohanov po vašom boku. Ale zjavne máte iné úmysly.“

„Dal som pani Beličovej slovo, že ju odprevadím domov.“

„Slovo rytiera. Chápem. Nuž, ak toto trúfalé dobrodružstvo prežijete, možno si potom nájdete cestu do Nových Zámkov.“

„To sotva.“

„Kapitán...“

„Počúvam vás.“

„Dovoľte mi varovať vás: Jeho grófska milosť by mohla opäť vzniesť obvinenie z dezercie.“

„Alebo si bude myslieť, že som zahynul pri Parkáne.“

„To by som musel zamlčať váš podiel na úniku mojich mužov pred pohanskými vrahmi.“ Schlechtenthal stále prenikavo hľadel Báthorymu do tváre. „Než sa rozlúčime, chcem vám povedať ešte niečo.“

„Stále som samé ucho.“

„Neplytvajte svojím talentom. Viete, o čom hovorím. Prešiel som množstvo bojísk, no stretol len málo mužov s takým nadaním na vojnové remeslo.“

„Časy, keď som bol na toto nadanie pyšný, sú dávno preč. Chvalabohu.“

„Lenže toto je vojna za pretrvanie kresťanského sveta, kapitán. Ste jej účastníkom, či chcete, alebo nie. Cisárske vojsko dnes utrpelo katastrofálne straty. Teraz nezáleží na tom, koho je to vina. Stále treba brániť Nové Zámky, slovutnú Hradbu západu. Posádka je tragicky oslabená. Forgáčovi, ak po tomto fiasku nerezignuje, sa zíde každá ruka schopná držať zbraň, každé presné oko na muške. Pevne verím, že sa k nám pridáte, kapitán. Budem sa pravidelne pýtať, či ste sa neukázali.“

„Čo ak je to vopred prehratý boj?“ mračil sa Báthory. „Ešte včera mal Forgáč vyše päťtisíc vojakov. Koľko z nich sa vráti do pevnosti? Tisíc? Aj to som asi prehnal. Proti nim vytiahne z Ostrihomu najmenej päťdesiattisíc Turkov.“

„Zastavíme ich,“ vyhlásil Schlechtenthal presvedčene. „Ak budú na novozámockých hradbách stáť muži ako vy, odrazíme aj stonásobnú presilu.“

Báthory tie slová očividne nebral na ľahkú váhu. „Nemôžem vám nič sľúbiť, kapitán. Možno sa ešte stretneme, možno sa tu a teraz vidíme naposledy. Veľa šťastia.“

Schlechtenthal mu podal ruku. Báthory ju stisol. Kapitán mušketierov sa bez ďalších slov zvrtol a brechavými rozkazmi zvolal mužov. Zdecimovaná skupina sa v priebehu niekoľkých minút zoradila a vyrazila na pochod.

„Ďakujem vám, kapitán,“ hlesla Juliana. „Boh vám to oplať.“

Báthory len neurčito kývol hlavou. „Poďme. Kus cesty pred nami.“

Spoločne zdvihli kozáka. Tvrdil, že je pri sile, ale keď ho pustili, stratil rovnováhu a musel sa chytiť stromu. Vysadili ho na kobylu, hoci hlasno protestoval.

Vydali sa krížom cez nížinný les, zatiaľ čo mŕtvych rozhádzaných za nimi si vzali na starosť mäsiarky a mravce.

Na plávajúcom moste cez Dunaj vládla taká tlačenica, až Čelebi tŕpol, či drevená konštrukcia unesie toľkú záťaž.

Muži, kone, ťavy a vozy prúdili oboma smermi. Po boji konečne prešli na džigerdelenský breh ďalšie oddiely, najmä janičiari, aby zaistili poriadok a vrátili trochu disciplíny medzi príliš rozdivené vazalské a žoldnierske oddiely. Až potom veľkovezír poslal vyčerpaným, hladujúcim účastníkom krviprelievania zásoby – vozy priviezli do palánku päťtisíc chlebov a niekoľko kotlov pilafu s varenou baraninou. Vezíri a vybraní velitelia dostali medové koláče a šťavu z čerstvého ovocia. Aj koňom konečne naplnili obročnice.

Nikopolskí jazdci si rozdelili desať pečených oviec, ktoré im poslal Šamizade Mehmed efendi. Kým odpočívali a tíšili hlad a smäd, veľkovezírov čavuš doniesol Kadizademu písomný rozkaz, aby si nikto neprivlastňoval žiadnu korisť, ale bez meškania ju priviezol do tábora na ostrihomskom brehu. Tam ju mal prevziať a spísať Türk Ahmed efendi, hlavný účtovník vojska.

Čelebi počul, ako mladý sandžakbeg škrípe zubami.

„Ani jediné slovo chvály či uznania!“ vybuchol a šmaril list s veľkovezírovou pečaťou do ohniska, čo bola neslýchaná trúfalosť. „Len príkaz, aby sme zhromaždili korisť. Tak teda poďme, bratia! Ukážeme najvznešenejšiemu nositeľovi múdrosti, čo preňho nikopolskí gaziovia ulovili!“

Nasadli na kone a pridali sa k jednotkám ostatných ejáletov, ktoré v mohutnom prúde smerovali k mostu a na opačný breh. Všetci sa ponáhľali, predbiehali a nervózne do seba strkali. Rozkríklo sa, že Türk Ahmed efendi vyčlenil na odmeny za pobitých nepriateľov istú konkrétnu sumu. Tým, čo prišli prví, vyplácali za kresťanské hlavy po päťdesiat alebo štyridsať gurušov. Keď však bojovníci prinášali čoraz viac a viac krvavých trofejí, na koloch, vo vreciach, ba dokonca na vozoch (ako keď roľník zváža z poľa kapustu), znížili odmenu na tridsať gurušov. A letel chýr, že čoskoro sa už bude dávať iba po dvadsať strieborných.

Veľkovezírov tábor sa rozkladal na juhozápadom úpätí pahorku s ostrihomským hradom. Sám Fazil Ahmed Köprülü prijímal víťazov v honosnom pestrofarebnom šiatri na kopci Süleymana chána, neveľkej vyvýšenine uprostred tábora. Stan bol na dvoch stranách otvorený a vrchný vojvodca sedel v tieni na stolci zo striebra a slonoviny. Na červených kobercoch po jeho ľavej i pravej ruke stáli dve otvorené truhlice s rýchlo sa míňajúcimi mincami. Pri nich sa vŕšili sobolie kožuchy a chaláty pretkávané zlatom či striebrom, prepychovo zdobené zbrane najlepších kováčskych majstrov, striebrom vybíjané kantáry, čelenky a pestrofarebné perá.

Vezíri a dôstojníci predstupovali pred veľkovezíra, zdravili ho, kľakali na zem a pýšili sa korisťou: okrem nesmierneho množstva hláv a jazykov, kvôli ktorým vzduch oťažel pachom krvi a zhustol rojmi hmyzu, prinášali najmä nepriateľské vlajky, zbrane, prilbice a panciere, ale aj delá, vozy a kone. Veľkovezírovi pobočníci za ne vymeriavali odmenu v strieborných a výnimočne aj v zlatých minciach. Každému pašovi dali skvostný meč alebo buzogáň z damaskej ocele a k tomu sobolí kožuch. Nižším veliteľom venovali čestné rúcha, čelenky, slávnostné kopije a farebné perá, ktorými sa zdobili šišaky alebo turbany a oznamovali, že ich nositeľ vykonal záslužný, či dokonca hrdinský skutok.

Fazil Ahmed Köprülü to všetko sledoval bez slova a s nezúčastneným, takmer ľahostajným výrazom. Bol to zavalitý muž s dvoma bradami a pupkom ako sud. Hoci ešte nedosiahol vek tridsiatich rokov, jeho slabosť pre jedlo, Písmom zakázaná pijatika a ópium spôsobili, že mal ťažký dych a tvár červenú a spuchnutú. Aj teraz zvieral v prsteňmi obťažkaných prstoch zlatú čašu a pravidelne z nej chlipkal – kalné oči svedčili o tom, že nápoj, ktorý mu otrok pravidelne dolieva, nie je ovocný šerbet. Ďalší dvaja otroci odušu vírili vzduch vejármi z pštrosích pier, ale v teplom letnom počasí bol veľkovezír aj tak čoraz opitejší a mrzutejší. Onedlho začal zívať.

Z driemot ho prebral až príchod Saliha agu, vrchného veliteľa janičiarov. Bol to urastený muž stredných rokov, na túto príležitosť odetý v nádhernej prehliadkovej dolame, kabáte s krátkymi rukávmi a belostnom börku so zlatou lyžicou nad čelom.

„Môj pane?“ oslovil veľkovezíra.

„Salih, brat môj!“ privítal ho Köprülü a tentoraz vrúcnosť nepredstieral.

„Si hrdinom dneška, náš múdry a odvážny veliteľ! Priviedol som však ešte jedného muža, ktorý sa tiež zaslúžil o toto slávne víťazstvo.“

Vedľa Saliha pokľakol plavovlasý mladík v prostom kresťanskom odeve. Ako trofej predložil tri hlavy.

„Kto je to?“ zaujímal sa Köprülü.

„Keď sa obrátil na pravú vieru, prijal meno Iskender...“

„Ach tak, rozumiem. Toto je ten bývalý otrok, ktorého si poslal do Újváru s falošnou správou o zničenom moste.“

„Presne tak, môj pane. Padol do našich rúk pri Varadíne. Za tie tri roky sa z neho stal oddaný nasledovník Prorokovho učenia a verný sluha veľkolepého padišacha. Prešiel výcvikom v Ok Meydan, kde získal hodnosť čavuša orty. Vlani na jeseň sa vyznamenal v bojoch v Sedmohradsku, dokonca ho povýšili na aščiho.“

„Z bezcenného psa janičiarskym aščim iba za tri roky? Pozoruhodné!“

„Iskender je veľmi nadaný, môj pane. Narodil sa v rodine hajtmana v Hajdúságu. Už keď sme ho zajali, mal nemálo bojových zručností.“

Veľkovezír sa predklonil na stolci a oslovil mladíka. Sándor Szilárd zdvihol zrak.

„Dokázal si to,“ povedal mu Köprülü. „Presvedčil si hlupáka Forgáča, aby vyliezol z pevnosti a stretol sa s nami v poli. Trochu som počítal aj s tým, že zradíš, ale zachoval si vernosť Alahovi. Si verný sluha ríše a na dnešnom víťazstve máš väčší podiel ako ktorýkoľvek z vezírov. Priznávam ti odmenu päťdesiat zlatých. K tomu sedemdesiat gurušov za hlavy.“

„Ďakujem ti, vznešený!“ udrel mladík čelom o zem.

„Ak za svoj odvážny čin žiadaš ešte niečo, hovor!“

Iskender, pôvodným menom Sándor, zaváhal. Úkosom pozrel na janičiarskeho veliteľa, potom sa osmelil pozrieť na veľkovezíra v tieni stanu. „Výsosť, janičiarsky očak je moja rodina a jeho členovia sú mi bratia. Napriek tomu pomýšľam na osud serdengečtiho.“

Aga Salih naňho vrhol prekvapený pohľad. Köprülü zdvihol obrvy.

„Serdengečti? Prečo by si chcel byť tým, čo stratil hlavu? Neslýchane rýchlo si dosiahol hodnosť aščiho, do roka sa môžeš stať čorbadžim vlastnej orty. Serdengečti je dobrovoľný mučeník. Berie na seba najnebezpečnejšie činy v prednej línii, šíri strach v nepriateľských táboroch, prvý sa šplhá na hradby. Máloktorý serdengečti sa zo svojej hrdinskej výpravy vráti. Prečo túžiš po niečom takom? Pre tvoje nadanie mám iné využitie.“

„Môj pane, chcem prelievať krv tvojich nepriateľov. V mene jediného pravého Boha kynožiť ďaurov, zasievať hrôzu do ich sŕdc, získavať korisť pre potreby ríše. Prosím ťa, zver mi družinu odvážnych, zručných bojovníkov, verných učeniu Proroka. Povediem ich na kresťanské územie a prinesiem ti toľko hláv a koristi ako žiadny iný oddiel!“

„To je úloha pre Tatárov a sluhov z porobených národov,“ namietol Salih aga. „Janičiar stojí vysoko nad nimi, bojuje pod serdárovou zástavou, podlieha prísnej disciplíne. Ozýva sa v tebe tvoja hajdúska minulosť, Iskender-ašči. Túžba cválať po puste, slobodne, bez pokory a zodpovednosti ako obyčajný lúpežník. To nie je osud pravého bojovníka za vieru. Bola by škoda, keby si sa zase zvlčil.“

„Aga má pravdu,“ prikývol veľkovezír zamyslene. „Na druhej strane, preukázal si Bohu, sultánovi a mne dobrú službu, preto tvoju žiadosť starostlivo zvážim. Po ničom inom netúžiš?“

„Nie, pane. Chcem len ničiť nepriateľov Alaha. Nečakať, kým sa s nimi stretnem v boji, ale vnikať na ich územie, do ich domov, prekvapivo útočiť, ochromovať ich slabé miesta, neustále hubiť to podradné plemeno.“

„Počuješ to, môj brat aga?“ pozrel sa Köprülü na Saliha. „Nie nadarmo sa vraví, že človek, ktorý v sebe rozdúchal moslimský plameň až neskôr, je nemilosrdnejší nepriateľ ďaurov ako rodený Mohamedov nasledovník. Môžeš odísť, Iskender. O tvojej nečakanej žiadosti porozmýšľam. Dozvieš sa, ako som sa rozhodol.“

„Allahu ekber!“

Na mladíkovo zvolanie už nestihli odvetiť, pretože do vrchu Süleymana chána náhle udrel zborový pokrik. Blížil sa táborom od Dunaja a rýchlo naberal na sile. Veľkovezír zažmurkal, narovnal sa na stolci a pozrel sa lepšie.

Uličkou medzi stanmi a zástupmi vojakov sa k pahorku blížili Kadizade Ibrahim paša a starý serdár Köse Ali paša, nasledovaní svojimi pobočníkmi. Všetci muži ich hlasno zdravili a prevolávali Alahovo meno, lebo sa už roznieslo, že leví podiel na víťazstve majú práve títo dvaja vojvodcovia.

Veľkovezír sa zachmúril a natiahol ruku s čašou, aby mu otrok dolial.

Kadizade a Köse priniesli najväčšie množstvo hláv a cennej koristi, okrem toho prihnali početné stádo zajatcov v putách a reťaziach. Zanechali ich na úpätí vŕšku, zosadli z koní a bok po boku vyšli k šiatru. Vo vzdialenosti dvoch konských dĺžok pokľakli pred veľkovezírom a čelami sa dotkli zeme.

„Buď pozdravený, pýcha vekov, nositeľ krásy a múdrosti, držiteľ najvznešenejšieho pôvodu!“ zvolal Köse Ali paša. „Dnes si vybojoval veľké víťazstvo na slávu Alaha a jedinečného sultána. Tvoji úbohí služobníci sa ti klaňajú a pokorne predkladajú dôkazy svojich drobných úspechov v boji.“

Veľkovezír kývol hlavou a pozrel na Kadizade Ibrahima pašu, akoby aj od neho čakal ponížený pozdrav. Sandžakbeg však v hlbokom predklone zízal do koberca a mlčal. Köprülü sa zachmúril a pomrvil na slávnostnom stolci.

„Muži bosnianskeho ejáletu,“ pokračoval Ali paša, „na počesť Boha zoťali vyše päťsto ďaurských hláv a vytrhli takmer rovnaké množstvo jazykov. Nikopolský sandžak zahubil takmer sedemsto bezvercov. Spoločnými silami sme zajali týchto tristo šakalov,“ ukázala starcova chudá ruka na úpätie kopca.

„Čo sú zač?“ spýtal sa veľkovezír s pohľadom upretým na doráňaných zajatcov.

„Väčšinou príslušníci pechoty, najvznešenejší. Keď sme odrazili prvý silný výpad a obrátili tých špinavcov na útek, kresťanskí jazdci podlo opustili svoju pechotu a nechali ju na potravu našim mečom. Veľa z nich sme zožali ako zrelé obilie. Títo sa napokon vzdali. Priviedli sme ti ich, aby ti odteraz slúžili. Sú to väčšinou mušketieri, hajdúsi, pikanieri. Mocní, dobre vycvičení chlapi, ríša z nich môže mať veľký úžitok...“

„Popravte ich!“ prikázal veľkovezír.

Okolostojaci hodnostári zamreli. Dokonca aj vejáre v rukách otrokov sa zastavili.

Köse Ali paša natočil hlavu. „Odpusť mi, pane, ale som už starý a vybojoval som pre sultána priveľa bitiek. Všetka tá streľba z diel a pušiek ma takmer pripravila o sluch. Asi som ti dobre nerozumel...“

„Vravím, aby ste ich zoťali,“ odsekol Köprülü podráždene. „Hneď teraz!“

„Môj pane, si zosobnením múdrosti, ale nie je škoda poslať do pekla mužov, ktorí...“

Veľkovezír vstal. To bolo znamenie pre všetkých, aby zavreli ústa a sklopili zraky.

„Veľmi dobre vieš, verný serdár,“ vrčal Köprülü, „aké máme ťažkosti so zásobovaním. Prekliaty ďaurský cisár nám odmietol vyplatiť tridsaťtisíc dukátov, ktoré sme žiadali za starosti s touto výpravou. Naša pokladnica je takmer prázdna. Už si to pochopil, Ali paša? Nemám čím živiť tristo otrokov. Vyberte päťdesiat z nich, tých najsilnejších, nezranených. Pošleme ich sultánovi spolu s palácovým podielom na koristi. Ostatným na mieste oddeľte hlavy!“

Nebolo sa viac o čom radiť. Niekoľkí pobočníci sa rozbehli dolu svahom, aby odovzdali rozkaz. Veľkovezír ťažkým krokom vyšiel z tieňa pod šiatrom. Otroci s vejármi ho nasledovali a opreli sa do svojich nástrojov s dvojnásobnou vervou.

„Kadizade,“ oslovil Köprülü sandžakbega, „prenasledoval si nepriateľov až ďaleko na kresťanské územie, ako som ti kázal?“

Než správca Nikopolu odvetil, zhlboka sa nadýchol. „Pravdaže, môj pane. Tak ako všetci vezíri, ktorí sa priamo podieľali na dnešnom slávnom víťazstve.“

„Ale do pekla odsúdený Forgáč vám ušiel, je tak?“

Ibrahim paša sa nadvihol, sadol si na päty a smelo pozrel veľkovezírovi do tváre. „Pokiaľ viem, na Forgáčove oddiely usporiadali štvanicu Hisim Mehmed paša a Kibleli Mustafa paša...“

„Nevyhováraj sa na nich!“ skočil mu Köprülü do reči. „Teba som menoval veliteľom tábora na západnom brehu, Forgáčov útek teda padá na tvoju hlavu!“

Kadizade sa neuklonil a nezačal prosiť o odpustenie. Práve naopak, zanovito opätoval veľkovezírov pohľad.

„Môj pane,“ povedal tónom, ktorý prezrádzal, že v duchu častuje vodcu celkom inými osloveniami, „dnes ráno na nás zaútočilo šesťtisíc zúrivých ďaurov. Dobre vycvičených a vyzbrojených. Žiadni zahnojení sedliaci s cepmi, ale vojaci a žoldnieri, uhorskí, nemeckí, talianski, českí, poľskí...“

„Čo sa tým snažíš povedať?“ prerušil ho Köprülü.

„Pobili sme ich, pane. Viac ako štyri tisícky čiernych duší sme dnes poslali na večné muky. Na poli za riekou zahynula skoro celá posádka Újváru. Tej pevnosti, ktorú sa chystáš v najbližších dňoch obľahnúť...“

„Vyzdvihuješ svoje vlastné zásluhy?“ zvolal veľkovezír pobúrene. „Koľká nadutosť a domýšľavosť! Zabúdaš na obrovské straty, ktoré utrpelo naše vojsko!“

„Tie straty majú jedinú príčinu, môj pane: Nedostali sme včas posily z ostrihomského tábora. Keby si nám poslal na pomoc aspoň polovicu z mužov, ktorí sa počas bitky nečinne dívali cez Dunaj, mohlo byť naše víťazstvo ešte jednoznačnejšie. Ani Forgáč by neunikol a Újvár by ťa privítal s otvorenou bránou, pretože by ho nemal kto brániť!“

Keď Ibrahimove ostré slová dozneli, návršie obostrelo ťaživé ticho, z ktorého sa až robilo nevoľno. Všetci stáli ako obarení. Veľkovezírova tvár očervenela ešte viac.

„Počujem dobre?“ zasyčal. „Obviňuješ ma, že som dnes urobil chybu? Snažíš sa svoj neúspech zvaliť na mňa?“

Nikopolčan skrivil ústa. „Neúspech? Vyzývam ťa, najvyšší z vezírov!“

„Čože?!“

„Pred tvárami všetkých udatných veliteľov, ktorí dnes v tvojom a Božom mene preciedzali vlastnú i nepriateľskú krv, ťa žiadam o vysvetlenie! Prečo si na svitaní uzavrel most a neposlal nám na pomoc viac gaziov?“

„Dám ti ten tvoj drzý jazyk vytrhnúť!“ skríkol Köprülü. „Muž tvojho postavenia nemá právo žiadať odpovede od držiteľa pečate!“

„Odpusť mu, slnko ríše!“ zvolal nečakane Köse Ali paša. „Utíš svoj hnev. Kadizade paša ťa nechcel uraziť. Ponížene ťa prosím o zhovievavosť. Zo sandžakbega hovorí nevýslovná únava. Niekoľko dní bdel a strážil, skoro nezažmúril oka. Dnes v noci si vôbec neľahol a striehol na nepriateľov, tak ako všetci na západnom brehu. A už od prvého svetla v tvojom mene hubil neveriace svine.“

„Pri Prorokovi, to mu nedáva právo krákať ako vrana!“

„Zmiluj sa nad svojimi pokornými otrokmi, najvznešenejší. Kadizade sa dnes vyznamenal. Isto si počul, ako mu bojovníci volajú na slávu. To preto, že sandžakbeg preukázal mimoriadnu odvahu. Možno si o ňom v minulosti pochyboval, ale dnes zvieral v rukách meč statočnosti. Keď sa muži pod náporom prasožrútov otočili na ústup, on ich zavrátil a viedol do protiútoku. Bojoval uprostred najdivšieho krviprelievania a osobne, svojou vlastnou čepeľou oddelil aspoň tucet ďaurských hláv. Je to tak, milosrdný: vďaka udatnosti bega Ibrahima sme dnes vybojovali zdrvujúce víťazstvo. Zaslúži si najštedrejšiu odmenu!“

Köprülü s rukami v bok mlčky soptil a fučal, v rozčúlení márne hľadal správne slová.

„Prirodzene, hlavným stratégom a najmúdrejším vodcom tohto džihádu si ty, skvostný veľkovezír,“ pokračoval starý serdár. „Preto ťa aj ja pokorne prosím, aby si svojim služobníkom objasnil taktiku dnešného boja.“

Veľkovezír preklal šedivého pašu pohľadom. Na jazyk sa mu očividne drala zlostná odpoveď, ale včas ju zadržal. Hovoril s najváženejším veliteľom v celom osmanskom vojsku, víťazom od Varadína, dlhoročným miestodržiteľom v mnohých významných provinciách a osobným priateľom svojho nebohého otca. Už keď bol Fazil Ahmed dieťa, tento muž s povesťou vynikajúceho vojvodcu často navštevoval köprülüovský palác a bol tam vždy vítaným a váženým hosťom.

„Cestou sem,“ dodal starý paša, „som hovoril s mnohými beglerbegmi. Budínsky Sari Hüseyin paša, Beyko Ali paša z Rumélie, tamhľa stojaci Čavušzade Mehmed paša, statočný Čatrapatra Ali paša alebo Siska Kenaan paša, všetci mi potvrdili, že ich jednotky boli už od včerajšieho večera pripravené na boj. Odkedy za riekou zaznela prvá salva z diel, čakali na tvoj povel, aby mohli prejsť po moste a pripojiť sa k tej veľkolepej zakáľačke. Ty si však taký rozkaz nevydal.“

„Veľmi si ťa vážim, Ali paša,“ povedal Köprülü škrípavo, „ale je neprípustné, aby si posudzoval, tým menej spochybňoval moje rozhodnutia!“

„Zle si ma pochopil, pane! Som hlboko presvedčený o tvojej bezhraničnej múdrosti a neomylnosti. Ako skúseného veliteľa ma však zaujíma, aká prešibaná stratégia sa za tvojím rozhodnutím skrýva. Prosím, pouč svojho nehodného služobníka!“

Veľkovezír hľadel na starca krivo, nedôverčivo, dobre vedel, že ho serdár balamutí. Ohrnul pery, vykrútil si fúzy, znovu hlasno zafučal a rozhliadol sa. Nikto ani nemukol, všetci natŕčali uši, napätie vo vzduchu sa dalo krájať.

„Ali paša,“ povedal napokon Köprülü o čosi pokojnejšie, „keby si sa zúčastnil nočnej porady dívánu, poznal by si odpoveď. Nemohol som poslať za Dunaj viac vojakov. Obával som sa podlosti a prefíkanosti ďaurov. Špióni mi priniesli správy, že Rudolfus, vezír vojenskej rady vo Viedni, povolal na obranu Horného Uhorska krutých, krvilačných vojvodcov – Montecuccoliho, Zrínskeho, Frankopana, Vasváryho, Csákyho, Nádasdyho, Batthyánya. Ich vojská sa vraj pohybujú pozdĺž Dunaja. Hrozilo teda, že sa kedykoľvek nečakane zjavia a zaútočia. Pri plánovaní boja som preto rátal s niekoľkými možnosťami. Jedno podozrenie mi vravelo, že Forgáčova horda je iba predvoj, len návnada, ktorá má naoko zaútočiť a rýchlo sa stiahnuť. Keď ho gaziovia odrazia a začnú prenasledovať, kdesi za lesmi a vinohradmi na nich v zálohe bude čakať omnoho väčšia ďaurská črieda.“

„To by bola pohroma!“ zvolal Köse Ali paša teatrálne.

„Druhá možnosť mohla dopadnúť ešte horšie. Vravel som si: čo ak Forgáč zaútočil, len aby nás vylákal na západný breh? Len čo väčšina nášho vojska prejde cez Dunaj, iné, omnoho početnejšie kresťanské oddiely pricválajú po tomto brehu a zaútočia na ostrihomský tábor. Nastala by učinená Kerbela. Moja taktika, ctený serdár, mala zabrániť každému nepriaznivému vývoju. Poslal som k Džigerdelenu dostatok vojakov na porážku Forgáčovej svorky; vaše víťazstvo potvrdilo, že som ich počet odhadol správne. Zároveň som ale nesmel vystaviť nebezpečenstvu väčšinu vojska a hlavný tábor. Preto od istého okamihu janičiari strážili most, aby po ňom neprešla už ani noha. No? Čo vravíš na takú taktiku, ctený paša?“

Köse Ali paša opäť položil dlane na koberec a sklonil k nim vráskavé čelo.

„Alah ťa obdaroval nekonečnou predvídavosťou, vznešený veľkovezír!“ zvolal. „Klaniam sa pred tvojou múdrosťou. Za celý svoj život som neslúžil pod takým prešibaným stratégom. Naveky zostaneš v pamäti osmanských kronikárov!“

Na veľkovezírovej tvári sa rozhostil víťazoslávny výraz. Vyzývavo pozrel na Kadizade Ibrahima pašu. Ten sa stále mračil a očividne si o celej veci myslel svoje, ale správne odhadol, že je čas ustúpiť. Neuklonil sa tak hlboko ako bosniansky paša, ale aspoň sklopil zrak.

„Na vašej odmene nebudem šetriť,“ dodal Köprülü akoby mimochodom, rázne sa otočil a nasledovaný otrokmi sa vrátil na stolec. Kadizade a Köse vstali, oči stále upreté na koberec, a prevzali si sobolie kožuchy a mešce so zlatom. Potom pospiatky ustúpili a pred šiator si prišli kľaknúť ich pobočníci, tajomníci a hlavní velitelia oddielov. Veľkovezír im venoval len zbežný pohľad, ale uprostred húfu zbadal známu tvár a narovnal sa na stolci.

„Evliya!“ zavolal. „Evliya Čelebi, si to ty? Pristúp bližšie!“

Derviš sa s popolavou tvárou vysúkal spomedzi mužov a prešiel po koberci na pomyselný prah stanu. V ruke držal hlavy zabitých nepriateľov zviazané za vlasy a na povraze viedol zajatého mnícha. Prinútil ho pokľaknúť a potom sám padol na kolená a sklonil čelo k zemi.

„Pozdravujem ťa, prvý medzi vezírmi!“ zvolal. „Prijmi tieto dary od úbohého otroka ríše!“

„Dlho sme sa nevideli, evliya,“ prehodil veľkovezír so zlovestným podtónom. „Odkedy si mi podal správu o vlaňajšej výprave na chorvátske hranice, akoby sa nad tebou zľahla zem.“

Čelebi preglgol. Z Istanbulu ušiel v obave o svoj život. Köprülü ho totiž v istom okamihu zasvätil do svojich plánov na zvrhnutie sultána. Derviš každú chvíľu očakával vrahov, ktorí ho mali navždy umlčať.

„Nedávno ma zaskočil chýr, že si si našiel nového patróna,“ pokračoval veľkovezír. „Na tomto ťažení jazdíš pod nikopolským tugom.“

„Môj pane, otec múdrosti!“ zvolal Čelebi. „Tvoj ctený tajomník, reis ül-küttab Šamizade efendi mi láskavo poradil odísť do Rumélie a stať sa musahibom jeho zaťa Kadizade Ibrahima pašu...“

„Netreba vysvetľovať, evliya,“ uškrnul sa Köprülü. „Poznám príčiny tvojho pobytu v Nikopole.“

Čelebi zdvihol zrak a pozrel na veľkovezíra. Presne ako sa obával, na vykŕmenej tvári panoval prefíkaný vševediaci výraz, ktorý akoby nad ním vynášal nečujný ortieľ. Znovu nasucho prežrel a vylovil zo svojich útrob pevný hlas.

„Môj pane! Dovoľ mi predniesť oslavnú báseň na tvoju počesť! Zložil som ju pri príležitosti tohto veľkého víťazstva!“

Veľkovezír prekvapene zdvihol obočie.

„Len pár úbohých veršov od chudáka neznalého poézie,“ dodal Čelebi.

„Zahoď falošnú skromnosť, evliya. Tvoje kasídy sú povestné. Vstaň a recituj!“

Derviš poslúchol a s hlbokým nádychom zvučne predniesol:

Chvála Alahovi!

Najvznešenejší z vezírov, náš zručný serdár

cválal dnes do boja a zničil neveriacich.

Nemožno spočítať, koľko nemeckých hláv

skosil jeho meč na džigerdelenskom poli.

Chvála Alahovi!

Dnes na úsvite tiahla na nás svorka psov,

no emiri vysadli na rýchle kone.

Náš vznešený serdár ich viedol do stretu,

večer kresťanské mäso zobali havrany.

Bol to krásny deň a veľké víťazstvo!

Chvála Alahovi, sláva veľkovezírovi!

„Chvála Alahovi!“ zvolali okolostojaci bojovníci.

Köprülü podozrievavo prižmúril oči, lebo si správne domyslel, že tá kasída bola pôvodne zložená pre niekoho iného. Muži však nad tými veršami uznanlivo kývali hlavami, niektorí dokonca Čelebimu zatlieskali. Vrchný vojvodca sa nasilu usmial.

„Zaslúžiš si mimoriadnu odmenu, evliya. Za hlavy päťdesiat gurušov, za kasídu dvadsať zlatých. Pridám aj striebornú čelenku a bal súkna.“

Čelebi opäť padol na kolená a zaryl nos do koberca. „Daj ti Boh zdravia a večnú slávu! Si zosobnením milosrdenstva a štedrosti! Dovoľ nehodnému otrokovi predniesť ešte jednu poníženú prosbu!“

„Vrav,“ vzdychol si Köprülü už trochu otrávene.

„V boji, uprostred divého stretu s ďaurmi som prišiel o koňa a sluhu. Neskôr som ale ukoristil mocného uhorského tátoša a zajal tohto muža...“

„Rozumiem. Môžeš si ich nechať. Hoci... Viem o tebe, že si vždy vyberáš mladých a pekných otrokov. Čo o tomto tu vonkoncom neplatí.“

Čelebi upadol do pomykova. „Môj pane... tento pohan ma zaujíma z iných dôvodov.“

„Akých? Čo je vlastne zač? Má čudný odev. Hádam to len nie je barbarský kňaz?“

„Nemýliš sa, môj pane.“

„Si si istý, že chceš mať nablízku ďaurského modloslužobníka?“

„Kňazi sú vzdelaní muži, ctihodný paša, aspoň na kresťanské pomery. Myslím, že sa od toho pomýleného modlára môžem naučiť veci, ktoré pomôžu pravoverným poraziť bezvercov a vyslobodiť ich zo zajatia zaostalých bludov.“

Veľkovezír zamyslene prikývol. „Si líška podkutá, evliya. Vždy poznáš správne slová. Dobre teda. Nechaj si kňaza ako sluhu. Pokiaľ z neho naozaj vypáčiš niečo, čo nám pomôže podrobiť si jeho špinavých súkmeňovcov, neváhaj ma s tým ihneď oboznámiť.“

„Tak sa stane, ctihodný vezír!“ zvolal Čelebi. „Prisahám na Čierny kameň z Mekky!“

Pomocníci hlavného účtovníka obdarovali derviša podľa pánovho rozhodnutia. Medzitým sa k stanu vrátil jeden z veľkovezírových pobočníkov a oznámil, že vybrali päťdesiat najlepších otrokov a môžu začať s popravou. Köprülü vydal súhlas, akoby rozhodoval o čomsi všednom, čo ani nestojí za prehnanú pozornosť.

Na úpätí pahorku sa oddiel janičiarov pustil do krvavej práce. Zajatcov zoradili a privádzali ako jatočné zvieratá pod oblúky ostrých mečov. Čepele dopadali, hlavy sa kotúľali, krv čliapala. Spútaní vojaci a žoldnieri preklínali tureckých podliakov, iní sa hlasno modlili, niektorí sa dali do spevu. Orchestre z viacerých ejáletov spoločne spustili vrtkú melódiu, aby kresťanov prehlušili, ale bol z toho len príšerný lomoz a huriavk.

Ešte než do krvavé dielo dokonali, mnohí si uvedomili, že nebol dobrý nápad uskutočniť popravu priamo v tábore. Krv z bezmála tristo hrdiel premenila zem na úpätí vŕšku na blato a v slnečnom počasí prenikavo páchla. Smrad ešte znásobili výkaly a moč, ktorí mnohým popraveným v okamihu smrti naplnili spodky. Zo všetkých strán sa zlietli mračná hmyzu.

Napriek tomu veľkovezír prikázal, aby odpratali iba telá. Z hláv dal navŕšiť mohylu priamo na provizórnom popravisku. Keď videl nesúhlasné a zhnusené výrazy okolostojacich vezírov, vstal zo stolca a zvolal:

„Čujte moje rozhodnutie!“

Okamžite stíchli, že by bolo počuť ihlu spadnúť.

„Dnes večer usporiadame slávnosť na počesť víťazstva! Po večernej modlitbe nech každé delo, každá puška a každá pištoľ, vrátane tých ukoristených od ďaurov, trikrát vystrelí. Zapálime svetlá, akoby bol Nový rok. Nech horí vatra na každom kopci na dohľad od Ostrihomu. V tábore na oboch brehoch, v Džigerdelene i na hradbách ostrihomského zámku zapáľte fakle, kahance a lampy. Vo víťaznej procesii nech nechýbajú ťavy a mulice, ktoré zastavili útok uhorských jazdcov. Na sedlá im dajte sviečky, na krky lampáše, nech do noci svieti ohnivé more!“

„A čo s našimi padlými, pane?“ spýtal sa Enisi efendi, hlavný duchovný vojska.

„Za mučeníkov budeme jesť voňavú chalvu a každý imám a háfiz nech recituje Korán.“

„Ale ich telá, výsosť?“

„Zajtra po raňajšej modlitbe vyjdeš so slávnostným pohrebným sprievodom, Enisi efendi. Vezmete si vozy a budete zbierať mŕtvych gaziov. Nenecháte ležať na poli či v lese ani jediného pravoverného, rozumel si?“

„Urobím, ako prikážeš, vznešený!“

„Potom všetkých padlých doveziete na ostrihomský breh a uložíte do spoločného hrobu, ktorý nechám vykopať na úpätí tohto pahorku. Nad tým hrobom budete tri dni a tri noci recitovať Písmo.“

Tie slová vyvolali medzi okolostojacimi hodnostármi vzrušený šepot. Za všetkých prehovoril Kibleli Mustafa paša z Damasku:

„Si stelesnenie dobrodenia, žiarivý vezír! Nechyroval som o vojnovej výprave, na ktorej by padlým mučeníkom preukázali takéto pocty. Keď teraz vieme, že naše telá nenecháš napospas hnilobe a divej zveri kdesi v nepriateľskej zemi, ale pochováš ich podľa najlepších moslimských zvykov, o to radšej obetujeme svoje životy, svoje srdcia i duše za tvoje veľkolepé víťazstvo!“

Fazil Ahmed Köprülü na to iba pokýval hlavou, akoby vravel, že tento sľub bude potrebné už čoskoro dodržať.

Hlava jedenásta,

v ktorej Báthory dodrží sľub a konečne zistí, prečo Juliana trvala na návrate domov. Pustým sídlom Beličovcov blúdia tajuplné tiene. Vdova rozpráva o jedoch. Kapitán je jej úmyslami nanajvýš znepokojený.

Náhlili sa po cestách a najmä necestách. Z hradskej nadobro zišli po tom, čo sa len tak-tak stihli ukryť pred húfom ozbrojených jazdcov.

„Smerujú ku Starému Mlynu,“ žmúrila Juliana do zvíreného prachu, ktorý zhltol asi dva tucty mužov rôznorodého vzhľadu, zrejme martalovcov z Balkánu či Sedmohradska. „K tým trom hlavám na kopijach túžia pridať ďalšie.“

„Spomínali ste mlynára s rodinou,“ povedal Báthory.

„Práve o nich sa strachujem.“

„Zrejme zbytočne. Ak majú pud sebazáchovy a čo len štipku zdravého rozumu, už dávno zdupkali alebo si našli spoľahlivú skrýšu. Turecký nájazd ich neprekvapí.“

Vdova prikývla, ale zjavne ju to neupokojilo.

Pokračovali po vedľajších chodníčkoch, po medziach medzi hájmi a pastvinami, oblúkmi poza polia a humná. Stránili sa otvorených priestranstiev, kde ich už z diaľky mohlo zjastriť nepriateľské oko. Severne od nich, pozdĺž hlavnej trasy z Ostrihomu do Nových Zámkov, sa nad obzorom krútili mrákavy dymu. Turci nelenili a poslali žoldnierske tlupy drancovať, vypaľovať a lapať nevoľníkov i utečencov z bojiska. Juliana odvrátila pohľad a dívala sa iba dopredu, na západ. Zatiaľ však nič nenaznačovalo, že by plamene skazy dorazili do jej chotára.

Za súmraku boli na pokraji síl, ledva kládli nohu pred nohu a mučil ich hlad. Voronin tak dlho trval na tom, že sa bude v sedle striedať s pani Beličovou, kým na to ostatní nepristali. Onedlho sa mu to vypomstilo – do jeho tváre vstúpila smrteľná bledosť a po sluchách sa rinul znoj. Chvenie, ktoré pred nimi istý čas skrýval, sa už nedalo prehliadnuť.

„Ako som sa obávala, lezie na vás horúčka,“ odtiahla Juliana dlaň z kozákovho čela. „Jednu ranu sme ako-tak opatrili, no ostatné sa zapálili. Čo najskôr potrebujete lepšie ošetriť.“

„Je to ku vám ešte ďaleko?“ mračil sa Báthory.

„Asi hodinu. Možno pol druhej.“

„Vydržíš, Stepan?“

Kozák nasilu vyceril zuby v úsmeve. „Nevystrúhali ma z práchnivej haluze, cez koleno ma nezlomíš.“

Báthory prikývol a otočil sa k Michalovi. „Vládzeš?“

„Nohy mám ako z olova,“ priznal mladík, „ale míľu či dve ešte prejdem. Hlavne ak na konci čaká strecha, posteľ a dačo pod zub.“

„To sa ešte uvidí. Radšej si nerobme predčasné nádeje.“

Pokračovali však pomimo ciest, takže z odhadovanej hodiny boli napokon dve. Keď konečne vyšli na riedko zalesnený pahorok a v úvale pred sebou zazreli Starý Mlyn, duše už mali na jazyku. Voronin padal tvárou na konskú šiju, akoby ho obchádzali mrákoty.

„Tma tmúca,“ zhodnotil Báthory očividný fakt. V prízračnom svite mesiaca videli veľký mlyn pri potoku, zopár zváľaných chalúp na mierne stúpajúcom brehu, ako aj múrom obohnaný dvorec s poschodovým panským domom na návrší. Usadlosť halila čierňava, zo žiadneho komína sa nedymilo, nikde známka života.

„Dobré znamenie,“ dodal kapitán.

„Naozaj?“ pozrela naňho Juliana.

„Tá tlupa, čo nás cestou predbehla, sa tu mohla zastaviť na noc. V horšom prípade vypáliť to málo, čo zostalo. Tak či tak, videli by sme nejaké svetlo alebo aspoň dohorievajúci oheň. Vo vzduchu by bolo cítiť dym. Vyzerá to nádejne. No aj tak najprv pôjdem na prieskum.“

„Chcem ísť s vami,“ povedala.

„Nie.“

„Dobre to tu poznám, každé zákutie...“

„Nie a punktum,“ uťal. „Michal, budeš strážiť. Požičaj si Stepanovu pušku. Ak začujete streľbu, bez otáľania sa berte kadeľahšie. Keby som sa dlho nevracal, to isté. Nech vám ani nenapadne ísť ma hľadať, hrať sa na záchrancov. Myslite na vlastné životy.“

„Kapitán...“ Zemianka mala na jazyku čosi naliehavé, ale zasekla sa, akoby nenachádzala správne slová. Báthory sa na ňu spýtavo pozrel. Bola celá nesvoja.

„Von s tým, pani Juliana.“

„Neviem, ako to povedať, aby ste ma nepovažovali za blázna.“

Zmraštil obrvy. „Pokračujte.“

„Ak zájdete do dvorca, do hlavného domu...“ Opäť zaváhala a nervózne sa poškrabala na lakti. „Mohli by ste tam začuť, ba aj zazrieť čosi... nezvyčajné.“

Báthory sa snažil rozlúštiť jej výraz, ale stáli v takmer dokonalej tme.

„Nezvyčajné,“ zašomral. „Čo tým presne myslíte? Na hádanky nie je čas, Voronin je na tom biedne, čo najskôr ho treba dostať na lôžko.“

„Chcete povedať,“ ozval sa Michal, „že na vašom statku straší?“

Pozrela naňho, potom na Báthoryho a previnilo pokrčila plecami, akoby stála pred inkvizičným súdom.

„Smelo vravte!“ vyzval ju znovu kapitán. „Žiadne okolky.“

Nadýchla sa. „Je to tak, kapitán. Neznalí by povedali, že v dome máta.“

„Ako presne?“

„Možno začujete kroky. Búchanie. Alebo hlas. Šepot. A najmä: v palote na poschodí visí veľké zrkadlo. Väčšinou v ňom vidieť iba odraz komnaty. Ale občas sa tam zjavuje aj... niečo iné.“

Báthory sa mračil a z nozdier sa mu dral ťažký dych.

„Vidíte?“ vzdychla si. „Vravela som, že ma budete považovať za choromyseľnú.“

„Povedal som niečo také?“

Zarazila sa, pre zmenu vrhla skúmavý pohľad ona naňho, akoby mala mačací zrak a videla aj v tme. „Tam v novohradských lesoch ste spomínali skúsenosti s čarami. S čiernou mágiou, démonmi a zjaveniami...“

„Pani Juliana,“ prerušil ju, „keby som vám vyrozprával, v čo všetko verím, pretože som to zakúsil na vlastnej koži, bol by som tu za pomäteného ja. Dosť rečí, musím ísť. Zostaňte v strehu, oči na stopkách, zbrane pripravené.“

„Posledná vec, kapitán.“

„Áno?“

„Nebojte sa. Nech v dvorci naďabíte na čokoľvek, nie je to nepriateľské. Netreba sa ľakať.“

„Pokiaľ tam nenocujú Turci,“ zahundral, kývol na Michala (ten si medzitým poslušne privlastnil kozákovu pušku) a vykročil krížom cez lúku k potoku s mlynom. Čoskoro sa im stratil z dohľadu.

„Kráľovstvo za znalosť, o čom ste sa práve rozprávali,“ prehodil Michal.

„Vieš isto, že tomu chceš rozumieť?“ opáčila a zamierila ku kobyle. „Zrejme si počkáme. Pomôž mi zložiť kozáka zo sedla.“

Dvere mlyna rozrúbali sekerou. Báthory rozmýšľal, či sa v tej chvíli niekto skrýval vnútri. V lepšom prípade už bol vtedy mlynár aj s famíliou dávno za sedmoro horami. Na odchode za sebou zamkol, lebo naivne dúfal, že zavreté dvere odradia okoloidúcich zlodejov a plieniteľov.

V hlavnej miestnosti, ktorá slúžila ako kuchyňa i jedáleň, Báthory zavetril. Pleseň a zatuchlina, aj pokazené zvyšky potravín, ale mŕtvolná hniloba nie. Prekročil prah mlynice. Ozubené kolesá už boli potiahnuté pavučinami, nehýbali sa mnoho dní. Vonku ktosi zavrel stavidlá a náhon pod mlynským kolesom vyschol.

„Prichádzam v mene urodzenej pani Juliany Beličovej!“ povedal Báthory nahlas. „Ak sa tu skrýva kresťanská duša, ukáž sa!“

Odpovedal mu len škrabot malých pazúrov a piskot myší a potkanov.

Od mlyna sa vydal po miernom svahu k dvorcu. Schátrané sedliacke chalupy boli opustené už roky; nielen dvory, ale aj podlahy vnútri zarástli burinou. Z niektorých domov zostali len obhorené trosky. Ohrady, chlievy, kuríny, ba aj psie búdy dávno spustli.

Báthory poznal príčinu toho žalostného stavu. Juliana mu cestou všetko rozpovedala. Za úpadok panstva nemohlo zlé gazdovanie zemepána Beliča ani neúrodné roky. Starý Mlyn bol jednoducho príliš blízko tureckej hranice. Všetky dediny v okolí pravidelne dostávali výhražné listy od budínskeho pašu alebo ostrihomského sandžakbega. Príďte, pokloňte sa a plaťte mastné dane, inak vás prídeme vypáliť a všetko živé odvlečieme do otroctva. A tak miestni odvádzali poplatky cisárovi i sultánovi. Ale ani to ich neuchránilo pred častými nájazdmi martalovcov či iných ozbrojených oddielov spoza Dunaja.

Nehovoriac o tých, ktorí sa odmietli podrobiť. Trebárs Starý Mlyn. Gabriel Belič uveril Forgáčovým sľubom, že jazdci z Nových Zámkov a Komárna pravidelnými hliadkami pozdĺž hranice ochránia preddunajské dediny pred tureckým drancovaním.

Na dôvažok bol Belič rytier a bojovník, neraz sa búchal do pŕs, že necúvne ani pred trojnásobnou presilou. Obohnal dvorec kamenným múrom a vyzbrojil desiatku drábov, ktorí boli neustále na stráži.

Od svadby s Julianou Urbanovou, zemianskou dcérou od Šurian, Turci prepadli Starý Mlyn trikrát. Dvakrát za sebou zanechali len kopu mŕtvych kumpánov a na ústupe z pomstychtivosti zapálili zopár striech a odohnali čriedy kráv a kôz. Tretí raz sa vrátili s poriadnymi posilami. Spustošili dedinu a zajali väčšinu poddaných. Belič sa deň a noc bránil za múrmi dvorca, až kým Turkov neodohnala zvesť, že sa zo severu blížia novozámockí husári. Tí našli obrancov v zúboženom stave – päť drábov zahynulo, traja utrpeli škaredé zranenia. Zo samotného Beliča sa stal mrzák a jeho stav sa napriek Julianinmu úsiliu postupne zhoršoval. Ani nie o tri mesiace zemianka ovdovela.

Starý Mlyn sa už zo skazy nepozviechal. Hŕstka zvyšných poddaných ušla kamsi na sever, čo najďalej od tureckej zlovôle. Nemal ich kto prenasledovať a privliecť naspäť. Juliana osamela so slúžkou, starým šafárom a jedným drábom. V mlyne zostal mlynár so ženou a troma deťmi.

Dráb si začal so slúžkou, obťarchal ju, načo odišli za novým životom kamsi k Leviciam. Juliana im slovkom nebránila. Doba bola zlá. V Sedmohradsku zúrila vojna s Turkom a vravelo sa, že čo nevidieť dorazí aj k Dunaju. Nikto sa neponáhľal osídľovať vyľudnené pohraničné končiny, skôr naopak – pustli čoraz viac.

Báthory došiel k dvorcu. Múr s poničenou drevenou strieškou pokrývali krátery po guľkách. Brána bola dokorán. Z klenáka v murovanom portáli ktosi odrazil erb – reliéf mlynského kolesa, nad ktorým sa krížili šabľa a buzogáň, ležal na zemi puknutý na dvoje.

Kapitán vošiel na dvor. Po niekoľkých krokoch zastal a s rukou na pažbe pištole načúval.

Vonku v tráve húdli svrčky. Inak bolo ticho.

Vykročil k hlavnej budove s čiernymi oknami. Vpravo od neho sa čosi mihlo, no skočilo to do žihľavy skôr, než rozoznal, či to bola kuna alebo mačka.

„Šľak aby to...“ zašomral.

Juliana viackrát spomenula, že „hôrni chlapci“ nechali šafára Vargu s rozbitou hlavou ležať na dvore. Žiadne ostatky Báthory nenašiel, ani nezaňuchal rozkladajúce sa telo. Neboráka zrejme naozaj našiel mlynár a pochoval ho.

Dom bol ošarpaný, spútaný brečtanom a po streche s vikiermi šmátrali konáre dvoch blízko stojacich líp. Vchádzalo sa cez murovanú verandu a priestrannú predsieň. Všetky dvere boli rozďavené ako bezzubé ústa. Aj vďaka tomu sa domom preháňal prievan, hoci vonku vládla teplá letná noc a vzduch sa ani nehol.

Báthory opatrne skúmal prízemie. Neprekvapilo ho, že je všetko zariadenie rozhádzané a prekutané, skrine a truhlice poprevracané a dolámané, police postŕhané. Pod podošvami chrapčali črepy a v kuchyni aj rozhádzané kuracie kosti. Skúsil popol v otvorenej peci. Celkom studený.

Na poschodí vrzla podlaha.

Báthory zamrzol s pohľadom upretým na trámový strop.

Po chvíli podlaha opäť zaškrípala. Niekto tam chodil. Inak si to kapitán nevedel vysvetliť. Čosi také nespôsobil prievan a určite to nebol zvuk dreva chladnúceho po horúcom letnom dni.

Pamätal na slová domácej panej. Na jej varovanie i ubezpečenie, že sa nemá čoho báť. Napriek tomu mal dojem, že ho dierou v ľade ponorili do zimného jazera.

Vytiahol dolepku a natiahol oba kohútiky. Stretnutie s nefalšovaným prízrakom odsunul ako krajnú možnosť. Omnoho pravdepodobnejšie tu naďabí na živého votrelca. Nemusel to byť nutne nepriateľ, v dome mohol nájsť útočisko túlavý žobrák, vojak vracajúci sa z parkánskeho bojiska či sedliak utekajúci pred tureckým drancovaním. Nedalo sa ani vylúčiť, že sa tu skryla mlynárova rodina. Alebo sem zablúdilo nejaké zviera.

Báthory vykĺzol z kuchyne. Snažil sa nestúpať na rozbité sklo a keramiku. Pred schodiskom zaváhal. Cítil, ako mu dlaň na pažbe z orechového dreva vlhne. To sa mu už dlho nestalo. Od hrôzostrašných udalostí, ktoré zažil vlani v Chorvátsku, sa nestretol s ničím, čo by zaváňalo nepozemskými mocnosťami. Odvykol si, za tie mesiace ako-tak potlačil hnusné spomienky. Možnosť, že v dome naozaj striehne čosi neľudské, ich však zase prebudila. Pred vnútorným zrakom sa mu opäť v zreteľných obrysoch vynárali zhmotnené nočné mory, čo ho za uplynulé roky postretli.

Stúpal po schodoch, pričom na každom druhom sa zastavil a pozorne načúval. Na najvyššom znehybnel a zadržal dych.

Dom mlčal, na rozdiel od mlyna tu ani nešramotili potkany.

Báthory sa pohol k vchodu do hlavnej siene.

Opäť zaškrípala podlaha. Báthory stuhol.

Medzerou medzi odchýlenými dverami a drevenou zárubňou videl časť hodovného stola a stoličky s vyrezávanými operadlami. Na vzdialenej stene viseli portréty, zdanlivo čierne plátna s matnými šmuhami tvárí v ťažkých vyrezávaných rámoch.

Po stene prešiel tieň a dosková podlaha znovu vrzla.

Báthory o krok cúvol, srdce tlčúce do rebier. Odprisahal by, že tieň mal tvar ľudskej postavy, hlavu a plecia.

Zaťal zuby, syčivo sa nadýchol, namieril pred seba pištoľ a rázne vykročil ku dverám.

„Ani sa nehni, sukin syn!“ zvolal a plecom vrazil do vrát, takže sa rozleteli dokorán. Prekročil prah a došiel ku stolu, pričom priestor pred sebou rezal zľava doprava a späť muškou pištole. „Zostaň, kde si, inak ti spravím dieru do lebky, že ňou prejde panský kočiar!“

Potom stíchol a nasucho prežrel.

V miestnosti nikto nebol.

Báthory sa zmätene otáčal okolo vlastnej osi, zrakom prešmátral všetky tmavé kúty i tieň za dverami, ktorými práve vstúpil.

Nikde nikoho, žiadny pohyb, ticho ako v kostnici.

S hrčou v hrdle obišiel stôl, aby sa presvedčil, či niekto nečupí za ním. Napokon vkĺzol pohľadom aj pod tabuľu. Ozdobne tvarované nohy stoličiek, nič viac. Narovnal sa a naposledy prečesal miestnosť sústredeným zrakom. V jednom kúte stála kachľová pec, v druhom skrinka na riady a príbory. V stene oproti sa črtali dvere pre služobníctvo, ale bol si istý, že ich v uplynulých okamihoch nikto neotvoril a nezavrel.

Portréty na stenách naňho mlčky zízali, ich oči sa v matnom mesačnom svite dopadajúcom oknami leskli ako živé.

„Ukáž sa!“ rozkázal prísne.

Jeho výzva čudne zazunela medzi fľakatými stenami. Ako celkom cudzí hlas.

Znovu preglgol, aby sa zbavil tej húžvy v krku. Nepodarilo sa.

Načúval, či z chodby alebo susedných miestností nezačuje niekoho na úteku. Zaznieval však len jeho zrýchlený dych, v sluchách hlasno tepala krv.

Pomaly sa obrátil k zrkadlu.

Viselo na jednej z dvoch kratších stien bližšie ku dverám, len pár krokov za vysokým kreslom, ktoré sa týčilo za vrchstolom. Báthory váhavo prikročil k zrkadlu. Jeho tmavá silueta sa zdanlivo pripojila k tieňom Beličovcov na portrétoch.

Díval sa pozorne. V odraze videl za svojím chrbtom stôl so škvrnami mesačného svitu; jeho opačný koniec sa strácal v tme. Zo svietnika uprostred tabule sa rinuli nehybné voskové slzy. Stoličky stáli dokonale zoradené, akoby všetkých tých darebákov, ktorí presnorili dom a nič nenechali na pokoji, prepadla v palote nevysvetliteľná pokora a v úcte k niekdajším majiteľom sa ničoho nedotkli.

Pokora... alebo strach.

Báthory zúžil oči a trochu naklonil hlavu, aby popri vlastnom pleci v zrkadle lepšie videl kreslo za vrchstolom. Odraz bol matný a nespoľahlivý, ale zazdalo sa mu, že na bočnej opierke spočíva ruka.

„Kristepane,“ vydýchol.

Znovu za ním zastenala drevená podlaha, kreslo v zrkadle sa náhle odsunulo od stola a vstala z neho postava čierna ako noc.

„Juliana...“ zastenal tichý hlas.

Báthory sa bleskurýchlo otočil a vystrel pred seba ruku s pištoľou. Kreslo skutočne stálo inde ako pred chvíľou, ale po zjavení nebolo ani slychu, ani vidu.

„Kto si?!“ zvolal Báthory a o krok cúvol.

Niekto mu odvetil. Zastretý, ledva počuteľný hlas, nie viac než šelest nočného vetra v jesennom lístí. Zneli v tom slová, ale kapitán sa im márne snažil porozumieť. Uvedomil si, že stojí k zrkadlu chrbtom. Zježili sa mu všetky vlasy a chlpy, zátylok akoby zovrel ľadový pazúr. Otočil sa naspäť k zrkadlu.

Čierna postava stála vedľa neho. Práve zdvihla ruku so zjavným úmyslom chytiť ho za plece či krk.

Z nejakého dôvodu sa neobrátil, neodskočil, nezahnal sa po načahujúcej paprči. Namiesto toho namieril pištoľ na zrkadlo a stisol spúšť. Kohútik škrtol do ocieľky, prskol prach na panvičke, zbraň vypálila. V palote zadunela tak, že Báthory na chvíľu celkom ohluchol.

Guľka vyťala do zrkadla úhľadnú dierku. Od nej sa k rámu rozbehli praskliny. Nato sa odraz miestnosti polámal i s prízrakom siahajúcim po kapitánovi. Veľké špicaté črepy sa s rinčaním zosypali na zem a roztrieštili na márne kúsky.

Báthory sa zvrtol, až dym z pištole zavíril. Nehľadel napravo naľavo, prebehol cez prah paloty a bral sa kadeľahšie. Onedlho sa už ponáhľal krížom cez dvor k bráne.

Keby sa obzrel, zbadal by v čiernom okne bledú tvár s čudne sa lesknúcimi očami. Akoby namiesto obloka visel na stene domu starý zájdený portrét.

Lenže Báthory sa neobzrel.

„Stoj!“ rozsekol tmu pod stromami Michalov hlas. „Kto tam?“

„Ja som,“ zavrčal Báthory a odstrčil hlaveň pušky, ktorá mu takmer vrazila do tváre. „Čo tu ešte robíte? Kázal som vám zdupkať, ak začujete streľbu!“

„Otec,“ vydýchol si mládenec. „Žiješ.“

„Ale nemuselo to tak byť. Prečo ste neodišli?“

„Michal chcel,“ ozval sa z tmy Juliana. „Ja som si vydupala, že počkáme. Bol som zvedavá, čo sa bude diať.“

„Mohli sa diať Turci, pátrajúci po ďalších hlavách.“

„V noci, v lese? Pochybujem. Okrem toho, keby ste naďabili na nepriateľov, jedným výstrelom by to neskončilo.“

„Čoby nie? Jedna guľka zo zálohy do chrbta a je po všetkom.“

„Lenže to sa nestalo. K čomu tam došlo, kapitán? Vy ste strieľali?“

„Ja.“

„Na koho?“

„Skôr na čo.“ Pristúpil k nej a zovrel jej plece v dlani, akoby sa chcel uistiť, že je naozaj tam, skutočná, z mäsa a kostí. „Je to on, mám pravdu?“

„Nerozumiem...“

„Ale rozumiete. Gabriel Belič. Váš manžel. V sieni na poschodí.“

Cítil, ako znehybnela, priam mŕtvolne zmeravela.

„Počuli ste ho?“ hlesla.

„Keby len počul. Videl som tiene na stenách. Postavu v zrkadle.“

„Varovala som vás. Naňho ste vystrelili?“

„Na zrkadlo. Zostali len črepy.“

Stuhla ešte viac. „Preto som vám radila, aby ste sa nezľakli.“

„Ťažko si za takých okolností zachovať chladnú hlavu. Je tam. Naozaj je stále tam. Doteraz sedí v kresle, v ktorom ste ho otrávili.“

Vymanila sa zo zovretia a urobila krok späť.

„Priznajte sa!“ naliehal. „Rozprávali ste nám o obvineniach z čarodejníctva a travičstva. O klebetách, že ste sa spriahli s Diablom a keď na to váš manžel prišiel a chcel vás odvrhnúť, nakŕmili ste ho polievkou z vlčimoru. Čo z toho je pravda?“

„To by aj mňa zaujímalo,“ ozval sa Voronin slabým hlasom z prikrývky na zemi.

Báthory civel na tmavý obrys vdovy. „Odpovedzte.“

„Je to zložité, kapitán,“ vysúkala zo seba. „Ak čakáte rýchlu, jasnú, všetko objasňujúcu odpoveď, teraz vám ju nedám.“

Zafučal, viackrát sa zhlboka nadýchol. Potom sa obrátil k Voroninovi.

„Ako si na tom?“

„Už som sa cítil aj lepšie.“

„Treba ho opatriť,“ povedal Michal. „A nám by sa tiež zišlo dačo pod zub. Ani strecha nad hlavou nezaškodí. Ostatné teraz počká.“

Báthory pokýval hlavou. Už sa trochu upokojil. „Poďme. V celej usadlosti nikoho niet. Nikoho živého. Na noc sa schováme v mlyne. Do dvorca ma už potme nedostanú ani párom koní.“

Juliana zaryto mlčala a nedostali z nej slovka ani cestou do údolia.

V peci rozkúrili, až keď pozatvárali okenice a utesnili najväčšie škáry, aby do noci prenikalo čo najmenej svetla. Síce stále hrozilo, že si nejaký darebák všimne dym nad komínom, ale nedalo sa inak, potrebovali horúcu vodu. Popri tom si pripravili večeru z toho mála, čo našli vo vyrabovanej špajze – na kovovej platni v ohnisku upiekli pšeničné placky, v otlčenom kotlíku uvarili polievku z cibule, mrkvy a hrachu. Za týchto okolností im to pripadalo ako kráľovské hody.

„Dávno som si tak nenapratal brucho,“ zavzdychal aj Voronin a požiadal o čibuk a vrecko s tabakom. Juliana bola proti tomu, ale trval na svojom, kým nemykla plecom a nevynadala mu do nevďačných tvrdohlavcov. Zatiaľ čo bafkal a viečka mu oťažievali, vdova prikázala obom Báthoryovcom vyzliecť sa do spodkov. Michal sa zapýril, ale potom nasledoval otcov príklad.

Dôkladne ich prezrela. Obaja vyzerali, akoby ich vláčili za koňmi po riadne hrboľatej ceste. Prehmatala najškaredšie sinky a opuchliny, aby sa presvedčila, že pod nimi nie sú popraskané kosti. Vyvareným kusom plátna a horúcou vodou im ako-tak vyčistila odreniny a šrámy. Napokon došla k záveru, že kapitánovo šípom rozčesnuté plece treba zašiť. Zopakoval, že je to len škrabanec, ale pozrela naňho tak, že radšej privolil. Navliekla teda niť do ihly a vyzvala ho, aby zaťal zuby a díval sa inde.

Neposlúchol a sledoval, ako Juliana začiera ihlu do pokožky i živého svalu. Cedil cez zuby kliatby; aby sa nerúhal, smeroval ich na mohamedánske plemeno. Kým skončila, po čele sa mu rinul pot a do prstov zranenej ruky vstúpila priam starecká triaška. Juliana sa sklonila k poslednému stehu a zubami ohryzla niť. Narovnala sa a zotrela si z pier kapitánovu krv.

„Ďakujem,“ zastenal.

„Chcelo by to niečo na hojenie a čistý obväz. V dome som mala zásoby liečivých mastí, olejov a výťažkov...“

Potriasol hlavou. „Ráno.“

„Dovtedy sa to môže škaredo zapáliť. Voroninovi dupľom. S trochou šťastia nájdem schovanú pálenku...“

„Pôjdeme tam až ráno.“

Zagánila naňho. „Ako myslíte.“

„Pálenkou by som veru nepohrdol,“ utrúsil Voronin, ale hlas už mal slabý a ledva prepletal jazykom. Hlava mu kľuckala a Juliana mu zobrala fajku tesne pred tým, než sa nadobro zvalil na lavicu pri peci a upadol do blúznivých snov.

Menšia vedľajšia izba, čo slúžila ako spálňa, vyzerala ako zasnežená – nájazdníci hľadali cennosti naozaj všade, aj v matracoch a perinách. Michala to neodradilo, do jedného rozpáraného vankúša opäť napchal perie a urobil si pelech vedľa rozohriatej pece – bola síce teplá augustová noc, ale doudierané telo sa od vyčerpania zimnične chvelo. Zaspal, len čo položil hlavu na vankúš.

Kapitán a vdova sedeli na rozheganých stoličkách pri peci. Báthory chrúmal poslednú placku; pripiekla sa a chutila popolom, ale to mu vonkoncom neprekážalo. Juliana si vo zvyšnej vode umyla krvou zababrané ruky a namočenou handričkou si poutierala tvár a šiju.

„Sto zlatých za horúci kúpeľ a čisté šaty,“ vzdychla si.

„Máte sto zlatých?“ prehodil Báthory.

Pozrela sa naňho, akoby žartu nerozumela. Zavrtel hlavou, akože na tom nezáleží. Zložila si zafúľaný čepiec a rovno ho šmarila do ohňa. Potom sa chopila hrebeňa nájdeného medzi rozhádzanými vecami na podlahe a začala si rozčesávať vlasy. Očividne to bolelo. Báthory úkosom pozoroval, ako sa zo stmavnutých, zlepených chumáčov vynárajú medené pramienky.

„Čo vaše rany a modriny?“ spýtal sa. „Nepotrebujete...?“ Pod jej pohľadom zmĺkol. „Tak som to nemyslel.“

„Ako? Nijako som sa k vašim úmyslom nevyjadrila.“

Odvrátil zrak. „Len som chcel pomôcť.“

„Ďakujem, ale nič ma nebolí. Nie viac, než by malo. Vadí mi len tá špina a smrad. Strašné čosi. Ráno zájdem do dvorca a pohľadám niečo na seba. Aj vám by sa zišlo prezliecť, všetkým trom. To, čo máte teraz na sebe, je dobré akurát tak do pece.“

Prikývol. „Ráno.“

„Hej. Ráno.“

Pokračovala v rozčesávaní. Báthoryho miatlo, že pred ním vykonáva činnosť, ktorú si žena, tobôž z urodzeného rodu, nechávala na súkromné chvíle v spoločnosti slúžok, nanajvýš manžela. Rozpačito si odkašľal, natiahol sa pre ďalšie polienko a poprehŕňal ním pahrebu v ohnisku.

Pravidelný pohyb uvrhol Julianu do hlbokého zamyslenia. Vlasy si zhrnula na jednu stranu, ale jej neprítomný výraz dokazoval, že nemala v pláne vystavovať na obdiv štíhlu šiju. Kapitán ju napriek tomu obdivoval.

„Nebola to polievka,“ povedala zrazu.

„Hm?“

„Nezjedol otrávenú polievku. Môj muž.“

Báthory sa skokom vrátil do prítomnosti.

„Bolo to víno,“ dodala. „A nedala som doň vlčimor, božechráň. Smrť by bola bolestivá a nepríjemná. Namiešala som jed, po ktorom jednoducho zaspal a zastavilo sa mu srdce. Umrel pokojne, potichu, bezbolestne.“

Báthory na ňu hľadel kútikom oka.

„Držala som ho za ruku, až kým nezačala chladnúť.“

Polienko, ktoré Báthory priložil pred chvíľou, zatiaľ iba tlelo a dymilo.

„Prečo?“ spýtal sa.

„Tiež som si tú otázku kládla, keď ma o to požiadal.“

„Požiadal? On chcel, aby ste ho otrávili?“

„Predpokladám, že mi neveríte.“

„Nič také som nepovedal. Čo sa stalo? Vraveli ste, že vášho manžela vážne zranili pri tureckom útoku a jeho stav sa zhoršoval... Chcel to ukončiť?“

Kývla. „Súžili ho čoraz väčšie bolesti. Strácal vládu nad telom a zavše aj nad mysľou. V jednej jasnej chvíli ma požiadal, aby som jeho trápenie skončila. Vraj aby som sa nemusela dívať na jeho premenu na bľabocúcu trosku zvíjajúcu sa vo vlastnej špine. Odmietla som, pravdaže, kričala a plakala, prisahala zostať s ním do poslednej chvíle bez ohľadu na jeho stav... Lenže trval na svojom. Až kým som neprivolila.“

Báthory mlčal.

„Hlavne nechcel zomrieť v posteli. Vraj odíde dôstojne. V najlepšom dolománe a vyleštených čižmách, so šabľou pri boku, pri prestretom stole, s čašou vína v ruke a so mnou...“ Juliana preglgla a chvíľu trvalo, kým znovu našla hlas. „So mnou po boku. Ako za čias, keď sme boli mladí, silní a zaľúbení.“

Báthory sa stále neodvážil pozrieť na ňu priamo, sledoval ju úkosom. Oči sa jej leskli, ale slza sa po líci neskotúľala. Potiahla nosom a pretrela si tvár dlaňou, akoby tým mohla vymazať spomienky.

„Koľko je odvtedy?“ spýtal sa ticho.

„Vyše štyroch rokov.“

„A celý ten čas sa hore v sieni, v zrkadle...“ Zmĺkol.

„Nie. Prvýkrát sa zjavil predminulú zimu. Krátko nato sa dráb so slúžkou rozhodli nadobro odísť. Báli sa.“

„Ako viete, že je to on?“

„Viem.“

„Šepotal vaše meno, ale stále to môže byť prízrak niekoho iného...“

„Nie. Je to Gabriel. Sama som ho vyvolala.“

Konečne sa k nej otočil a začrel do nej pohľad. Z dreva v ohnisku vyskočili plamene a splašili tiene v miestnosti.

„Je to tak, kapitán. Som vinná. Z bosoráctva a paktovania so záhrobnými mocnosťami. Z vyvolávania duchov. Ani neviem, čo som od toho vlastne čakala. Možno som sa chcela ubezpečiť, že jeho duša netrpí. Viete, dobrovoľne sa rozhodol ukončiť pozemskú púť. Za taký hriech sa pribuchne nebeská brána...“

„Ak veríte na nebo a peklo.“

„Iste. Skrátka a dobre, chcela som odpoveď. Stačilo by mi nepatrné znamenie, slovko zašepkané v tme, závan dychu na zátylku... No on naozaj prišiel. Vrátil sa. A zostal.“

„Neskúšali ste ho... vyprevadiť? Ak ste ho dokázali privolať...“

„Nie. Jednoducho som sa na to neodhodlala.“

„Vyše roka?“ Báthory sa zamračil. „Nenapadlo vám, že je tu uväznený? Že jeho duša uviazla medzi svetmi a možno hľadá cestu späť?“

„Stratili ste niekedy blízkeho človeka, kapitán? Myslím naozaj blízkeho?“

Ich oči sa spojili.

„Manželku,“ prisvedčil po chvíli. „Už je to dávno.“

„Michalova matka?“

„Zomrela krátko po pôrode.“

„Ako sa volala?“

„Katka. Kateřina. Spoznal som ju na štúdiách v Prahe...“

„Študovali ste v Prahe? To by som na vás nepovedala.“

„Len krátko a neúspešne. Oženil som sa, ale ani rodinné šťastie mi dlho nevydržalo. Prišli Švédi, skaza, mor...“

„Milovali ste ju?“

Iba prikývol, pery zovreté.

„Keby ste dostali možnosť znovu ju stretnúť, hoci len tieň šepkajúci v polnočnej tme... odmietli by ste?“

Zhlboka si vzdychol. „Je to už naozaj dávno. Spomienky vybledli.“

„Ale vtedy, keď bol žiaľ ešte čerstvý – neskúsili by ste to?“

„Ťažko povedať. Dnes je isté len jedno – dvakrát by som si rozmyslel, či pokúšať záhrobie. Zažil som... veci.“

„Áno? Aké?“

„Strašné, nepochopiteľné veci. Bol som na miestach, kam by žiadny smrteľník vkročiť nemal. Sídlili tam... mocnosti. Temné a nedobré, pochádzajúce z čias dávno predtým, než sa niekto prvýkrát pomodlil ku kresťanskému Bohu. Občas sa čudujem, že som sa z toho nepomiatol.“

Skúmavo sa naňho dívala. „Zhrýza ma zvedavosť, kapitán, ale čosi mi vraví, že oceníte, ak sa nebudem vypytovať.“

„Ďakujem. Snažím sa presvedčiť sám seba, že to boli iba zlé sny. To dnešné... stretnutie... mi pripomenulo, že sa tie nočné mory naozaj udiali. Odporný pocit.“

Prikývla na znamenie, že rozumie. Odmlčali sa. Stepan a Michal odfukovali zo spánku. V kútoch šramotili myši, občas niektorá smelšia prebehla chvejivým svetlom pozdĺž steny.

„Inú ženu ste si nenašli?“ spýtala sa Juliana a nevdojak si poťahovala konce vlasov padajúcich popri odhalenej kľúčnej kosti.

„Druhýkrát som sa neoženil,“ mykol plecom. „Ale nežil som v celibáte.“

„Viem si to predstaviť. Vojenský život.“

„Nuž hej. Príležitostné pletky, väčšinou na jednu noc. Niektoré štedro zaplatené. Nie som na to hrdý. Na druhej strane, ani sa po večeroch nebičujem, aby som telesnou bolesťou prehlušil pocit viny.“

„Takže nič vážnejšie?“

„Len raz. Bolo tu... niečo viac, aspoň myslím. Vlani v Chorvátsku, keď som slúžil Zrínskemu.“

„Ako to dopadlo?“

„Odišiel som. Prišla mi správa, že môj syn žije, nuž som sa ho vybral hľadať.“

„A tým to skončilo?“

„Asi áno.“

„Asi? Musíte vedieť, či po nej stále túžite.“

„Občas na ňu myslím.“

„Len občas?“

„Už dlho som jej nenapísal. Celé mesiace. Spomienky sú pekné, ale mám dojem, že je to dávna minulosť. Čosi, čo pominulo. A čo vy?“

„Prosím?“

„Stačí vám po nociach šepot prízraku a tieň v zrkadle?“

Prudko naňho pozrela.

„Prepáčte,“ rozpačito sa pousmial a zároveň zachmúril sám nad sebou. „Takt nie je moja silná stránka.“

„Predpokladám, že sa snažíte odviesť reč od vlastného súkromia.“

„Priznávam.“

Zhlboka sa nadýchla, poprehŕňala pamäť. „Dostala som pár návrhov. To viete, vdova s kusom úrodnej pôdy, lesmi a mlynom...“

„Istotne nešlo len o majetky,“ povedal Báthory.

Prekvapene naňho pozrela, nebola si istá, či to bol pokus o lichotenie. Sám sa tváril trochu zmätene.

„Všetky som odmietla. No ani ja som nežila mníšskym životom. Načo predstierať, nie som svätá. Jedno leto sa tu z času na čas zastavil pán Eszterházy.“

„György Eszterházy?“ zdvihol Báthory obrvy.

„Párkrát aj prenocoval. Bolo to príjemné. No potom sa oženil a viackrát neprišiel. Úprimne povedané, nezostala mi príliš hlboká rana v srdci. To až dnes, keď dodýchal na felčiarskom stole...“

„Zomrel?“ prerušil ju Báthory.

Smutne prikývla. „Trafila ho turecká guľka. Skonal mi priamo pred očami.“

„To som nevedel. Škoda ho.“

„Ako každého kresťanského života, ktorý dnes vyhasol na bojisku.“

„Pravda.“

Polienko v peci strelilo, iskra frkla do miestnosti, no zhasla skôr, než dosiahla podlahu.

„Už asi chápem, prečo ste sa chceli vrátiť,“ rozmýšľal Báthory nahlas. „Najprv mi nešlo do hlavy, prečo na tom nástojíte. Čo ste tu nechali také, že sa oplatí riskovať pre to život. Nešlo o sentiment. Ani o nutnosť pochovať šafára a postarať sa o majetok...“

„V tom sa mýlite, kapitán. Každý dôvod zavážil. Kresťansky sa postarať o mŕtveho, varovať mlynárovu rodinu... Nedá sa odrazu hodiť celý život cez plece, zabudnúť na zem a múry, s ktorými som za posledné roky zrástla...“

„Ale hlavnou príčinou bol on.“

Opäť si vzdychla. „Nemohla som ho len tak opustiť. Nechať ho blúdiť v rozvalinách samého, strateného, zmäteného. To v žiadnom prípade.“

Báthory sa zachmúril nad tým, čo z jej slov vyplývalo. „Čo máte v úmysle?“

„Postarám sa oňho.“

„Ako?“

„Nechám ho odísť.“

„Ale ako presne?“

Opätovala jeho pohľad. Tváril sa prísne a nesúhlasne.

„Viem, čo si myslíte, kapitán. Čoho sa obávate. Zaváňa vám to zahrávaním sa so záhrobím, ktorého sa tak stránite. Nepopieram, čosi také mám skutočne v pláne. Ale je to pre dobro veci a pokoj Gabrielovej duše. Vy sami ste predsa povedali, že je v tom dome uväznený. Tiež si to myslím. Je načase ho oslobodiť. Konečne sa rozlúčiť, dať posledné zbohom.“

„To schvaľujem, pani Juliana, no váš úmysel mi je aj tak proti srsti. Prisahal som sám sebe, že sa týmto veciam budem už nadosmrti vyhýbať.“

„Nežiadam vás, aby ste sa na tom akokoľvek podieľali.“

„Čoby nie? Sľúbil som, že sa postarám o vaše bezpečie.“

„Len na ceste do Starého Mlyna. To ste splnili, odprevadili ste ma, viackrát mi zachránili život. Patrí vám za to moja nehynúca vďaka. No žiadna iná povinnosť vás ku mne neviaže.“

„Povinnosť? Nešlo predsa o povinnosť...“

„O čo iné? Pôvodne ste mali celkom iné plány. Kvôli mne ste ich zmenili a dostali ste sa do nevýslovnej patálie. Nebyť mňa, nestretli by ste Forgáča a nemuseli sa zúčastniť tých jatiek pri Parkáne. Všetko kvôli mne. Som vám naveky dlžná.“

„Žiadny dlh tu nie je, pani Juliana...“

„Juliana.“

„Prosím?“

„Bez tej panej. Necítim sa ako niekto, koho treba oslovovať s úctou. Postačí meno.“

„Ako si prajete. Vy môžete vynechať toho kapitána, beztak na tú hodnosť nemám nárok. Som Kornel.“

„Kornel,“ zopakovala. „Som vám vďačná. Ani neviete ako. Ale nebráňte mi v tom, čo musím urobiť. Jednoducho musím. Nie je iná možnosť.“

„Nemienim vám brániť, Juliana. Ste slobodná žena a máte vlastný rozum. Len vás prosím o obozretnosť. Dobre zvážte, či sa chcete znovu potýkať so silami, čo nie sú z toho sveta.“

„Kapitán...“

„Kornel.“

„Kornel, prepáčte. Premyslela som si to naozaj dôkladne. Celou cestou z Novohradu až sem som nemyslela skoro na nič iné. Sľubujem, že budem opatrná. Verte mi.“

Vzdychol si, ale už nič nepovedal, uprel pohľad do ohňa. Vdova sa v náhlom a preňho nečakanom popude naklonila a položila mu ruku na predlaktie. Pozrel na ňu. Pousmiala sa. Smutne, unavene, no prívetivo. Pohľad mu skĺzol po Julianinej odhalenej šiji k živôtiku a kmasla ním priam zúfalá potreba zovrieť ju v náručí. Namiesto toho však len položil dlaň na jej ruku a tiež sa pokúsil o vľúdny výraz.

Dlho tak sedeli a nepovedali slovka, ponorení do bolesti.

Hlava dvanásta,

v ktorej Čelebi márne hľadá trpezlivosť s novým otrokom a stane sa svedkom nevídaného úkazu. Báthory odhaľuje ďalšie tajomstvá svojej hostiteľky. Utečenci spoločne spriadajú plány.

Na konci toho slávneho, víťazného dňa Čelebi Mehmed Zilli uvažoval, či bol už niekedy v živote taký vyčerpaný. Určite áno, počas ciest s karavánami po odľahlých púštnych a horských končinách sa neraz ocitol v situáciách, keď bol nielen na pokraji síl, ale priam cítil, ako naňho siaha Melekül-mevt, známy tiež ako Azrail, anjel smrti.

Lenže spomienky bola jedna vec a terajšie rozpoloženie vec druhá. Večer sa na žiadosť Kadizade Ibrahima pašu zúčastnil oslavy v príbytku dizdára Konakčiho v pevnosti Džigerdelen. Nedokázal sa však veseliť s ostatnými, kvôli únave bol podráždený a všetko ho len rozčuľovalo. Až yatsi, druhá večerná modlitba, mu vrátila akú-takú vnútornú rovnováhu. Pri klaňaní však mal čo robiť, aby neodkväcol a nezaspal rovno na koberčeku.

Do stanu sa ledva dovliekol. Jeho dočasný prístrešok bol síce skromný, ale Čelebi ho aspoň mal sám pre seba, nemusel sa tiesniť s tuctom ďalších mužov, ako to bolo pravidlom v ostatných vojenských šiatroch.

Pravdaže, k jeho súkromiu patrili aj osobní sluhovia a otroci. Čelebi si znovu spomenul na mŕtveho uhorského mládenca. Bol to zaostalý, naničhodný trkvas, ale derviš rád spočinul okom na jeho obratnej postave, plavých vlasoch a peknej tvári. Tú spomienku teraz prekryl obraz dotrhanej, skrvavenej škvarky. Dnes sa už dvakrát pomodlil za jeho dušu, hoci sa obával, že junák nikdy úprimne nevpustil Alaha do srdca a bol teda odsúdený na večné zatratenie.

Nového sluhu našiel tam, kde ho nechal – na konci reťaze pripevnenej k stredovej žrdi stanu. Už bol umytý (Čelebi mu veľkodušne dovolil použiť tú istú vodu, ktorou sa on opláchol pred akšamom) a prezlečený. Namiesto hrubej, zafúľanej a neznesiteľne páchnucej sutany si navliekol čistý don, gömlek a dolamu – teda spodky, košeľu so širokými rukávmi a šnurovaciu tuniku s rukávmi po lakte.

Zdalo sa, že zadriemal na schodenom koberci, no keď Čelebi vstúpil, hneď sa posadil a oprel chrbtom o žrď.

Derviš mu podal cínovú misku s pilafom a drevenú lyžicu. Mních nedôverčivo zagánil na zmes ryže, varenej zeleniny a kúskov baranieho mäsa.

„Neoňuchávaj to ako pes a jedz!“ posúril ho Čelebi. Únava naozaj pohltila aj posledné zvyšky jeho zhovievavosti a trpezlivosti. „Musíš byť hladný ako cigánska sirota. Je to dobré jedlo. Deväť z desiatich mužov v tomto tábore by ti závidelo – väčšinou večerajú len omastenú ryžu.“

Zajatec ochutnal a vzápätí už nedočkavo pchal jedlo do úst a dychtivo prehĺtal.

„Nezadrhni sa,“ zašomral Čelebi a sadol si na podušku. „Prísť o dvoch sluhov v jeden deň by bolo mrzuté.“

Mních spomalil. „Nie som tvoj sluha,“ zamrmlal s plnými ústami.

Čelebi si odfrkol, ale potom uznal: „Vlastne máš pravdu. Zatiaľ si len vojnová korisť, obyčajný otrok. Aj ten kôň pred stanom má väčšiu cenu. Budeš sa musieť veľa naučiť, aby si sa stal užitočným služobníkom.“

Zajatec sa zachmúril. „Si na omyle, Turek. Nebudem ti pucovať čižmy, variť kávu a opatrovať koňa. Som cirkevný hodnostár. Opát novozámockého františkánskeho kláštora a kňaz Kostola jazvy svätého Františka. Jeho milosť domine Forgáč ma čoskoro vykúpi. Za svojho osobného spovedníka zaplatí akúkoľvek cenu.“

„Naozaj tomu veríš?“ uškrnul sa Čelebi opovržlivo. „Aj keby ten prisluhovač diabla prežil a v zdraví sa vrátil do Újváru, bude mať teraz iné starosti. Stratil v boji takmer celú posádku a jeho výsosť veľkovezír už čoskoro udrie na pevnosť – celou silou Alahovho vojska, ktoré je také veľké, že ho ledva unesie zem. Forgáč, bodaj skapal, má teraz na výber – buď potupne kapituluje, alebo ho čaká krvavý a žalostne krátky boj. Sotva má v tejto situácii pomyslenie na vykupovanie zajatcov. Preto odhoď svoju pýchu a pokorne prijmi údel, ktorý ti Boh vybral.“

„Boh? Ktorý Boh?“

Čelebi pokrútil hlavou a nasadil znechutený výraz, lebo na náboženské dišputy teraz vonkoncom nemal náladu.

„Tvoje meno?“ spýtal sa nevľúdne.

„Švárny. Štefan Švárny.“

„Švárny. Znamená to niečo?“

Opát mu to preložil do gréčtiny i latinčiny. Čelebi si telnatého, plešivejúceho muža premeral a znovu sa posmešne uškrnul.

„Je to zdedené meno, nie vyslúžené,“ odvrkol kňaz.

„Očividne. Koľko máš rokov?“

„Na Vianoce budem mať tridsaťpäť.“

„Kresťanstvo má viacero súperiacich odnoží. Ku ktorej patríš?“

„Už som ti povedal, že som člen františkánskej rehole.“

„Tá patrí pod ktorú cirkev?“

„Sme nositeľmi rovnakej viery ako naše cisárske veličenstvo.“

„Takže katolík. Prívrženec rímskeho pápeža.“

„Vyznáš sa, Turek.“

„Budeš ma oslovovať efendi. Zopakuj to.“

Švárny vzdorovito zasupel, ale potom to slovo precedil cez zuby.

„Dobre,“ prikývol Čelebi. „Ako ti už prezradila moja znalosť jazykov neveriacich, som vzdelanec. Precestoval som všetky provincie Osmanskej ríše i mnohé kraje bezvercov. Slúžil som viacerým významným pohlavárom, ba aj tým najvýznamnejším. Z poverenia samotného sultána, daj mu Alah večnú blaženosť, spisujem všetko, čo som zažil a videl, do rozsiahlej kroniky. Takisto som uznávaný háfiz.“

„Čo to znamená?“

„Viem naspamäť celý Korán.“

„Celý?“

„Celý.“

„Od slova do slova?“

Čelebi zvraštil čelo. „Čo sa ti na tom nezdá? Ty hádam nedokážeš recitovať celé kresťanské Písmo?“

„Pravdaže nie. V Biblii je priveľa slov.“

„Čo si to za Božieho služobníka, keď nevieš svoju svätú knihu naspamäť?“

„Dokážem citovať len dôležité úseky. Tie, v ktorých sa skrýva najcennejšia Božia múdrosť.“

„Takže sú tam aj bezcenné časti?“ opáčil Čelebi posmešne. „V Koráne je každé jedno slovo sväté a hodné zapamätania!“

Švárny zamračene vyhrnul posledné zvyšky jedla a odložil misku a lyžicu na nízky skladací stolík.

„Chápem to dobre, že si mohamedánsky kňaz?“ spýtal sa.

„Som derviš. Vážený člen súfijského bratstva gülšeni.“

„Neviem, čo tie slová znamenajú.“

„Pri Prorokovi! Vôbec nič o nás neviete, všakže? Ako muž viery by si mal byť sčítaný a učený...“

„To som, ale vyhýbam sa znalostiam o diabolských záležitostiach pohanov.“

Čelebi znovu pohoršene pokrútil hlavou. „Toľká zadubenosť! Nečudo, že sú kresťania takí zaostalí, keď ich duchovnými vodcami sú takíto krátkozrakí, úzkoprsí, poverčiví obmedzenci.“

„Neurážaj ma, Turek!“

„Efendi! Zapamätaj si to slovo.“

„Budem ťa oslovovať, ako sa mi zachce. Turek, pohan, obrezanec, bezbožný Satanov sluha.“

Čelebiho až nadvihlo. „Dobre si to rozmysli, kňaz,“ zaškrípal zubami. „Moji doterajší otroci a sluhovia ma považovali za láskavého pána, ale ak budeš pokračovať v tomto nezmyselnom vzdore, čaká ťa osud psa na konci môjho biča!“

Švárny zafučal a odtiahol sa k žrdi, o ktorú bol prikovaný. „Mýliš sa... efendi,“ znelo to, akoby si odgrgol. „Nie som zviera, ktoré len tak skrotíš. Viera v jediného nespochybniteľného Boha a nášho Spasiteľa Ježiša Krista mi dodáva silu. Silu a hrdosť. Ak očakávaš, že ma zlomíš a prinútiš prijať vaše kacírske bludy, kruto sa sklameš.“

„Nikto nechce, aby si prestúpil na pravú vieru,“ odsekol derviš. „Môžeš mi slúžiť aj ako zimmí. Predpokladám, že nemáš potuchy, čo to je. Áno, myslel som si. Zimmí je označenie pre ahl alkitab, národy Knihy, teda kresťanov a Židov, ktorí žijú v Osmanskej ríši pod ochranou vznešeného sultána.“

„Čo to rozprávaš? V Turecku žijú kresťania a Židia? Myslel som, že ich vraždíte alebo prevraciate na svoju vieru.“

„Ty zaostalý úbožiak! Zimmí prebývajú aj v samotnom Istanbule a majú zákonom zaručené právo vyznávať svoju, čo ako pomýlenú vieru. Dokonca si môžu stavať chrámy a modlitebne. Samozrejme, nemajú také práva ako pravoverní nasledovníci Alaha, ale ani ich neprenasledujeme a nezabíjame. Ortodoxní Gréci a potomkovia východných Rimanov, Arméni a Židia majú v Istanbule svoje štvrte a svojich patriarchov a rabínov. Vidíš, akí sú moslimovia blahosklonní?“

„Videl som vašu blahosklonnosť, keď ste podrezávali ranených a trhali im jazyky pre hrsť grošov,“ precedil opát cez zuby. „Už ma viac nepoúčaj o vašej vyspelosti a tolerancii. Prišli ste vraždiť a drancovať. Ste len krvilační divosi a všetci do jedného skončíte v ohnivom jazere na dne najhlbšej pekelnej jamy.“

Čelebi sa zhlboka nadýchol, aby potlačil rozhorčenie. „Nebyť mojej veľkodušnosti, aj tvoj jedovatý jazyk by napichli na hák pred veľkovezírovým stanom. No pomaly začínam ľutovať, že som zachránil tvoj nehodný život.“

„Zachránil si ma, lebo si potreboval sluhu. Inak by si sa pokojne prizeral, ako ma zakolú. Nevydávaj skrz-naskrz zištné dôvody za veľkorysosť.“

„Nevďačný ďaur!“ uťal Čelebi a zdvihol sa z podušky. „Nechcem viac plytvať slovami na rozhovor s tebou. Je neskoro, potrebujem si odpočinúť. Tebe radím to isté, zajtra začnem s tvojím výcvikom.“

„Nepohnem pre teba prstom.“

„To sa uvidí. Ľahni si a spi!“

„Potrebujem sa vyprázdniť.“

„Čože?“

Švárny si dlaňou pošúchal brucho. „Prišla na mňa potreba. Určite z toho prekliateho pohanského jedla. Ktovie, aké odpornosti ste doňho zamiešali.“

„To vraví barbar, čo sa živí špinavými sviňami! Alah, za čo ma trestáš? Jedného mizerného otroka si ma zbavil, no zveril si mi do opatery ešte horšieho!“

„Myslím to vážne. Pusti ma von, inak to urobím priamo tu!“

„Valláhi!“ zvolal Čelebi znovu, vytiahol spoza šerpy na páse kľúč a odomkol obruč na opátovom členku. „Poďme! A o nič sa nepokúšaj, inak si budeš priať, aby si sa utopil pod tým vozom v potoku!“

Keď však vyšli zo stanu, Čelebi si všimol nezvyčajný ruch. Napriek pokročilej hodine mnohí muži vstávali od ohnísk a vychádzali zo stanov a v skupinkách kráčali na západ, k táborovým valom a palisádam.

„Evliya, počul si to?“

Derviš sklonil hlavu pred Kadizade Ibrahimom, ktorý taktiež vyšiel zo svojho šiatra.

„Nie, môj pane, čo sa deje?“

„Nezvyčajný úkaz, evliya. Učinený zázrak!“

„Ale čo presne...“

„Poď sa pozrieť!“

Čelebi sotil do opáta a spolu nasledovali sandžakbega a ďalších mužov uličkou medzi šiatrami. Napokon vystúpili po drevených schodoch v úbočí valu a na ochodzi sa pretisli davom zvedavcov.

„Boh je veľký!“ zvolal Čelebi, keď vyzreli ponad zahrotené koly palisády.

Západne od palánku sa rozkladalo bojisko, ešte stále posiate stovkami, ba tisíckami mŕtvych – slávnostný pohrebný sprievod mal pozbierať padlých Turkov až po raňajšej modlitbe, takže stále ležali vedľa svojich nepriateľov.

Nízko nad zdupaným, krvou zmáčaným poľom sa vznášal riedky hmlistý opar. Videli ho, kam až oko dohliadlo, pretože opar slabo svetielkoval. Pravdaže, palánok bol na veľkovezírov rozkaz vysvietený a ďaleko na západe horeli vatry hliadok, ale záhadný jas určite nebol iba rozptýleným svetlom ohňov.

„Zázrak, evliya!“ zvolal Kadizade. „Vieš si to vysvetliť inak?“

„Nie, ctihodný beg. Netuším, odkiaľ môže pochádzať tá žiara.“

„Nikdy si na svojich cestách nevidel nič podobné?“

„Nikdy, pane. Musí to byť Alahovo dielo. Na počesť mučeníkov, ktorí dnes obetovali životy za rozšírenie jeho ríše na zemi! Možno sú to ich duše, odchádzajúce do rajských záhrad.“

„Určite je to tak! Modlime sa!“

„Čo je to?“ spýtal sa Švárny, ktorý nerozumel tureckému rozhovoru.

„Daj pokoj, ďaur,“ zahriakol ho Čelebi po latinsky. „Toto je posvätná chvíľa, ktorá sa zapíše do pamäti všetkých. V tom Alahovom svetle sa duše padlých martýrov lúčia s pozemským svetom a odoberajú do raja.“

Opát sa lepšie pozrel na pláň. „Ako vieš, že to nie sú duše mŕtvych kresťanov?“

Derviš naňho škaredo zagánil.

„Našich padlých je tam trikrát toľko ako vašich,“ pokračoval Švárny. „Navyše, toto je kraj zasvätený kresťanskému Bohu.“

„Naozaj ma mrzí, že som zabránil mužom vytrhnúť ti jazyk!“

„Čo vraví ten otrok?“ zaujímal sa Kadizade, lebo len zriedka videl Čelebiho takého rozčúleného.

„Nič pre tvoje vznešené uši, pane. Je to zaostalý barbar a z úst mu namiesto slov padá smradľavý hnoj.“

„Mimochodom, stále mi treba,“ pripomenul opát. „Škoda tých bavlnených spodkov, sú prekvapujúco pohodlné.“

Čelebi zastenal a obrátil zrak k nebesiam v nečujnej prosbe o trpezlivosť.

V dennom svetle hodovná sieň nevyzerala ani trochu strašidelne, skôr smutno a opustene, ako každé miesto, kde to ešte nedávno kypelo životom a dnes v ňom panuje mŕtve ticho.

Napriek tomu Báthory váhal na prahu a nemal najmenšiu chuť vstúpiť. Znepokojil ho najmä fakt, že kreslo s vysokým operadlom opäť stálo prisunuté ku stolu. Bol si istý, že pri jeho urýchlenom odchode včera večer zostalo odstrčené.

Zľahka sotil do dverí, aby videl na stenu so zrkadlom.

Z rámu ako zuby v štrbavých ústach trčali dva končisté črepy. Zvyšok bol rozsypaný po zemi. Takže sa mu to celé neprisnilo. Báthory pozbieral odvahu a vošiel do paloty. Pohľadom prehmatával kúty. Portréty na stenách už nepôsobili tak temne, no naďalej z nich sálala istá nevôľa.

Prezrel si kreslo, z ktorého v noci vstala čierna postava. Vyzeralo celkom obyčajne, nepocítil pri ňom žiadne chladné závany, nezačul šepot. Nedalo mu, podišiel k stene a pozorne si prezrel miestnosť v odraze na jednom úlomku zrkadla. Ani tu nezbadal nič nezvyčajné.

„Nedajte sa oklamať, určite je stále tu,“ povedala Juliana stojaca vo dverách.

Skoro sa jej zľakol.

„Cítim to,“ dodala neprítomne.

„Kreslo je inak, než som ho nechal,“ prisvedčil.

Zamyslene pokývala hlavou. Vykročil k nej, pričom mu črepy škrípali pod čižmami.

„Ospravedlňujem sa.“

„Za čo?“ pozrela naňho začudovane.

„To zrkadlo. Určite pre vás malo značnú cenu. Mrzí ma to. Pošmykol sa mi prst na spúšti.“

„Každý by sa zľakol, kapitán.“

„Kornel.“

Pousmiala sa. „Poďte. Našla som všetko potrebné; chvalabohu, na masti, oleje, bylinky a felčiarske náčinie sa lúpežníci neulakomili. Aj šatstvo iba rozhádzali. Môžeme sa prezliecť.“

Báthorymu poskočili obrvy, lebo mu to znelo, akoby sa mali prezliecť spoločne, ale Juliana už vyšla naspäť na chodbu a náhlila sa domom.

Miestnosť, do ktorej vstúpili, pripomínala alchymistickú dielňu, akurát bez snahy robiť dojem na prípadného návštevníka – teda bez vypchatých cudzokrajných jašterov, ľudských orgánov v pohároch s liehom a mystických znamení na stenách. Nechýbali však staré knihy v kožených väzbách, piecka, rôzne kotlíky a hrnce, mažiare, naberačky a nádoby všetkých tvarov a veľkostí.

Juliana otvorila jeden z téglikov, privoňala, spokojne kývla hlavou a prikázala Báthorymu vyzliecť sa do pása. Odkašľal si, akoby chcel vznášať námietky, ale potom poslúchol. Dala mu dole provizórny obväz (keď ho strhávala z rany, zaťal zuby), vyutierala ranu tkaninou namočenou v liehu (tentoraz aj zasyčal) a natrela masťou, ktorej ostrá vôňa vháňala slzy do očí. Napokon mu plece zafačovala čistým obväzom.

„Teraz ostatné odreniny,“ prešla mu pohľadom po trupe. „Pre istotu.“

Končekmi dvoch prstov načierala do téglika a prechádzala nimi kapitánove čerstvé chrasty. Jej dotyk bol chladivý a nečakane príjemný; Báthory mal dojem, že z neho vysáva bolesť a vháňa do žíl celkom iné pocity, ktoré za týchto okolností naozaj neočakával.

„Máte približne Gabrielovu postavu,“ merala ho pohľadom. „Nájdeme vám nejaké nohavice, košeľu, kamizolu, čo bude treba. Tieto háby môžete zahodiť, už z nich nebude žiadny úžitok.“

Prisviedčal mlčaním.

„Toľko jaziev som ešte na jednom človeku nevidela,“ prehodila. „Čudo, že po toľkých zraneniach nie ste mrzák, čo žobre pri kostolných vrátach. Vlastne je zázrak, že ste stále nažive.“

„Ani neviete, ako blízko ste k pravde.“

Krátko mu pozrela do očí. „Jedného dňa mi tie svoje tajomstvá prezradíte.“

„Naozaj ste na ne zvedavá?“

„Žena bez zvedavosti ešte nechodila pod slnkom.“

„Jedného dňa,“ zopakoval zamyslene. „To znelo nádejne. Akoby sme mali byť spolu ešte dlho.“

Znovu opätovala jeho pohľad. „Čo vy viete.“

„Čo ja viem,“ prikývol. „Môže sa stať všeličo. Nezačali ste teraz pochybovať o spoľahlivosti svojho sprievodcu?“

„Ako to myslíte?“

„Tie jazvy. Sú trochu na posmech.“

„Prečo? K vojakovi jazvy patria.“

„Iste, ale priveľa zranení svedčí o tom, že nie je ktovieaký bojovník.“

„Nezmysel,“ pokračovala v natieraní odrenín a šrámov hojivou masťou. „Viem, že sa na vás môžem spoľahnúť.“

Uprene na ňu pozeral. „Na svoju obranu musím uviesť, že som väčšinu tých jaziev získal v jeden deň.“

„Potom vám naozaj priala Šťastena.“

„Má zmysel pre humor. Poslala mi starého židovského alchymistu a jeho cigánsku učnicu.“

Zdvihla obrvy. „Už sa tých vašich príhod naozaj neviem dočkať. Čo nohy?“

„Čo s nimi?“

„Keď máte taký dorantaný trup, určite dačo utŕžili aj nohy. Nesmieme nič zanedbať. Ukážte.“

Spýtavo na ňu pozrel. Na tvári sa jej objavila výzva. Mihlo sa v nej aj čosi potmehúdske a pobavené, v očiach jej zaiskrilo.

Natiahol ruku, ponoril jej prsty do vlasov a pritiahol si ju bližšie. Najprv sa zháčila, ale kdesi na polceste podľahla a prevzala iniciatívu, bozk už vlastne vtisla na pery ona jemu. Ovinula mu ruky okolo šije. Chutila trochu chladne, ale Báthorymu aj tak zovrela krv v žilách. Oboma dlaňami jej pevne stisol driek a pritisol si ju rozkrokom k slabinám. Jej vláčnosť však netrvala dlho – odrazu stuhla, vymanila sa mu, odtisla jeho zrýchlene sa dvíhajúcu hruď.

„Kapitán...“

„Kornel.“

„Kornel. Tu nie.“

Obzrela sa ku dverám, akoby sa bála, že tam zazrie tieň nebohého muža. Báthory ju hneď pustil. V obave, aby to nepochopil zle, sa rýchlo pousmiala, naklonila naspäť k nemu a ešte raz ho krátko pobozkala.

„Neskôr,“ šepla, „mi odhalíš svoje tajomstvá. Všetky a bez vytáčok. Teraz poď. Je tu ešte jeden dôvod, prečo som sa sem vrátila.“

Báthory nasledoval Julianu plný nevyslovených otázok. Nezvykol však naliehať, keď bola odpoveď zjavne na dosah. Na prízemí vdova zmizla v kamrlíku vedľa izby pre čeľaď a po chvíli šramotenia a buchotania sa ukázala s motykou v ruke.

Báthory zdvihol obočie, ale zase ju len nechal prejsť a vykročil za ňou.

Vyšla na dvor a od verandy sa ponáhľala k západnému rohu domu. V tieni za košatou lipou kapitán zbadal náhrobky a sčerneté kovové kríže. Juliana odhodlane smerovala k nim. Báthory sa zachmúril, lebo mu skrslo v hlave, či vdova neplánuje vykopať manželove ostatky a previesť s nimi nejaký obrad, aby tým odoslala dušu na onen svet.

Keď však na ten malý rodinný cintorín vkročili, Juliana prudko zastala a šmarila motyku na zem.

„Dočerta!“ zakliala a hlas jej preskočil zo zlosti do bezradnosti.

Báthory zastal vedľa nej a zočil staručký naklonený náhrobok, z ktorého už dážď a vietor dávno zodrali meno i epitaf. Pod ním uvidel dieru v zemi a okolo rozhádzanú, nedávno vykopanú hlinu. Jama však nemala hĺbku ani rozmery hrobu, jedine ak by tam predtým spočívala truhla dlhá najviac štyri piade.

Detský hrob? napadlo mu, ale v žiadnom prípade to nevyslovil nahlas. Juliana mala očividne slzy na krajíčku, dýchala zhlboka a zatínala zuby i päste. Báthory čakal.

„Tristo zlatých,“ povedala napokon.

„Čože?“

Obrátila sa k nemu. „Bolo tam zakopaných tristo zlatých.“

To ho úprimne zaskočilo. „Ale Stepanovi si predsa povedala...“

„Že nemám hrniec zlata. Čo je pravda. Nebol to hrniec, ale truhlica. Poctivé dukáty, dedičstvo po Beličovcoch schované na horšie časy. Tie nastali, lenže zlato je fuč.“

Báthory sa rozhliadol. Nikde inde zem rozkopaná nebola, len na tom jednom mieste pod starým náhrobkom. „Nuž, určite to nie je dielo okoloidúcich zbojníkov. Truhlicu vykopal človek, ktorý presne poznal jej polohu.“

Súhlasne pokývala hlavou. „Ale kto?“

„Mlynár?“

„Nezmysel. Jediný človek, ktorý o zlate vedel...“ Na chvíľu sa zarazila. „Ale veď šafára zmárnili! Rovno pred mojimi očami.“

„Vieš to isto? Ostatky sme nenašli.“

„Ten lotor ho sekol valaškou do hlavy.“

„No videla si, ako naozaj dodýchal?“

„Hm. Nie. Hneď nato ma spútali a odviezli. Nebesia, žeby starý Varga prežil? Pritom padol ako podťatý a z hlavy sa mu vyrinula krv.“

„Zrejme má tvrdšiu lebku, ako si sa nazdala.“

„Varga by ma nikdy neokradol!“

„Nenazval by som to krádežou. Uvažuj, čo sa tu asi stalo? Keď zbojníci odišli, mlynár sa odvážil do dvorca, našiel šafára a ošetril ho. Spolu sa rozhodli, že vezmú nohy na plecia, odídu z končín pod tureckou hrozbou. A zlato zobrali so sebou. Veď by boli hlupáci, keby ho tu nechali.“

„A nado mnou len tak mávli rukou?“

„Čo pre teba mohli urobiť? Jeden s rodinou na krku, druhý škaredo zranený, asi by ťažko usporiadali záchrannú výpravu. Možno cestou nahlásili tvoj únos vrchnosti, ale čo budeme nahovárať – páni majú v týchto dňoch iné starosti ako pátrať po chudobnej zemianskej vdove, ktorú niekto odvliekol na turecký trh.“

Zaškúlila naňho, ale potom s povzdychom prisvedčila: „Rozumiem. Máš pravdu. Varga a mlynár zrejme nekonali so zlým úmyslom. Nazdali sa, celkom rozumne, že sa už nikdy nevrátim. Ale tristo zlatých... Dočerta!“

„Ja viem. Mastný peniaz. Vystačí na cestu ďaleko od vojnového pohraničia i pár rokov bezstarostného života. Ale nič nie je stratené. Skúsime ich nájsť.“

Trpko, pochybovačne sa pousmiala. „V tejto situácii? Všade vládne chaos. Je koniec. Na tie dukáty už nikdy nesiahnem.“ Zhlboka sa nadýchla a ešte raz dodala: „Dočerta!“

Voronin precitol uprostred dňa, ale kuchyňu so starostlivo zavretými a utesnenými okenicami halilo prítmie. Zažmurkal očami a z hrdla sa mu vydrala chrapľavá kliatba. Skúsil sa posadiť, ale nadvihol sa príliš prudko; hlava sa mu zatočila, lakeť podlomil, klesol naspäť na lavicu.

„Radšej zostaň ležať,“ ozval sa Michal Báthory zo stoličky, kde sedel opretý o kozákovu pušku.

„Rád by som, ale praskne mi mechúr.“ Voronin sa znovu nadvihol, tentoraz pomalšie; zvesil chodidlá na podlahu a chvíľu bojoval so závratom. „Dobre som si schrupol, len čo je pravda. Dopekla. Akoby som sa včera nacengal. Oči mi idú nakríž a lebku mám ako puknutý krčah. Radšej ma podopri.“

Michal mu pomohol vstať. Šuchtali sa ku dverám a cez pitvor k rozsekaným vrátam a na dvor.

„Kde máš otca?“

„V dvorci. Aj s pani Beličovou. Hľadajú nejaké byliny a liečivé masti. Pri troche šťastia aj čosi na zjedenie a prezlečenie.“

Voronin si so stenaním uľavil a rozhliadol sa po priedomí. Slnečný svit mu však klal oči, nuž sa pobral naspäť do chládku v mlyne. Tentoraz Michalovu pomoc odmietol. Zase sa mu to nevyplatilo, na lavicu sa posadil so spotenými sluchami a zrýchleným dychom.

„Dáš mi vody, molodec?“ požiadal. „Až mi zuby hrkocú. Aj v bruchu začína svitať.“

„Zostala polievka odvčera,“ povedal Michal, keď mu podal džbán. „Ale niet ju na čom zohriať, radšej sme nezakúrili. V tomto počasí by bolo dym vidieť až do Budína.“

„Čo už, zjem aj studenú.“

Voda očividne urobila kozákovi dobre. Kým škrabotal lyžicou v drevenej miske, díval sa, ako Michal sedí s puškou opretou o stehno.

„Dobre sa mi staráš o flintu?“

„Vyčistil som ju.“

„Vidím, že sa ligoce.“

„Otec vravel, že pohľadá v dome nejaký olej, všetkým zbraniam sa zíde trocha opatery.“

„Veru. Tak to vyzerá, že ani v najbližších dňoch nebudú zaháľať.“ Voronin zdvihol misku k ústam a zvyšok riedkeho vypil. Keď mu Michal zobral prázdnu nádobu z ruky, opäť klesol na lavicu.

„No vidíš,“ povedal, „nakoniec s tatom nájdeš spoločnú reč.“

Mladík naňho pozrel, ale nič nepovedal a vrátil sa na stoličku.

„Je to dobrý chlap,“ dodal Voronin. „Poctivý. Jeden z tých, čo nasadia vlastný život, aby zachránili cudzí. Nie za každú cenu a pre hocikoho, pravdaže, ale keď mu to dáva aspoň trochu zmysel, urobí to bez zaváhania. Málo takých chodí po zemi.“

„Hm.“

„Aj v tomto sa podobáte.“

„V čom?“

„Skupáň na slovo. A keď už dačo hovorí, skôr či neskôr stočí reč na teba.“

„Čo o mne môže rozprávať? Z tých pätnástich rokov, čo som na svete, so mnou strávil ledva pár týždňov.“

„Nuž hej. To je tak – vykovali ho na vojnu, nie pre rodinný život. Ale každý chlap, čo ako divý, jedného dňa skrotne. Pre ženu, pre deti, pre rod a ďalšie pokolenie. Len mu daj príležitosť, molodec. Nechaj ho, aby ti bol otcom. Tebe sa to zíde a on nemá lepší plán. Za ten rok som ho dobre spoznal. Neprahne po majetkoch ani po vojnovej sláve. V myšlienkach i skutkoch sa upriamil len na teba. Neodstrkuj ho. Nič lepšie ako on sa ti v týchto psích časoch nemohlo pritrafiť.“

„No, neviem. Otec je vábnička na šlamastiku. Kvôli nemu sme sa včera nadýchali smradu z tureckých diel.“

„Za to on nemôže. Koniec koncov, sám si sa hrnul do vojenského kabátca...“

„A stačila jedna bitka, aby ma to prešlo.“

„To nie je žiadna hanba. Každý sa bojí, keď zarinčia šable a guľky zahvízdajú poza uši.“

„Nie zo strachu o život. Hrôzu mám z pomyslenia, že budem musieť životy brať.“

Voronin zažmúril smerom k mladíkovi. „Hej. Viem, o čom hovoríš. Nie každý má na vojnu žalúdok. Aj v tom musíš dať tatovi za pravdu. Snažil sa ťa od bojovej vravy uchrániť. Asi šípil, že to nebude nič pre teba. Ako vravím, záleží mu na tebe. Na nikom inom.“

„Ani na tebe? Nie ste priatelia na život a na smrť, ako sa zvykne vravieť?“

„Nuž, čo ja viem...“

„Okrem toho, aj na pani Beličovej čoraz radšej spočinie okom.“

„A máš mu to hádam za zlé?“

„To som nepovedal.“

„Veď je ešte mladý chlap, môže si založiť novú rodinu. Bol by si proti? Keď sme ťa našli, potĺkal si sa so zbojníkmi ako sirota, hotový vyvrheľ. Teraz máš zrazu otca a možno sa ti pritrafí aj náhradná matka.“

„Pani Juliana a matka? To mi znie veru čudne.“

Kozák znovu zúžil oči, aby lepšie rozoznal Michalov výraz. „Pozrime ho, chlapčisko nevycválané,“ zaškeril sa. „Hádam ťa z vdovy nešteklí pod pásom? Niežeby som sa čudoval, je to pekná ženská, a keď sa ešte oriadi a prezlečie...“

Kobyla, ktorú ustajnili v obilnici, zafŕkala. Na priedomí zazneli kroky. Michal hneď vyskočil a chytil pušku do oboch rúk.

„To sme my!“ ozval sa Báthory. „Všetko v poriadku?“

„V najlepšom!“ zavolal mladík a vydýchol si.

Kapitán a zemianka vošli do kuchyne, obaja umytí a prezlečení do čistého. Voronin si premeral vdovu. Mala na sebe bielu blúzku s riasenými rukávmi zovretú tesnou šnurovačkou a naberanú, v spodnej polovici bohato vyšívanú tmavozelenú sukňu s čipkovanou fertuchou.

„Nevravel som?“ žmurkol kozák na Michala.

„O čom je reč?“ spýtal sa Báthory podozrievavo.

„Nechaj tak,“ mávol Voronin rukou. „To je medzi mnou a tuná molodcom.“

Kapitán zmraštil obrvy. „Očividne sa ti polepšilo, keď vládzeš kuť pikle.“

„Vyspal som sa, napil, najedol. Čo viac mi treba?“

„Dobrú medicínu,“ opáčila Juliana a z vaku, ktorý priniesla, začala na stôl vykladať tégliky, fľaštičky, zašnurované mešce a zväzky sušených bylín. „Dole s košeľou, pán Voronin. Beztak som vám priniesla čistú.“

Báthory postavil na stoličku druhé, objemnejšie vrece.

„Čo tak niečo prehryznúť?“ spýtal sa kozák. „Hlt pálenky či vína?“

„Všetko máme. A ďalšia dobrá správa – našiel som zabudnutý súdok strelného prachu.“

„Toho nie je nikdy dosť,“ vyceril Voronin zuby, zatiaľ čo mu Juliana pomáhala stiahnuť zakrvavenú, dotrhanú košeľu. „Ešte zdakade vypriadni pár koní.“

„Nie som čarodejník.“

Dôkladne ošetrený kozák dostal z pozostalosti pána Beliča priliehavé nohavice s výšivkou na stehnách, bielu košeľu a pekný červený dolomán. Michal sa obliekol podobne, len jeho dolomán bol zelený so žltou výšivkou na manžetách. Báthory si na košeľu navliekol šnurovaciu koženú kamizolu s rukávmi vyše lakťov. Ušiel sa mu aj nový klobúk so širokou, na jednej strane hore zahnutou krempou.

„Vystrojení by sme boli,“ zhodnotil. „Za seba vravím, že by sme tu nemali zostávať ani o minútu dlhšie, než je nevyhnutné. Ako si na tom, Stepan?“

„Horúčka poľavila,“ odvetila mu namiesto druha Juliana. „Ale môže to byť dočasné, večer sa chorému zvykne zase priťažiť.“

„V sedle sa udržíš?“ díval sa kapitán na kozáka.

„Čoby nie?“

„Aj tak by som počkala aspoň do zajtra,“ trvala zemianka na svojom. „Spamätáme sa, naberieme silu...“

„Viem, čo ťa tu drží, Juliana,“ zamračil sa Báthory. „Chceš ísť v noci do domu.“

„Čože?“ začudoval sa Voronin. „Prečo?“

„Odkedy si tykáte?“ opýtal sa Michal.

Kapitán uprene pozeral na vdovu. „Nepáči sa mi to, ani čo by za necht vošlo.“

„Uveríš, keď poviem, že ani mne? Ale musím to urobiť. Rozhodla som sa. Skalopevne. Museli by ste ma zviazať a nasilu odvliecť, aby ste mi v tom zabránili.“

„Aj taká možnosť mi už zišla na um.“

„Ale ba?“ usmiala sa takmer zlostne.

„Neurobím to, žiadny strach. Len nechcem, aby nám plány zhatala nejaká turecká banda. Stále križujú kraj, čistia ho pred príchodom hlavného vojska.“

„Ani na chvíľu to nespúšťam zo zreteľa, Kornel.“ Zhlboka sa nadýchla a pozrela postupne na každého z nich. „Sľubu ste dostáli, nič vás tu nedrží. Ak chcete ísť, choďte. Ja počkám na súmrak.“

„Prečo?“ spýtal sa znovu Voronin. „Čo máte za plány? Súvisí to s tým strašidlom v dome?“

„To strašidlo, pán Voronin,“ zaškúlila naňho, „je tieň môjho manžela. Jeho posmrtná ozvena na miestach, kde strávil posledné chvíle.“

„To som pochopil, ale čo mienite...“

„Prv, než naše sídlo nadobro opustím, musím ho oslobodiť. Umožniť mu, aby konečne... odišiel.“

Voronin a Michal na ňu civeli rozšírenými očami. Báthory gánil ako hrom do duba.

„Jednu vec si vyjasnime, Juliana,“ zašomral. „Už viac nepovedz, že máme ísť svojou cestou. Nič také nechcem druhýkrát počuť. Držíme spolu, nech sa stane čokoľvek. Rozumieš?“

Prikývla.

„Ak trváš na tom, že tu zostaneme do rána, dobre. Treba však urobiť opatrenia, aby nás nezaskočil príchod nepriateľov.“

„Prirodzene. Ak môžem pomôcť...“

„Nie. Ty sa priprav na to, čo si si zaumienila. My sa postaráme, aby ťa nikto nevyrušoval.“

„Ďakujem, Kornel.“

„Takže je to pravda,“ zízal Michal na zemianku. „Naozaj ste... vyznáte sa v čarovaní.“

„Len to vyslov,“ posmelila ho s trpkým úsmevom. „Som bosorka.“

To slovo akoby vysalo z miestnosti všetky zvuky.

„Ale nikdy som sa nepaktovala s Ancikristom, ako ma mnohí obviňovali,“ dodala po chvíli. „Nevyvolávala som temné mocnosti, neobetovala krv, nerozťahovala nohy pred démonmi.“

Vypúlili oči ešte viac.

„Vlastne som sa bosoráctvom, ak to tak chcete nazývať, previnila jediný raz. Keď som chcela hovoriť s nebohým manželom.“

„Jediný raz?“ utrúsil Voronin. „Takže dnes v noci sa budete so záhrobím zahrávať iba druhýkrát v živote? Teraz neviem, či by som nebol radšej, keby ste mali s čarovaním bohatšie skúsenosti. Nemusel by som sa báť, že vypustíte na tento svet niečo, čo určite nechceme mať za zadkom.“

„Nebojte sa, pán Voronin. Viem, čo treba robiť.“

„To dúfam.“

Zhlboka sa nadýchla, vstala a prihladila si sukňu. Pod ich uprenými pohľadmi sa cítila ako pred inkvizičným súdom.

„Som vám vďačná, páni. Naozaj. Viem, čo vám teraz chodí po rozume. Nasadzovali sme krk kvôli bláznivej ženskej. A možno máte pravdu. Sľubujem, že dlhšie ako do zajtrajšieho úsvitu vás nezdržím. Hneď ráno odídeme.“

„Lenže kam?“ ozval sa Michal.

„Dobrá otázka,“ prikývla Juliana.

„Som tu asi jediný, kto má jasnú odpoveď,“ zahundral Báthory.

„A tá znie?“ pozrela naňho.

„Preč odtiaľto. Nemyslím len zo Starého Mlyna, ale celkovo z pohraničia, z vojnovej oblasti. Čo najďalej od vraždenia a drancovania, ktoré vypukne v najbližších dňoch.“

„Už predsa vypuklo,“ podotkla.

Krivo sa usmial. „To ešte nič nebolo. Všetko, čo sme dosiaľ zakúsili, bola len malá ochutnávka skazy, ktorá sa teraz rozpúta. Najmä keď Turkom dorazí na pomoc tatárska horda. Nechcem sa toho zúčastniť.“

„Nechceš,“ spýtala sa, „alebo sa len snažíš nevystaviť tomu svojho syna?“

„Aký je v tom rozdiel?“

„Pre mňa veľký,“ ozval sa Michal pevnejším hlasom. „Čo vlastne chceš, otec?“

„Uchrániť ťa od vojnových hrôz.“

„Nie. To chceš pre mňa. Ale ako by si sa zachoval, keby som tu nebol?“

Báthory zúžil oči. „Nad tým je zbytočné hĺbať. Situácia je daná.“

„Mýliš sa. Odpovedz mi. Čo by si urobil, keby som tu nebol ja ani pani Beličová?“

Kapitán neodpovedal. Zdalo sa, že ho otázka (alebo odpoveď na ňu) zaskočila.

„Počúvol by si kapitána mušketierov?“ naliehal Michal. „Šiel by si do Nových Zámkov bojovať s mohamedánskou skazou?“

„Nie som samovrah, aby som dobrovoľne liezol pod mäsiarsky tĺk.“

„Takže nie? Nepridal by si sa, Forgáčovými slovami, k obrane kresťanskej domoviny?“

Báthory skrivil ústa, akoby zjedol čosi protivné. „Už som povedal: načisto zbytočná dišputa. Naše konanie určujú konkrétne okolnosti...“

„Potrebujem to vedieť,“ pretrhol mu Michal reč. „Včera som ťa na vlastné oči videl v boji. Snažil si sa držať bokom, nevystavovať sa priamemu stretu, ale keď už na to prišlo, zabíjal si zručne a bez milosti. Tak, ako je to v týchto dňoch potrebné.“

„Kam tým mieriš?“

„Nerozumieš? Jednoducho si neprajem, aby kvôli mne prišlo cisárske vojsko o takého bojovníka.“

„Pozrime ho!“ ozval sa Voronin s istým pobavením. „Aké ideály z molodca sršia! Ešte pred týždňom okrádal pocestných na lesnej prti a dnes mu leží na srdci budúcnosť vlasti!“

„Len si nemyslím, že za to stojím,“ mykol Michal plecom.

Báthory neustále krútil hlavou. „To posúdim ja, či mi za to stojíš, alebo nie. Už som sa rozhodol a nič na tom nezmením. Zajtra ráno odtiaľto odídeme a pevnosti sa oblúkom vyhneme.“

„A kam teda máme namierené?“ spýtala sa znovu Juliana.

„Domov. Do Štiavnice. Turci do Banských vrchov nikdy neprenikli, ak nerátam malé lúpežné oddiely. Bude to v nadchádzajúcom období najbezpečnejšie miesto. Ďaleko od krviprelievania. Budem rád, ak pôjdeš s nami.“

Opätovala jeho pohľad. „Pomýšľala som na návrat k rodine...“

„Zemianska kúria pri Šuranoch? Nezmysel, Juliana. Je to príliš blízko Nových Zámkov. Turci obsadia širokú oblasť okolo pevnosti a určite udrú aj na Šurany a okolité dediny a statky.“

„Potom by som sa dupľom mala postarať o príbuzných. Stále tam mám matku a bratov. Bohvieako sme spolu nevychádzali, ale v ťažkých časoch...“

„Nevracaj sa tam, prosím. Nič dobré ťa nepostretne.“

„Ak to teda dobre chápem, Kornel,“ ozval sa z lavice Voronin, ležiaci s rukou založenou za hlavou, „chceš nás proti našej vôli zavliecť kamsi do hôr, do svojich rodných končín.“

Báthory naňho zazrel. „Pôjdeš radšej do Nových Zámkov?“

„To asi nie. Ale nevonia mi pomyslenie, že len tak zdúchneme a zašijeme sa kdesi v závetrí. Ty si to vieš predstaviť? Sedíš kdesi v Štiavnici, popíjaš hriate víno, mastíš karty so synom a bratom a správy o krutej vojne na juhozápadných rovinách púšťaš jedným uchom dnu a druhým von. Ako dlho by si pokojne obsedel?“

„Dlho, ver mi. Tie zvesti by som nepustil ani do toho jedného ucha.“

Voronin sa syčivo zachechtal. „Klameš sám seba. Natoľko už do teba vidím.“

„Tak čo navrhuješ? Opäť sa prihlásime k vojsku? Necháme ten zdvihnutý forgáčovský rypák, aby nás viedol do ďalšej prehratej bitky?“ Kapitán podráždene pozrel na Michala. „Aj ty by si to chcel? Hovor, neostýchaj sa. Včera si musel vziať život. Zapáčilo sa ti to? Chceš v tom pokračovať?“

„Nie,“ opáčil mladík. „Mám z toho hrôzu a pri každom pomyslení na Turkovu prestrelenú hlavu sa mi dvíha žalúdok. Lenže...“ Zaváhal, hlasno zafučal.

„Lenže čo?!“

„Možno sa tomu nedá vyhnúť, otec. Tá pohanská sila, čo sa privalí cez Dunaj... Cisár bude naozaj potrebovať každého bojaschopného muža. Inak nás mohamedáni porobia a nič ich nezastaví. Ani svahy Banských vrchov. Čo potom? Strávime život na úteku?“

„Chlapec hovorí rozumnejšie ako ty, Kornel,“ ozval sa opäť Voronin.

„Ale hovno!“ odsekol Báthory podráždene. „Netuším, o čom tu všetci blúznite. Ráno sa vyberieme na sever, potom sa otočíme k Hronu a hajde do vrchov. Jedného dňa mi poďakujete, že som vám nedovolil skočiť pod jatagány.“

„Kapitán,“ povedala Juliana a tentoraz sa neopravila, „takéto názory som už počula. Väčšinou od šľachticov, čo odmietli insurekčnú výzvu k obrane krajiny. Keby sa zachovali inak, keby prehryzli pýchu a malovernosť a rozdúchali v sebe odvahu, mohlo to včera dopadnúť celkom inak. Forgáč by si pripísal víťazstvo a Turci by zostali za Dunajom a s hanbou sa vrátili do Carihradu.“

Nepekne na ňu pozrel. „Ak si mi chcela vynadať do zbabelcov a uraziť ma, podarilo sa ti to.“

„Kornel...“

„Nie je o čom ďalej hovoriť.“

S tými slovami sa kapitán zvrtol na päte a štrngajúc zbraňami vyšiel z miestnosti.

„Trochu mu rozumiem,“ podotkol po dlhej skľúčenej odmlke Voronin. „Aj ten najlepší meč sa raz zlomí. A on už vybojoval dosť bitiek. Aj na galejach si vytrpel svoje. Je presvedčený, že svojej domovine nezostal nič dlžný. Chce už len pokojne žiť so svojou rodinou.“

Michal krútil hlavou. „Čo to bude za rodinný život, keď nám mohamedánske špiny vezmú krajinu a nanútia svoje poriadky a kacírsku vieru?“

„To znelo ako z cisárskeho letáku,“ uškrnul sa kozák neveselo. „Ale máš kus pravdy, molodec. Si samé prekvapenie. Sprvoti som ťa považoval za záhaľčivého darebáka, ale nakoniec z teba vystane junák so vznešeným cieľom. Otec má na teba dobrý vplyv.“

„Veď sme sa práve poškriepili!“

„A o to práve ide. Sila vzoprieť sa vlastnému otcovi je prvý znak dospelého chlapa.“

„Áno? Aký bude ďalší?“

„Keď uznáš, že otec mal pravdu a pokorne sa k nemu vrátiš. Ale na to máš ešte niekoľko rokov čas.“

Hlava trinásta,

v ktorej veľkovezír Osmanskej ríše rozkáže zaútočiť na Horné Uhorsko. Utečencov v Starom Mlyne prekvapí nočná návšteva. Svorka vyráža na lov.

Na tretí deň po víťaznom boji veľkovezír Fazil Ahmed Köprülü prikázal vojsku, aby prekročilo Dunaj. Na ochranu Ostrihomu a mosta vyčlenil desaťtisíc mužov, ostatní prešli na západný breh. Okolo Pevnosti bodajúcej do pečene a opevneného palánku sa postupne rozrástol ohromný tábor a večer sa zdalo, že rady stanov siahajú až k obzoru.

Veľkovezírov šiator nevztýčili; keď Köprülü s honosným sprievodom, za burácania orchestrov, pod blýskavými tugmi a vejúcimi vlajkami popoludní prešiel po moste, vstúpil do Džigerdelenu. Veliteľ Konakči Ali paša mu uvoľnil svoje najlepšie súkromné komnaty.

Podvečer sa veľkovezír v sprievode hodnostárov a členov dívánu vydal v sedle koňa na obhliadku bojiska. Dve hodiny obchádzali pole rozryté delostreľbou a kochali sa scenériou s tisíckami bezhlavých nepriateľských tiel. Vojaci v tábore videli najvyššieho serdára, ako sa pyšne nesie v sedle; všetci sa mu klaňali a ohlušujúcim zborom volali na slávu.

Na večernú modlitbu sa Köprülü vrátil do Džigerdelenu. Po akšame sa všetci vezíri aj so svojimi tajomníkmi a pobočníkmi zišli v hlavnej sieni domu. Čelebi, ako zvyčajne, sprevádzal nikopolského sandžakbega. Kadizade Ibrahim paša nadobro striasol povesť zbabelca a stal sa hrdinom, o ktorom všetci hovorili s úctou. Niektorí sa dokonca uznanlivo vyjadrovali aj o jeho vzdore proti veľkovezírovi. Samozrejme, robili to ukradomky, potajme.

Po večernom pilafe otroci priniesli sladkosti, nápoje a vodné fajky a začala sa porada. Na úvod Köprülü oboznámil prítomných s úmyslom čo najskôr vyraziť na Újvár.

„Zlorečenec Forgáč prišiel o väčšinu mužov. Teraz si líže rany ako dorantaný pes a isto u viedenských vezírov a hornouhorských begov kňučí o pomoc. Preto musíme tú jeho smradľavú búdu čo najskôr obkľúčiť. Odrezať ju od sveta. Zabrániť príchodu posíl.“

„Dostať sa k Újváru nebude jednoduché, vznešený,“ ozval sa Köse Ali paša. „Cestu nám križujú dve rieky, Žitava a Nitra. V porovnaní s Dunajom sú to len také potoky, jazdec ich ľahko prebrodí, ale potrebujeme cez ne prepraviť pechotu, vozy a delá.“

„Túto úlohu zverím tebe, Ali paša. A tebe, Kadizade.“ Veľkovezír sa o Nikopolčana len krátko obtrel pohľadom. „Osvedčili ste sa ako velitelia predvoja. Preto aj tentoraz vyrazíte ako prví do srdca nepriateľského kraja a pripravíte všetko na príchod hlavného vojska. Pridajú sa k vám Kaplan Mustafa paša, Kadnam Jusuf paša, Hisim Mehmed paša a Sari Arslan Hüseyin paša. Vy šiesti spolu zhromaždíte, ak dobre rátam, vyše dvadsaťtisíc mužov. Zajtra pôjdete a cez obe rieky postavíte mosty na prepravu vozov a diel. Cestou si zachovajte tvrdé srdcia, nemilosrdne častujte ďaurov ohňom a mečom. Ich domy, chlievy, sýpky a mlyny obráťte na popol! Otrokov využite pri stavbe mostov. A keď prejdete cez Nitru, spustošte dediny okolo Újváru i celé predmestie. Šírte hrôzu, aby Forgáč videl, že je stratený a nemá žiadnu nádej. Keď mu potom pošlem výzvu na kapituláciu, tomu zbabelému tchorovi sa roztrasú kolená a vyvesí bielu vlajku.“

Porada pokračovala rozoberaním podrobností výpravy. Čelebi poprosil Ibrahima o dovolenie vzdialiť sa, pretože ho tlačil močový mechúr. Mladý paša ho s neprítomným blahosklonným gestom prepustil.

Keď sa Čelebi o čosi neskôr vracal do siene, v tienistej chodbe mu skrížila cestu vysoká húževnatá postava.

„Evliya,“ oslovila ho.

Derviš muža okamžite spoznal a hlboko sa uklonil. „Pozdravujem ťa, Kethüda Ibrahim efendi.“

Kethüda efendi mal zhruba toľko rokov ako Čelebi. Podarila sa mu však lepšia kariéra, z bega malého sandžaku kdesi v Bosne sa vypracoval až na veľkovezírovho tajomníka a radcu. Čelebi sa s ním poznal už roky a vážil si Kethüdu Ibrahima ako človeka, ktorý v sebe spája schopného úradníka, vzdelanca i vojenského veliteľa. Pri vzácnych príležitostiach sa delili o poznatky z ciest a viedli dlhé učené rozhovory o súčasnej poézii a výtvarnom umení.

Dnes sa však Kethüda efendi nemienil baviť o básňach a istanbulských miniaturistoch a kaligrafoch.

„Musím s tebou hovoriť medzi štyrmi očami, evliya.“

„Som ti k službám, efendi.“

„Nasleduj ma.“

Vyšli na terasu, z ktorej sa im naskytol výhľad na hradby i ohňami osvetlený tábor na západnej rovine. Bola sparná noc.

„Obávam sa o tvoj osud, evliya,“ prešiel Kethüda Ibrahim rovno k veci. „Ba čo viac, o tvoj život.“

Čelebi mal pocit, akoby mu hrudník zovreli železné obruče. „Ctený efendi, prosím, vysvetli úbohému dervišovi, čo mu hrozí.“

„Ty sám si pre seba najhorším nebezpečenstvom, evliya. Tvoja vlastná nerozvážnosť a tvrdohlavosť ťa môžu prísť draho. Ako vidím, zavrhol si moju radu, ktorú som ti dal pri poslednom stretnutí v Edirne.“

Čelebimu sa dýchalo čoraz horšie. Dobre si pamätal to stretnutie.

„Čo som ti vtedy povedal, platí teraz dvojnásobne,“ pokračoval Kethüda Ibrahim, pričom si hladil končistú bradu. „Je obrovskou chybou spolčovať sa s reis ül-küttabom Šamizade Mehmedom a jeho klikou...“

„Klikou, efendi? Pri Prorokovi, hádam neobviňuješ reis efendiho zo sprisahania?“

„Bol by som ďaleko od pravdy?“

„Som obyčajný sluha, o dvorských intrigách nič neviem.“

„Ale choď, evliya!“

„Prisahám pri Bohu! Šamizadeho som si vybral za patróna, pretože bol blízkym priateľom môjho bývalého pána Meleka Ahmeda pašu, nech mu Alah dopraje večné rajské potešenia.“

„Evliya,“ nadýchol sa Kethüda významne, aby dal najavo, že jeho trpezlivosť nie je bezodná, „obaja veľmi dobre vieme, o čo tu ide. Šamizade robí všetko pre to, aby svojho zaťa dostal na vyšší post. Chcel by mať z Kadizadeho provinčného beglerbega a jedného dňa aj vezíra všetkých vezírov. V pozadí toho všetkého je sultán, alebo skôr panovníkova matka a jej palácoví poskokovia. Ja ťa chápem, evliya, vždy si slúžil najvyššiemu vládcovi a patril si k odporcom Köprülüovcov, ale tentoraz strkáš krk do hodvábnej stuhy veľkovezírovho kata.“

Čelebi s námahou preglgol, akoby tú stuhu už naozaj cítil na hrdle.

„Si vynikajúci vzdelanec, evliya,“ dodal Kethüda. „Rozhovory s tebou bývajú podnetné, učinená slasť pre myseľ učenca i dušu umelca. Preto som ťa vždy považoval za priateľa, ba brata.“

„Ďakujem ti, efendi,“ uklonil sa Čelebi znovu. „Veľmi si to vážim. Ver mi, keď vravím, že i ja teba si veľmi ctím.“

„Potom viac dbaj na to, čo ti vravím. Teraz budem celkom úprimný. Počúvaš pozorne?“

„Pravdaže.“

„Než sa skončí táto vojnová výprava, Šamizade Mehmed efendi a jeho zať odovzdajú svoje duše Alahovi.“

Čelebi sa nehýbal, zdalo sa, že zabudol aj dýchať.

„Veľkovezír vie všetko o ich plánoch,“ nadviazal Kethüda Ibrahim. „S veľkou nevôľou sa díval na Kadizadeho pompéznu prehliadku, keď sa nikopolské oddiely v Osijeku pripojili k hlavnému vojsku. Bolo to márnomyseľné a trúfalé. Veľkovezírom lomcuje žiarlivosť. Po dnešnom víťazstve, o ktoré sa najviac zaslúžil tvoj mladý pán, v duchu zúri. Už teraz isto hľadá spôsob, ako Kadizadeho znemožniť, očierniť a odstrániť. A s ním aj jeho svokra a všetkých spojencov. Medzi ktorých sa radíš aj ty, evliya. Napriek môjmu varovaniu.“

Čelebi sa oprel o vyrezávané zábradlie, akoby mu zmäkli kolená. „Ctihodný Kethüda efendi, prosím ťa pri samotnom Bohu, pomôž mi. Veď keby ti na tejto úbohej, hlúpej osobe nezáležalo, nevyhľadal by si ma a nevravel toto všetko. Mám požiadať Kadizadeho, aby ma prepustil zo svojich služieb?“

„Kdeže! Mladý paša a jeho svokor by si domysleli, že sa proti nim niečo chystá. A preto, drahý Čelebi Mehmed Zilli, zostaneš Nikopolčanovým musahibom.“

„Ale... nerozumiem, efendi. Sám si vravel, že ma to skôr či neskôr privedie do rúk kata.“

„Môžeš si zachrániť krk, ak ma teraz počúvneš. Som ochotný prijať ťa pod svoju ochranu...“

„Ďakujem ti, stelesnenie veľkomyseľnosti!“

„Len ma nechaj dohovoriť. Ochránim ťa pred veľkovezírovým hnevom, ak sa o to sám pričiníš.“

Čelebi neisto naklonil hlavu. „Ako, efendi?“

„Si bystrý muž, evliya. Porozmýšľaj. Ako môžeš byť prospešný veľkovezírovi, ak zároveň zostaneš v Kadizadeho službách?“

„Žiadaš ma,“ derviš na okamih zaváhal, „aby som bol špiónom?“

„Chápem ťa. Si čestný muž a taká dvojtvárnosť je ti proti srsti. Najmä keď sa s ňou spája smrteľné nebezpečenstvo. Ale ak pomôžeš včas odhaliť intrigy reisa efendiho a jeho zaťa, vo chvíli rozdávania hodvábnych stúh sa Köprülü nad tebou zmiluje. Prihovorím sa za teba a veľkovezír nad mojimi slovami nikdy nemávne rukou.“

Čelebi sa zhlboka nadýchol. Zamyslene krútil hlavou a nenachádzal patričnú odpoveď.

„Viem, ako sa teraz cítiš, evliya,“ povedal Kethüda Ibrahim. „Si zrnko medzi dvoma mlynskými kameňmi. Neľútostne ťa drvia. Odjakživa si verne slúžil sultánovi a patril k tým, čo namietali proti odovzdaniu moci do rúk Köprülüovcov. Medzi nami, a toto nikdy nesmie vyjsť z tvojich úst,“ tajomník sa obzrel a stlmil hlas, „ani ja sám veľmi neschvaľujem, že sa úrad veľkovezíra stal dedičným. Ale musíme myslieť na záujmy ríše. Sultán je... vieme, aký je. Odtrhnutý od sveta v prepychu edirnského paláca, oddaný záhaľčivosti. Vládne zaňho jeho matka, ktorej záujmy sú nejasné. Na druhej strane, Fazil Ahmed Köprülü je pevný muž s jasnou víziou. Vykonal pre ríšu veľa osožného, zaviedol pokrokové reformy, podporil umenie a vzdelanosť. Osobne velí tejto výprave a zatiaľ všetko nasvedčuje tomu, že je schopným stratégom. Keď dobyje Újvár, o čom nikto nepochybuje, navždy sa zapíše do dejín. A ktovie, možno to bude len prvý úspešný krok pred konečným dobytím Viedne a pokorením nemeckého cisára. Okrem toho sa vraví, že čoskoro skončí aj zdĺhavé obliehanie Kandie na Kréte. Jedno veľké víťazstvo za druhým, evliya. Mysli na to. Budeš ľpieť na starých ideáloch, ktoré už takmer nedávajú zmysel, alebo pôjdeš s dobou a zachrániš aj svoju vlastnú budúcnosť?“

Čelebi myslel na zrnko v žarnove. Veru, už cítil, ako mu pukajú kosti a mäso a vnútornosti sa roztierajú na kašu.

Zhlboka sa nadýchol, nešťastne pokrútil hlavou a poníženým, zlomeným hlasom oznámil Kethüdovi, ako sa rozhodol.

Nakoniec Báthory zadriemal. Čo ako ním kmásali obavy a nedobré predtuchy, únava ho predsa premohla. Na popraskanej drevenej lavici pred beličovským domom mu neoholená brada klesla na prsia a do mysle sa vkradli nepokojné sny.

Juliana strávila celé popoludnie vo svojej mastičkárskej kutici, zahrabaná v starých knihách a žltých pergamenových zvitkoch pokrytých záhadným písmom a čudnými ilustráciami. Večer zišla do mlyna a pomohla s prípravou večere, sama si však ledva zobla. Nič nevravela, len zrazu vyhlásila, že je pripravená. Nech už mala v úmysle vykonať čokoľvek, tvrdila, že má všetko potrebné. Chvíľu trvala na tom, že pôjde do dvorca sama, aby ju nikto nevyrušoval. Báthory o tom nechcel ani počuť. Po krátkej výmene názorov s povzdychom privolila, aby ju sprevádzal. Cez prah domu ho však nepustila a on nenaliehal.

„Nech začuješ čokoľvek, nechoď dnu,“ požiadala.

„To ti nemôžem sľúbiť. Ak zavoláš o pomoc alebo vykríkneš od strachu či bolesti, raz-dva som pri tebe.“

„Dajme tomu, že sa mi veci vymknú z rúk...“ začala, no keď zbadala, ako sa Kornel nadychuje, rýchlo dodala: „K ničomu takému nedôjde, som si istá! Ale na chvíľu to pripusťme, dobre? Ak sa to celé obráti na zlé, už mi aj tak nebude pomoci. Nie bežným spôsobom. Takže najlepšie urobíš, ak pri prvej známke niečoho nedobrého čo najrýchlejšie zdúchneš.“

„Už som povedal,“ odsekol. „Ak čo len raz vykríkneš, vojdem. A je mi jedno, na čo tam naďabím. Sotva to bude horšie ako veci, ktoré som už videl.“

V svetle lampáša, ktorý držala v ruke, mu skúmavo pozrela do tváre a pochopila, že nemá zmysel nástojiť. Vzdychla si, prikročila bližšie, nadvihla sa na špičkách a bozkala ho na ústa.

„Dám si pozor,“ uistila ho ešte raz.

„Nepreceňuj svoje schopnosti. Tie veci nemajú rady, keď sa im ľudia snažia rozkazovať.“

Mlčky prikývla a vyšla po schodoch k dverám verandy.

Báthory sa hodnú chvíľu tmolil po dvore a náročky si nedával pozor, aby bol potichu, možno aby dal tomu, čo sídlilo v dome, najavo svoju prítomnosť. Potom sa usadil na lavičke vedľa verandy. Srdce mu bubnovalo, žalúdok sa krútil. V dome sa však nedialo nič hrozivé, len kedy-tedy zachytil tiché kroky a šramot. V oknách na poschodí blikalo slabé svetlo. Noc bola pokojná, vládlo bezvetrie, na oblohe bez mrakov žmurkali hviezdy, mesiac vyzeral ako vosková škvrna na papieri poliatom atramentom. Báthory sa upokojil a napokon mu oťaželi viečka a brada klesla na prsia.

Z nedobrého sna pretkávaného Julianiným hlasom ho vytrhlo vlčie zavytie. Mykol sa, vyskočil z lavice a siahol na rukoväť schiavony.

Krv mu tepala v sluchách. Snažil sa upokojiť a sústrediť. Odstúpil od domu, otočil sa a vybehol zrakom na poschodie. Skutočne začul Julianu. Čosi odriekala, hlasno, rytmicky a naliehavo, priam panovačne. Hoci okná na poschodí zostali zavreté a ani jedno nemalo vytlčené sklo, ten prúd slov v neznámej reči akoby napĺňal dom a presakoval cez steny do noci. Svetlo za oknami sa chvelo a zdalo sa, že veľkou palotou besne krúžia tiene. Alebo to nebol iba dojem?

Opäť zavyl vlk.

Báthory zvrtol tvár k nízkym pahorkom na východe. Niečo sa mu na tom zvuku nepozdávalo. Ak sa ozve ešte raz...

Ozval, ale tentoraz z tmavého lesa na juhu.

Kapitánovi od hrôzy zamrzlo srdce. To zavýjanie nevyšlo z vlčieho hrdla. Bolo v ňom čosi zvieracie, priam diabolské, ale Báthory bol presvedčený, že ho vydal človek.

Už ten hlas počul. Odvtedy uplynuli tri roky, ale ako sa práve ukázalo, nedalo sa naň zabudnúť. Spomenul si na krvavú vlčiu hlavu načmáranú na kostolnom múre a všetko sa mu spojilo.

„Kriste...“

Zvrtol sa a vbehol do domu. Cez verandu do predsiene a po schodoch na vrchné podlažie. Dvere do paloty boli zavreté. Šklbol kľučkou. Zamknuté.

„Juliana!“ skríkol, ustúpil a s krátkym rozbehom vrazil do dverí plecom, tým nezraneným. Vráta zachrapčali, no vydržali.

„Juliana, otvor!“ zreval a uvedomil si, že zvnútra už nič nepočuje, prúd zariekania ustal. Nemohol použiť pištoľ (výstrel by len rýchlejšie privábil to, čo obchádzalo dvorec), nuž celou silou kopol do miesta blízko kľučky. Staré zlomeniny sa pomstili ostrou bolesťou, ale na to teraz nedbal – kopol druhýkrát, potom ešte raz, pri ďalšom náraze tvrdej podrážky konečne niečo prasklo, zarinčalo a dvere sa roztvorili.

Vnútri zavírila tma. Báthorymu sa zazdalo, že vidí tvary postáv. Zháčil sa len na chvíľu, potom vbehol do paloty.

Stôl bol posunutý, aby pred stenou, na ktorej visel rám s črepmi zrkadla, vznikol väčší priestor. Na podlahe uprostred dvojitého kruhu s magickými znameniami a nápismi po obvode ležala Juliana. Okolo nej stáli sviece, knôty ešte slabo tleli a stúpali nad ne sivé stužky, pach dymu však prerážala odporná, doslova hrobová zatuchlina, ktorú Báthory pri minulých návštevách komnaty nepostrehol.

„Juliana!“ Skopol sviece na obvode kruhu a padol na jedno koleno vedľa zemianky. Schytil ju pod pazuchami a nadvihol. Hlava jej bezvládne odkväcla.

„Čo je ti? Počuješ?“

Strhla sa, zachrčala a zašermovala okolo seba rukami, dobre že ho neuškrabla.

„Juliana!“ odtisol jej naslepo sa brániace paže. „Spamätaj sa! Musíme ujsť! Hneď!“

Rozkašlala sa ako niekto, koho práve zachránili pred utopením. Vypúlila na kapitána oči a pokúsila sa ho odstrčiť, akoby namiesto neho videla kohosi cudzieho.

„To som ja – Kornel!“ zovrel ju pevnejšie. „Držím ťa. Počuješ? Musíš prísť k sebe. Pre všetko sväté!“

Postupne sa prestala mykať. Dychčala, bojovala s triaškou, vytriešťala oči.

„Kornel...“ hlesla.

„Chvalabohu!“ Hneď sa začal dvíhať, pričom ju nepustil z náručia. „Vstávaj, rýchlo. Musíme ujsť!“

„Čo sa... čo...“ jachtala.

„Vyňuchali nás nepriatelia. Musíme varovať Michala so Stepanom. Poď! Kráčaj!“

Snažila sa, ale nohy sa jej podlamovali. Báthory ju vliekol ku dverám a bolo mu úplne jedno, či sa zariekanie podarilo alebo ich Gabriel Belič aj teraz vyprevádza temným pohľadom.

Splantali sa dolu schodmi.

„Nechaj, už môžem...“ vysúkala zo seba Juliana. „Vládzem...“

Nepustil ju. Práve vyšli z verandy, keď sa nocou opäť rozľahlo vytie. Bolo zreteľne hlasnejšie, ako pred chvíľou – čokoľvek či ktokoľvek ho vydával, medzičasom sa priblížil k dvorcu. Juliana zdvihla hlavu a zažmurkala.

„Čo to bolo?“

„Vlk nie.“

„Tak čo teda?“

„Niečo iné. Ak ti je život milý...“

Pochopila, prikývla. „Bežme.“

Ruka v ruke utekali krížom cez dvor.

„Podarilo sa?“ vyhŕkol Báthory.

Hodila naňho spýtavý pohľad.

„Tvoj muž. Podarilo sa ti...?“

„Neviem. Bol tam. Zjavil sa – na kraji kruhu, čierny ako hrob. Potom... vlastne neviem. Všetko sa skrivilo a skrútilo. Omdlela som.“

Prešmykli sa bránou, ale vtedy sa im v ústrety privalil dupot kopýt. Uličkou medzi obhorenými kostrami chalúp stúpali k dvorcu dvaja jazdci. Báthory syčivo zaklial a postrčil vdovu za seba. Z puzdra vyšklbol jednu z pištolí a zašťukal kohútikmi.

Jazdci sa rozkričali. Báthory rozoznal reč.

„Tatári,“ ucedil a zdvihol dolepku.

Cvengla tetiva luku a vedľa kapitánovej čižmy sa zapichol šíp. Odpovedal výstrelom. Prvý útočník sa zvrátil v sedle tak prudko, že aj kôň stratil rovnováhu a s ryčaním sa zvalil na bok. Druhý jazdec sa v záklone zakvačil do uzdy, spomalil, skoro zastal. Báthory naňho namieril, ale vtedy sa vpravo od neho rozľahlo vytie prechádzajúce do posmešného štekotu a rehotu. Vyľakane ta pozrel. Spoza ohybu opevnenia na západnej strane návršia vyrazili ďalší jazdci.

Báthory rúhavo zabohoval, zvrtol sa a vbehol naspäť do brány. Juliana sa už zaprela do jedného krídla vrát. Pánty škrípali ako pekelné mučidlá. Kapitán sa zaprel do druhého krídla.

Druhému Tatárovi sa vrátila odvaha a prihnal sa k portálu; kôň sa pred vrátami vzopäl a tresol do nich kopytom. Juliana s výkrikom spadla na zadok. Báthory o krok cúvol a vystrelil do zužujúcej sa medzery medzi krídlami. Odhodlaný pokrik úsečne stíchol, muž s vlhkým chrčaním bezvládne ovisol v sedle a erdžiaci kôň zaspätkoval. Juliana sa medzitým pozviechala a rázne strčila do svojej polovice brány. Báthory zabuchol tú druhú. Spoločnými silami schmatli hrubú závoru opretú o múr v prejazde a zvrchu ju zarazili do železných držiakov.

Ustúpili zadychčaní a vystrašení, sluchy orosené potom. Popri opevnení sa prihnal rachot kopýt. Čosi tvrdo narazilo do vrát, no len sa pružne zhupli; závora vydržala. Zavýjanie vonku zosilnelo, namiesto posmešného tónu doň vstúpila zlosť a pomstychtivosť.

„Rýchlo do domu!“ Báthory takmer bezohľadne schmatol Julianu za rameno a ťahal ju cez dvor. Potrebovali sa dostať z priestranstva zaliateho mesačným svitom, kde predstavovali ľahké terče.

„Je to moja vina,“ vydýchla. „Museli zbadať svetlo v oknách...“

„Nezmysel. Vyňuchali by nás aj bez toho. Je tu iná brána?“

„Nie, len táto.“

„Tajná chodba?“

„O žiadnej neviem.“

Posotil ju k hlavnej budove. „Pozamykáš dvere, zavrieš okná. Získam ti trochu času.“

„Kornel...“

„Počúvni ma!“ zavrčal a dal sa mierne trasúcimi rukami dobíjať pištoľ.

Vrhla naňho vyčítavý pohľad, no nadvihla si sukňu a utekala k verande.

Báthory nechal svoju siluetu splynúť s tmavým obrysom maštale. Lapal po dychu a šikovne narábal s nabijakom a prachovnicou. Nevdojak si spomenul na prepadnutie rodného dvorca na Širokom vrchu. Po troch rokoch sa ocitol v podobnej situácii. Hruď mu zovrela čudná úzkosť – ten boj vtedy prevrátil jeho život naruby.

Zahrkotali šindle. Vrch obvodového múra kryla drevená strieška zvažujúca sa smerom von. Vztýčili sa na nej dva tiene. Útočníci sa pokúšali dostať dnu, aby mohli otvoriť bránu.

„Podáva sa olovená večera,“ precedil Báthory cez zuby, vyklonil sa zo skrýše, krátko zamieril a rýchlo vypálil z oboch hlavní.

Jeden z nepriateľov chrapľavo vykríkol a zletel dozadu medzi kumpánov.

Báthory tasil druhú dolepku, mávol ňou vo víriacom dyme a urobil dva kroky dopredu, aby mal čistý výhľad. Natiahol kohútik hornej hlavne. Druhý zloduch zoskočil na dvor a s hlavou vrazenou medzi plecia sa popri múre rozbehol k bráne. Kapitán vystrelil. Chlapa tesne pred portálom šmarilo o stenu; ako sa zosúval na zem, nechal na nej tmavú šmuhu.

Na múr sa medzitým vyštveral tretí útočník, no poučil sa a hneď padol bruchom na striešku. Ponad jej horný okraj vystrčil pištoľ. Z hlavne sa zablyslo.

Guľka odhryzla z rohu maštale. Báthory odvrátil tvár pred spŕškou triesok a odpovedal výstrelom z poslednej hlavne. Plytval strelivom – protivník sa včas stiahol za prečnievajúci okraj striešky.

„Šľak to trafil!“

Báthory zastrčil jednu pištoľ do puzdra a dal sa dobíjať druhú. Vytiahnuť z pútka bandalieru v papieri zabalenú dávku na výstrel, odhryznúť koniec s guľkou, nasypať prach do hlavne, vypľuť za ním guľku, použiť papier ako upchávku, poštuchať krátkym nabijakom. Potom odklopiť ocieľku a nasypať prach na panvičku...

Pri bráne sa niečo hýbalo. Báthory sa pozrel lepšie a rozšíril zbierku nadávok o pár ďalších. Chlap, ktorého krvou pred chvíľou vymaľoval múr, ešte žil – z posledných síl sa plazil k vrátam.

Na dôvažok opäť zaškrípali šindle – na múr zo sediel vyskočili ďalší nepriatelia. Po vzore svojho kumpána si ľahli na striešku a cez okraj vystrčili pušky a pištole.

„Doriti!“ Báthory sa bleskovo zvrtol a skočil za roh maštale, na zem, medzi slepačince.

Zbrane zabrechali. Guľky zasypali maštaľ i blízky kurín, vykmásali z nich smršť triesok, v tme zavírilo perie.

Báthory sa zdvihol na kolená. Začul víťazoslávne pokrikovanie a chrapľavý rehot útočníkov. Prisunul sa k ozobanému rohu drevenice a vyzrel smerom k bráne. Dvaja darebáci zoskočili na dvor a s tasenými šabľami sa náhlili k maštali. Kapitán natiahol kohútik a rýchlo nasypal prach na panvičku. Stihol dobiť iba jednu hlaveň. Zacvakol ocieľku a namieril.

Zarachotil výstrel. Nevyšiel však z Báthoryho dolepky – zablyslo sa kdesi za múrom. Kapitán prekvapene zdvihol obočia. Jazdci pred bránou zahulákali. Druhý výstrel medzi nich vmietol ešte horší zmätok, vzduch rozdrapilo ryčanie raneného koňa.

Dvojica na dvore sa zháčila a obzrela k opevneniu, čo sa to tam deje.

Báthory vstal a vykročil zo skrýše. Vo vystretej ruke zvieral dolepku. Jeden z nepriateľov k nemu otočil tvár a úzke tatárske oči sa prudko rozšírili.

Báthory strelil rovno medzi ne.

Nato si prehodil pištoľ do ľavačky, prešiel víriacim dymom a pravou rukou rázne tasil schiavonu. Druhý Tatár zafŕkaný kašou z druhovej hlavy sa spamätal v poslednej chvíli; len tak-tak stihol šabľou vykryť kapitánov výpad. Čepele zaiskrili, Báthory šikovným výpadom zrazil šabľu nabok a tresol súpera okovanou hlavicou pištole. Tatár sa s bľabotom zrútil na zem. Kým stihol znovu zdvihnúť šabľu, rovné ostrie schiavony mu preletelo pod bradou. Hlava v kožušinovom kalpaku sa zvrátila dozadu a odpadla, vytryskol čierny gejzír.

Báthory zamieril k bráne. Ranený chlap sa už doplazil k vrátam, zdvihol sa na kolená a snažil sa vysunúť závoru z držiakov. Kapitán už videl, že to nestihne – pobehol, ale bolesť v starých ranách robila všetko pre to, aby ho spomalila. Poskakoval ako žobravý mrzák na úteku pred mestskými drábmi.

Závora vypadla zo závesov. Vyčerpaný muž sa ovalil na bránu a ako klesal, vlastnou váhou odchýlil jedno krídlo. Báthory zastal a v očakávaní prudkého útoku zaujal bojový postoj s vysoko zdvihnutým mečom.

K žiadnemu výpadu však nedošlo. Kapitán si uvedomil, že krik a streľba pred bránou ustali. Počul už len vzďaľujúci sa dupot koní a chrapľavé bedákanie niekoho, kto mal dušu na jazyku.

Ktosi zvonka strčil do brány, jedno krídlo sa otvorilo dokorán. Báthory zazrel vysokú postavu s blýskavou čepeľou v pästi. Nevtrhla na dvor a nezaútočila na osamelého obrancu. Namiesto toho sa sklonila k ležiacemu Tatárovi a vrazila mu ostrý hrot do hrude. Muž vykopol nohami a hlava mu odkväcla.

Dlháň vytrhol zbraň z mŕtvoly a zdvihol zrak. „Kornel! Žiješ?“

Z kameňov, čo sa zosypali z Báthoryho srdca, by sa dala postaviť hradná veža. Ruka s mečom mu doslova ochabla, hrot cvengol do dvora.

„Stepan... Žijeme, obaja.“ Obzrel sa k domu. „Juliana! Rýchlo sem!“

„Začuli sme to vytie,“ dychčal Voronin. Jeho bledá tvár priam svietila v tme; večer mu zase stúpla teplota a boj očividne strovil zvyšky síl. „Hneď som vedel, že to nie sú ozajstné vlky.“

„Pamätáš si tú krvavú čmáranicu na kostole?“

„Presne to som predpokladal.“

„Kde je Michal?“

„Tu.“ Z tmy pred bránou sa vynoril mladík. V ruke držal Voroninovu pušku, za sebou viedol osedlanú kobylu.

„Nie ste zranení?“ kríval im kapitán v ústrety.

„Prečo by sme mali byť?“ opáčil kozák. „Boli to len Tatári.“

„Obávam sa, že títo tvorili len predvoj. Ostatní...“

Z opačného konca úvalu k nim doľahlo zavýjanie.

„...nebudú ďaleko,“ dodal Báthory a vyšiel z brány na priestranstvo posiate mŕtvymi.

Od čiernej škvrny lesa za potokom sa oddelili tmavé siluety jazdcov. Rýchlo smerovali k mlynu.

Kapitán zahrešil. „Stepan, na koňa! Ty tiež,“ obrátil sa k Juliane, ktorá k nim pribehla od verandy. „Unesie vás. My s Michalom to zvládneme po vlastných.“

„Už som pri zmysloch,“ namietla vdova. „Ty ledva chodíš...“

„Do sedla, bez rečí!“ sekol Báthory a ukázal na západ. Na úpätí vŕška začínal močaristý les, ktorý sa tiahol až k Žitave vzdialenej asi míľu od statku. „Tadiaľ!“

Voronin sa medzitým vyteperil na koňa a s Michalovou pomocou k sebe zdvihol Julianu. Pustili sa popri opevnení a potom z návršia po trávnatom svahu k stromom. Báthory so synom bežali za kobylou. Kapitán zatínal zuby, po tvári sa mu lial pot.

Vytie sa blížilo z viacerých strán, hlasy sa množili. Už to nebolo tajné nočné znamenie, ale sebaisté, pomstychtivé volanie svorky v poslednej fáze lovu. Keď sa Báthory krátko obzrel, uvidel tiene viacerých jazdcov križujúcich údolie i okolité stráne.

„Čo sú zač?“ vyhŕkol Michal zadychčane.

„Radšej to nechci vedieť,“ chytil ho kapitán za plece a postrčil dopredu. Sám však mal čo robiť, aby nezaostával.

Úpätie vyvýšeniny obtekal potok. Tiekol na západ, do žitavských močarísk, nuž sa pustili po brehu. Znenazdajky však z vrbiny rovno pred nimi vyrazilo pokrikovanie a dupot.

„Dopekla!“ vyštekol Voronin a mykol uzdou tak prudko, že sa kobyla vzopäla na zadné. Juliana sa z nej zošmykla a skoro spadla pod kopytá.

Kone s čľapotom prekonali potok a porastom sa predrali dvaja jazdci. Pri pohľade na utečencov sa rozkričali. Jeden cvengol tetivou luku. Kobyla sa mykla, nariekavo zaerdžala a zapotácala sa. Voronin v poslednej chvíli prehodil nohu cez sedlo; vzápätí sa zviera zvalilo a kozák sa skotúľal do trávy.

Báthory sa rozohnal schiavonou a vyrazil proti jazdcom. Streľbu nemal čím opätovať – nezostala im jediná nabitá zbraň.

Lukostrelec hrabol do tulca. Jeho druh popchol koňa a v ruke sa mu zablysol široký paloš. Kopytá párkrát hrabli do trávy a Báthoryho minul spenený konský pysk. Paloš a schiavona sa stretli v spŕške iskier. Otrasený Báthory stratil rovnováhu a spadol do trávy. Zrejme mu to zachránilo život, pretože vtedy znovu zazvonila tetiva – šíp ho minul tak tesne, že začul syknutie vzduchu na letkách.

„Otec!“ vykríkol Michal, čím upútal pozornosť jazdca s palošom. Zloduch strhol koňa proti mladíkovi, aby ho zadupal do zeme. Michal však hybko uskočil a zoširoka mávol Voroninovou puškou, ktorú chytil za hlaveň. Pažba tvrdo zasiahla jazdca do rebier. Urobil kotrmelec dozadu cez konský zadok a rozpleštil sa doluznačky na zemi. Michal bol raz-dva pri ňom, znovu sa puškou zahnal ako kyjakom a začiahol dvíhajúceho sa protivníka do zátylku. Muž zaryl nos do trávy a znehybnel.

Báthory sa vyhrabal na nohy a čaptavo sa rozbehol k lukostrelcovi. Ten medzitým priložil k tetive tretí šíp, ale kým stihol zamieriť, kapitán prebehol jeho koňovi popred nozdry a tresol ho plochou meča cez oči. Zviera vystrašene poskočilo a takmer vyhodilo jazdca zo sedla – nevdojak uvoľnená tetiva poslala šíp kamsi do tmy. Zlosyn sa pokúšal zvládnuť strečkujúce zviera, lenže v tom zmätku stratil z očí Báthoryho. Schiavona ho sekla cez ľavý bok a otvorila širokú krvácajúcu ranu. Jazdec zaskučal, pustil luk a odcválal bolestne skrútený v sedle.

„Michal?“ kríval Báthory k synovi. Ledva lapal po dychu.

„Nič mi nie je.“

Aj Juliana sa pozviechala a pomohla na nohy Voroninovi – zjavne prežil pád bez vážnejšej ujmy.

„Už sú blízko,“ hlesla zúfalo.

Dobre to počuli. Od mlyna, dvorca i lesa za potokom sa blížilo neľudské vytie a štekanie. S ním silnel dupot kopýt.

„Do lesa, rýchlo!“ zvolal Voronin a tackavo zamieril k temnej hradbe stromov.

Báthory si pretiahol cez hlavu bandalier s pištoľami a vrazil ich Michalovi do náruče. Mladík vytreštil oči.

„Čo ja s tým?“

„Bež!“ sotil doňho Báthory. „Počujete? Bežte ako vládzete! Neobzerajte sa!“

„Kornel!“ zakvílila Juliana.

„Počúvnite ma!“

Aj Voronin sa obzrel. „Tisíc pekiel, čo to stváraš?“

„Zmiznite!“ otočil sa k nim Báthory chrbtom a pevne zovrel v dlani schiavonu. „Už aj!“

Noc doslova vybuchla zvukmi – krikom, vytím, štrngotom zbraní, erdžaním a dupotom koní.

Voronin s ohavnými kliatbami poslúchol a pobehol k lesu. Vdova a mladík ho nasledovali. Na kraji lúky sa naposledy obzreli. Juliana len s námahou zadržiavala plač, po tvári sa jej rinuli slzy.

Báthory stál uprostred priestranstva zaliateho mesačným svitom, rozkročený, s mečom v spustenej pravačke. Zovšadiaľ sa k nemu hrnuli temní jazdci – ako mravce na mŕtveho chrobáka. Báthory zdvihol schiavonu. Čepeľ sa zablysla ako biely plameň.

„Preč!“ potiahol Voronin vdovu za lakeť. „Molodec, chytro! Teraz treba myslieť na seba!“

Ich nešťastné vzlyky zadusila lesná temnota.

Báthory začul rozkazovačný hlas. Iného na jeho mieste by prekvapilo, že patrí žene. Jemu sa len potvrdil neblahý predpoklad. Vlčia barónka Ileana Rónayová sa s tlupou Tatárov a sedmohradských hrdlorezov pridala k veľkovezírovmu ťaženiu na Horné Uhorsko. Akiste dobrovoľne. Pre korisť, zo smädu po krvi, v zvrátenej túžbe po gniavení ľudských životov.

Zdvihol hlavu.

„Ileana!“ zreval. „Ileana Rónayová! Ty prašivá suka!“

Útočníkov to zaskočilo a zabrzdilo v krvilačnom rozlete, pritiahli opraty. Jeden nedočkavec sa na osamelú postavu napriek tomu vrhol, ale po tvrdom, iskrivom strete sa s chrapotom skydol zo sedla. Pokúsil sa vstať, ale čepeľ schiavony mu dopadla pod ucho. Hlava odfrkla, akoby do nej niekto s rozbehom kopol.

„Ileana!“ zrúkol Báthory znovu.

Skúsil to naňho ďalší vyjúci oplan, buchnátom konského pleca zrazil kapitána na zem, ale kým obrátil koňa, Báthory už zase stál a s vycerenými zubami dvíhal meč. Druhému nájazdu i dopadajúcej šabli sa tesne vyhol a sekol jazdca cez kríže. Lotor bolestne zaskuvíňal, skrútil sa v sedle a popri konskej šiji sa zosypal na zem. Kôň ho odtiahol za nohu zachytenú v strmeni.

„Ileana!“

Prenikavé zavýjanie nadobro zahatalo útok, jazdci kmasli uzdami, spätili kone a rozliali sa do kruhu okolo prízraku s mečom.

„Čo si zač?“ spýtal sa ten istý hlas, ktorý pred chvíľou vydal vlčí povel.

„Nepamätáš si ma, suka?“ vypľul kapitán k blížiacej sa jazdkyni.

Preklusala pomedzi mužov a zastavila fŕkajúceho koňa tesne pred šermiarom – štíhla, v mužskom odeve, s hrubým vrkočom padajúcim spod klobúka na prsia. Tvár mala skrytú v tieni, no oči jej neprirodzene, zversky blčali. Premerala si nimi protivníka od klobúka k čižmám. Potom sklonila pušku, ktorú dosiaľ opierala pažbou o sedlo, a namierila dlhú hlaveň na jeho srdce.

„Báthory,“ ucedila.

Ukročil pravou nohou a znovu zaujal bojový postoj.

„Počula som, že si prežil galeje,“ povedala chladne. „V Chorvátsku si vlani narobil riadny harmatanec. A teraz si tu a zase mi morduješ chlapov. Mala by som ťa na mieste skántriť. Odbachnúť ako psa. Nech je od teba konečne pokoj.“

Neodpovedal, stál s mečom v strehu a snažil sa upokojiť srdce a dychčanie.

„Ale nechám ťa ešte chvíľu žiť,“ naklonila sa v sedle. „Aby si videl, ako tvojich kumpánov sťahujeme z kože. Až potom prídeš na rad ty.“ Narovnala sa a obrátila planúci zrak k družine. „Čo stojíte ako vtáky pred bordelom? Rareš! Černek! Berte po päť chlapov a hor sa do lesa! Zdrhli tam najmenej traja. Priveďte mi ich! Ale živých, rozumiete?“

Chlapi sa hneď rozdelili a chvatne popchli kone k porastu. Veliteľka sklonila zrak naspäť ku kapitánovi.

„Pusti to železo,“ prikázala a natiahla kohútik pušky.

Báthory o krok cúvol. Meč nesklonil, práve naopak, zdvihol ho, akoby chcel seknúť barónkinho koňa po hlave.

„Počul si ma?“ zavrčala.

„Len do toho, suka,“ precedil cez zuby. „Strieľaj.“

Zaváhala, ale potom nezrozumiteľne zasyčala, zdvihla pušku hlavňou k nebu, povolila kohútik a podala zbraň najbližšiemu družinníkovi. Chlapi začudovane sledovali jej počínanie. Prehodila nohu cez sedlo, pružne zoskočila a tasila šabľu so širokou čepeľou.

„Pani, nechaj mňa!“ ponúkol sa jeden z jazdcov, statný mladík s oholenou hlavou a dlhou plavou bradou.

„Nie, Balčar.“ Pomaly, šelmovsky sa zakrádala k Báthorymu. „Nemôžete za mňa robiť všetku špinavú prácu. Musím z času na čas ukázať, že mám právo viesť svorku.“

Posledné slovo už iba syčivo vydýchla, pretože náhle prešla do útoku. Zakrivené ostrie treslo do rovnej čepele schiavony, frkli iskry, kone pohodili hlavami a cúvli.

Ileana útočila divo a zápalisto, výpad, výpad, výpad, zuby vycerené, oči horiace tak, že pri rýchlych pohyboch zanechávali svetelnú stopu ako tlejúci ražeň roztočený v tme. Báthory bol nútený ustupovať, jeden kryt za druhým, v tom víre cvendžiaceho železa nemal ani pomyslenia na protiútok, ledva sa bránil dorážaniu divošky. Zatlačila ho až k porastu pri potoku, rozhrnuli dlhú šticu vŕby, kapitán narazil chrbtom do kmeňa. Vlčica celou silou sekla. Len tak-tak uskočil; šabľa odsekla kus kôry.

Báthory nestihol nabrať rovnováhu; barónkina čepeľ sa opäť mihla. Zachytil ju, ale úder bol taký silný, na ženu až nepochopiteľne silný, že mu strhol ruku dole a hrot schiavony vrazil do zeme. Kapitán bol na okamih celkom odkrytý, teraz stačilo rýchlo seknúť do hlavy či hrdla, no Vlčica to neurobila, namiesto toho skočila ako mačka a udrela súpera oblúkovým chráničom rukoväte do tváre, celou silou, s besným výkrikom. Stihol sa odvrátiť, ale docielil tým len to, že ho chránič namiesto do nosa trafil do ucha. V hlave mu zazvonilo a porúčal sa k zemi, natiahol sa aký dlhý, taký široký. Pokúsil sa Ileanu seknúť do nôh, ale nepodarilo sa mu ani zdvihnúť meč – súperka pohotovo stupila na čepeľ, až jej ostrie zaškrípalo pod podrážkou.

„Kto je tu prašivá suka?“ zvrieskla a kopla ho do trupu. Trafila bezchybne, skrútil sa s vyrazeným dychom a pred očami mu namiesto nočnej čiernej vybuchla karmínovo červená.

Nato ho barónka kopnutím do zápästia nadobro zbavila meča. Potom mu jej čižma ešte niekoľkokrát zasiahla rebrá a brucho.

Zatiaľ čo lapal po dychu a premáhal dorážajúce mrákoty, Vlčica sa brechavo smiala.

Hlava štrnásta,

v ktorej Voronin čelí svojmu najhoršiemu strachu. Barónkinu družinu prekvapí nečakaný protivník. Kapitán sa z donútenia stane svedkom najhorších vojnových ohavností.

Juliana si hánkami pretierala zaslzené oči. Najradšej by sa posadila a nechala potlačené vzlyky vytrysknúť von, ale s vypätím vôle to nutkanie premohla. Na bedákanie nebol čas. Musela bežať prvá, viesť Michala a Stepana. Len ona sa tu ako-tak vyznala a dokonca aj potme a uprostred lesa stále vedela, ktorým smerom pokračovať.

Ponorili sa do hustého porastu, kam ich nemohli prenasledovať jazdci. Získali tak náskok, ale nebolo to zadarmo – neustále sa potkýnali, vrážali v čierňave do kmeňov, viazli v spletiach konárov, pichľavé šľahúne im kmásali šaty a vlasy.

Voronin zakopol o vyčnievajúci koreň a spadol, len tak na ňom všetko kovové zarinčalo. Zemianka sa zvrtla a s Michalovou pomocou sa snažila kozáka zdvihnúť na nohy. Nepodarilo sa im to – klesol naspäť a stratil nielen silu, ale aj vôľu vstať. Horko-ťažko ho posadili chrbtom k stromu. Z Voroninovho hrdla unikalo sipenie ako z deravého kováčskeho mechu. Juliana letmým dotykom zistila, že sa horúčka vrátila.

„Bola to chyba...“ zachripel kozák.

„Nehovorte to.“

„Nemali sme ho tam nechať...“

„Nehovorte to!“ oborila sa naňho a znovu si pretrela oči.

„Samého, napospas svorke... Aspoň ja som mal zostať...“

„V tomto stave by ste mu akurát zavadzali,“ uťala Juliana. „Netárajte a radšej pozbierajte silu. Nemôžeme tu zostať.“

„Ja môžem...“

„Netáraj nezmysly,“ zavrčal nečakane ostro Michal. Bandalier si prevesil krížom cez hruď a váha pištolí mu ustavične pripomínala otcovo náhle rozhodnutie. Mal z toho všetkého úzko v krku. „Jeden blázon bohato stačí. Myslel som, že ľudia také veci robia iba v hrdinských piesňach.“

„K jeho náture to dokonale pasuje,“ vydýchol Voronin. „Keby to nespravil, dolapili by nás všetkých. Kúpil nám trochu času...“

„Ale za akú cenu?“

„Odpoveď poznáš. Počul si ten huriavk, rinčanie zbraní.“

„Keď už je reč o draho kúpenom čase,“ naliehala vdova, hoci aj jej tuhlo srdce pri myšlienke, že už kapitána nikdy neuvidí, „neradno ním plytvať. Musíme ísť!“ Chytila kozákovu ruku, prehodila si ju cez plece a znovu sa ho pokúsila zdvihnúť. Michal Voronina podoprel z druhej strany a tentoraz to zvládli.

„Len vás zdržiavam...“

„Neopovážte sa!“ zahriakla ho Juliana. V duchu sa zaprisahala, že nedopustí, aby niekto ďalší zahynul pre jej zanovité odhodlanie zostať v Starom Mlyne ešte jednu noc.

„Kam vlastne ideme?“ spýtal sa Michal. Pripadalo mu, že ich zo všetkých strán zviera jednotvárny les, ťaživá hutná temnota, z ktorej len kde-tu útržok mesačného svitu vykrojil obrys košatého stromu. Nechápal, ako sa tu dá zorientovať. Vdova však o správnom smere nemala najmenšiu pochybnosť.

„Stále na západ,“ kývla hlavou a pridala do kroku. „K Žitave.“

„K rieke?“ hlesol Voronin.

„Nie je to ďaleko.“

„Vzdialenosť mi starosti nerobí. Ja len... dopekla...“

„Čo?“ sykla Juliana netrpezlivo. „Vravte jasne!“

„Voda je pre mňa ako pre čerta kríž.“

„Nevieš plávať?“ spýtal sa Michal.

„Aj motyka je lepší plavec ako ja.“

„S tým si dáko poradíme,“ uťala Juliana. „Musíme. Voda tu nie je hlboká. Skôr sa bojím zradných bahnísk. Žitava sa v týchto miestach rozlieva do močariska.“

Voronin vydal nezrozumiteľný zvuk so zreteľným závanom zúfalstva.

Predierali sa porastom, ktorý bol presne podľa predpovede čoraz vlhší, razil plesňou a mokrou zatuchlinou.

„Striasli sme ich?“ spýtal sa Michal.

Ako inak, zariekol to. Kdesi za stromami zadupotali kopytá, rozľahli sa mužské hlasy. Utečenci stuhli na mieste. Po chvíli však rozoznali, že jazdci prečesávajú okolie naverímboha – zvuky sa podchvíľou približovali a zase vzďaľovali. Paholkovia vlčej barónky nemali schopnosti svojej panej, nedokázali korisť vyňuchať ako divá zver, preto jazdili tam a späť v nádeji, že náhodou pristihnú štvancov.

Nesúrodá trojica pokračovala tak rýchlo, ako sa len dalo bez zbytočného hluku. Pod nohami ucítili mäkšiu pôdu, okolo uší pís- kali komáre.

„Teraz opatrne,“ šepla zemianka.

Cestu im skrížila stojatá, zatuchnutá voda. Na Voroninovu hrôzu sa museli prebrodiť slepým riečnym ramenom s bahnistým dnom a slizkým povlakom na hladine. Na istom úseku im páchnuca voda siahala po prsia a Michal cítil, ako sa kozák nevdojak vzpiera a dych sa mu zrýchľuje. Keď sa konečne vyštverali na breh, hlasno odfukoval. Vôkol ohlušujúco kŕkali žaby.

„Sme blízko hlavného koryta,“ oznámila Juliana.

„Ako viete?“ nechápal Michal. Okolo nich sa nič nezmenilo. Nevideli pred sebou jasnejšie mesačné svetlo, ktoré by oznamovalo koniec lesa.

„Verte mi,“ podoprela Voronina a opäť vykročila.

Po niekoľkých siahach došli k ďalšej vode a zostúpili do nej po kolená. Pocítili prúd. Toto nebolo vedľajšie rameno. Stromy sa z podmytých brehov bezmocne nakláňali nad pomaly plynúcu hladinu; Žitava pretekala lesným tunelom pod klenbou z posplietaných korún.

„Rýchlo na druhý breh,“ sykla Juliana.

„Ako je tu hlboko?“ obával sa Voronin.

„Možno siahu, možno viac.“

„To je môj koniec. Utopím sa ako šteňa.“

„Odvahu!“

Lesom sa prehnali mužské hlasy, dupot kopýt a fŕkanie koní. Utečenci stuhli a prikrčili sa, zadkami capli do vody. Medzi stromami obďaleč prebleskol mihot fakieľ.

„Rareš!“

„Černek? Tu sme!“

„Našli ste ich?“

„Keby áno, už ich vlečieme na povrazoch. Stratili sa v húšťavách, v tom poondiatom močarisku. Isto niekde čupia a čakajú, kým nás to zunuje.“

„Nesmieme sa vrátiť bez nich. Vlčica by nám dala zožrať vlastné gule.“

„A popriala dobrú chuť. Podľa mňa sa budú chcieť dostať cez rieku.“

„To napadlo asi každému, mudrlant. Rozostavíme hliadky?“

„Vy choďte na juh.“

Kopytá opäť zabubnovali a zašpliechali. Svetlo pochodní sekali kmene stromov, poza ktoré jazdci klusali.

„Čo teraz?“ precedil Voronin cez zuby. „Nebude lepšie skryť sa a počkať? Teraz sa bijú do pŕs, ale skôr či neskôr ich hľadanie omrzí.“

„Dovtedy sa rozvidnie,“ vrtel Michal hlavou. „Treba využiť tmu.“

„Moja reč,“ pritakala Juliana a vykročil ďalej od brehu. Sukňa sa jej vzdula, ale ako sa vdova norila hlbšie, tkanina nasiakla vodou a klesla. Mládenec a kozák sa pozorne dívali. Zemianka prechádzala pozdĺž kmeňa stromu, ktorý zrejme priplával po prúde a zachytil sa v malej zátoke, kde práve stáli. Po chvíli sa otočila a mávla na nich. Brodili sa za ňou, pričom kozák sa musel zhlboka nadýchnuť a zaťať zuby.

„Hospodin, ktorý bdieš nad nami...“

„Pomôžte mi,“ hlesla Juliana a zaprela sa do kmeňa. Pomohli jej a strom sa uvoľnil a pohol do prúdu.

„Rýchlo!“ Juliana sa položila až po bradu a chytila sa kmeňa, ktorého sa už zmocnil tok.

Voronin v duchu vymenil modlitby za kliatby, ale poslúchol a pevne sa zakvačil medzi polámané konáre kúsok za Michalom.

„Drž sa,“ varoval mladík kozáka a rázne sa odstrčil nohami od dna, aby strom dostal ďalej od brehu. Juliana urobila to isté. Smerovali doprostred koryta a unášal ich čoraz mocnejší prúd. Rieku posilnili nedávne búrky.

„Bodaj to prašivý pes...“ zaskučal Voronin, keď mu spod nôh ušlo dno a on zostal vydaný na milosť a nemilosť rieke. Kŕčovito sa držal pahýľov haluzí a sústredil sa na udržiavanie tváre nad hladinou. Ak čo len raz vdýchne vodu, prepadne panike a bude s ním amen.

Žitava sa chopila stromu a vliekla ho na juh. Michal a Juliana pod hladinou kopali nohami a snažili sa tlačiť kmeň k západnému brehu.

Znenazdajky obďaleč zafŕkali kone a lesom opäť preblesklo chvejivé svetlo.

„Hej, čo je to tam?“ zaznelo z brehu.

„Čo asi? Hádam nie krokodíl?“

„Čože? Čo je kokrodíl?“

„Držte huby!“ štekol ten, ktorého predtým oslovili Rareš. „To je mi ale náhodička, že nám tu akurát teraz pláva pod nosom zhnitý vývrat. Osoľte ho, chlapci!“

„Čože?“

„Chumaji. Strieľajte! Čo ak sa skrývajú za ním?“

„Došľaka,“ zahromžil Michal Báthory a Julianu až trklo, ako veľmi to pripomínalo mladíkovho otca.

Noc rozdrapili záblesky, zarachotili výstrely. Z kmeňa vyprskli triesky, hladinu rozkmásali bledé gejzíry. Michal pocítil, ako ho niečo kleplo do nohy – zrejme guľka, no tak spomalená vodou, že ani neprederavila nohavice.

Výstrely postupne zredli. Posledný kus olova trafil strom tak blízko Juliany, že jej vlasy zasypali práchnivé úlomky. Napriek tomu ani nemukla a nepodľahla zmätku, neurobila nič, čo by prezradilo ich prítomnosť.

„Škoda streliva,“ odfrkol si jeden z hrdlorezov.

Dostrieľaný kmeň plával ďalej, vzďaľoval sa od čvargy na brehu.

„Žijete?“ prehodila Juliana cez plece.

„Zdá sa,“ odvetil Michal.

„Mali sme z pekla šťastie,“ vyrážal Voronin prerývane. „Len dokedy nám vydrží? Zdá sa to len mne, alebo tá rieka naozaj zrýchľuje?“

„Aspoň nás čo najskôr odnesie do bezpečia,“ mienila Juliana.

„Do bezpečia? Len aby. Nerád by som plával až do Dunaja. Ostrihom som už videl a neoslnil ma.“

„Žiadny strach. Čo najskôr vylezieme na breh a potom vyrazíme na sever.“

„Na sever?“

„Do Nových Zámkov,“ povedal Michal s trpkým úškľabkom.

„Potratili ste rozum?“ zahriakla ich zemianka. „Len blázon by sa teraz zatváral do pevnosti. Mám lepší nápad.“

Na dvore beličovského statku, medzi chlievmi a maštaľami, stála drevená konštrukcia podobná šibenici – dva stĺpy zapustené do zeme a medzi nimi hrubý priečny trám so železnými hákmi. Na tie sa počas zakáľačiek či poľovačiek vešali kromholce so zverou, ktorú bolo treba zodrať a vyvrhnúť. Zem pod rámom bola čierna od krvi ako na pohanskom obetisku.

Pravdaže, „šibenica“ neraz poslúžila aj na bičovanie spupných poddaných, najmä kedysi, za čias sedliackych povstaní. Takisto sa na ňu často štverali deti – aj to v dávnejších dobách, keď majitelia panstva nejaké deti mali.

Okrem toho na nej slúžky prášili koberce.

Teraz na háku neviselo prasa, ani srna či dieťa skúšajúce svoju obratnosť. Ileanini muži naň vytiahli Báthoryho. Pekne na kromholci, akurát mu jeho konce nevrazili pod narezané šľachy, ale priviazali mu k nim zápästia. Neuľahčil im to, srdnato sa bránil, nuž ho museli zase zmlátiť.

Keď precitol, nad krajom sa už brieždilo.

Do dvorca sa vrátili jazdci, ktorých Ileana poslala lapať ostatných utečencov. Skleslí, s dlhými nosmi, viac než vlkov teraz pripomínali zbitých psov. Barónka vyšla z domu a ostro si vyžiadala hlásenie, hoci bolo očividné, aké zvesti nesú. Stačilo pár zaskučaných slov, aby sa rozzúrila. Veliteľa skupiny strhla zo sedla a skopala ho horšie ako večer Báthoryho. Potom sa vrátila do domu.

Kapitán si dovolil spokojný úškrn, hoci mal dojem, že aj to mu spôsobuje bolesť.

Vyšlo slnko. Báthory visel, ruky roztiahnuté, špičky čižiem dotýkajúce sa zeme. Všetko úsilie sústredil na to, aby sa mu lepšie dýchalo. Takisto sa snažil zahnať predstavu vody – v džbáne, v pohári, v sude, hoci aj v konskom napájadle či potoku, bolo mu to úplne jedno, len keby sa mohol hodiť tvárou do chladnej, čerstvej vody a piť, piť, piť.

Slnko zohrialo ovzdušie. Obloha bola bez poškvrny, pozdĺž Dunaja sa plazil horúci letný deň. Báthoryho začali obliehať muchy a ovady.

Hlavne prestaň myslieť na vodu. Vyžeň si ju z hlavy.

Z komína hlavnej budovy stúpal dym, z otvorených okien sa liali hlasy a hrkot tanierov a príborov. Báthory sa akurát zaoberal svojimi možnosťami, keď z verandy zostúpila barónka s džbánom v ruke. Došla k nemu a chvíľu ho pozorovala. Čo ako sa snažil, dokázal sa dívať iba na krčah. Na suchý jazyk sa mu tisla skrúšená prosba.

„Smädný?“ spýtala sa. Pochopil, že ho prišla týrať.

No mýlil sa. Bavilo ju to len chvíľu, potom potriasla hlavou, podišla bližšie a zdvihla mu džbán k popraskaným perám. Pil, až sa mu zaskočilo.

„Som sklamaná,“ odstúpila od neho. „Skrz-naskrz rozčarovaná. Čo s tebou na tých galejach porobili?“

Ani ju nevnímal, zhlboka dýchal a vychutnával si chlad hraničiaci s bolesťou, čo sa mu rozlieval v útrobách.

„Pred tromi rokmi, tam v sedmohradských kopcoch, pamätáš?“

Pamätal, čoby nie.

„Tam si na každom kroku dokazoval, že si ten Báthory, o ktorom sa rozpráva pri táborákoch. Vojak, rytier, bojovník. Schopný veliteľ, zručný strelec a chýrečný šermiar, čo porazil najlepšie turecké meče. Aj nepriatelia si považovali za česť, keď mohli vykrvácať na tvojom ostrí.“

Na to si spomínal už len matne a útržkovito, akoby ten človek žil strašne dávno, za minulých pokolení. Už s ním nemal nič spoločné a vlastne mu vôbec nerozumel, nechápal jeho postoje a prístup k životu.

„Ako som počula, ešte vlani v Chorvátsku si sa celkom predviedol. Nezľakol si sa žiadneho súpera, smrteľného ani... iného. No pozri sa na seba teraz. Čo to malo znamenať dnes v noci? Kam sa podel ten neporaziteľný šermiar? Ledva si sa ubránil, o nejakom protiútoku ani nehovoriac. Kapitán Kornélius Báthory, nakoniec zlomený v súboji so ženou. Taká hanba!“

Báthory sa nehanbil. Bolo mu to jedno. Tie časy, keď si zakladal na povesti, keď sa zo súbojov s tureckými zabijakmi vracal našuchorený ako kohút na smetisku, pominuli. Nadobro.

Pripadal si starý a slabý. Nemal najmenšiu chuť čosi barónke vysvetľovať. Rozprávať o tom, ako ho pred tromi rokmi martalovská zberba rozstrieľala na kusy, ako si pádom do priepasti dochrámal skoro každú kosť v tele. A už vôbec nechcel nikoho presviedčať, že sa vystrábil len vďaka židovskému alchymistovi a malej cigánskej čarodejnici. Ani že jeho liečenie nebolo ani trochu s kostolným poriadkom.

Nemal náladu vykladať, ako to čosi neprirodzené, čo ho pred tromi rokmi zázračne postavilo na nohy, vyprchalo po vlaňajšom súboji s diabolským prízrakom z akejsi perzskej diery. Ani že sa mu potom otvorili staré rany, obnovili zlomeniny a celú zimu strávil na lôžku v presvedčení, že bude nadosmrti mrzákom, čo si sám ani neutrie riť. Na jar sa, pravda, pozviechal, ale už to nebolo ono. Ani zďaleka. Jazvy a zrastené kosti ho kvárili ako starca pri zmene počasia. Voľakedajšiu zručnosť nestratil, ale tá mladícka dravosť, úskočnosť, švih a obratnosť, tie sa pominuli. Zvláštne bolo, že za nimi ktovieako nežialil. Pre život, ako si ho naplánoval, ich viac nepotreboval. Lenže udalosti posledných dní sa ho snažili vyviesť z omylu a pripomenúť mu staré známe: Človek mieni...

Vlčica sa naňho uprene dívala, ako sa mu snažila čítať myšlienky. Jej úsilie nebolo celkom márne.

„Zostarol si,“ povedala. „Vidím ti to na očiach. Po tom chlapovi spred troch rokov nezostalo ani pamiatky. Škoda. Veľká škoda. Viem, že by som ťa nepresvedčila, aby si sa pridal k mojej kompánii...“

Skrivil ústa; čosi také skutočne neprichádzalo do úvahy.

„... ale mohol si byť aspoň dôstojný protivník. Vniesť do toho podrezávania oviec trochu vzrušenia.“

Podrezávanie oviec. Tak žoldnieri nazývali vyvražďovanie podunajských dedín.

„Suka,“ zachripel. „Krvilačná, šialená, besná suka.“

Namiesto výbuchu zlosti len zamyslene pokývala hlavou, akoby sa zhovárali o niekom treťom. Ileana Rónayová z minulosti, tá vzdelaná a spôsobná šľachtičná, hodnotila svoju dnešnú, načisto zdivenú následníčku.

„Vlčia doba,“ povedala skoro smutne, akoby si aj ona spomenula na plesy, hostiny, panské poľovačky a pikniky v záhradách spojené s čítaním poézie. „Vlčia doba nastala, kapitán. Dobré časy sú preč a už sa nevrátia. Ani my sa nemôžeme vrátiť. Ani ja, ani ty. Takže treba vymyslieť, čo s tebou. Či ťa rovno tu a teraz podrezať a nechať stiecť z krvi, alebo... čosi iné. Naozaj neviem. Nechce sa mi vláčiť so zajatcom, budeš nám len na oštaru. Na druhej strane, tvoje meno má stále cveng. Mohla by som ťa predať za hrsť zlatých. Možno za dve. Možno za celú truhlicu.“

„Nepoznám nikoho, kto by také výkupné zaplatil,“ zasipel.

„Ó nie, nevydala by som ťa kresťanom. Tí, za ktorých teraz bojujem, budú isto štedrejší. Každý paša si rád kúpi takého otroka. Každý sa rád pochváli, že vlastní chýrečného ďaurského oficiera, ktorý vyvrhol mnohých významných moslimských bojovníkov.“

Báthory na to nič nepovedal, hoci spomienky na dvojročné galeje ešte nevybledli a predstava, že by sa v okovách vrátil do Turecka, mu zovrela srdce i žalúdok.

Barónka znovu zadumane pokývala hlavou. „Veru, tak to urobím. Za kotrbu by mi veľkovezírov pokladník, ten poondiaty vydriduch, vyplatil najviac päťdesiat strieborných. Ale keď ťa privediem živého, čaká ma odmena vyplatená v zlate.“

Báthory zostal ponorený v mlčaní. Klamal by, keby tvrdil, že sa zmieril so smrťou. Nie, ešte nebol pripravený odobrať sa na druhý breh. Zostať nažive znamenalo, že bude môcť utiecť a nájsť Michala, Julianu a Stepana. Postarať sa o ich prežitie a útek do bezpečia.

„Ešte jedno ma zaujíma,“ barónka akoby mu zase videla do hlavy. „Kto boli tvoji spoločníci? Čím viac o nich dumám, o tvojej ochote obetovať sa, len aby stihli zdúchnuť... Musel to byť niekto, na kom ti naozaj záleží. Niekto blízky. Druh v zbrani? Možno milenka? Alebo dokonca príbuzný?“

Preklal ju pohľadom.

„Uhádla som?“ uškrnula sa. „Tým skôr je nemilé, že ich tí hlupáci nedolapili. Myslím, že ešte raz presnoríme kraj. Prebrodíme Žitavu a pohľadáme na druhom brehu, nazrieme za každý strom, pod každý balvan. Mimochodom, kto z vás sa zahráva s čarovaním?“

Stále na ňu pozeral.

„Videla som v palote ten kruh, sviece, černokňažnícke znamenia. Neviem, čo ste tu stvárali za bosoráctva, ale v tej sieni niečo je. Cítila som to. Čosi ako tieň, ktorý zazrieš kútikom oka, ale keď sa za ním obzrieš, už tam nie je. Je to tak? Naozaj v tom dome straší?“

Báthory zmraštil obočie. Takže sa to nepodarilo. Juliana neotvorila prízraku Gabriela Beliča dvere na druhú stranu. Stále mátal v hodovnej sieni.

„Pani?“

Báthory, stále trochu omámený, až teraz postrehol mladého valibuka s oholenou hlavou a dlhou plavou bradou, ktorý k nim prišiel od hlavnej budovy.

„Čo je, Balčar?“ spýtala sa Ileana mrzuto, ani sa neobzrela.

„Čakáme na tvoje rozkazy. Zostávame alebo dám chystať kone?“

Rozhliadla sa po statku s výrazom niekoho, kto by po rokoch nedbal mať zase domov.

„Utešená usadlosť,“ povedala. „Dvorec, dedina, mlyn, dostatok vody, vinice a sady, úrodná pôda. Navyše je statok opevnený. Pokojne by sme tu mohli zostať pár dní, zriadiť si základňu pre nájazdy na okolité dediny. Dôkladne vyčistiť kraj, vymiesť košiare, špajzy a truhlice.“

„Ako rozkážeš, pani...“

„Nie,“ stvrdol jej výraz aj hlas. „Čochvíľa to tu spláchne turecká povodeň. Veľkovezírovo vojsko na ceste k Újváru obráti kraj na popol. Nezostala by nám žiadna korisť. Nech si chlapi trochu vyfúknu, celú noc boli na nohách a v sedle. Potom odídeme. Ešte dnes, pred súmrakom.“

„A čo tento tu?“ premeral si Balčar zajatca.

Barónka pozrela na Báthoryho, akoby medzitým zabudla, že tam visí. „Tento? Nech si ešte trochu ponaťahuje kosti. Potom ho berieme.“

„Živého?“

„Živého. Darček pre veľkovezíra.“

Zo stavu na pomedzí driemot a mrákot ho vytrhol rev. Najprv to považoval za nočnú moru, blúznivý prelud splodený stýraným mozgom. Krik znel totiž čudne, neprirodzene, prenikal múrmi, rozochvieval ovzdušie i zem, rinčali z neho okenné sklá. Zdalo sa, že napĺňa celý svet.

Báthory mykol hlavou, aby sa tej vidiny striasol. Keď však precitol, zistil, že hlas neznel iba v jeho lebke. Skutočne sa rozliehal dvorcom. Hoci bol kapitán celý stŕpnutý, zreteľne pocítil zimomriavky. Vlasy sa mu zježili.

A ešte niečo mu zaútočilo na zmysly.

Pach dymu.

Zažmúril na dom a zbadal čierne kúdoly valiace sa z okien na prízemí. Otvoril oči dokorán. V čmude sa rozkmitali plamene. Požiar sa z kuchyne, kde podľa všetkého vypukol, rýchlo šíril. Hádam až príliš rýchlo, akoby bolo všetko v dome poliate horľavým olejom. Čoskoro pažravé plamene vyletovali z okien a drali sa na poschodie.

Barónkini chlapi vybiehali z verandy, kašľali, ohavne kliali a kričali jeden na druhého obvinenia a zmätené otázky, na ktoré zjavne nikto nepoznal odpoveď. Dvoch z nich dokonca odrezal požiar vnútri, museli vyskočiť cez rozbité okná.

Banda ustupovala od domu. A zvnútra sa stále ozýval ten rev. Obludný, hrôzostrašný, špik v kostiach rozochvievajúci ryk. Znelo to, akoby sa podlaha domu prepadla do hlbín a z rozďavenej priepasti vyla nejaká zmučená a zároveň stále vzdorujúca, nekonečnou zúrivosťou posadnutá duša. Alebo to bol sám Lucifer? Hlas sa rozliehal bez zakolísania či prestávky na nadýchnutie, takže ho nemohli vylúdiť hlasivky rozochvené vzduchom z pľúc.

Členovia barónkinej svorky boli napospol tvrdí, hrubí surovci, ktorých len tak niečo nevyviedlo z miery, tobôž aby ich vystrašilo. Teraz však cúvali s vytreštenými očami a poklesnutými sánkami. Mnohí si tisli dlane na uši a zúfalo kričali, akoby im hlas spôsoboval bolesť a menil mozog na kašu. Báthory sám cítil, ako sa mu začína dvíhať žalúdok.

„Preč odtiaľto!“ skríkla Ileana a nasledovaná ostatnými, ponáhľala sa k stajni, kde zdesene erdžali a dupotali kone. Kým ich vyviedli na dvor a vyskočili do sediel, požiar už vyčíňal na poschodí a čoskoro oškvŕklo lístie na blízkych lipách. Rev neustával a mohlo sa zdať, že rozdúchava plamene a víri čmud. Husté čierne klbká sa valili k oblohe a zatieňovali popoludňajšie slnko.

Zbojníci jeden za druhým popchýnali kone k bráne. Báthory si na okamih pomyslel, že ho tu zabudnú, ale potom tesne za ním zaklepotali kopytá. Jazdec sa načiahol zo sedla a zvesil z háku kromholec. Kapitán sa bezvládne zrútil a pred očami sa mu zatmelo. Kým sa ako-tak spamätal, už mal voľné zápästia a dvaja lotri ho s fučaním a kliatbami teperili na koňa. Po nočnej prestrelke im zostalo viac tátošov ako jazdcov.

Stŕpnutý Báthory mal čo robiť, aby sa udržal v sedle. Jazdec, ktorý jeho koňa viedol za sebou, práve vchádzal do brány, keď za nimi zaznela séria krátkych výbuchov. Obzreli sa, hlavy vrazené medzi plecia. Z jedného okna na poschodí ohnivé šľahnutie vyrazilo dážď jagavých črepov.

Julianina mastičkárska dielňa.

V okamihu, keď bránou dvorca prešiel posledný jazdec, pekelný hlas sa zlomil a napokon stíchol. Zvonením v ušiach už prenikal len hukot ohňa a rachot boriacich sa stropov vnútri domu.

Kým obišli návršie, prepadla sa časť strechy a dierou vyskočili plamene. Páľava požiaru bola taká silná, že praskali aj kamenné múry. Lipy horeli ako smolné fakle.

„Doriti, čo sa tam stalo?“ okríkla barónka chlapov. „Čo spôsobilo ten oheň?“

„Začalo sa to v kuchyni,“ ozval sa ten, ktorého volali Rareš.

„Ale čo presne?“ vrčala Vlčica.

Rareš sa pozrel na ostatných chlapov, ktorí boli v kuchyni s ním, ale všetci len krčili plecami.

„Bol tam... nejaký tieň.“

„Tieň?“ opáčila Ileana popudene.

„V ohnisku sa zjavilo čosi ako chumáč čierneho dymu. Pahreba sa rozsypala po podlahe, akoby do nej niekto kopol. Okamžite vyskočili plamene. Pustili sme sa ich hasiť, ale vtedy zaznel ten rev. Nedalo sa tam vydržať. Mysleli sme, že nám popraskajú hlavy. Museli sme ujsť. Zaraz bolo všetko v jednom ohni.“

Veliteľka sa mračila, ale už okolo seba nemetala zlostné otázky. Naposledy sa obzrela k návršiu. Strecha dvorca sa načisto preborila a ohnivý jazyk vyšľahol vysoko nad budovu. K nebu stúpali chuchvalce dymu, akoby tam horelo celé mesto.

„Ty vieš, čo to bolo.“

Báthory si uvedomil, že Vlčica hľadí naňho.

„Vrav,“ vyzvala ho. „Čo sa zahniezdilo v tom dome?“

Mykol plecom.

„Videla som bosorácke znaky aj alchymistickú dielňu. S kým si sa to spriahol?“

Báthory nemal najmenšiu chuť niečo jej vysvetľovať. Bolo mu zle, hlava sa krútila, telo si takmer necítil, všetko úsilie vynakladal len na to, aby nespadol pod kopytá žoldnierskych koní.

„Gabriel Belič,“ vysúkal zo seba.

„Čože?“

„Posledný pán statku. Zomrel pred niekoľkými rokmi. No stále strážil dom. Možno si pomyslel, že sa tam chcete usalašiť. Očividne ho to rozzúrilo.“

Niektorí jazdci sa chvatne prežehnali. Ileana Rónayová len zamyslene pokývala hlavou.

„Mátoha, ktorá vyčíňa na pravé poludnie,“ odpľula si hlučne, po chlapsky. „To svet ešte nevidel.“

Klusali na západ, nezvyčajne mlčanliví, v ponurej nálade, myšlienkami sa nedokázali odtrhnúť od strašidelnej príhody. Ktosi utrúsil, že je to zlé znamenie, za čo mu barónka ostro vynadala do zbabelcov.

Kým dorazili k Žitave, Báthory sa ako-tak spamätal. V končatinách sa mu opäť rozprúdila krv. S ňou prišla bolesť, ale bol rád, že aspoň zase získal vládu nad telom. Zdalo sa, že nemá nič zlomené ani natrhnuté či rozmliaždené. Vyviazol teda celkom lacno.

Priklusali k rieke a našli plytký úsek, kde sa prebrodili na druhý breh; poľahky, ani si nezamočili čižmy. Odbočili na sever a svižne napredovali po lúkach a čistinách, pomedzi roztrúsené lesíky a močaristé lužné háje.

Báthory si nenápadne prezeral družinu. Dvadsaťsedem jazdcov vrátane veliteľky. Po zuby ozbrojení. V tejto chvíli ohúrení stretnutím s niečím nevysvetliteľným, ale inak hroziví, bezcitní, všetkého schopní. Zo zarastených a zjazvených zbojníckych tvárí im sálala krutosť, vojnové ohavnosti v nich zadusili aj posledné zvyšky ľudskosti. Vo vreciach na sedlách smrdeli ostatky, predovšetkým hlavy. Ľudské čeľuste na bunčuku zlovestne hrkotali. Akoby sa z dávnoveku vynorila barbarská horda, zosobnenie toho najhoršieho, čo v sebe človek dokázal prebudiť.

Napokon sa kapitánova pozornosť sústredila na Ileanu. Na jej sedle zbadal zavesený svoj meč.

„Pekné železo,“ všimla si jeho pohľad, hoci sa naňho vôbec nepozrela, ani len kútikom oka. „Benátsky meč, ak sa nemýlim.“

„Schiavona,“ povedal.

„Schiavona, iste. Šabľa je šikovnejšia, ale ani táto čepeľ nie je na zahodenie. K tebe sa mi hodí akosi viac. Možno sa postarám, aby ste sa nerozlúčili. Turkovi, ktorý ťa kúpi, prihodím meč ako malú pozornosť navyše. Poviem, že práve toto ostrie prelievalo mučenícku krv moslimských hrdinov.“

„Mám ho od vlani.“

„To je jedno. Záleží na presvedčivom príbehu.“

Báthory na ňu úkosom zazeral. „Takže zlato? O to ti teraz ide? Bezhlavo šíriť skazu a dobre speňažiť korisť? Je z teba obyčajný žoldnier? Kam sa podela stará dobrá pomsta?“

„Časy sa zmenili. Nebohého muža som pomstila stokrát, možno tisíckrát. V krvi Rákoczyho a Keményových prívržencov som sa mohla kúpať. A to nemyslím obrazne. Vojnové remeslo mi zachutilo. Už ani neviem, aký iný zmysel by som dala životu.“

„Neklam. Tam v dvorci si sa chvíľu tvárila, že by si nedbala zostať na vidieckom statku.“

Až teraz ho šibla pohľadom. „Nezmysel. Možno sa mi trochu zacnelo za rónayovským zámkom. Krátka, prchavá slabosť.“

Vyšli na dobre vyjazdenú, zjavne často používanú cestu. Vinula sa na sever, k Novým Zámkom. Mohli pokračovať rezkejšie. Onedlho pred sebou zazreli zvírený prach. Ileane sa v očiach opäť zablysla vlčia dravosť. Poslala dopredu troch jazdcov. Onedlho pricválali naspäť s hnusnými úškrnmi na tvárach.

„Nevoľníci,“ hlásili jej. „Smradľaví dedinčania s tuctom vozov a stádom dobytka.“

Po barónkinej tvári sa roztiahol úsmev, z ktorého kapitána až zamrazilo. „Utečenci,“ povedala, nadvihla sa v strmeňoch a pre zmenu sa zadívala na východ. Báthory ta pozrel tiež. Neprekvapili ho stĺpy dymu stúpajúce nad obzor.

„Köprülü už vyslal prvý voj,“ škerila sa Ileana. „Vyčistiť cestu, zamiesť kraj, nahnať strach. Zhromaždiť korisť a zajatcov na stavbu mostov. Všetko živé sa dalo vnohy. Hlúpa, zahnojená poddanská čvarga! Dúfa, že ju Forgáč za tých pár kráv prichýli za újvárskymi hradbami. Cha!“

Klesla zadkom naspäť do sedla a rozhliadla sa po nedočkavých tvárach kumpánov. Členovia svorky už vyťahovali z pošiev šable, z pútok a holstier pištole a karabíny, cvakali kohútikmi a nakláňali prachovnice k panvičkám. Dokonca sa našli takí, čo napínali tetivy do dvakrát prehnutých saracénskych lukov.

„Tentoraz chcem čo najviac zajatcov!“ prikázala. „Len keby sa nejaký chruňo príliš horlivo staval na odpor, čo ja viem, trebárs sa na vás kočiš zaženie bičom – do vreca s kotrbou! Ostatných nechať nažive.“

„Aj deti a starých?“ spýtal sa Balčar.

Pozrela naňho, na chvíľu sa zamyslela. „Máš pravdu,“ prikývla zlovestne. „Turkom sa zídu len ruky schopné pracovať. Ostatné podupať, posekať. Hor sa!“

Z hrdiel sa vydral vlčí pokrik. Ostrohy sa zabodli do konských slabín. Väčšia časť skupiny vyrazila. Báthory sa mračil ako démon, čo prišiel pre dušu mimoriadne zvráteného hriešnika. Ileana klusala vedľa neho a škľabila sa od ucha k uchu.

„Teraz sa dobre dívaj!“ prekričala hrmenie zrýchľujúcich kopýt. „Potom mi povieš, či sa viac hodím na dojenie kôz a okopávanie mrkvy!“

Kapitánovi zosivela tvár, akoby ho spustili z krvi. Nespomínal si, že by bol niekedy svedkom niečoho strašnejšieho.

Pravdaže, bol vojak. Dlhé roky slúžil cisárovi v rôznych vojenských posádkach. Zúčastnil sa množstva bojov a ako kapitán pohraničného hradu viedol nejeden nájazd na nepriateľské územie.

Ukrutnosť na civilistoch, na tých úplne najobyčajnejších ľuďoch, čo nemali poňatia o zvadách mocipánov a celý život sa snažili len zabezpečiť obživu svojim rodinám, k vojne neodmysliteľne patrila. Keď došlo ku konfliktu, z dedín vo vojnovej oblasti sa stal zdroj zásob a pomocných síl pre vojsko. Na vidieku sa verbovalo, potom znásilňovalo a končilo to sprostým plienením, vypaľovaním, zotročovaním a vraždením. Niekedy vojsko spustošilo svoju vlastnú krajinu, aby nepriateľa obralo o možnosť dopĺňať si proviant.

To všetko k vojne patrilo. Aj vyvražďovanie celých dedín či chotárov, deti a bezmocných starcov nevynímajúc. Báthory počul tie najpríšernejšie vojnové historky – vrátane tých o hádzaní novorodencov hladným psom či na hroty kopijí, ba aj do masových hrobov, zaživa, k postrieľaným a posekaným rodinám, veď načo plytvať strelivom či namáhať ruku so šabľou, veď hlina už decko zadusí, prípadne ho rozkmášu potkany.

Napriek tomu všetkému si Báthory nespomínal, že by sa niekedy zúčastnil (tobôž aby k nemu dal rozkaz) na primitívnom vraždení sedliakov. Jakživ si nezasvinil svedomie zabíjaním detí a bezdôvodnou krutosťou na ľuďoch, čo s vojnou vlastne nemali nič spoločné.

Teraz to videl. Na vlastné oči. A hlavne počul. Strašný nárek batoľat trhaných z náručí, i ešte príšernejší vreskot matiek. Počul chrapčanie detských kostí, videl údery, ktoré malé telíčko rozpolili na dva kusy. Zočil jazdca, ktorý niesol dieťa nabodnuté na kopiji a smial sa, akoby to bola tá najzábavnejšia vec na zemi. Všetci sa smiali. Divo, neľudsky, satansky.

Báthory škrípal zubami, odvracal zrak a do očí sa mu tisli slzy. Zmes hrôzy a neopísateľnej zúrivosti mu naplnila žily a priviedla krv do varu. Srdce mu divo búšilo. Úkosom pozrel na barónku, ktorá prevzala uzdu jeho koňa a s úškrnom na perách sa dívala, ako jej muži účtujú s kolónou a utečencov zháňajú do jedného stáda spolu s bučiacim a bľačiacim dobytkom.

Ruky mal priviazané k hruške sedla, ale keby teraz kopol koňa do slabín a vytrhol uzdu...

„Ani na to nepomysli,“ obrátila sa k nemu Ileana.

Stuhol. Nie kvôli barónkinej puške, položenej krížom cez sedlo tak, že ústie hlavne mierilo naňho. Bolo to výrazom jej tváre. Kútiky úst mala zdvihnuté, peru na jednej strane ohrnutú, takže ukazovala belostný očný zub. Aj ten odporný bezcitný úškľabok by stačil, ale boli tu ešte oči. Zverské oči šelmy, besnej a nepríčetnej, pretože už dávno nelovila z potreby, ale pre zvrátené potešenie z prelievania krvi a spôsobovania bolesti. Nielen telesnej.

Báthory sa pred časom ocitol zoči-voči nefalšovanému pekelníkovi, splodencovi samotného podsvetia, zosobnenej nočnej more.

Ileana Rónayová bola horšia.

„Čo je? Nemôžeš sa dívať?“ posmievala sa mu. „Naozaj si zmäkol. Veď si slúžil v habsburskom vojsku najmenej... koľko? Desať rokov? Chceš povedať, že si sa za ten čas nedopustil žiadnej ukrutnosti? Nedupol si na hlavu decka, aby ťa neobťažovalo rumázganím, kým budeš znásilňovať jeho matku?“

Báthory sa na ňu pozrel. Tak, že by to komukoľvek roztriaslo kolená. Ona sa však ďalej usmievala, ba zdalo sa, že hrozba sálajúca z jeho tváre jej ešte viac zdvihla náladu.

„Teraz ma chceš zabiť. Priam počujem sykot tvojich myšlienok. Predstavuješ si, že sa dáko zmocníš svojho benátskeho meča a sekneš ma krížom cez tvár. Neskoro, sukin syn. V noci si mal príležitosť, ale nevyužil si ju. Nechal si sa zajať, vydal sa do mojej moci a ja ti teraz predvediem peklo na zemi.“

Nablízku sa ozvalo zúfalé zakvílenie a spomedzi vozov vybehla dosiaľ schovaná mladá žena. V náručí zvierala asi ročné dieťa, ktorému doteraz držala ruku na ústach. Teraz sa mohlo konečne srdcervúco rozplakať.

Žena zbehla z cesty a vyrazila cez lúku k neďalekým brezám. Mala čo robiť, aby sa jej nohy nezamotali do sukní a spodničiek. Balčar za ňou popchol koňa, krvavá šabľa v ruke, na tvári úškľabok.

„Nie!“ zakričala Ileana. „Nechaj mne!“

Pobočník mykol uzdou. Barónka natiahla kohútik pušky, zdvihla zbraň k plecu, krátko zamierila a vystrelila. Žena sa v krvavom výbuchu zrútila na zem a dvakrát sa prevrátila, než znehybnela. Dieťa zostalo ležať tam, kde spadlo, biele ošatenie sčervenelo. Plač zmĺkol.

„Dve muchy jednou ranou!“ zasmial sa Balčar a obrátil pozornosť naspäť k vozom.

Vlčica sklonila dymiacu pušku a znovu sa pozrela na Báthoryho. Tupo zízal do zeme, špinavé vlasy mu padali do tváre, len vlniace sa svaly na čeľustiach svedčili o tom, že ešte stále vníma, čo sa okolo neho deje.

„Čo vravíš teraz?“ spýtala sa. „Cnie sa mi za starými časmi?“

Neodpovedal, nuž sa otočila k družine.

„Stačilo zábavy!“ prekričala huriavk okolo vozov. „Pozháňajte dobytok, zhromaždite sedlač, všetko cenné nahádžte na vozy a hajde! O hodinu sa zmráka, dovtedy chcem byť na hlavnej ceste do Újváru!“

Onedlho liace a biče plesli, kolesá rebrinákov zahrkotali, za nimi sa pohla početná črieda kráv, kôz, oviec a zajatcov. Báthory mal celou cestou zvesenú hlavu, akoby sa bál, že zachytí vyčítavý pohľad voľaktorého z lapených nevoľníkov.

Nad východný obzor stúpalo čoraz viac dymu. Požiare sa viditeľne približovali. Turecké vojsko postupovalo k Hradbe západu.

Hlava pätnásta,

v ktorej osud zvedie dokopy starých známych a Čelebi takmer doplatí na svoje mäkké srdce.

Nepostupovali v jednom voji, vytvorili niekoľko míľ širokú rojnicu, aby obsiahli čo najväčšie územie. Kadizade Ibrahim paša s nikopolskými jazdcami a Köse Ali paša s Bosniakmi ako srdce útoku smerovali po hlavnej ceste z Ostrihomu rovno na Nové Zámky. Na pravom krídle sa cez bohaté vinárske osady presúvali varadínsky Hisim Mehmed paša a budínsky Sari Arslan Hüseyin paša. Južnou stranou, kde plameň pravej viery zasiahol roviny pozlátené zrelým obilím, sa prehnali velitelia anatólskych sandžakov Kadnam Jusuf paša a Kaplan Mustafa paša.

Podľa rozkazov drancovali, pálili a pustošili. Všetko živé, čo dosiaľ neušlo, štvali pred sebou ako ten príslovečný stepný požiar.

„Divosi,“ cedil cez zuby otec Švárny v tých vzácnych okamihoch, keď sa práve nemodlil. „Prekliati neznabohovia. Plemeno vrahov a ukrutníkov. Prisluhovači Satana!“

K jeho zlému rozpoloženiu prispelo aj to, že musel putovať v sedle. Na koňa nebol zvyknutý a stačila míľa, aby sa jazda preňho stalo bolestivým zážitkom, časom doslova utrpením. Podchvíľou božekal, že to neprežije, ale hneď dodával, že možno bude lepšie zahynúť, ako sa ďalej dívať na skazu rodného kraja.

„Len pekelníci odvrhnutí Bohom sú schopní takého nivočenia a pľundrovania. Za túto hrôzu si budete drať kolená pred posledným sudcom...“

„Mlč už konečne!“ zavrčal naňho Čelebi a výhražne siahol po krátkom biči, ktorým zvyčajne poháňal koňa.

Opát naňho zagánil, ale poslúchol, aspoň čiastočne – stlmil hlas a pokračoval popod nos jazykom Uhrov, ktorému Turek nerozumel.

V skutočnosti ani Čelebiho netešil pohľad na ten zmar. Keď skúmal kraj na nedávnych osamelých výjazdoch z tábora, srdce mu plesalo nad tou žírnou, kvitnúcou, životodarnou záhradou. Teraz sa musel dívať, ako mizne v plameňoch a páchnucom čmude. Za vojskom zostávala len bezútešná čierna pustatina posiata zuhoľnatenými ruinami a obhorenými kosťami. Omnoho radšej by sa tadiaľto poberal ako obyčajný pútnik a letopisec, značil si všetko o ľudských výtvoroch i prírodných zvláštnostiach, rôznych barbarských obyčajach a, čo bola jeho najväčšia vášeň, skúmal by tunajšie dejiny.

Zúčastnil sa už mnohých vojnových výprav na slávu Alaha. Bez plienenia, vraždenia a vypaľovania sa ešte žiadna nezaobišla. No v tomto prípade sa domnieval, že robia chybu. So svojimi obavami sa zdôveril mladému sandžakbegovi:

„Už teraz máme ťažkosti so zásobovaním, pane. Ak dôjde k zdĺhavému obliehaniu, odkiaľ vezmeme stravu pre tisícky gaziov? Veľkovezír kázal obrátiť na popol všetko obilie, k tomu aj mlyny a dedinské sýpky. Mohli sme si ich predsa podrobiť a použiť ako zásobáreň chleba.“

„Spochybňuješ rozkazy jeho veľkovezírskej výsosti?“ opáčil Kadizade Ibrahim.

Čelebi rýchlo sklopil zrak. „To by si bezvýznamný derviš nikdy nedovolil. Myslím len na prospech celej výpravy...“

„Žartujem, evliya,“ zachechtal sa Nikopolčan neveselo. „Samozrejme, že takáto rozsiahla skaza je nebotyčná hlúposť.“

„Pane?“ zdvihol derviš hlavu.

„Veľkovezír je presvedčený, že po drvivej porážke pri Džigerdelene je posádka Újváru natoľko oslabená a zúfalá, že nám pevnosť bez dlhého vyjednávania vydá. Alah daj, aby to tak naozaj bolo! Ale čo ak sa ďauri rozhodnú bojovať? V prípade obliehania môže sultánovo vojsko stráviť pod hradbami celé týždne, ak nie mesiace. A za chrbtom bude mať iba vypálenú krajinu. Čo potom? Padne na nás hlad, zatiaľ čo obrancovia vraj majú zásoby, s ktorými pokojne vydržia až do zimy.“

„Presne na to sa snažím poukázať, múdry paša,“ prikývol Čelebi.

„Navyše, aj keby pevnosť hneď kapitulovala, aký má zmysel ničiť všetku úrodu? Aby sa ňou nemohli zásobiť naši nepriatelia? Už teraz je v našom područí celý kraj od Ostrihomu až po Újvár. Ďaurské vojsko sa neodváži ani k rieke Nitra, tobôž na jej východný breh.“

„Musíme dúfať,“ stlmil Čelebi hlas, „že tak ako pred džigerdelenskou bitkou, aj teraz má veľkovezír múdry plán.“

Kadizade skrivil ústa. „Obávam sa, že Köprülüova rozvaha a predvídavosť je vysoko preceňovaná.“

Derviš to prešiel mlčaním. Spomenul si na varovanie Kethüdu Ibrahima, že veľkovezír vie všetko o intrigách jeho odporcov vedených Šamizade Mehmedom. Čelebi bojoval s nutkaním prezradiť tento vývoj Kadizademu, varovať ho pred neodvratným Köprülüovým protiúderom. To by sa však musel priznať, že prijal ponuku špicľovať pre nepriateľskú stranu. Spočiatku dúfal, že si tým zaistí prežitie v prípade víťazstva ktorejkoľvek kliky. Čoraz častejšie však prepadal malomyseľnosti a presvedčeniu, že tak či onak je odsúdený na trpký koniec. Či už ako zradca, sprisahanec alebo zomrie mučeníckou smrťou na kresťanskej čepeli. Nebolo úniku.

Znovu si zhlboka vzdychol. Rozkašľal sa, lebo ho v pľúcach zaštípal dym z horiacich polí.

Popoludní nikopolské a bosnianske oddiely dorazili k Žitave. Most, po ktorom cesta ešte nedávno pokračovala na druhý breh, už nejestvoval – jeho zuhoľnatené kýpte trčali nad koryto a prehorený stred zrejme odniesla voda. Nijako ich to neprekvapilo – viac by sa čudovali, keby sa Forgáč na úteku nesnažil zničiť prístupové cesty k pevnosti.

Žitava nebol žiadny veľtok, mohli ju na koňoch prebrodiť alebo preplávať priamo na mieste, ale Kadizade poslal jazdcov, aby pohľadali čo najlepší prechod. Zo dva hony severne našli prah z naplaveného štrku, kde voda aj uprostred koryta siahala koňom ledva po kolená.

„Dobré miesto na nový most,“ usúdil sandžakbeg.

Köse Ali paša súhlasil. Jazdci prebrodili rieku poľahky, no čoskoro budú prepravovať pechotu, vozy a delá.

Pokračovali na západ a čoskoro opäť vyšli na hlavnú cestu do Újváru. Od Žitavy k Nitre, za ktorou sa už týčili hradby pevnosti, to bolo len zo dve míle. Zhruba na polceste natrafili na usadlosť, tvorenú dlhým domom a niekoľkými šopami a chlievmi. Zaskočilo ich, že statok nie je opustený – z komína sa dymilo, v troch košiaroch sa tiesnil dobytok a na dvore pred hlavnou budovou stáli vrchovato naložené vozy. Kadizade si najprv pomyslel, že prichytili sprievod utečencov, ale hneď tú domnienku zavrhol – sedliaci by isto zazreli prichádzajúce vojsko a pustili sa ozlomkrky k Újváru. Na statku však nepobadali žiadny zmätok a zhon, nikto sa odtiaľ nedal na útek.

Navyše, keď priklusali ešte bližšie, uvideli okolo majera výhražný plot z kopijí a kolov s nabodnutými hlavami.

„Žoldnieri,“ ucedil Kadizade opovržlivo.

Nemýlil sa: v ústrety im vyšlo niekoľko strážcov – po zuby ozbrojených, ale rôznorodo odetých, zväčša neoholených a neumytých. Priam z nich sálala spupnosť, ale keď zazreli zlaté polmesiace na vezírskych tugoch, uklonili sa a niektorí dokonca pokľakli.

Prvý voj Nikopolčanov vklusal na dvor statku. Čelebi si všimol bunčuk vystavený pred dverami gazdovského domu.

„Kanli-kurt,“ oznámil slabým hlasom.

Mladý sandžakbeg sa zachmúril. Vlčicu poznal hádam každý vo veľkovezírovom vojsku. Kto sa s ňou nestretol, ten o nej určite počul. Žena veliaca žoldnierskej družine, to bolo niečo neslýchané. Tým skôr, že tá svorka mala povesť mimoriadne zručných lovcov hláv.

Barónka vyšla z dverí domu, v mužskom odeve a plne vyzbrojená. Zložila si klobúk a kľakla na jedno koleno, čo Kadizadeho viditeľne popudilo, lebo to bol kresťanský zvyk a on ho nepovažoval za dostatočný prejav úcty. Kým ju však stihol prísne napomenúť, dorazili aj bosnianske tugy.

„Barónka!“ oslovil ju Köse Ali paša prekvapivo srdečným tónom.

„Vznešený paša,“ uklonila sa o čosi hlbšie. „Vítam ťa. Nemohol si si vybrať vhodnejší čas. Pečieme baraninu a teľacinu, prijmi pozvanie k stolu!“

„Veľmi rád!“ Starý vezír hneď zosadal z koňa. „Ako vidím, Alah ti doprial bohatú korisť.“

„Náhodou sme natrafili na kolónu utečencov.“ Vlčica vstala bez toho, aby si vypýtala dovolenie. „Bez boja sme získali tieto vozy, veľkú čriedu dobytka a maštaľ vzadu je plná otrokov.“

„Prečo ste ich krky nenechali prejsť oblúkom meča?“ spýtal sa Kadizade úsečne.

„Pretože som viac myslela na ich ruky.“

„Čože?“

„Napadlo mi, že sa vám zídu na stavbu mostov.“

„Veľmi múdro!“ prisvedčil Ali paša. „Za každého ďaura schopného pracovať ti môj pokladník vyplatí... povedzme desať gurušov?“

„Čo tak dvadsať?“ pousmiala sa a zúžila oči.

„Sluch mi už neslúži,“ naklonil sa k nej paša a priložil si dlaň k uchu. „Povedala si dvanásť? Tak teda dvanásť!“

„Dvadsať!“ zvýšila hlas, hoci vedela, že ju vodí za nos. „Ani o guruš menej.“

„Kanli-kurt!“ zvolal s hraným pobúrením; v skutočnosti bolo vidieť, že ho handlovanie baví ako každého Turka. „Chceš ma priviesť na mizinu?“

„No tak, ctihodný serdár,“ stále sa šelmovsky usmievala, „tvoj pokladník to podrobne spíše a nechá si celú sumu preplatiť z veľkovezírovej pokladnice. Prípadne do zoznamu napíše o pár gurušov viac. Nebudeš škodovať, práve naopak.“

Köse Ali paša vyceril riedke žlté zuby. „Povedal by som, že si prešibaná ako líška, ale Vlčicu by mohlo také prirovnanie uraziť. Vypočuj si môj posledný návrh: Dám ti pätnásť za kus a nebudem preberať, vezmem aj ženy, výrastkov a dedov, môžu robiť pomocné práce. Berieš? Ak nie, tú stodolu na mieste podpáľ, lebo z nášho obchodu nič nebude.“

Chvíľu zamyslene kývala hlavou, potom mykla plecami. „Platí.“

„Výborne! Jednu skupinu pošleme hneď ráno k brodu cez Žitavu. Samozrejme, pod bičmi mojich mužov. Ostatných poženieme k Nitre, ktorú premostíme aspoň na troch miestach. A teraz poďme jesť! Kadizade, nedaj sa núkať dvakrát!“

„Jesť so smradľavými žoldniermi?“ zašomral sandžakbeg, ale starý serdár ho už nepočul, lebo sa ponáhľal za Vlčicou do prítmia vo dverách. „Odporné čo i len pomyslieť!“

Čelebi mal na vec iný názor; na cestách po vzdialených kútoch ríše si neraz pochutil aj na skromnom jedle v príbytkoch podradných otrockých národov, trebárs Tatárov či Kurdov. Nechal si to však pre seba, nemalo zmysel podnecovať pánovu podráždenosť.

„Hovorila s ním ako so seberovným,“ hundral Kadizade pri zosadaní z koňa. „A on sa k tej diablovej cundre správal s nevídanou blahosklonnosťou.“

„Ali paša sa pozná s Kanli-kurt z čias, keď velil obliehaniu Varadína,“ vysvetľoval Čelebi. „Dobre mu vtedy poslúžila. Skoro by som povedal, že sa spriatelili.“

Kadizade si znovu odfrkol a pokrútil hlavou, ale potom v sprievode svojich pobočníkov zamieril k domu. Predsa len, jahňacina lákavo rozvoniavala až na dvor a v ústach sa zbiehali slinky.

Aj Čelebimu škvŕkalo v žalúdku, no poriadny jazdec najprv opatril koňa. Uzdu toho svojho podal Švárnemu, ktorý sa zviezol zo sedla s hlasným stonaním a slzami v očiach.

„Skučíš ako pes,“ zavrčal derviš. „Premôž bolesť a ukáž, že vieš byť užitočný. Napoj kone, tamto je žľab...“ Čelebi znenazdajky stuhol, zmraštil obočia a zúžil oči. Švárny sa obzrel, zvedavý, čo Turka tak vyviedlo z miery.

„Valláhi!“ vydýchol derviš. „Klame ma zrak alebo...“

Opäť nedokončil. Celkom zabudol na sluhu a vykročil krížom cez dvor. Švárny sa začudovane šuchtal za ním. Čelebi nevšímavo minul napájadlo; mieril ku košatému orechu, ktorý rástol medzi hlavnou budovou a maštaľou.

Cez hrubú vetvu rozoklaného kmeňa bol prehodený povraz a na ňom za spútané zápästia visel špinavý, doráňaný muž. Zdalo sa, že je v bezvedomí, ale keď pred ním zastal Turek, zdvihol hlavu a spýtavo naňho zažmúril.

„Pri Prorokovej brade,“ vydýchol Čelebi. „Si to naozaj ty. Zrak mi ešte slúži!“

Zajatcovi sa rozšírili oči. „Nech sa na mieste prepadnem...“

„Prestaň!“ zahriakol ho derviš. „Radšej také veci neprivolávaj. Raz už som sa s tebou pod zemou ocitol a odvtedy sa na to úporne snažím zabudnúť!“

„Vitaj, evliya,“ zvlnili sa ústa posiate čerstvými chrastami a zaschnutou krvou.

Keď Báthoryho na barónkin rozkaz zložili z koňa, potreboval si vybiť nakopenú nenávisť a rozdal niekoľko bolestivých kopancov. Jednému členovi svorky čelom zlomil nos. Tým si vyslúžil ďalšiu tvrdú príučku; keby Ileana včas nezasiahla, zrejme by ho utĺkli na smrť. V každom prípade si vydobyl výsadu netiesniť sa s ostatnými zajatcami v šope, ale zostať pekne na vzduchu, na slniečku.

„Ako sa ti darí, kapitán?“

„Nevravel si, že máš zdravé oči? Tak sa pozri, ako mi je. Treba k tomu niečo dodať?“

„Zajatý Vlčicou,“ uškrnul sa Čelebi neveselo. „Akoby som už čosi také zažil.“

„Tiež ťa rád vidím,“ opáčil Báthory. „Je to prekvapenie. Pokiaľ viem, vlani v Chorvátsku si zlyhal pri plnení veľkovezírovej úlohy. Zaujímavé, že si teraz členom jeho vojska.“

„Zložitá záležitosť. Slúžim nikopolskému sandžakbegovi.“ Derviš sa poobzeral a stlmil hlas. „Veľmi ctižiadostivý mladík. Rád by sa stal držiteľom pečate.“

„Čo to znamená?“

„Že je uchádzačom o titul veľkovezíra.“

„Aha. Čiže sa naďalej zaplietaš do intríg proti Köprülüovi.“

„Nie tak nahlas!“

„Kapitán?“ ozvalo sa za Čelebiho chrbtom. „Ste to vy?“

Báthory zaostril zrak ponad Turkovo plece, no korpulentná postava vedúca na uzde dva kone mu nikoho nepripomínala. „Poznáme sa?“

„Švárny. Štefan Švárny. Opát novozámockých františkánov. Nastúpil som krátko predtým, ako vás odvelili do Drienova. Nespomínate si?“

„Je to dávno.“

„Raz ste sa mi vyspovedali. Dodnes si pamätám každé slovo. Nestáva sa každý deň, aby kňazovi otvoril svedomie taký chýrny turkobijca.“

„Kde sa tu beriete?“

„Môj otrok,“ vysvetlil Čelebi. „Zajatý pri Džigerdelene. Vy to miesto nazývate Parkán. Odohralo sa tam nevídané krviprelievanie...“

„Ja som tam bol, evliya,“ prerušil ho Báthory.

„Ale, naozaj? Slúžiš teraz Forgáčovi?“

„Asi ako ty Köprülüovi. Zložitá záležitosť.“

„Chápem.“ Čelebi sa zvrtol k Švárnemu. „Podaj mi čutoru!“

Opát sa zatváril ako najväčší kresťanský mučeník týchto čias, no bez zbytočných rečí poslúchol. Čelebi poľnú fľašu odzátkoval a zdvihol ju k Báthoryho ústam.

„Hej!“ zvolal jeden zo žoldnierov, ktorí držali stráž pred vrátami maštale, a rázne vykročil k orechu.

Derviš na muža zagánil ako na podradného živočícha. Strážca spomalil, zrejme si spomenul, že nedávno tento Turek klusal po boku jeho veliteľky. Patril však k oddielu obávaných zabijakov a to mu dodalo sebavedomie. Celkom zabudol na prejavy úcty, tobôž podriadenosti, a ostro Čelebiho vyzval:

„Nedávaj mu piť. Je to barónkin zajatec. Nikto sa ho nesmie dotknúť bez jej súhlasu, nieto mu ešte dávať jesť a piť.“

Čelebiho naplnila nevôľa, hraničiaca až so zhnusením. Isteže, obával sa Kanli-kurt i jej krvilačných poskokov, ale teraz mal nablízku svojho pána a dvor sa hemžil nikopolskými a bosnianskymi vojakmi.

„Ako sa opovažuješ takto so mnou hovoriť?“ zavrčal na chlapa. „Vieš vôbec, kto som?“

Žoldnier zastal a zaváhal, hoci mu pohŕdavý tón očividne zvaril krv. „Viem, že sa poznáš s mojou veliteľkou. To ti ale nedáva právo...“

„Som pobočník a radca Kadizade Ibrahima pašu z Nikopolského sandžaku!“ zvolal Čelebi. „Môj pán viedol vojsko pravoverných do víťazstva na džigerdelenskom poli. Vieš, čo to znamená? Nielenže som bojoval po jeho boku a dostal štedrú odmenu z rúk samotného veľkovezíra, ale ako jeho musahib sa zúčastňujem porád najvyššieho velenia. Takže ak mi ešte raz povieš, čo smiem alebo nesmiem robiť, na mieste ťa potrestám. Ty drzá sviňa!“

Čelebi, sám prekvapený a trochu i zhrozený slovami, ktoré z neho vyleteli, na dôvažok položil ruku na hlavicu meča.

Žoldnier sa zachmúril, zaškrípal zubami, blysol očami a prsty sa mu naprázdno zovreli a zase otvorili v zjavnej túžbe tasiť zbraň. Premohol sa však a precedil cez zuby: „Ak dáš tomu všivákovi napiť, okamžite to nahlásim Vlčici.“

„V tom prípade,“ Čelebi nechápal, kde sa to v ňom berie, ale teraz už nemienil cúvnuť, „jej rovno odkáž, že som zajatca zbavil pút.“

„To nesmieš,“ zavrčal žoldnier.

Čelebi obnažil meč do polky čepele. „Znovu ma poúčaš? Ty hnida! Prejav mi patričnú úctu! Na kolená, inak na mieste vylejem tvoju nehodnú krv!“

Mužova ruka sa mykla k rukoväti šable a jeho druh sa pohol od vrát maštale k miestu hádky, pričom v oboch rukách zvieral pušku. Čelebi preglgol nasucho, ale hneď zase našiel pevný hlas.

„Nerozumel si, pes? Na kolená a pros o odpustenie, inak si dnes videl úsvit naposledy!“

Ten s puškou sa zastavil. Muž stojaci pred dervišom s vypätím vôle odtiahol ruku od opaska, o krok cúvol a po chvíli mĺkveho soptenia sklonil hlavu.

„Rob, čo uznáš za vhodné,“ zasyčal, „ale budeš to musieť vysvetliť mojej panej.“

Nato odstúpil a ráznym krokom zamieril k domu. Čelebi za ním zvrtol napoly nahnevaný, napoly zmätený pohľad, ale neokríkol ho, radšej sa rýchlo otočil k tomu s puškou.

„Ty! Vráť sa na svoje miesto!“ vyzval ho.

Strelec pokýval hlavou a so zlovestným prísľubom na tvári pospiatky ustúpil k maštali.

Čelebimu divo búšilo srdce. Otočil sa k Báthorymu a Švárnemu, ktorí ho sledovali s úžasom na tvárach.

„Čo to do teba vošlo, evliya?“ zachripel kapitán.

„Nemám potuchy,“ priznal sa Čelebi, tasil meč a pokynul mníchovi. „Chyť ho.“

Švárny uchopil Báthoryho pod pazuchy, a keď derviš jediným švihom preťal povraz, s fučaním ho zložil na zem vedľa stromu. Kapitán si s chrbtom opretým o kmeň vychutnával možnosť zase dýchať normálne. Potom si doprial niekoľko dúškov z Čelebiho čutory.

„Zajali ťa pri Džigerdelene?“ spýtal sa derviš.

„Nie. Natrafil som na Vlčicu včera v noci. Prekvapila nás na jednom statku južne odtiaľto. Náhoda. Prekliata smola. Posratý osud. Nazvi to, ako chceš.“

„Nás? Kto bol s tebou?“

„Voronin, ako inak...“

„Kuzgun je nažive?!“

„Ešte predvčerom bol. Snáď to stále platí. Jemu sa na rozdiel odo mňa podarilo zdúchnuť. Spolu s jednou ženou, zemianskou vdovou zo Starého Mlyna, a mojím synom.“

„Tvojím synom?“ zdvihol Čelebi obrvy. „Nevravel si, že je mŕtvy?“

„Mýlil som sa, chvalabohu. Hoci nemôžem povedať, že by sme si vrelo padli do náruče.“ Báthory sa bolestne zaškľabil – stŕpnutým telom sa rozbehla krv. „Rád ťa vidím, ty starý mohamedán. No kvôli mne si sa nemal zapliesť do sporu s barónkou. Ona nezabúda. Kvôli pomste za manžela vyvraždila polovicu Sedmohradska.“

„To si teraz, keď mi vychladla hlava, uvedomujem tiež. Lenže čo s tým...“

„Už idú,“ oznámil Švárny.

Báthory zdvihol hlavu, prižmúril oči. Čelebi sa zhlboka nadýchol, vzpriamil sa a otočil tvár k skupinke, ktorá sa blížila od dverí gazdovského domu.

V čele sa ponáhľala Ileana Rónayová. Tesne za ňou sa držal strážca s výrazom decka, ktoré žalovalo na rovesníka a teraz si mieni vychutnať, ako s jeho súperom zatočí dospelý. Nechýbali Kadizade Ibrahim paša a viacerí zvedavci. Čelebi si všimol, že z rôznych strán sa k orechu zakrádajú členovia barónkinej družiny.

„Evliya,“ ozvala sa Vlčica chladným, zdanlivo pokojným hlasom. Z očí jej však sálal dobre známy diabolský svit, ktorý okamžite stiahol Čelebimu hrdlo. „Čo to tu stváraš?“

Derviš pozbieral vnútornú silu. „Tvoj poskok ti to určite farbisto vyrozprával.“

„Povedal mi len toľko, že akýsi Turek chce ukradnúť môjho otroka.“

„Nazývaš môjho pobočníka zlodejom?“ zasiahol Kadizade paša. „Váž slová, žena!“

Pozrela naňho s istou temnou blahosklonnosťou, akoby chcela dať najavo, že keby ich vzájomné postavenie nebolo dané hierarchiou vo veľkovezírovom vojsku, dávno by mu slová vyrieknuté takým tónom nadžgala naspäť do gágora.

„Nič také som nepovedala, ctený beg. Len opakujem, čo mi hlásili podriadení.“

„Potom sa oni dopustili urážky tureckého hodnostára a zaslúžia si trest.“

„To hneď posúdime,“ odsekla, a kým sandžakbeg stihol namietnuť, otočila sa naspäť k dervišovi. „Vysvetli mi to, evliya. O čo tu ide?“

„Nemáš právo žiadať odo mňa vysvetlenie,“ povedal Čelebi tvrdo, posmelený prítomnosťou svojho pána a jeho pobočníkov, ktorí schádzajúcich sa žoldnierov častovali varovnými pohľadmi. „Ale napriek tomu ti odpoviem: Uvoľnil som tomuto ďaurovi putá a dal mu napiť. To sa stalo.“

„Prečo by si to robil? Povráva sa o tebe, že si voči kresťanom nezvyčajne zhovievavý, ale tento záchvat šľachetnosti mi nedáva žiadny zmysel.“

„Pravda je taká, že tohto muža poznám. Dokonca som mu zaviazaný za svoj život. Inak by som sa ho ani nedotkol.“

„Ale ba?“ spýtala sa s úprimným záujmom a založila si ruky na prsiach. „Určite je ti známe, že tento chlap sa preslávil ako lovec moslimských hláv. Ty tvrdíš, že nejakému Turkovi, navyše oddanému nasledovníkovi Proroka, zachránil krk? Ako k tomu došlo?“

„Kto ti dal právo podrobovať môjho musahiba výsluchu?“ vkročil medzi nich Kadizade. „Ustúp, žena!“

„Zadrž, môj pane,“ zdvihol Čelebi ruky. „Keď sme to už načali, dopoviem celý príbeh. Tohto muža som na Kréte vykúpil z galejí a urobil z neho svojho sluhu. Neskôr, keď sa osvedčil ako užitočný pomocník, som z neho sňal údel otroka a povýšil ho na svojho musahiba. Čelili sme spoločnému nepriateľovi a on mi zachránil život. To je dôvod, prečo sa mi prieči vidieť ho v putách.“

„Ale nedáva ti to právo siahať na zajatca, ktorý patrí mne.“ Ileanin hlas znel ako škrípanie dravčieho pazúra na hrdzavom železe.

„V skutočnosti,“ namietol Kadizade Ibrahim paša rovnako zlovestným tónom, „na to evliya právo má. Preceňuješ svoje postavenie, žena.“

„To oslovenie sa mi nepáči,“ opätovala jeho pohľad chladnokrvne.

Sandžakbeg najprv zdúpnel, potom k Vlčici rázne pristúpil a zblízka jej pozrel do tváre. „A ako by ti pozdávalo, keby som dal teba vytiahnuť na strom a na mieste zbičovať? Ako si trúfaš hovoriť takto s tureckým dôstojníkom? Si len veliteľka žoldnierskej zberby. Ty a tvoji hrdlorezi ste z porobených národov. Obyčajní otroci. Ak vyriekneš proti mne alebo môjmu pobočníkovi ešte jedno neúctivé slovo, postihne vás všetkých tvrdý trest!“

Zužujúci sa kruh barónkiných mužov siahol po zbraniach. Nikopolskí bojovníci okamžite tasili meče a zo všetkých strán sa začali hrnúť sipáhiovia s lukmi a puškami.

Vlčica rázne zdvihla ruku. „Späť!“ zvolala. „Pokojne, chlapi! Schovajte zbrane!“

Jej muži poslúchli – neochotne, ale bez zdĺhavého otáľania.

Ileana sa stále uprene dívala na Ibrahima. Po chvíli sklopila zrak k zemi a mierne sa uklonila.

„Odpusť mi, veľký paša. Neviem, čo to do mňa vošlo. Nazdala som sa, že keď som tvojim mužom poskytla poživeň a otrokov na vykonanie úloh pridelených veľkovezírom, dáva mi to nejaké práva. Zjavne som sa mýlila. Navrhni, prosím, ako náš spor rozsekneme. Odnímeš mi cenného zajatca a dáš ho do opatery evliyovi? Zveríš muža, ktorého som mienila darovať vznešenému Fazilovi Ahmedovi, svojmu osobnému dervišovi? Ak je tak, podriadim sa tvojej vôli. Musím ťa ale varovať, že ak sa o tom dopočuje veľkovezír, asi ho to nepoteší. Ani mu to nevylepší mienku o tebe.“

„Nevyhrážaj sa mi, suka,“ zavrčal Kadizade. Fučal od hnevu. Dráždilo ho, že už aj obyčajní žoldnieri vedia o jeho spore s veľkovezírom a zrejme uzatvárajú stávky, kto z nich sa dožije konca tohto ťaženia a kto nie. „Evliya!“

„Môj pane?“ uklonil sa Čelebi.

„Kto je ten ďaur? Naozaj stojí za to, aby si ma kvôli nemu zaťahoval do tejto nepríjemnej roztržky?“

„Odpusť nehodnému, veľkolepý paša! Tento muž je kapitán Kornélius Báthory.“

Kadizade Ibrahim paša najprv zdvihol obrvy, potom mu tvár zase zastreli chmáry. „Kapitán Báthory. Pozrime sa. Počul som o ňom, pravdaže. Vynikajúci šermiar, s ktorým každý osmanský bojovník rád skrížil meč. Na druhej strane nemilosrdný vrah pravoverných, nepriateľ Alaha, bez zveličovania jeden z najnebezpečnejších mužov pod slnkom. A ty niekomu takému ľahkovážne snímeš putá a správaš sa k nemu ako k starému kumpánovi?“

„Znovu ťa prosím o odpustenie, môj pane. Kapitán je nepriateľ sultána, to je pravda. Ale nie je to žiadny nemysliaci barbar. Na kresťana je obstojne vzdelaný, dokonca píše celkom dobré básne. Má zmysel pre česť. Žije síce v kacírskom blude, ale inak je to muž rýdzeho charakteru.“

Kadizade sklonil zrak k zajatcovi, ktorý mlčky sedel v strakatom tieni orechu a všetko sledoval krvou podliatymi očami. Sandžakbeg sa zhlboka nadýchol.

„Si môj radca, evliya, tak raď. Keby si bol na mojom mieste, ako by si v tomto spore rozhodol?“

„Vznešený paša...“ zahabkal derviš. „Som len úbohý sluha...“

„Tieto reči si strč tam, kde z teba vychádza nečistota,“ stvrdol mladému vojvodcovi hlas. „Svojvoľným konaním si ma zatiahol do tejto škriepky, preto ťa vyzývam, aby si našiel riešenie. Tvrdíš, že ti tento bezverec zachránil život a chceš mu splatiť dlh. Ako presne?“

„Pane...“ Čelebi sám seba v duchu preklínal za unáhlené konanie. Odrazu mu ale napadla jednoduchá, ale spásna myšlienka. „Môžem kapitána vykúpiť!“

„Nie je na predaj,“ uťala Vlčica.

Čelebi na ňu pozrel takmer prosebne. „Môžem ti dať tridsať zlatých, Kanli-kurt...“

Odfrkla si.

„...a k tomu sto strieborných gurušov.“

Barónka sa pobavene zaškerila a zavrtela hlavou.

„Je to dobrá cena!“ zvolal Čelebi zúfalo.

„Kdeže, evliya. Báthory má prinajmenšom trojnásobnú hodnotu. Keby som ho chcela predať, pýtala by som aspoň sto zlatých. Lenže ja ho predať nechcem. Už som sa rozhodla, že ho darujem veľkovezírovi.“

„Každý otrok je na predaj,“ zavrčal Kadizade, ktorého roztržka začínala unavovať.

„Ale nie je zajatec ako zajatec. Predstav si, ctený paša, že by si zajal Forgáča alebo niektorého z jeho dôstojníkov. Kupčil by si s nimi ako s obyčajnými otrokmi? Nie, pravdaže nie. Venoval by si ich ríši, pretože by ti to vynieslo slávu a prestíž.“

Sandžakbeg žmolil v dlani hlavicu meča. Keby teraz ustúpil, uznal by barónkino víťazstvo v spore, i jej oprávnený nárok od samého začiatku. To nesmel dopustiť.

„Previnila si sa, žena,“ zmenil taktiku. „Neúcta, akú si pred chvíľou prejavila vysokému hodnostárovi ríše, si zaslúži prísny trest. Ani nehovorím o tvojich bezočivých paholkoch, ktorí sa pred chvíľou opovážili siahať po zbraniach a ohrozovať mojich gaziov. Žoldnier z porobeného národa za žiadnych okolností nesmie ani len slovom, tobôž mečom vystúpiť proti mužovi, ktorý slúži v sultánovom léne. To je vzbura proti ríši, velezrada, ktorá sa trestá krvou. Keby som mal učiniť spravodlivosti zadosť, dal by som aspoň troch tvojich mužov pre výstrahu naraziť na kôl a teba a ostatných verejne zbičovať.“

Vlčici sa zúžili zrenice. Hoci nezmenila polohu, telo sa jej očividne naplo. Keby sa na ňu niekto skúsil siahnuť, premenila by sa na vraždiacu šelmu.

„Ale naozaj si nachovala mojich mužov a priviedla mnoho osožných otrokov,“ pokračoval Kadizade upäto, odmerane, ako sudca vynášajúci rozsudok. „Preto budem milosrdný a veľkorysý. Odpustím ti. Samozrejme, s prísnym napomenutím, že ak sa niečo také zopakuje, kôl ťa neminie. Za trest ti však odnímem tohto zajatca. To je cena za to, že ťa nechám žiť. Ak to uznáš za potrebné, môžeš to nahlásiť veľkovezírovi. V takom prípade sa ale postarám, aby sa dozvedel o všetkom, čo sa tu dnes odohralo. Svedkov je neúrekom. Pamätaj si, žena, že Fazil Ahmed Köprülü neoplýva toľko zhovievavosťou ako ja.“

Barónkina tvár mala sinavý odtieň. Stála pred sandžakbegom a všetkými ostatnými so stisnutými perami a oči mala ako divý zver. Pochopila, že si vlastnou pýchou a prchkosťou privodila prehru v spore – keby si zachovala chladnú hlavu a predstierala pokoru, mohla mať navrch. Navyše, z celej ťahanice vyšla ako Kadizadeho dlžník – odteraz sa bude na ňu nazerať ako na človeka, ktorému nikopolský správca udelil milosť. Veď jej práve ušetril život! V príhodnej chvíli môže žiadať za svoju veľkodušnosť protislužbu a ona by mala na lusknutie jeho prstov priskočiť sťa poslušný pes.

Všetci prítomní si to uvedomovali, no zároveň poznali skutočnosť – Kadizade Ibrahim paša práve získal nezmieriteľného nepriateľa.

Ticho rušené len fŕkaním koní sa prehlbovalo. Ileana sa konečne uvoľnila. S tvárou ako tesanou zo sivého mramoru o krok cúvla, klesla na kolená, položila dlane na zem a čelom sa dotkla miesta medzi nimi.

„Ďakujem ti za múdre rozhodnutie, vznešený paša! Plne sa mu podriaďujem. Si zosobnenie milosrdenstva a šľachetnosti. Nech Boh stráži tvoje kroky.“

Sandžakbeg zachmúrene pokýval hlavou. „Môžeš vstať a odísť.“

Zdvihla sa na nohy. Na pašu sa už nepozrela, zato sa zrakom krátko obtrela o Čelebiho. Derviš zamrel. Mal dojem, že sa naňho pozrel sám Iblis, veliteľ všetkých zlých duchov a šejtánov.

Vlčica zamierila k svojim mužom. Kadizade sa zhlboka nadýchol a pozrel na Čelebiho. Derviš padol na kolená a udrel čelom o zem.

„Patrí ti moja neskonalá vďaka, ctihodný paša...“

„Mlč, evliya. Chápeš, čo sa tu práve odohralo?“

Čelebi poznal odpoveď, ale neodvážil sa ju vysloviť. Mladý pán prikročil tesne k nemu, sklonil sa a tlmene zasyčal: „Urobil si z tej besnej suky nášho smrteľného protivníka. Poskytol si Köprülüovi krutého spojenca, ktorého bude môcť použiť na tie najzákernejšie, najšpinavšie kroky proti mne. Keď sa ten sviniar rozhodne, že ma dá zavraždiť, trebárs skoliť náhodnou guľkou uprostred bojovej vravy, ona ochotne namieri pušku z tieňa za mojím chrbtom. Vieš to? Uvedomuješ si to?“

„Tento darebný, hlúpy červ ťa pokorne prosí o odpustenie, nedostižný paša!“

„Za všetko môže tvoje mäkké srdce, evliya. Ale na príčinách tejto nepríjemnosti už nezáleží. Viac ma zaujíma, čo bude nasledovať. Tvoj nový otrok...“

„Je to tvoj otrok, pane!“ fučal Čelebi do prachu na dvore. „Právom ti patrí.“

„Nezmysel. Kapitán je tvoja výhra v spore, a preto sa oňho postaráš. Ošetríš ho, ošatíš, zaobstaráš mu stravu. Ale jedno ti prísne zakazujem – nech ti ani nenapadne darovať mu slobodu! Hoc mu aj vďačíš za život, takto mu dlh splatiť nesmieš. Pretože ak ho necháš ísť, o pár dní bude stáť na hradbách Újváru a strieľať na mojich vojakov.“

„To nedopustím, môj pane! Kapitán zostane otrokom, kým mu s tvojím dovolením a radou nevyberiem iný osud.“

Kadizade pokýval hlavou. „Zajtra na úsvite sa všetci zajatí ďauri pustia do práce na mostoch cez Nitru. Vrátane tvojho vypaseného mnícha a nového otroka. Majú čas do rána, aby sa pozviechali a nabrali silu, potom priložia ruku k úspešnému zavŕšeniu tohto veľkého džihádu. A ty na nich osobne dozrieš. Postaráš sa, aby mali toľko roboty, že im útek či iné podvratné úmysly ani len nezídu na um. Rozumel si?“

„Dokonale, vznešený paša! Velebím tvoju veľkomyseľnosť!“

„A keďže sa na teba zosypalo toľko starostí, radšej sa nimi začni zaoberať hneď. Dnes sa už zaobídem bez tvojej spoločnosti.“ Kadizade sa otočil k pobočníkom. „Vráťme sa konečne k stolu.“

Čelebi pochopil, že bol práve vykázaný od hodovnej tabule. Počkal, kým sandžakbeg a jeho suita zmiznú v dome, až potom odlepil čelo od zeme.

„Kriste na nebi,“ vydýchol si Švárny a prežehnal sa. „Ničomu som nerozumel, ale aj tak som sa bál, že každú chvíľu potečie krv.“

„To si nemusel, evliya,“ zachripel Báthory.

„Nemusel,“ prisvedčil derviš s nešťastným výrazom. „Nemusel a nemal. Ale stalo sa, už sa to nedá vrátiť späť.“

„Narobil si si kvôli mne nebezpečných nepriateľov a ešte si aj upadol do nemilosti u vlastného pána.“

„Myslíš, že som si to nevšimol?“ odsekol derviš, vstal a oprášil si kolená a lakte. Zachytil pohľady dvoch barónkiných mužov strážiacich pred stodolou – sledovali ho ako hladní vlci uštvanú srnu. „S vami kresťanmi je iba oštara,“ obrátil zrak k sediacemu kapitánovi. „Očakávam, že teraz prejavíš trochu vďačnosti a aspoň niekoľko dní sa nepokúsiš o útek.“

Báthory sa uškrnul, ale hneď sykol od bolesti, lebo mu popraskali chrasty na perách. „To ti môžem sľúbiť. V tomto stave by som aj tak nedobehol ani po prvý plot.“

Hlava šestnásta,

v ktorej horia novozámocké predmestia. Tureckí vezíri splietajú taktiku obliehania a vyberú sa na obhliadku budúceho bojiska. Obrancovia pevnosti ich privítajú, ako sa patrí.

Než sa zvečerilo, okolo statku vyrástol tábor. Nikopolskí vojaci pomohli Čelebimu vztýčil šiator a derviš odkiaľsi privliekol ďalšie okovy. Jednu obruč zamkol okolo stredovej žrde, druhú okolo Báthoryho členka a kľúč si schoval pod šerpu. Potom odišiel zaobstarať jedlo.

„Keby sme chceli,“ ozval sa Švárny a mykol nohou, takže reťaz zarinčala a trhla tyčou, až sa celý stan zachvel, „ľahko sa vyslobodíme. Tá žrď nie je až tak hlboko, ani nie je taká hrubá, aby sme ju nemohli spoločnými silami...“

„Keby sme chceli,“ prerušil ho Báthory a zvalil sa na ošúchaný koberec. „Ale nechceme.“

„Čo je to s vami, kapitán?“ Napriek celodennému martýriu v sedle a značnej vyčerpanosti opát nedokázal pokojne obsedieť. „Nové Zámky sú blízko, doslova na dosah. Ledva hodinu rýchlej chôdze, odhadujem. A ak trochu pobehneme...“

„Ja som rád, že ležím, otče. Ešte dačo teplé do žalúdka a pred úsvitom ma nezobudia ani anjelské trúby a praskanie pečatí na nebesiach.“

Švárny počastoval kapitána nesúhlasným pohľad. „Kde sa berie tá odovzdanosť? U človeka s vašou reputáciou...“

„Odovzdanosť? Len triezvo hodnotím svoje možnosti. Čo sa týka reputácie, tá sa týka človeka, ktorý už po zemi dávno nechodí.“

„Žasnem, kapitán. Čo sa to s vami porobilo? Keby ste v sebe rozdúchali plameň, trochu ozajstného odhodlania, telesná slabosť by vás nezastavila. Premohli by ste ju silou vôle a...“

„Márna snaha, otče,“ zarazil ho Báthory. „Celkom márna. Nepomýšľam na útek.“

„Kvôli sľubu, ktorý ste dali tomu pohanovi?“

„Ten pohan je, dá sa povedať, môj priateľ. Dnes mi zachránil kožu, hoci sa kvôli tomu sám dostal do ťažkostí. Takže áno, ak mu dám svoje slovo, niečo to pre mňa znamená.“

„Legendárny kapitán Báthory zmierený s osudom otroka? Neverím vlastným ušiam!“

„A dobre robíte, lebo vám zjavne hapruje sluch. Nepovedal som, že mienim zostať tureckým lokajom. Kým však čokoľvek podniknem, potrebujem sa pozviechať. Odpočinúť si. Aspoň do rána. Tak dajte pokoj.“

„Už zajtra môže doraziť zvyšok vojska,“ kuvikal Švárny. „Z tábora, čo bude siahať od Žitavy až k Nitre a možno až na druhý breh, sa bude ťažko utekať.“

Báthory neodpovedal. Zavrel oči a zdalo sa, že drieme. Kňaz pokrčil plecami a chrbtom sa oprel o žrď.

„Ťažko to stráviť, kapitán,“ povedal po hodnej chvíli bez ohľadu na to, či ho Báthory počúva alebo nie. „To, že sa taký znamenitý turkobijca zbratá s pohanom. Uznávam, nie je to nemysliaci zver, ovláda kresťanské jazyky a pôsobí dojmom vzdelaného muža... ale, pri všetkých svätých, stále je to presvedčený mohamedán. Verí na tú ich svätú vojnu, na zotročenie všetkých, čo nevyznávajú prekliateho Alaha. Súhlasí s ukrutnosťami a neprávosťami, ktoré jeho súkmeňovci páchajú. Bol s tlupou, ktorá zaútočila na vozy s ranenými. Prizeral sa, ako podlo vraždia bezmocných a šklbú im jazyky. Otrasné krviprelievanie, stále ho mám pred očami. Len pani Beličovej sa podarilo odcválať. Ale prenasledovali ju. Ktovie, kde je jej koniec.“

Báthory pootvoril oči. „Prežila.“

Švárny naňho spýtavo pozrel. „Ako viete?“

„Viem. Bol som s oddielom mušketierov, ktorí pobili tých Turkov, čo za ňou cválali. Potom som ju odprevadil na jej statok.“

„Do Starého Mlyna?“

„Uhm. Lenže tam nás prepadli muži barónky Rónayovej.“

„Preboha. Hádam jej neublížili?“

„Nie. Podarilo sa jej ujsť. Mňa zajali. Viac o nej neviem.“

„A čo váš syn? Ak si dobre spomínam, sprevádzal vás syn. A taký podozrivý dlháň, čo vyzerá trochu ako Tatár.“

„Utiekli s pani Beličovou.“

„A vy netušíte, kam sa podeli?“

„Nie.“

Švárny opäť zmraštil obrvy. „Ani toto vás nevytrhne z ľahostajnosti, kapitán? Netúžite ísť a zistiť, čo sa stalo s vašimi priateľmi a vlastným synom? Možno potrebujú vašu pomoc a modlia sa, aby ste ich čo najskôr našli a vysekali z ťažkostí...“

„Zavrite už zobák.“

Kňaz sa zháčil, vypúlil oči. „Vyprosím si, aby ste...“

„Nerozumeli ste? Mlčte konečne. Siahate mi do svedomia, pritom od začiatku je vo veci iba vaša zbabelosť.“

„Čože?!“

„Potrebujete spoločníka na úteku. Vy sami by ste na to neodvážili.“

Švárny sa zachmúril, ale už na to nestihol nič povedať – k stanu sa priblížili kroky, vchod sa odhrnul a dnu vstúpil Čelebi. V rukách niesol objemnú drevenú misu, z ktorej sa parilo.

„Niečo neslýchané,“ hundral. „Pravoverný služobník Alaha obsluhuje svojich ďaurských otrokov. Bol by to dobrý žart, keby som mal náladu na vtipkovanie. Tu máte, larvy, nakŕmte sa. Chlebové placky s kúskami pečenej baraniny. Ani mnohí gaziovia bojujúci za slávu Boha dnes nedostali taký vyberaný pokrm!“

Celodenný pôst urobil svoje – Švárny a Báthory bez ostychu jedli z jednej nádoby, striedavo zabárali mastné prsty do kôpky mäsa a nedočkavo trhali placky. Kým sa napchávali, derviš si odopol zbrane, vyzliekol vrchný odev a posadil sa na skladaciu stoličku.

„Mám dobré správy,“ oznámil. „Kanli-kurt je preč.“

Obaja muži naňho spýtavo pozreli.

„Kto je...“

„Barónka Rónayová. Ešte pred súmrakom odišla aj s celou kompániou. Rozzúrená, na smrť urazená. Predtým ešte požiadala Ali pašu, aby jej vyplatil sľúbenú sumu za otrokov a dobytok. Vraj keď starý serdár videl, akú má Vlčica náladu, radšej sa s ňou vôbec nedohadoval a hneď si dal zavolať pokladníka. Nato tá šejtánova suka zvolala mužov, vyhupli sa na kone a odcválali nevedno kam, akiste pátrať po ďalšej koristi, obžive a zajatcoch pre veľkovezíra. Bohu vďaka! Aspoň sa nemusím ustavične obzerať cez plece, či mi niektorý z jej hrdlorezov nechce začrieť kindžal do ľadvín.“

„To bol zbytočný strach, evliya,“ zamumlal Báthory s plnými ústami. „Vlčica na teba nepošle svojho poskoka. Bude sa ti chcieť pomstiť osobne.“

Čelebi naňho zagánil, ale nič na to nepovedal; musel uznať, že kapitán má pravdu.

„Dojedzte a spať. Po raňajšej modlitbe vás čaká tvrdá práca. Treba postaviť šesť mostov, po ktorých sa prepravia delá a pechota pod újvárske hradby. Veru, veru. Čaká vás veľká lekcia pokory. Aj vy svojím dielom prispejete k pádu tej vašej zlorečenej Hradby západu!“

Po prvej večernej modlitbe dorazili k statku budínski a varadínski jazdci, obťažkaní korisťou z vinárskych dedín a mestečiek na severnej trase k Újváru. Sari Arslan Hüseyin paša oznámil Kadizademu a Kösemu, že asi sto mužov dorazí neskôr s vrchovato naloženými vozmi a početným stádom otrokov.

Asi po hodine sa z ohňami presvetlenej tmy na juhu vynorili Anatólčania. Tí nepriniesli takmer nič, ale naďaleko razili dymom ako dobre vyúdené ryby. Dôsledne splnili veľkovezírov rozkaz ničenia ohňom.

Šiesti vojvodcovia sa hodnú chvíľu spoločne dívali na západ. Už za svetla bolo vidieť hustý čmud, ktorý stúpal presne z miest, kde mala stáť pevnosť Újvár. Po zotmení sa im naskytol zlovestne veľkolepý pohľad na pulzujúcu ohnivú žiaru, ktorá sálala na opačnom brehu Nitry a zdalo sa, že od nej tlejú samotné nebesá. Kadizade tam už pred súmrakom vyslal zvedov, nuž teraz mohol spoločníkom vysvetliť, čo je to za požiar:

„Popoludní sme od Újváru začuli hrmenie, akoby tam strieľali delá. Krátko nato sa k oblohe vyvalil čierny dym. Najprv som sa mylne nazdával, že voľaktorý z vás nedočkavo prekročil Nitru a zaútočil na dediny pri pevnosti. No zvedovia sa vrátili so správou, že to sami ďauri vyšli z Újváru a ničia predmestia. To burácanie nebola delostreľba, ale výbuchy náloží. Zničili všetky väčšie kamenné budovy a kostolné veže, aby sme ich nemohli využiť pri obliehaní.“

„Múdro,“ uznal Köse Ali paša, pričom si zamyslene hladil bielu bradu. „Tie chlievy, kde sa bezverci klaňajú falošným modlám, mávajú vysoké zvonice. Dajú sa dobre využiť ako rozhľadne. Na niektoré sa dokonca dajú umiestniť delá a tie potom môžu z vyvýšenej pozície strieľať ponad nepriateľské hradby.“

Kadizade prikývol. „Napokon všetko podpálili. Celé predmestie, najmä oblasti pred bránami, kde sa sústredí náš útok.“

„Viete, čo to všetko znamená, bratia,“ ozval sa ponuro budínsky Sari Hüseyin paša. „Pripravujú sa na obliehanie. Prefíkane a dôsledne, zdá sa. Takže predpoklad jeho výsosti, že prašivec Forgáč po drvivej prehre pri Dunaji vydá pevnosť bez boja, sa ukazuje ako mylný.“

„Tiež si myslím, že sa Köprülü mýli,“ Kadizade sa bez zaváhania chopil príležitosti spochybniť svojho soka. „Je viac ako pravdepodobné, že Forgáč dostane od prasožrútskeho cisára posily a rozkaz brániť pevnosť do poslednej kvapky krvi. V takom prípade nás čaká dlhé a ťažké obliehanie. Ako viem od zvedov, hradby Újváru sú impozantné, navyše ich chráni širokánska priekopa a aj pred ňou sú vysoké valy, múry a palisády. Ako by to nestačilo, pevnosť z viacerých strán obklopuje močaristá pôda a lesy. Tam sa nedá táboriť, ba ani strážiť. Újvár teda nemožno obkľúčiť nepriedušne. Ďauri isto poznajú tajné chodníčky, po ktorých budú môcť počas obliehania posielať správy či naopak dostávať posily a zásoby.“

„Valláhi!“ kýval hlavou Köse Ali paša. „Zúčastnil som sa dobývania mnohých nepriateľských hradov, pokoril som aj obávaný Varadín, ale cítim v kostiach, že toto bude najťažší boj môjho života.“

„A v takom prípade,“ nadviazal rýchlo Kadizade, „sa javí ako chybný aj ďalší veľkovezírov rozkaz. Nemali by sme páliť polia a mlyny. Ľahko sa môže stať, že nás uprostred zdĺhavého obliehania prikvačí hlad. Čím nakŕmime tie tisícky bojovníkov, keď teraz obrátime celú krajinu na popol? Budú nám voziť chleba a ryžu z Budína a Ostrihomu? Pre toľké davy? Ten rozkaz nedáva žiadny zmysel, ctení bratia. Navrhujem, aby sme už ďalej nepálili obilie. Radšej pošlime mužov, aby zožali úrodu, akoby to boli role ich otcov. Máme dosť otrokov, ktorí to pod hrozbou biča urobia, navyše takto môžeme využiť aj ženy, deti a starcov. Máme dosť vozov, pozvážajme obilie do tábora a zhromaždime ho pre prípad, že sa nám minú zásoby.“

„Hovoríš múdro, mladý brat,“ pritakal Ali paša. „Urobme to tak. Súhlasíte?“

„Súhlasím,“ prikývol Sari Hüseyin paša a hneď po ňom aj Hisim Mehmed paša.

Anatólski velitelia Kadnam Jusuf paša a Kaplan Mustafa paša mali zmraštené čelá. Predovšetkým Jusuf patril k starým priateľom a prívržencom veľkovezíra a Kadizade mal podozrenie, že ho Köprülü poslal s ich výpravou, aby dozeral na plnenie rozkazov. Ukázalo sa, že je to správny predpoklad.

„Domnievam sa, že jeho výsosť,“ povedal Jusuf paša, „veľmi dobre vie, prečo nariadil úplnú skazu. Zrejme je to súčasť plánu, ktorému my, nehodní, nerozumieme.“

„Nikto nie je neomylný,“ opáčil nikopolský sandžakbeg. „Dokonca ani sultán.“

„Na také reči pozor, Kadizade paša,“ varoval ho Kaplan Mustafa paša. „Sultán je najvznešenejší zo smrteľníkov, vezír Boha na zemi. Tvoje slová by mohli byť považované za rúhanie a velezradu.“

„Ale choď, Kaplan paša,“ vyceril Köse znivočený starecký chrup. „Všetci dobre vieme, čo je sultán zač. Aký je statočný bojovník a múdry vojvodca, ako mu leží na srdci budúcnosti ríše.“

Pašovia sa neisto pozreli na bosnianskeho vezíra, či to myslí vážne – povesť Mehmeda IV. ako zhýralého povaľača poznal snáď každý v Osmanskej ríši.

„Ale to je teraz vedľajšie,“ mávol Ali paša kostnatou rukou v širokom rukáve kaftanu. „Ak sa nezhodneme v otázke vypaľovania úrody, navrhujem strednú cestu.“

„To je aká?“ mračil sa pochybovačne Kadnam Jusuf paša.

„Urobme to, ako navrhuje Kadizade. Zožnime obilie na rovinách okolo pevnosti a zhromaždime ho v sýpkach a jamách. A keď dorazí veľkovezír, on rozhodne, či si obilie ponecháme, alebo ho spálime. Súhlasíš, Jusuf paša?“

Anatólčan sa chvíľu mračil, ale potom povedal: „Konajte, ako uznáte za vhodné. Ale s mojimi mužmi pri zbere úrody nepočítajte. Prvoradá úloha je premostiť obe rieky. Takže moje oddiely si vezmú na starosť dozor na stavbe.“

„Práve som ti to chcel navrhnúť, Jusuf paša,“ zapojil sa opäť Kadizade. „Už sme tuná s ctihodným serdárom vybrali miesto, kde premostíme Žitavu. Hneď ráno tam pošlem svojich dozorcov a stádo otrokov. Ty si vezmeš na starosť Nitru. Poskytnem ti všetko, čo budeš potrebovať. Zajatcov, nástroje, vozy. O drevo nebude núdza, nablízku je dostatok stromov a okrem toho môžeme z opustených dedín pozvážať dosky a trámy. Aj vo vypálených osadách sa ešte nájde dostatok materiálu.“

Tentoraz velitelia iba súhlasne prikyvovali.

„Je teda rozhodnuté,“ uzavrel Kadizade spokojne. „Teraz sa spolu pomodlime akšam a uložme sa na odpočinok. Rozostavíme stráže na všetky svetové strany, hlavne pozdĺž riek. Nech nás neprekvapí náhly výpad ďaurov z pevnosti.“

„Nič také neurobia,“ namietol Jusuf paša. „Určite si ešte lížu rany.“

„Ten požiar za riekou nasvedčuje, že sa rýchlo spamätali a chystajú sa na boj,“ poučil ho Köse Ali. „Budeme teda nanajvýš opatrní. Hoci, treba priznať, veľmi rád by som konečne videl pevnosť na vlastné oči.“

„Ja takisto,“ pritakal Kadizade. „Navrhujem, aby sme ráno s oddielom jazdcov prebrodili Nitru. Prezrieme si predmestie a v plnej zbroji a sile sa ukážeme obrancom. Nech vidia, čo ich čaká v najbližších dňoch, aká neľútostná pohroma zoslaná samotným Alahom udrie na ten ich zahnojený brloh. Naplníme ich srdcia strachom!“

Vojvodcovia súhlasili. Potom prikázali sluhom, aby im priniesli modlitebné koberčeky. Kadizade si povedal, že jeho hnev trval dostatočne dlho a dal si zavolať Čelebiho, aby odriekal príslušné verše.

„V mene Boha milostivého, súcitného!“ Ako vždy, derviš začal mekkánskou fatihou, ktorá otvárala Svätú Knihu. „Chvála Bohu, Pánu všetkého tvorstva, milostivému, súcitnému, v ktorého moci je Súdny deň! Teba uctievame a Teba o pomoc prosíme, veď nás cestou priamou; cestou tých, ktorých si zahrnul svojou milosťou, nie tých, na ktorých je hnev Tvoj uvalený, pretože v blude zotrvávajú!“

„Corpus Domini nostri Jesu Christi custodiat animam meam in vitam aeternam. Amen!“

Poplašná trúbka sa rozozvučala práve vo chvíli, keď v Kostole svätého Vojtecha všetci účastníci rannej omše pokľakli s pokorne sklopenými zrakmi. Kaplán Lippert hostiou črtal do kadidlom prevoňaného vzduchu znamenie kríža a vysokým hlasom odriekal:

„Quid retribuam Domino pro omnibus quae retribuit mihi...“

Gróf Adam Forgáč kľačal na empore, ktorá vo výške poschodia z troch strán obiehala hlavnú loď a stĺpy s arkádovými oblúkmi, akoby ju delili na jednotlivé lóže. Pri premenení okrem hlasu kňaza a štrngania zvonca v miništrantových rukách halilo chrám posvätné ticho. Vďaka nemu Forgáč zachytil trúbenie doliehajúce z diaľky. Zdvihol hlavu a ponad predprseň empory vrhol spýtavý pohľad na oproti sediaceho plukovníka Locatelliho. Kostnatý štyridsiatnik s dlhými kučeravými vlasmi, konskou tvárou a výrazným nosiskom bol druhým mužom v novozámockej vojenskej hierarchii a počas grófovej neprítomnosti velil pevnosti. Aj jeho obrvy sa zmraštili v zlej predtuche.

„Calicem salutaris accipiam, et nomen Domini invocabo Dominum...“ pokračoval Lippert, ale hlas mu zakolísal, pretože k prvej poľnici sa pridávali ďalšie a čoskoro už mocne ryčali nad strechami.

Kostolom sa šíril znepokojený šum. Najmä prítomní členovia vojenskej posádky zdvíhali pohľady, obracali ich ku grófovi a čakali, čo on na to.

Forgáč sklonil zrak k oltáru, kde zmätený kaplán váhal s kalichom v ruke. Veliteľ mu netrpezlivým gestom naznačil, aby to urýchlil. Lippert si odkašľal a zdvihol kalich.

„Sanguis Domini nostri Jesu Christi custodiat animam meam in vitam aeternam. Amen!“

Posledné slovo zaniklo v dunení dela na hradbách. Forgáč sa prežehnal a rázne vstal. Spolu s ním sa zdvihli všetci poddôstojníci na empore, aj obyčajní vojaci na prízemí hlavnej lode. Kostolom sa prehnala vlna vzrušených hlasov.

„Dajte zvoniť!“ zavolal gróf na kaplána a zvrtol sa, až jeho plášť zvíril sivý opar z kadidla.

Na schodoch sa stretol s Locatellim, de Granom a ďalšími. Zbehli k bráne a náhlivo vyšli na námestie.

Rozľahlá plocha mala tvar obdĺžnika: oproti kostolu sa týčila budova hlavného veliteľstva, vpravo žalár a pranier so šibenicou, vľavo kalvínsky kostol, z ktorého sa práve vyhrnuli Bercsényi a ostatní uhorskí dôstojníci. Stred priestranstva tvorila veľká zastrešená murovaná studňa s niekoľkými rumpálmi a napájadlami.

„Koňa!“ zrúkol Forgáč a nasadil si klobúk s chvostom pestrofarebných pier. „Priveďte mi koňa! A rozožeňte tú chamraď, nech sa nemotá pod nohy!“

Na rínku vládla tlačenica. A nielen na ňom. Do Nových Zámkov sa v uplynulých dňoch nahrnuli utečenci z predmestia i širšieho okolia. Už dávno ich nebolo kde ubytovávať, hoci v pevnosti stálo takmer päťsto domov, všetky murované, viacpodlažné, priestranné. No voľné komnaty, komory, pivnice, sklady či iné vhodné priestory (vrátane tých vo Františkánskom kláštore, v chudobinci, vo fare za Svätým Vojtechom či v lýceu pri kalvínskom kostole) boli dávno obsadené. Námestie a ulice sa zmenili na provizórny tábor. Všade stáli vozy, stany a prosté prístrešky zbúchané zo všetkého, čo bolo poruke. Okrem mrákavy ľudí sa tu hemžili zvieratá – od koní cez dobytok až po hydinu či túlavých psov a mačky. Ulice nemali dlažbu, takže ich hnijúce smeti a výlučky všetkých druhov dokonca i v tomto suchom letnom počasí zmenili na večne mazľavé, neopísateľne páchnuce hnojisko.

Forgáč sa konečne dostal do sedla, čo ho aspoň trochu oddelilo od toho svinstva. Skupina husárov popchla kone, aby pred grófovým sprievodom rozhrnula zafúľaný dav. Úlohu im sťažoval zmätok vyvolaný poplašným trúbením a streľbou.

„Nabok, zlezba! Nezavadzať! Uvoľnite cestu!“

Trúby a bubny hrmeli, zvony na všetkých troch kostoloch rinčali. Jazdci nasledovaní dvojradom pechoty mierili najprv na juh. Ulice boli rovné a spájali sa v dokonalých pravých uhloch. Takmer nad každými dverami sa hojdal vývesný štít označujúci hostinec, obchod či remeselnícku dielňu; v Nových Zámkoch ich bolo vyše dvesto.

V južnom výbežku pevnosti stála rozľahlá zbrojnica a niekoľko skladísk. Boli dobre strážené a chránené vysokým múrom. Pred ním Forgáčov sprievod ostro zabočil na východ.

Ulica ich priviedla k hradbám. Opevnenie malo tvar šesťuholníka, pričom z každého rohu vybiehal majestátny končistý bastión. Cípy pevnostnej hviezdice spájali kurtiny, hrubizné hradby z udupanej hliny nasypanej medzi mocné múry z tehál a kameňa. Vonkajšiu a vnútornú stenu delilo takmer desať siah, takže po vrcholku kurtiny by vedľa seba bočnicu pri bočnici prešlo aj desať vozov. Útroby hradieb boli prešpikované chodbami a kazematami, pivničnými priestormi s klenutými vchodmi a stropmi.

Poplach sa šíril z juhovýchodnej bašty. Nazývali ju Forgáčova po grófovom dedovi, niekdajšom preddunajskom kapitánovi. Sprievod zabočil z ulice pod hradbami do hrdla bastiónu a po šikmej nástupnej rampe vyklusal až hore, šesť siah nad úroveň mesta.

Vrcholok bašty bol rozľahlý ako malé námestie. Uprostred sa týčila murovaná strážnica so šindľovou strechou, z ktorej viedlo schodisko do útrob bastiónu, do skladu streliva. Po obvode stáli delá s blýskavými hlavňami vystrčenými nad predprsne a bankety, plošiny pre pechotu. Na žrdiach v bezvetrí viseli zástavy.

„Hlásenie!“ zrúkol Forgáč na posádku bastiónu a preklusal k východnému lícu, odkiaľ sa naskytoval výhľad na povodie Nitry.

„Vaša milosť!“ pribehol k nemu mladý, ale už hojne zjazvený kapitán Antoni. „Rieku prebrodila početná turecká jazda...“

„Početná?“ uťal Forgáč, zastavil koňa za radom kanónov a zo sedla sa díval na východ. „Čo je to za údaj, kapitán? Koľko je tých skurvysynov?“

„Odhadom šesťsto až sedemsto, vaša milosť.“

„Tak prečo ten poplach, kapitán? Pár stoviek pohanov na koňoch nepredstavuje nebezpečenstvo. Zrejme sú to len vyzvedači.“

„Pane, ďalekohľadom som videl žrde so zlatými polmesiacmi. Budú medzi nimi významní dôstojníci, begovia, možno pašovia, ktovie, či nie aj sám veľkovezír.“

Forgáč prižmúril oči. Pevnosť obklopovala hlboká priekopa napájaná vodou z Nitry. Bola dvakrát taká široká ako samotné hradby. Na dôvažok jej vonkajší breh lemoval glacis – ďalší mohutný val s palisádou na hrebeni. Tento palánok sa pred oboma bránami napájal na masívne trojuholníkové raveliny, ktoré podobne ako bastióny vybiehali do hrotov a vytvárali tak dobre chránené predmostie.

Za opevneniami dohorievalo predmestie. Plamene už nešľahali, v noci strovili všetko horľavé, ale zo spáleniska sa stále valil hustý čmud a miešal sa s nízkymi mračnami, takže sychravý deň ešte viac zosivel.

„Veľkovezír sotva,“ zahundral Forgáč. „Ten sa isto ohlási väčším rámusom a hurhajom. Toto sú len predsunuté voje; majú prichystať cestu, postaviť mosty, založiť tábor a vyhrabať prvé zákopy.“

„Tam, vaša milosť, poniže zrúcaného kostola,“ ukázal Antoni a podal Forgáčovi skladací ďalekohľad. Gróf si štítivo utrel okulár do rukáva a zdvihol ho k oku. Chvíľu sa díval so zmraštenou tvárou a jedným viečkom privretým.

„Vidím,“ potvrdil. „Vlajky, tugy, koraziny, šišaky. Naozaj to vyzerá na vysokých dôstojníkov. Nezdá sa, že by mienili vyjednávať. Prišli na obhliadku. Prezrieť si budúce bojisko.“

„Dobre, že sme predmestie vypálili,“ ozval sa Locatello de Locatelli, ktorý zastavil koňa pri Forgáčovi. „Bude dosť miesta pre nový mohamedánsky cintorín.“

De Grana a ostatní dôstojníci to ocenili úškrnmi, hoci Locatelli sám nehol brvou. Plukovníka jakživ nikto nevidel usmiať sa. Niežeby nemal zmysel pre humor, práve naopak, ale jeho žarty boli šibeničné a suché ako popol vo vychladnutej peci. Často škrípavým hlasom utrúsil niečo, čo jeho spoločníkov rozrehotalo, no on sa ďalej tváril hrobovo vážne, akoby vravel o smrti vlastnej matky. To ostatných zvyčajne rozosmialo ešte viac.

„Cintorín?“ zopakoval zamyslene Forgáč a sklonil ďalekohľad. „Prečo im nevykopať pár hrobov hneď teraz?“

„Ak dovolíte, vaša milosť,“ ozval sa Antoni, „práve som to chcel navrhnúť. Keby teraz Ostrihomskou bránou vyrazila naša jazda, mohla by skosiť za voz saracénskych hláv. Možno dokonca zajať voľaktorého pašu.“

„Ja som za!“ súhlasil okamžite barón Bercsényi, ako vždy pripravený hrnúť sa do boja, čo aj hneď, bezhlavo, bez rozmyslu. „Zvolám husárov...“

„Nič také!“ odmietol rázne Forgáč. „Očividne sú dobre vyzbrojení a družiny pašov podistým tvoria vybraní bojovníci. Stret by mohol skončiť škaredým krviprelievaním.“

„O to predsa ide,“ vyceril Bercsényi zuby.

„Na oboch stranách,“ schladil ho gróf. „Nemôžeme si dovoliť ďalšie straty.“

Dôstojníci na vrchného veliteľa ukradomky pozreli. Ešte pred niekoľkými dňami by s podobným návrhom oduševnene súhlasil a zaraz by dal volať do zbrane. Fiasko pri Parkáne však poriadne skresalo jeho horlivosť a podkopalo sebavedomie. Badali to na ňom, hoci doteraz neprejavil ľútosť nad horami padlých, dokonca si jediným slovkom neuctil pamiatku mŕtvych šľachticov. Ani náznakom si nepriznal otrasnú chybu, ktorá zbytočne zmarila vyše tritisíc kresťanských životov a hrozila ďalšími tragickými udalosťami pre Uhorsko, ba celú monarchiu. Nedokázali posúdiť, či si len odmieta pripustiť vinu, alebo si svoje zlyhanie vôbec neuvedomuje. Dookola omieľal, že za všetko môže Viedeň, váhavý maršal Montecuccoli a hlavne uhorský palatín Wesselényi, ktorý nedokázal zabezpečiť dostatok vojska z insurekcie. Hneď po návrate z bojiska gróf poslal nadriadeným naliehavú žiadosť o posily. Kým nedorazia, zdráhal sa plytvať „ľudskými zdrojmi“. Pevnosť bola neslýchane oslabená – z pôvodných takmer šesťtisíc ozbrojencov zostalo len okolo dvoch tisícok.

„Napriek tomu si myslím,“ podotkol Locatelli, „že by sa patrilo pekne ich privítať.“

„Súhlasím,“ pridal sa Otto de Grana. „Pošlime im správu, že nesedíme skrúšení s hlavami v dlaniach, roztrasenými plecami a drkotajúcimi zubami. Možno nás je málo, ale sme pripravení pevnosť brániť a rozhodne máme čím.“

Forgáč na nich nepozrel, stále sa mračil na vzdialený turecký oddiel, ktorý striedavo mizol a zase sa objavoval za kúdolmi dymu. Potom sklonil pohľad k Antonimu.

„Kapitán?“

„Pane?“

„Máme nabité?“

„Pravdaže, vaša milosť. Kartuny trieštivými, ostatné bežnými.“

„Výborne. Pošleme kacírom pozdrav. Zo všetkých hlavní na Forgáčovej. Na plukovníkov povel. Posádka dela, ktoré rozoženie tú svoloč, dostane desať zlatých!“

„Pane!“ zvolal Antoni a otočil sa k svojim mužom, kričiac rozkazy. Strelmajstri sa rozbehli k námerom diel, aby upravili sklony hlavní. Ďalší muži pripálili od tlejúceho uhlia v železnom koši knôty na luntových paliciach.

„Rýchlo, nech sa nám nestratia!“ prevzal velenie Locatelli, vrchný veliteľ novozámockých delostrelcov. Dym z dohorievajúcich predmestí im kazil výhľad, ale napriek tomu videli, ako sa turecká jazda pohla na juh, zrejme s úmyslom obísť pevnosť dookola.

„Pripravení?“

„Pripravení!“ zvolal Antoni a sám sa chopil luntovej palice.

Všetci muži okrem obsluhy diel odstúpili až ku strážnici v strede bastiónu. Jazdci zosadli a pevne chytili kone za ohlávky.

„Páľ!“ skríkol Locatelli.

Knôty na paliciach klesli k zápalným panvičkám pri koncovom rebrovaní hlavní. Prach sa prudko vznietil, oheň šľahol úzkou zátravkou do hlavne a tam zapálil hlavnú nálož. Delá ohlušujúco zaburácali, vychrlili oheň a dym a odskočili na dĺžku hrubých povrazov, ktorými boli lafety pripevnené k železným kruhom na predprsniach.

Kartuny boli masívne delá, strieľajúce gule s hmotnosťou štyridsať funtov na vzdialenosť pol míle. Na každom z bastiónov však bol umiestnený aj majestátny dvojkartun, ktorý sedemdesiatfuntovú strelu vyslal aj trištvrte míle ďaleko. Kolubriny všetkých typov (falkony, falkonety, trojštvrťovky, veže, dvojkolubriny) boli o čosi štíhlejšie, elegantnejšie a strieľali ľahšie gule, avšak na väčšiu vzdialenosť ako kartuny.

Roj striel presvišťal nad priekopou i palisádou na vonkajšom vale a zlostne, so všetkou silou rachol do ruín predmestia.

To už ale muži na Forgáčovej bašte nevideli, pretože im výhľad zakrylo mračno štipľavého čmudu.

Výhľadu Turkov nič nebránilo. Skazu spôsobenú salvou z pevnosti videli bezchybne, priam bezprostredne.

„Valláhi!“ skríkol Kadizade Ibrahim paša, keď nad Újvárom zahrmelo a na zahrotenom výbežku opevnenia rozkvitli zlievajúce sa dymové kvety. „Dolu hlavy!“

Jazdci klusajúci poza humná predmestia rázne strhli kone od pevnosti naspäť k rieke. Vzduch rozpáralo hvízdanie a skuvíňanie striel. Vzápätí gule dopadli do rozvalín.

Vyprskla hlina a kamenie. Roztrieštilo sa a zrútilo niekoľko múrov. Na bývalej radnici konečne povolil obhorený strešný krov a zosypal sa dovnútra stavby. Zavíril popol, prach a dym.

Krátko nato vybuchli trieštivé strely. Naširoko sa rozleteli sčerneté úlomky trámov, kusy muriva, hrudy hliny, črepy všetkých druhov. Zasypali aj jazdcov na okraji tureckého sprievodu, cengli im do prilbíc a pancierov, pošramotili a splašili kone. Hádam pol tucta mužov sa s krikom zrútilo zo sediel.

Pašovia, begovia a ich suity náhlivo ustupovali k rieke. Nitra obtekala pevnosť v oblúku, južne od nej sa stáčala na západ. V týchto oblastiach sa končilo osídlenie a začínala močaristá pôda s riedkym lesom. Kadizade Ibrahim paša dal mužom znamenie, že môžu spomaliť. Zhromaždili sa na lúke, kde už pod kopytami vlhko mľaskalo.

Köse Ali paša v širokom úsmeve ukazoval svetu žlté kolozuby.

„Toto je muzika pre pravého vojaka!“ chechtal sa v kruhu zamračených a prinajmenšom znepokojených vojvodcov. „Tieto tóny dobre počujú aj moje nedoslýchavé uši!“

„Pozoruhodný dostrel,“ zhodnotil mladý nikopolský veliteľ.

„Pri Prorokovi!“ vydýchol Sari Hüseyin paša. „Keď som začul to diabolské hvízdanie, na chvíľu som bol presvedčený, že sa naše údy pomiešajú s konským mäsom.“

„Veľa nechýbalo,“ pritakal Kadizade. Srdce mu búšilo, ale snažil sa zachovať rozvahu, správať sa ako ozajstný serdár. „Ich delá sa vyrovnajú našim najlepším balyemezom.“

„Vyrovnajú?“ stále sa ceril Ali paša. „Alah odpusť, ale občas treba priznať, že v niečom sú prasožrúti lepší ako my. Platí to najmä pre ich zbrojárov a bronzolejárov.“

„Odhadujem, že na nás vypálilo asi desať diel,“ uvažoval nahlas Kadizade. „A to nemuseli byť všetky kanóny, ktoré na tej bašte majú. Ak je každý zo šiestich hrotov pevnosti rovnako dobre vyzbrojený, majú najmenej šesťdesiat diel. K tomu treba prirátať ďalšie nad bránami, na hradbách medzi baštami, v strieľňach na nižších poschodiach, na ravelinoch pred mostami... Pri Prorokovi, svinský Forgáč môže mať dokopy aj sto diel!“

„My sme cez Dunaj prepravili stosedemdesiat kanónov,“ pripomenul mu Kadnam Jusuf paša.

„Lenže sto hlavní na vyvýšených pozíciách na hradbách,“ delil sa Köse Ali paša o skúsenosti, „je niečo iné ako stosedemdesiat diel dolu na rovine, v zákopoch, za šiancami a košatinami.“

„Prečo na nás vlastne strieľali?“ nechápal Kaplan Mustafa paša. „Museli vedieť, že nás nezasiahnu. Darmo plytvali strelivom.“

„Poslali nám tým správu,“ ozval sa Čelebi, ktorého Ibrahim paša opäť pustil do svojej blízkosti.

Kadizade pozrel na derviša a prikývol. „Evliya má pravdu. Tou salvou nám odkázali, že sa neskrývajú v pivniciach roztrasení od strachu. Čakajú, striehnu, sledujú naše presuny. Sú pripravení urputne sa brániť.“

„Takisto nám dávajú najavo,“ doplnil Ali paša, „že majú dostatok streliva. Toľko, že ním môžu mrhať na takéto výstražné salvy. Počul som starý príbeh o obrancoch hradu, ktorí na dobyvateľov hádzali chleby, sliepky, vajcia, sudy s vínom a dokonca pečeného vola. Chceli tým ukázať, že majú habadej zásob aj na dlhé obliehanie. Nepriatelia potom dobývanie vzdali a odtiahli inam.“

„Ak dovolíš, ctihodný paša,“ zapojil sa opäť Čelebi, „v tom príbehu šlo o lesť. Obrancovia v skutočnosti hodili na útočníkov svoje posledné jedlo. Obávam sa ale, že v tomto prípade je to inak. Nie je to čin zúfalcov. Podľa toho, čo som vypáčil zo svojho otroka, Újvár je naozaj znamenite zásobený. Sýpky a obilné jamy sú plné a zbrojnice a muničné sklady tiež.“

„A to znamená, že veľkovezír sa mýli,“ nezabudol pripomenúť Kadizade. „Skaza, ktorú nám nariadil rozsievať, sa nakoniec obráti proti nám, pretože budeme mať za chrbtami len pustatinu a nič do úst. Pamätajte na to, ctení bratia. Obliehanie bude dlhé a to obilie, ktoré som dal zožať, nás môže zachrániť pred hladom.“

„Áno, všetko nasvedčuje tomu, že tu strávime prinajmenšom niekoľko týždňov.“ Köse Ali paša sa prestal usmievať a s obdivom hľadel na pevnosť. „Len sa pozrite na to opevnenie. Obdivuhodné! Vyrovná sa bájnej Alexandrovej hradbe. Kto ho prekoná?“

„Vravíš, že nemáme nádej zdolať ju?“ zagánil naňho budínsky paša Hüseyin.

„Malovernosť je hriech, brat Arslan. Boh bude stáť pri nás. Ale než sa tejto ďaurskej maštale zmocníme, mnohí z nás vypijú horký kalich mučeníctva. Dobre si pamätám dobýjanie sedmohradského Varadína. Vyše mesiaca sme zasypávali jeho hradby sústredenou paľbou a predsa sme do nich nevyhĺbili priechod pre našich gaziov. Újvár postavili podľa rovnakého vzoru, ale na rozdiel od Varadína nemá päť, ale rovno šesť bášt. Aj jeho hradby sú vyššie a zrejme o čosi hrubšie. Vnútri ukrýva celé mesto. Navyše je tu tá priekopa. Hotová rieka! Ak sa nám aj podarí vypustiť ju, na dne bude bahna vyše hlavy, a to doslova. Ako sa cez ňu prebrodíme? Ani nehovorím o valoch a palisádach na tomto brehu. Prezreli ste si pozorne murované raveliny, ktoré chránia prístup k mostom? Nechcem byť zlým prorokom, ale minieme väčšinu streliva a stovky ľudských životov, len kým sa prebijeme cez ne – a to si otvoríme len prístup k tej prekliatej priekope. Ó áno, bratia v pravej viere!“ Starý vezír sa opäť široko usmial. „Hlavy hore! Pozbierajte všetku silu a odvahu, pretože ak sa nestane zázrak a prasce nám nevydajú pevnosť bez odporu...“

„O tom pochybujem,“ zašomral Kadizade.

„...potom nás čaká veľkolepý boj! Možno najslávnejšia bitka v našich životoch, nezabudnuteľné krvavé zavŕšenie tohto svätého džihádu!“

Po tých slovách nenasledoval nadšený pokrik, práve naopak – rozhostilo sa skrúšené ticho. Vezíri a ich družiny sa dívali na pevnosť a v ich mysliach sa rojili predstavy nesmierneho utrpenia, ktoré ich čaká.

Vyrušil ich rachot kopýt a príchod posla v pestrofarebnom kaftane s krásnymi perami na turbane. Čavuš priniesol správu, že hlavné vojsko pod vedením veľkovezíra najneskôr za súmraku dorazí k Žitave. Ešte predtým mali očakávať príchod dvadsiatich ort janičiarov pod vedením San-ulláh agu. Dvetisíc mužov pochodovalo celú noc, aby mohlo čo najskôr pomôcť so stavbou a strážením mostov, ako aj s kopaním zákopov na predmestí Újváru.

Kadizade dal mužom znamenie a obrátil koňa k brodu cez Nitru. Bol najvyšší čas vrátiť sa do tábora a pripraviť všetko na príchod vrchného veliteľa.

Z juhovýchodného bastiónu ich ešte jedným výstrelom vyprevadilo kresťanské delo. Bolo v tom čosi spupné a posmešné a Čelebi, keď trochu spomalil a natrčil uši, mal dojem, že z hradieb počuje vzdialený smiech.

Hlava sedemnásta,

v ktorej Báthory a Švárny nedobrovoľne pomáhajú s prípravami obliehania. Nočný dážď vnukne obrancom pevnosti myšlienku na útok. Báthory sa ocitne uprostred vojnovej vravy.

„Najsvätejšia trojica, zmiluj sa!“ zvolal otec Švárny, sklonil sekeru a rozhliadol sa, tvár odmietavo, ba popudene zošúverená. „Čo je to za príšerný rámus?“

„Mehter,“ odvetil mu Čelebi zo sedla a obzrel sa za silnejúcim zvukom.

„Také slovo som jakživ nepočul.“

„Vojenský orchester,“ vysvetlil mu Báthory a vztýčil sa od zoťatej jelše, okolo ktorej práve uviazal hrubé lano. Rukávom si pretrel čelo. Hoci naňho Čelebi bral ohľady a prideľoval mu menej namáhavé práce, aj tak sa potil ako somár v truhlici, telo mu brnelo a dych sa krátil. „Dorazili janičiari.“

„Orchester! Skôr to znie, akoby zemské útroby vyvrhli pekelnú kapelu,“ zafučal opát a napochytre sa prežehnal. „Čerti vrzúkajú na strunách z ľudských čriev, píšťalách z kostí a bubnoch potiahnutých kožou hriešnikov! A čo znamená to strašné trieskanie?“

„Bijú na kazany, posvätné kotly,“ poučil ho Čelebi. „Každá orta má svoj. Dvadsať stotín, dvadsať kotlov.“

„To v takomto lomoze pochodujú celý deň?“

„Kdeže. Do kroku im hrá iba mehter. Na kazany udierajú, len keď niekam dorazia. Ohlasujú tak svoj príchod.“

„Janičiari sa radi predvádzajú,“ odpľul si Báthory. „Myslia si, že sú lepší ako ostatné zložky vojska. Vyvolení Alahovi bojovníci. Pohŕdajú dokonca aj sipáhiami. Hej, evliya, čo to znamená? Prichádza veľkovezír?“

„Až zajtra. Janičiarsky predvoj nám pomôže so stavbou a strážením mostov.“

„Takže si môžeme odskočiť na obed?“

Čelebi sa otočil k otrokom a hlasno si odfrkol. „Ráno ste si napchali bruchá, do večere vydržíte. Poďme, stačilo prešľapovania na mieste. Uzly dotiahnuté?“

Báthory sa sklonil k povrazom omotaným okolo stromu a mykol tým, ktorý uviazal ako posledný. Prikývol, obrátil sa k dvojici ťažných volov, chopil sa oprát a vlnivo nimi plesol. Zvieratá zabučali a vykročili. Oje sa zdvihli zo zeme, povrazy k nim upevnené sa napli. Čelebi pošibol záprah jazdeckým bičíkom. Voly začreli kopytá do rozrytej pôdy a okliesnený kmeň sa pohol, pričom krátkymi pahýľmi konárov oral vlhkú zem. Švárny zaťal sekeru do stromu a spolu s Báthorym vykročil za záprahom.

Za nimi na kraji lesa zmĺkli rytmicky búšiace topory, rozľahlo sa „Varúúúj!“ a do vrstvy osekaného raždia sa s praskotom zvalil ďalší strom. Zajatí kresťania hrdlačili pod dozorom tureckých ozbrojencov.

Voly sa terigali k rieke. Spolu s nimi smerovali k Nitre ďalšie záprahy s čerstvým drevom, ako aj rebrináky a káry zvážajúce trámy a fošne z rozobratých stavieb.

„Nemyslite si, že ja v tejto lopote nachádzam potešenie,“ prehodil Čelebi. „Tiež by som radšej sedel v stane pri horúcej káve a venoval sa zápiskom. Namiesto toho sa tu v smrade vášho potu a dobytčieho hnoja plahočím blatom. Pri Prorokovi! Keby som aspoň dozeral na mladých, mocných otrokov. Ale pozrite sa na seba. Jeden dokaličený a slabý ako mucha, druhý načisto ľavý. Viac oštary ako osohu! Mal by som sa vás čo najskôr zbaviť.“

„Ver či nie, evliya,“ uškrnul sa Báthory pochmúrne, „hoci je nám tvoja spoločnosť príjemnejšia ako kopance a korbáče iných pánov, pomýšľali sme už aj na rozlúčku.“

Švárny na kapitána vytreštil oči a varovne potriasol hlavou, ale hneď nato nasadil neutrálny výraz, lebo Čelebi sa obzrel a počastoval ich nevľúdnym pohľadom.

„Pozrime sa,“ gánil na Báthoryho. „Ešte včera si sa dušoval, že aspoň pár dní nepomyslíš na útek. Stačila trocha teplého jedla a noc strávená hlasným chrápaním a už sa ti vrátila vzdorovitá nátura?“

Kapitán sa opäť pousmial a neurčito pokrčil plecami.

„Nevďační podliaci!“ zvolal Čelebi, ale nebol v tom skutočný hnev. „Musím byť na vás prísnejší, zapriahnuť vás do tvrdšej roboty. Poriadne vás umoriť, aby ste večer boli radi, že sa môžete vrátiť do stanu k miske teplého pilafu. To vám vydurí z hláv zajačie úmysly!“

„Neboj sa, evliya,“ Báthory znovu švihol liacami, aby spomaľujúce voly pridali do kroku, „máme na pamäti, čo si pre nás urobil. Zachránil si nám krky, dávajúc do stávky vlastnú povesť a postavenie. Keby sme ti teraz ušli, načisto by sme z teba urobili osla. Prídeme na spôsob, ako sa ti odvďačiť.“

„Mal by som vás predať,“ uvažoval Čelebi. „Ale nie do tureckého otroctva, ani na galeje. Do Újváru. Pýtať za vás výkupné. Som úbohý žobravý derviš, zíde sa mi každý grajciar!“

Báthory sa sucho zasmial, pretože ak sa nejaký súfi vymykal predstave túlavého žobráka, bol to práve Čelebi. Švárny sa však toho nápadu chytil.

„To by bolo obojstranne výhodné. Františkánsky rád nepatrí k najbohatším, ale bratia by žiadosť o výkupné isto nenechali bez odozvy.“

„Cirkev sa možno rada plesne po mešci,“ škeril sa Báthory, „ale za mňa, evliya, ti nikto nedá ani zlámaný groš.“

„Veď si dôstojník a voľakedy si slúžil aj v tejto pevnosti.“

„To je dávno.“

„Pamäť mi ešte slúži. Raz si rozprával, ako si zachránil Forgáčovi život.“

„Ešte dávnejšia minulosť. Odvtedy som najmenej raz upadol do jeho nemilosti. Naposledy sme sa pochytili pri Parkáne. Vystríhal som ho, že lezie do pasce.“

„A mal si pravdu. O to viac by si mali v Újvári ceniť tvoje veliteľské schopnosti.“

„Ale choď, evliya! Ani ty nie si taký naivný. Vieš, ako to chodí. Máš schopnosti? Predvídavý um? Vidíš veci triezvejšie ako ja? V tom prípade si sok, protivník, čo môže podkopať moje postavenie, ba úplne ma oň pripraviť.“

„Nuž hej,“ vzdychol si Čelebi.

„Ako vravím, výkupné za mňa nebude vyššie ako za obyčajného vojaka. Najskôr by ma len vymenili za tureckého zajatca.“

Derviš odovzdane pokrčil plecami. „Možno to tak má byť. Napokon, som tvoj dlžník.“

„Stále ma môžeš darovať veľkovezírovi,“ povedal Báthory stále s úsmevom, ale oči mal hadie.

„Keby som sa rozhodol pre čosi také, len by som ťa tým povzbudil, aby si ufrngol.“

Došli k rieke. Nitra mala riečište zakrojené niekoľko siah pod okolitý terén, takže museli opatrne zísť po šmykľavom blatistom úvoze vyrytom predchádzajúcimi záprahmi a zoťatými kmeňmi. Pri vode sa to hemžilo uhorskými zajatcami. Pod prísnym okom dozorcov zhotovovali plte, ktoré pribíjali k prostým pramiciam a člnom. Z nich potom spájali plávajúce mosty. Jeden už bol hotový, ďalšie dva zrejme preklenú rieku ešte pred súmrakom.

Kým Báthory a Švárny odväzovali kmeň, k rieke dorazil janičiarsky sprievod. Opát sa akurát znovu posťažoval na hluk, keď mehter i dunenie kotlov odrazu stíchlo. Dvetisíc mužov v modrých dolamách a vysokých bielych börkoch sa zastavilo. Dlhé hlavne muškiet, hroty kopijí, bunčuky a pestré vlajky čneli k zamračenému nebu.

„To je aga San-ulláh,“ povedal Čelebi Báthorymu, keď dopredu prešiel postarší muž na koni. „Jeden z najschopnejších janičiarskych veliteľov. Vyzná sa najmä v obliehacích prácach. Vie, kde a ako hĺbiť zákopy a myšie cesty, ako sa dostať cez priekopy, kde podhrabať valy i samotné hradby.“

Aga sa na brehu stretol so skupinou veliteľov, ktorí dozerali na stavbu mosta. Medzi nimi mal hlavné slovo Kiremidži Ahmed efendi, Kadizadeho tajomník a pokladník. So San-ulláhom sa úctivo pozdravili a chvíľku debatovali. Potom sa aga obrátil k janičiarom a rozdal rozkazy. Polovica mužov s niekoľkými vozmi zišla po blatistom brehu k rieke a po prvom dokončenom moste prešla na druhú stranu. Tam rozostavili hliadky a začali z vozov skladať veci na stavbu tábora. Druhá tisícka vojakov odložila zbrane, vysúkala si rukávy a pripojila sa k stavbe mostov. Hneď sa zmenili celkové odhady a vyhliadky.

„Ak budú mať dostatok dreva,“ usudzoval Čelebi, „postavia do večera nie tri, ale rovno všetkých šesť mostov. Takže dosť záhaľky, vraciame sa po ďalší kmeň.“

Báthory sa chopil oprát a obrátil záprah. Správal sa poslušne a po zvyšok dňa bez rečí vykonával Čelebiho povely. Všetko dianie pri rieke však sledoval pozorne a sústredene, s hodnotiacim pohľadom a tvárou odrážajúcou nejasné úmysly a plány. Dervišovi to neuniklo. Všimol si, že kapitán striasol predchádzajúcu odovzdanosť.

Čelebiho premkli obavy. Večer po návrate do tábora si dával dobrý pozor, aby sa kapitánovi či opátovi ani na okamih neotočil chrbtom. Okovy im starostlivo zamkol a viackrát mykol reťazami, aby sa uistil, že dobre držia.

V noci pršalo. Žiadna rýchla prehánka či letná búrka, čo sa s hrmením a hukotom prevalí cez kraj a vzápätí už letí k obzoru, aby páchala škody inde. Toto bol poctivá lejavica, aké zvyčajne prichádzajú na jeseň – vytrvalá, výdatná, umocňovaná rytmickými nápormi vetra.

Studené poryvy kmásali stanmi a niekoľko z nich dokonca strhli. Nikto v tábore veľa nenaspal. Až nadránom, keď dážď konečne poľavil, muži vyčerpane popadali na vlhké prikrývky, hune a prosté lôžka.

Krátko nato ich prebudilo neúprosné volanie k rannej modlitbe.

Hneď po sabahu Kadizade Ibrahim paša s niekoľkými vezírmi nasadli na kone a šli sa pozrieť k Nitre. Očakávali, že rieka zdivela a zničila ich celodenné úsilie. To by veľkovezíra, ktorý už táboril za Žitavou, nepotešilo. Mierne povedané.

Čakalo ich však prekvapenie. Janičiari táboriaci na brehu strážili mosty nielen pred nepriateľmi, ale aj pred hnevom vodných diablov (všetci sa zhodli na tom, že nepriaznivé počasie musí byť dielom démonických mocností, akiste vyvolaných kresťanskými bosorákmi). Sotva dopadli prvé kvapky dažďa, San-ulláh aga zburcoval mužov, nahnal ich k rieke a nakázal štyri už hotové mosty v strede rozpojiť a za volmi a ťažnými koňmi vyvliecť vysoko na brehy.

„Si skúsený a predvídavý muž, aga,“ chválil ho Kadizade. „Zachránil si naše dielo pred skazou.“

Veliteľ janičiarov sa uklonil. „Tvoja chvála je prehnaná, ctený paša. Pozri sa na rieku. Nerozbúrila sa až tak veľmi, ako sme sa obávali. Tok je trochu prudší, ale hladina sa zdvihla sotva o lakeť.“

„Napriek tomu necháme mosty vytiahnuté, kým voda neopadne.“

„Múdre rozhodnutie! No ak smiem niečo navrhnúť...“

„Smelo hovor.“

„Aby sme neplytvali časom, pokračujme zatiaľ v ostatných prácach. Muži môžu stále stínať stromy, zvážať a opracovávať drevo, stavať pramice. Zhotovíme mosty a neskôr, za priaznivejších okolností ich spustíme na vodu. Zatiaľ by som spojil brehy dvoma plťami...“

„Nie je to nebezpečné?“

„Prúd nie je až taký silný. Moji muži si s tým poradia. Sú medzi nimi skúsení stavitelia mostov. Zvíťazili už aj nad dravšími tokmi. Alah je s nami.“

„Aj tak – je to nevyhnutné?“

„Nechcem, aby orty na západnom brehu zostali celkom odrezané. Prasožrúti z pevnosti by to mohli využiť.“

„Pravda. Tak dobre, jeden most spustite na vodu. Ale ak sa niečo pokazí, za škody a zmarené životy ponesieš zodpovednosť ty sám, nikto iný.“

„Pravdaže, múdry paša. Dovoľ mi ešte jednu poníženú prosbu.“

„Vrav, čo žiadaš?“

„Ďalších otrokov, ktorí prejdú na západný breh a pod dozorom mojich mužov sa pustia do hĺbenia zákopov. Jeho veľkovezírska výsosť a vrchný aga Salih zrejme už dnes prídu na obhliadku. Nech vidia, že nezaháľame a začali sme s prípravou obliehania.“

Nikopolský sandžakbeg sa zamračil, ale po krátkej úvahe privolil.

Tak došlo k tomu, že keď Čelebi priviedol k rieke svojich otrokov, namiesto sekery a volského záprahu dostal Švárny čakan a Báthory lopatu.

„Čo to znamená?“ spýtal sa derviš prekvapene.

„Pôjdete za západný breh kopať zákopy,“ oznámil mu Kiremidži efendi.

„Boh to skáral!“ uľavil si Švárny po slovensky, keď im Čelebi preložil, že sa zmenili rozkazy.

Báthory nevravel nič. Napriek nepokojnej noci vyzeral byť pri sile a sústredený. Lopatu poťažkával, akoby si jeho ruky zvykali na novú zbraň.

„Vidím, že ti po rozume chodia neprístojnosti,“ varoval ho Čelebi a tváril sa smrteľne vážne. „Vravím ti, vyhoď si ich z hlavy!“

Kapitán opätoval jeho pohľad, ale namiesto odpovede sa opäť iba temne pousmial. To derviša znepokojilo ešte viac. Aby dodal váhu svojim hrozbám, vytiahol z tulca luk a skúseným pohybom doňho napol tetivu.

„Obaja sa zamyslite, či viete bežať rýchlejšie ako šíp,“ zašomral. „Lebo ak sa pokúsite o útek, budem nútený konať.“

Po brehu zmenenom na šmykľavé bahnisko zišli k rieke. Janičiari medzitým zo západnej i východnej strany spustili na hladinu dlhé plte a v strede ich spojili reťazami. Most sa pod tlakom hnedastého prúdu chvel a hrozivo škrípal. Otroci a ich tureckí dozorcovia však bez väčších ťažkostí prechádzali na druhú stranu. Čelebi zosadol z fŕkajúceho koňa a viedol ho za sebou. Mal čo robiť, aby na klzkých, blatom zamazaných brvnách a trámoch udržal rovnováhu. Švárny sa hlasno modlil a prežehnával. Všemohúci ho zrejme počul, pretože po chvíli sa živí a zdraví vyštverali na novozámocký breh. Čelebi zase nasadol na koňa a viedol otrokov cez janičiarsky tábor k vypálenému predmestiu. Tam ich okamžite zapriahli do práce na hlavnom obliehacom šianci. Zem zo zákopu vyhadzovali na stranu obrátenú k pevnosti, čím vznikal ochranný val. Mnoho janičiarov sa pridalo ku kopaniu. Čakany, motyky a lopaty sa usilovne zabárali do mokrej zeme. Hlina nerobila rozdiel medzi ďaurskými otrokmi a vernými služobníkmi sultána, čoskoro boli všetci bez rozdielu zafúľaní ako ošípané.

„Hlúpi mamľasi!“ fučal Švárny, zatiaľ čo zarýval krompáč do bývalého kapustového záhonu za spáleným sedliackym domom. „Premárniť takú príležitosť! Neodpustiteľné!“

„O čom to hovoríš?“ spýtal sa Čelebi.

„O Forgáčovi a ostatných oficieroch z pevnosti. Hneď na úsvite mali zaútočiť na janičiarsky tábor pri rieke, pobiť bezvercov a rozrúbať mosty vytiahnuté na breh. Kto by im v tom zabránil?“

„Nikto,“ pripustil derviš s obrvami stiahnutými ku koreňu nosa. „Tisíc janičiarov bolo niekoľko hodín odrezaných od zvyšku vojska. Len Alah vie, prečo sa vaši súkmeňovci neodvážili na výpad. Forgáč znovu preukázal svoju nemohúcnosť. Po výprasku pri Džigerdelene musí mať srdce zbabelo zošúverené.“

„Alebo je len opatrný,“ ozval sa Báthory. Opretý o lopatu čakal, kým Švárny nakope dosť zeminy. „Nemá dosť mužov a nechce riskovať ďalšie straty. Zrejme sa rozhodol, že počká na posily.“

„A tie zatiaľ nedostal,“ povedal Čelebi. „Naši zvedovia by isto zazreli oddiely smerujúce k pevnosti. Ktovie, či...“

Západne od nich mocne zahrmelo. Všetka činnosť v zákope razom ustala a každý švihol pohľadom cez násyp.

Mračno dymu im prezradilo, že salva tentoraz nevyšla zo samotnej pevnosti, ale z Ostrihomskej bašty, ravelinu pred východnou bránou. Všetci sa inštinktívne skrčili a vrazili hlavy medzi plecia. Podaktorí, najmä zajatí dedinčania, sa splašene hodili do blata v rozkopanej struhe.

Gule s desivým rachotom dopadli do ruín predmestia, rozryli zem, rozmetali spáleniská, roztrieštili zvyšky múrov. Jedna sa dokotúľala až k zákopu a mľaskla do práve navŕšenej zeminy. Dve strely s burácaním explodovali, blato vychrstlo do výšky a kamene a úlomky muriva doleteli až po prvé janičiarske šiatre. Niekoľko mužov vykríklo a spadlo s krvavými tvárami. Čelebiho kôň zaerdžal a zaspätkoval – derviš musel pevne pritiahnuť uzdu a zovrieť kolená, aby ho zvládol.

„Pre Krista Spasiteľa, nestrieľajte!“ zreval Švárny, hoci ho z takej diaľky strelci na hradbách v žiadnom prípade nemohli počuť. „Je to tu samý kresťan! Chcete mať na svedomí krajanov?“

Niektorí zajatci zahodili nástroje a hrabali sa z mokrého žľabu. Od úmyslu utiecť k rieke ich však odradilo švihanie palíc a plieskanie bičov. Kľajúci dozorcovia hnali vystrašených sedliakov naspäť k lopatám.

Báthory sa vzpriamil. Sychravým a zadymeným ovzduším sa uprene díval k pevnosti a pery mu náhle zvlnil úškrn. Čelebi to postrehol a zbystril pozornosť. Hoci bol ešte trochu ohlušený výbuchmi, začul vzdialený hlas poľnice.

Hneď rozoznal jej tón. Pred niekoľkými dňami rovnaký signál zvestoval Forgáčov útok na turecký palánok. Vyschlo mu v ústach.

„Preč odtiaľto!“ zavelil. „Hýbte sa!“

Švárny sa poslušne začal štverať z jamy, ale na kraji sa zarazil, lebo zbadal, že Báthory stojí k Čelebimu chrbtom a nehýbe sa.

„Rýchlo!“ skríkol derviš. V ruke už zvieral luk a z tulca vyšklbol šíp. „Kapitán!“

Báthory sa otočil a chladne naňho pozrel. „Myslím, že sa na druhý breh nevrátime.“

„Čože?“

„A ak sa nepoponáhľaš, ty tiež nie. Neotáľaj, evliya. Ak ti je život milý, cválaj k mostu. O chvíľu na ňom vypukne ukrutná tlačenica.“

K trúbkam sa pridal silnejúci bojový pokrik. Čelebi sa rozšírenými očami pozrel k pevnosti a uvidel pohyblivú masu, ktorá sa vyhrnula z brány pri päte ravelinu.

Sklonil pohľad k Báthorymu. „Odchádzame! Všetci traja. Inak...“

„Inak čo, evliya?“ Báthory zovrel násadu oboma rukami, lopata zrazu vyzerala ako oštep s neprimerane širokým hrotom. Švárny striasol počiatočný zmätok a napodobnil kapitána odhodlaným pozdvihnutím čakanu.

Čelebi troma prstami potiahol tetivu, šíp skĺzol po pästi zvierajúcej driek luku. Kútikom oka videl, že janičiari nechali otrokov otrokmi, bleskovo sa chytajú zbraní a snažia sa vytvoriť jednu formáciu. Táborom pri rieke sa už rozliehalo výstražné trúbenie, ktosi divo búšil na kazan.

„Kapitán...“ vydýchol Čelebi. Čosi sa v ňom však pohlo a zabránilo mu obrátiť hrot šípu proti Báthoryho hrudi.

„Evliya?“ opáčil kapitán s jasnou výzvou. „Už ti nezostáva veľa času.“

Skutočne, zem i vzduch sa rozochveli hrmením kopýt. Pokrik zosilnel. Jazdci z pevnosti sa rozdelili na tri prúdy a blatistými ulicami v rozvalinách sa valili k rieke. Janičiari konečne vytvorili aký-taký šík, vystrčili húštinu kopijí a horúčkovito nabíjali muškety.

„Zbohom, evliya,“ povedal Báthory.

Čelebi mu naposledy pozrel do očí, ale videl v nich len chladný prísľub, že ak sa o čosi pokúsi, Báthory šmahom zahodí ich voľakedajšie priateľstvo. Nič nepovedal, len s trpkým výrazom sklonil luk a ráznym ťahom uzdy obrátil koňa. Vzápätí už rýchlym klusom mieril k rieke, až z tátošových kopýt odletovali hrudy hliny.

Báthory sa otočil tvárou k jazdcom, čo sa prudko vyvalili z ruín – boli to uhorskí husári v kyrysoch a dolománoch, v rukách šable a dlhé jazdecké pištole, nad hlavami vlajky. V čele sa trepotal Bercsényiho jednorožec.

Švárny zahodil krompáč, padol na kolená a vysoko zdvihol prázdne dlane.

„Sme kresťania!“ kričal, hoci v tom dupote a odhodlanom ryku ho sotva niekto počul. „Nezabíjajte nás! Som Štefan Švárny z františkánskej farnosti!“

Kone v spŕškach mokrej zeminy skákali cez plytké šiance. Dve zablatené postavy v zákope si nikto nevšímal. Prostredný voj husárov s revom, streľbou a rinčaním železa tvrdo udrel na janičiarsky húf. Dva prúdy jazdcov na krídlach pricválali druhom na pomoc a oborili sa na turecké boky.

„Poďme!“ zavelil Báthory a potiahol Švárneho za rukáv. Lopatu zahodil a zdvihol čakan. Opát sa s vytreštenými očami potkýnal za ním – preliezli šianec a utekali cez roľu k spáleným chalupám.

Na kraji predmestia sa rozhorel zúrivý boj. Prudkosť útoku janičiarov zaskočila, ale jazdcov bolo nanajvýš tristo a čelilo im desať stotín elitných tureckých bojovníkov. Napriek tvrdému náporu Uhrov sa orty zomkli do jedného útvaru a začali klásť tvrdý odpor.

Časť husárskej jazdy širokým oblúkom obišla bojisko – zjavne sa chcela dostať k rieke a narobiť skazu na mostoch. Lenže na východnom brehu sa už strhol poplach. Druhá polovica janičiarskeho zboru bez otáľania vyrazila druhom na pomoc a v tejto chvíli už prúdila po spojených pltiach cez Nitru. Uhorskú jazdu na brehu privítala ničivá salva z muškiet. Kone a jazdci s revom a rykom padali do blata. Mnohí sa skotúľali až do vody a hnedastý prúd ich lačne strhol a pohltil.

Husári sa nevzdávali, ruvali sa so všetkou zúrivosťou, šable, sekery, čakany a buzogáne z výšky sediel dopadali na belostné čiapky janičiarov a menili ich na dotrhané krvavé handry. Húfy sultánových bojovníkov kolísali a trhali sa, no hneď sa zase spájali a s vypätím všetkých síl odhodlane držali nepriateľov čo najďalej od Nitry a mostov.

Báthory a Švárny kľučkovali medzi delostreľbou rozoranými dvormi, čiernymi pahrebami po spálených dreveniciach a domami zmenenými na kopy kamenných sutín. Uličkami a prielomami k nim s kolísavou intenzitou doliehal vražedný huriavk z bojiska pri rieke. Občas sa okolo nich mihol jazdec alebo vystrašený utečenec. Pre istotu sa každému pratali z cesty.

Okolo nich pribudlo kamenných budov, väčšinou ošarpaných a obhorených, so strechami a poschodiami preborenými do izieb na prízemí.

„Viem, kde sme,“ dychčal Švárny. Na konci úzkeho priechodu preliezli kopu kamenných kvádrov, ktoré ešte nedávno tvorili priečelie veľkého kupeckého domu. Za ňou sa ocitli na neveľkom rínku. Väčšiu časť priestoru pokrývali sutiny kostolnej veže, odstrelenej náložou. Steny chrámu nejakým zázrakom zostali stáť, portál s ovisnutými vrátami vyzeral ako ústa rozďavené v nemej obžalobe.

„Počujete to?“ znervóznel opát.

Od rieky doliehal bojový huriavk, ale oni sa otočili k pevnosti. Z tej strany sa rýchlo blížil zbor hrubých mužských hlasov:

Išiel Turek cez pole,

hajdúcha postretol,

jatagán hneď naňho

ten pohan vytiahol.

Jatagán vytiahol,

brúsený, jagavý,

no hajdúch fokošom

tresol mu do hlavy!

Báthory zaraz pochopil, prečo jazdci na predmestí s toľkým odhodlaním čelia presile, hoci už mali dávno trúbiť na ústup.

Z pevnosti sa im blížila pomoc.

Sekerou, buzogáňom

po čiernej kotrbe,

nebude viac hajdúch

v tureckej porobe!

Ulicou popri kostole sa na rínok vyvalila masa pešiakov. Báthory a Švárny sa im rýchlo pratali z cesty, no hajdúsi sa vyhrnuli aj z ostatných priechodov. Ústia bambitiek hneď zacielili na utečencov v tureckých odevoch, ale Báthory skríkol:

„Hajtman Morochovič!“

„Kapitán!“ spoznal ho robustný veliteľ hajdúchov a na chvíľu spomalil do kroku. „Hajde s nami, zíde sa každá ruka!“

Nebolo kam uhnúť, po krvi prahnúci bojovníci pribiehali zo všetkých strán. Báthory hodil čakan načisto bezradnému Švárnemu a schmatol sekeru na dlhom porisku, ktorú spoza opaska vyšklbol Morochovič.

Vzápätí už kapitán aj opát bežali v divej strkanici s kričiacimi hajdúchmi naspäť k rieke. Než sa nazdali, dorazili na bojisko a pomiešali sa s husármi. Okolo uší im zahvízdali guľky z dlhých janičiarskych pušiek.

„Kristeježišipannamáriablahoslavená...“ vychrlil Švárny, ale jeho hlas zanikol v bojovom pokriku.

„Hajdúsááág!“

Stret bol hrozný, drvivý, ohlušujúci. Františkán sa zúfalo zahnal čakanom a začiahol ním Turka, čo práve mečom odrážal šabľu uhorského jazdca. Báthorymu, ktorý bežal ďalej, zmizol zo zorného poľa. Kapitán sa neobzeral, mal dosť vlastných starostí. Z dymu a spŕšok blata pred ním sa vynoril hrot tirpanu. Báthory duchaprítomne švihol sekerou, čím odvrátil hrot od svojej hrude, a v plnej rýchlosti vrazil do muža, ktorý zvieral násadu.

Zrútili sa do smršti kopýt a nôh, do blata a krvavého dažďa, medzi padajúce kusy tiel. Báthory pristál na súperovi, čím mu vyrazil dych. Nezaváhal, nadvihol sa na ľavačke a udrel janičiara do tváre poriskom sekery. Otrasený Turek napriek tomu šmátral po jatagáne. Báthory sa nadvihol do kľaku, jedno koleno v nepriateľových slabinách, vykríkol a sekol. Turek sa pokúsil uhnúť hlavou. Ostrie mu skĺzlo po lícnej kosti a obočí, strhlo kožu z tváre a odfaklilo nos. Muž strašne zavyl cez zuby zbavené pier.

„Kriste!“ skríkol Báthory a druhým úderom mu rozťal lebku.

V krvavej tlačenici doňho vrazili a zhodili na zem vedľa dokonávajúceho janičiara. Porisko sekery sa mu vyšmyklo z dlane. Možno piaď od jeho hlavy treslo do zeme podkuté kopyto husárskeho koňa; Báthoryho zafŕkala hnedočervená voda z krvavej kaluže. Zaklial a snažil sa pozviechať. Nahmatal rukoväť janičiarovho šimširu a ako sa dvíhal, vytiahol z pošvy ostro zakrivenú čepeľ. Nad ním ktosi útočne vykríkol. Báthory nezisťoval, čo je zač, ešte v pokľaku zdvihol ukoristenú zbraň nad hlavu a zastavil tým ostrie dopadajúce na svoje temeno. Strhol ho nabok, a kým útočník stihol nabrať rovnováhu, sekol ho cez kolená. Muž zreval a tackavo zaspätkoval. K ďalšiemu výpadu sa už nezmohol – schytal buzogáňom od okolo bežiaceho hajdúcha a zrútil sa s mozgom kypiacim z hlavy.

Báthory ľavou rukou vyšklbol jatagán mŕtveho bez tváre a vztýčil sa. V odeve od Čelebiho, so šimširom a jatagánom v rukách – žiaden div, že sa naňho oboril prvý husár, čo klusal okolo.

„Patrím k vám!“ vykríkol Báthory, keď v iskrivom strete odrazil jazdcovu šabľu. „Som kresťan!“

Mladý janičiar mu uveril a počastoval ho pažbou muškety do boku. Báthory zalapal po dychu, potácavo ustúpil a z poloobratu naverímboha ťal. Niečo trafil, začul bľabotavý výkrik, a keď zase nabral rovnováhu, uvidel janičiara metať sa na zemi a riediť blato krvou.

„V mene Krista!“ zvolal, keď sa naňho šabľou zahnal postarší hajdúch. Muž ho v tom huriavku zrejme vôbec nepočul, posadnutý bojovou zúrivosťou trieskal do zdvihnutého šimširu tak dlho, kým ustupujúci Báthory nezakopol o konskú mrcinu a nezvalil sa cez ňu do zmesi blata, čriev a výkalov. Miagal sa v tej brečke v snahe rýchlo vstať, ale keď sa obzrel, hajdúcha už nevidel. Nadvihol sa a zočil chlapa ležať za koňom. V bruchu mal zapichnutý šíp (niektoré oddiely janičiarov stále uprednostňovali luky pred mušketami), zimnične sa triasol a na ústa mu vyrážala krvavá pena.

Nad bojisko vzlietol hlahol tureckých trúb a bojové volanie z hrdiel, čo ešte nezachrípli od kriku v krvavej skrumáži. Báthory, stále na štyroch, otočil hlavu za zvukom. Chvíľu mu trvalo, kým sa zorientoval a pochopil, že trúbenie a pokrik prichádzajú od rieky. Vzápätí sa k nim pridalo dunenie kopýt. Mnohých kopýt.

Ako inak, Turci za riekou sa rýchlo spamätali a z tábora vyrazili oddiely sipáhiov. Prehnali sa po moste a zapojili do boja. Rázne, prudko, celú tú zablatenú a skrvavenú bojovú tlačenicu doslova hrnuli pred sebou.

„Ústup!“ reval niekto – Báthorymu sa zdalo, že je to sám Bercsényi. „Ústup do pevnosti!“

Kdesi nad kapitánom sa naozaj mihla vlajka s jednorožcom. Preliezol mŕtveho koňa, pozviechal sa a nemotorne bežal k ruinám predmestia. Svet okolo neho sa zvíjal v ukričanom špinavom chaose, erdžiace kone s jazdcami i prázdnymi sedlami cválali tam a späť, ranení muži sa s prerývaným revom plazili krvavým bahniskom. Z neba padali šípy, sporadicky rachotili výstrely, bzukotali guľky, víril štipľavý dym.

Zadychčaný Báthory zistil, že beží s roztrúsenými hajdúchmi a husármi po širokej ceste, čo viedla od Nitry cez predmestie k Ostrihomskej bráne. Za nimi sa valili opäť zomknuté janičiarske orty. Kdesi na pozadí sa mihali sipáhiovia s kopijami a mečmi v rukách, nad hlavami bunčuky a vejúce vlajky.

„Varúúúúúj!“ ozval sa spredu varovný krik, ale tentoraz nešlo o padajúci strom. „Pohania na pravom krídle!“

Báthory natiahol krk a vtedy sa z ulice vpravo skutočne vyrútili tureckí jazdci a tvrdo udreli na husárov v čele ustupujúcich uhorských oddielov. Mnohých doslova zmietli zo sediel, vlajky popadali, kone ryčali.

Hajdúsi okolo Báthoryho s hromžením zabočili doľava, medzi ruiny. Kapitán utekal s nimi. Prebehli uličkou, dvorom zasypaným troskami, potom dlhým tienistým priechodom a zrazu boli naspäť na rínku pred kostolom.

„Ku mne, bratia!“ hulákal hajtman Morochovič. Stál na hromade sutín z kostolnej veže a nad hlavou krútil veliteľským buzogáňom. „Zomknite sa!“

Z bočnej ulice vtrhla na rínok družina husárov s Bercsényim v čele.

„Preč odtiaľto!“ kričal barón. „Obrezanci sú nám v pätách!“

Báthory začul za chrbtom dupot kopýt. Obzrel sa v nádeji, že sú to ďalší utekajúci husári.

Nie. Tesnou ulicou, ktorou sa pred chvíľou dotackal, sa hnali jazdci v turbanoch a šišakoch.

„Pohania!“ skríkol a rozbehol sa ku kostolu, pred ktorým sa zhromažďovali utečenci.

Bercsényiho jazda nehľadela na pešiakov, rozrazila húf kľajúcich hajdúchov a chcela sa pustiť bočnou ulicou popri kostole k ravelinu. Lenže zozadu k chrámu pricválali ďalší sipáhiovia, ktorí medzitým galopom obišli zrúcaniny. Tým odrezali aj poslednú únikovú cestu.

„Naspäť!“ zreval barón a surovým ťahom uzdy prinútil koňa otočiť sa. „Sme v pasci!“

Tureckí jazdci vtrhli na priestranstvo a krvilačne sa vrhli na kresťanských bojovníkov. Hneď za nimi sa dohrnuli janičiari prahnúci po pomste. Na rínku sa rozpútal nový, ešte zúrivejší boj.

Báthory uviazol v tlačenici ustupujúcej ku schodom kostola. Čoskoro sa už potkýnal po otlčených stupňoch a z vyvýšenej pozície zazrel tureckú záplavu prúdiacu zo všetkých ulíc, dvorov a prejazdov. Na vlastné oči videl Bercsényiho, ako sa na koni pokúša prekonať rozvaliny kostolnej veže. Kôň sa však pošmykol na kvádroch a nohy mu zapadli do sutín. So strašným rykom spadol a dochrámal si nohy. Bercsényi zmizol v mori bojujúcich mužov ako balvan pod hladinou.

„Do kostola!“ zrúkol hajtman Morochovič. Báthory spolu s ďalšími hajdúchmi prebehol bránou do priestrannej hlavnej lode.

Strop kostola pripomínal rebrá mŕtvej obludy, dierami presvitalo olovené nebo. Vnútro chrámu bolo zasypané kamennými troskami, dlažba roztlčená, drevené lavice na márne kúsky, chór preborený, pretože sa naň zrútila časť veže. Muži sa rozbiehali na všetky strany a hľadali únikové cesty, ktoré zároveň mohli poslúžiť nepriateľom pre útok. Masívne múry však nejakým zázrakom zostali nepoškodené.

„Sakristia!“ hulákal Morochovič. „Nech sa sem nedostanú cez sakristiu!“

Hajdúsi ta vyrazili, Báthory s nimi. Dvoma miestnosťami v trakte vedľa oltára prebehli akurát včas – Turci medzitým objavili dvere v bočnej uličke. Rovno na prahu sa strhla bitka a hajdúsi mali čo robiť, aby mohamedánov vytlačili von. Padlo aj niekoľko výstrelov, Báthoryho zafŕkala krv z hlavy mladého hajdúcha. Spoločným úsilím sa im však podarilo vytisnúť Turkov cez prah a zabuchnúť dvere. Báthory ustúpil a nechal hajdúchov, nech vráta poriadne zatarasia troskami a dodrúzganým nábytkom.

Vrátil sa do hlavnej lode. Pred hlavnou bránou stále prebiehal besný boj.

„Prašiny všivavé! Bodaj vás capi z pekla prznili do riti!“

Báthory spoznal ten hlas a začudoval sa. Pri Bercsényim museli stáť všetci svätí, ten chlap bol nezmar. Hoci krvavý a doráňaný, predsa sa prebojoval ku kostolu a teraz mala jeho šabľa hlavné slovo pri vyháňaní bezvercov od kostolného prahu.

S vypätím všetkých síl sa podarilo zavrieť okovanú dvojkrídlovú bránu a zastrčiť do držiakov závoru. Na rínku sa zúfalo rozkričali kresťanskí vojaci, ktorí sa nestihli prebiť ku kostolu a zavretá brána pre nich znamenala ortieľ smrti. Ich smrteľný krik však doliehal ako čosi vzdialené, čomu už nehodno venovať pozornosť. Muži vnútri zvláčali k bráne zvyšky kostolného zariadenia, aby vytvorili pevnú zátarasu.

„Kapitán?“

Báthory sa prekvapene otočil za slabým hlasom. Na podlahe s chrbtom opretým o jeden z pilierov sedela bytosť od hlavy po päty pokrytá blatom a krvou.

„Nebesia,“ vydýchol kapitán. „Bol som si istý, že vás janičiarske čižmy zadupali do zeme.“

„Ako vidíte, naozaj to urobili,“ chripel Švárny. „Ale zdvihol som sa. Ani presne neviem, ako som sa sem dotackal.“

„Ste zranený?“

„Neviem. Všetko ma bolí, akoby ma zasiahlo tisíc tureckých šabieľ. Nemôžem hýbať ľavou rukou, zrejme je zlomená. Tečie mi niekde krv?“

„Ťažko povedať. Seďte. Odpočívajte. Turci nám dajú pokoj len chvíľu.“

„Báthory?“

Kapitán sa otočil. Kráčal k nemu Miklós Bercsényi. Okrem iných zranení mal dlhý šrám nad obočím, z ktorého mu crčala krv cez mihalnice na líca. Utrel si ju rukávom, čím však len roztrel špinu po celej tvári.

„Ste to vy, naozaj,“ pokýval hlavou. Zastal, zafučal a zrazu sa mu minula sila. Klesol zadkom na zvyšok lavice, len tak zaprašťala. Šabľa zaškrípala hrotom o dlážku, ale nepustil ju, zvieral rukoväť v zanovitom bojovnom kŕči. „Ako ste sa sem dostali?“

„Dlhý príbeh,“ pokrčil Báthory plecami.

„Nemáte náhodou čutoru plnú vína, že nie?“

„Aj voda by stačila. Ale nemám.“

„Doriti.“

Báthory sa so stenaním zviezol vedľa Švárneho.

„V tomto kostole som často slúžil omšu,“ vysúkal zo seba františkán.

„Nuž, zrejme dostanete príležitosť obetovať tu aj vlastné telo a krv,“ povedal Bercsényi a znovu si pretrel čelo a oči. „Okolo sa hemží aspoň tisíc pohanov. Ak nám neprídu z pevnosti na pomoc, je po nás.“

„V pevnosti ešte zostal niekto bojaschopný?“ spýtal sa Báthory.

Bercsényi si len neurčito odfrkol.

„Barón!“

Dohrnul sa k nim Morochovič. Stále mal bojovnú náladu a celkovo pôsobil dojmom valiacej sa lavíny.

„Čo vysedávate?“ oboril sa na Bercsényiho. „Nenasedeli ste sa dosť v sedle? Ja som utekal po vlastných a stále vládzem!“

Šľachtic naňho zagánil. „Keby ste bežali rýchlejšie, mohli ste skôr doraziť na bojisko. Prelomili by sme janičiarov a včas odrezali most.“

Hajtman sa nadýchol, až mu v sudovitej hrudi zahrmotalo, ale namiesto hromženia len frkol nosom a odpľul si.

„Koho je to vina, o tom sa budeme škriepiť inokedy.“

„Inokedy?“ uškrnul sa Bercsényi krivo. „Sme obkľúčení desaťnásobnou presilou. Prinajmenšom.“

„Tým chcete povedať čo? Že je koniec? Že zložíme zbrane a počkáme, kým tá svoloč vylomí bránu a otvorí nám tepny?“

„Nie,“ zdvihol barón šabľu a prebehol ju pohľadom, akoby hodnotil, či nie je príliš vyštrbená a nezlomí sa pri prvom náraze na kilič, šimšir či korazin. „Pravdaže nie.“

„Tak čo urobíme? Vy tu velíte, vyhútajte dačo!“

Bercsényi otočil pohľad k oltáru. V skutočnosti tam žiadny nebol – sochy, veľký krucifix, monštranciu a všetko cenné odviezli do pevnosti. Čelo kostolnej lode tvoril smutne prázdny výklenok s ošarpanými maľbami.

„Sme predsa v kostole,“ pokrčil Bercsényi plecami. „Navrhujem, aby sme sa pomodlili.“

Morochovič naňho fľochol. Keď videl, že to barón myslí vážne, hlasno sa zarehotal. Jeho hlas sa rozľahol sálou a všetci muži za ním obracali zaskočené, spýtavé pohľady.

V tom smiechu sa zlosť miešala s horkosťou a nemalou porciou zúfalstva.

Hlava osemnásta,

v ktorej sa obkľúčení muži odmietnu vzdať. Báthory sa brodí krvou k Novým Zámkom. Začína sa obliehanie, ktoré zmení osud Horného Uhorska.

„Markíz!“ zrúkol Forgáč zo sedla, keď preklusal po moste pred Ostrihomskou bránou, potom predmostím a napokon sa po šikmej rampe z udupanej hliny dostal na širokú ochodzu ravelinu. Ten mal, tak ako hlavné bastióny pevnosti, dve murované líca zbiehajúce sa v hrote, čo bodal proti predmestiu. „Hlásenie! Aké máme straty?“

De Grana k nemu podišiel a nadýchol sa, ale v tom okamihu vzbĺkli panvičky na piatich kolubrinách, vzduch rozdrapila hromová salva a vrch ravelinu pohltil dym. Gróf ťahom uzdy chlácholil strečkujúceho koňa.

„Presné počty zatiaľ ťažko odhadnúť, vaša milosť!“ zvolal de Grana a klobúkom rozháňal sivé kúdoly. „Utečenci stále prichádzajú. Kanonádou sa snažíme presvedčiť Turkov, že prenasledovať ich až k pevnosti nie je dobrý nápad.“

Na miestach, kde sa líca ravelinu primkýnali k valom lemujúcim priekopu, boli vyhĺbené poterny, výpadové brány. Tmavými klenutými tunelmi prúdili do pevnosti jazdci i pešiaci z oddielov znivočených stretom na brehu Nitry.

„Nechajte si tie reči, markíz,“ naklonil sa Forgáč v sedle. „Povedzte mi odhad strát!“

De Grana si pretrel oči, slziace od čmudu. „Sto mužov, pane. Prinajmenšom. Možno dvesto. K tomu nemálo ranených. Nepodarilo sa zladiť útok jazdcov a pechoty. Janičiari sa rýchlo spamätali a posily z druhého brehu dorazili až nečakane...“

„Dvesto padlých?!“ zreval Forgáč, až sa markíz mykol. „Chcete povedať, že sme prišli o ďalšie dve stovky chlapov?“

„Je to len odhad, vaša milosť. Možno ich bude výrazne menej.“

„Alebo výrazne viac?“

„Nuž, za týchto okolností skutočne ťažko...“

„Aj sto je priveľa!“ vyštekol Forgáč. „Dofrasa, markíz! Táto pohroma padá na vašu hlavu! A na plukovníkovu. Keby ste do mňa s Locatellim nehučali od skorého rána...“

„Pane!“ narovnal sa de Grana a do výrazu i hlasu mu vstúpil hnev. „Radili sme vám zaútočiť hneď na úsvite, kým boli mosty rozpojené a polovica janičiarov celkom odrezaná na našom brehu. Keby sme na nich udreli včas, pri rannej modlitbe, dopadlo by to inak. No vaše váhanie...“

„Takže je to moja vina?!“ sekol Forgáč. „Pane na nebi, ďalší krvavý kúpeľ, ktorý oslabil posádku pevnosti! A veľkovezír už táborí za Žitavou.“

„Pane, zle je!“ zakričal ktosi zúfalo.

Šľachtici sa obzreli za hlasom. Jeden z husárov vracajúcich sa z neúspešného výpadu hneď za poternou otočil koňa a po rampe vyklusal na vrchol ravelinu. Len s vypätím posledných síl sa držal v sedle a bol taký doráňaný a zaliaty krvou, že ho vôbec nespoznávali, hoci podľa odevu patril k šľachte.

„Ďalšie Jóbove zvesti?“ oboril sa naňho Forgáč. „Sem s nimi!“

„Vaša milosť... Zostali tam. Zavretí v kostole...“

„Kto, do psej matere?“

„Urodzený pán Bercsényi a hajtman Morochovič,“ vyrážal zo seba husár. Mlel z posledného, oči sa mu obracali stĺpkom, viečka klesali. „S nimi mnoho mužov, celé tucty. Pohania ich zatlačili do chrámu a obkľúčili ho. Je ich tam ako múch. Ledva som sa presekal z jatiek na rínku...“

Mužovi došiel dych. Klesol tvárou na konskú šiju a zviezol sa popri tátošovom pleci. De Grana v poslednej chvíli priskočil a zachytil ho. Krikom žiadal pomoc.

Forgáčovi sa zošúverila tvár, odrazu vyzeral na svoj vek, ba dokonca starší. Popchol koňa k obsluhe ravelinu, ktorá sa činila okolo diel, vymetala hlavne a pripravovala gule a prach na ďalšiu streľbu.

„Kapitán!“ zavolal na veliteľa posádky. „Ďalekohľad!“

Dôstojník hneď poslušne pribehol a splnil grófov rozkaz. Forgáč cez trhajúci sa dym skúmal juhovýchodné predmestie. Ruiny tamojšieho kostola bolo aj odtiaľto zreteľne vidieť. Uličkami popri otlčenej stavbe sa prelievali zástupy Turkov.

„Ako to vyzerá, pane?“ prikročil k nemu de Grana.

Forgáč sklonil ďalekohľad a zavrtel hlavou. „Nanič. Pohania sa zhrčili okolo kostola. Takže je to pravda. Vnútri sa bránia naši ľudia.“

„Vaša milosť...“ začal markíz, ale nech chcel navrhnúť čokoľvek, rozmyslel si to skôr, než mu slová vyšli z úst.

Forgáč dobre vedel, čo de Granovi zišlo na um. „To je vylúčené, markíz. Dobre to viete. Nemôžeme im ísť na pomoc. Turkov je tam ako švábov na smetisku. A spoza rieky sa neustále valia ďalší.“

„Barón Bercsényi je jeden z našich najlepších mužov.“

„Viem. Morochovič tiež. Ale spýtajte sa sám seba, či kvôli nim obetujete ďalších sto mužov. Alebo aj viac.“

„Kostol je v dosahu našich diel...“ začal de Grana, ale opäť zmĺkol a pokrútil hlavou. Nezmysel. Strieľať tak presne, aby zasiahli len nepriateľov a nie samotný kostol, sa nedalo.

„Takže ich tam necháme?“ spýtal sa. „Obetujeme ich?“

„Nestavajte ma do pozície chladnokrvného odľuda, ktorý urobí toto rozhodnutie,“ opáčil Forgáč. „O ich osude bolo rozhodnuté vo chvíli, keď uviazli v obkľúčení.“

„Možno ak vydržia do súmraku, potme by sme mohli skúsiť...“

„Nič také, markíz. Z pevnosti už nevyjde ani noha, kým nedorazia posily. Palatín a Montecuccoli už určite dostali moju žiadosť. Počkáme na doplnenie posádky. Dovtedy nevyplytváme už ani jeden život.“

„To je pre Bercsényiho a ostatných v kostole rozsudok smrti.“

„Nie nevyhnutne. Obkľúčení muži si isto uvedomujú, že nemajú žiadnu nádej. Zostáva im jediné: vzdať sa, prijať údel zajatcov a dúfať, že ich vykúpime alebo vymeníme za tureckých väzňov.“

Otto de Grana sa zhlboka nadýchol, ale nič nepovedal, len odovzdane prikývol.

„Neprichádza do úvahy!“ zavrčal Bercsényi a hoci zvýšil hlas len trochu, jeho slová sa zvučne rozliehali chrámovou loďou. „Nikto ma neprinúti, aby som skurvenému pohanovi, tomu špinavému zvieraťu bez duše dobrovoľne odovzdal šabľu, nieto si pre ním kľakol. Ako je Kristus nado mnou, prisahám, že nič také neurobím!“

„Ani ja,“ pridal sa Morochovič. „Žiadny mohamedán ma neuvidí na kolenách. No zachovajme rozvahu. Jeden útok sme odrazili,“ hajtman lakonicky zhodnotil divú bitku na chóre, ktorou pred chvíľou zmarili snahu Turkov dostať sa do kostola po rebríkoch a cez prielomy v múroch pod strechou, „ale strelivo nám dochádza a sily tiež. Brána už dlho nevydrží a aj zadný vchod bude čo nevidieť na triesky.“

Jeho slová potvrdzovali rytmické nárazy niečoho ťažkého do hlavných vrát, ako aj búšenie sekier na dverách sakristie. Drevo praskalo, kovanie škrípalo, sypal sa prach. Turci na priedomí sa zborovo povzbudzovali, dokonca im rezko zahral mehter.

„A s pomocou zvonka by som nerátal,“ ozval sa Báthory. Hovoril chladne a pokojne, akoby sa v takejto situácii ocitol už mnohokrát a nedialo sa tu nič, čo by ho mohlo vyviesť z miery. „Určite nie z pevnosti. Beztak v bitke utrpeli značné straty. Nepošlú ďalších mužov, aby nás odtiaľto vysekali. Vo výsledku by zmarených životov bolo viac ako tých spasených.“

„To je jasné,“ prikývol zachmúrene Morochovič. „Sme odkázaní sami na seba. Takže to ešte raz celé dobre zvážme.“

„Chcete sa vzdať?“ fľochol naňho Bercsényi. Čo ako bol doráňaný a unavený, chodil na pľaci medzi oltárom tam a späť ako šelma v klietke.

„Už som jasne povedal, že nie,“ odsekol hajtman. „Ale je nás tu aspoň päťdesiat...“

„Štyridsaťsedem,“ upresnil jeden z husárov.

„Nemali by sme od všetkých mužov žiadať, aby bojovali až do konca a položili svoje životy.“

Bercsényi zastal. „A čo teda? Dáme im na výber? Rytierska smrť alebo potupná poroba?“

„Zajatie nie je až taká zlá možnosť,“ povedal Báthory. „Pozrite sa na mňa. Ešte pred niekoľkými hodinami som bol otrokom jedného Turka. A teraz...“

„Teraz sa vaša situácia prudko zlepšila,“ zaškeril sa Morochovič.

Báthory sa chabo pousmial. „Chcem tým povedať, že Turci používajú zajatcov na rôzne práce, stavbu mostov, kopanie zákopov. Núka to veľa príležitostí utiecť. Okrem toho, počas obliehania budú prebiehať pravidelné výmeny väzňov. Nejeden kresťan, čo odtiaľto teraz odíde v putách, bude už o pár dní opäť stáť na hradbách a brániť pevnosť.“

„Len aby,“ vrčal Bercsényi a zase začal nervózne pochodovať. „Môže sa stať, že všetkým, čo sa vzdajú, hneď na rínku zotnú hlavy. Nepočuli ste o tom, Báthory? Jeden utečenec z Ostrihomu rozprával, že veľkovezír dal popraviť všetkých zajatcov z bitky pri Parkáne. Pred jeho šiatrom zoťali tristo hláv a navŕšili z nich hnusnú krvavú mohylu.“

„Počul som o tom,“ zachmúril sa Báthory.

„Takže je to pravda? Ten chlap nepreháňal?“

„Naozaj sa to stalo,“ potvrdil kapitán temne. Čelebi sa o jatkách, ktoré ohúrili dokonca aj Turkov samotných, zmienil počas večerného rozhovoru. „Musíme ale dúfať, že sa tentoraz zachovajú inak. Ako vravím, potrebujú každú ruku na obliehacie práce...“

„Možno, dúfať, modliť sa, spoliehať sa na pohanské milosrdenstvo,“ vypľul Bercsényi. „To sú na hovno vyhliadky, Báthory. Ak nás majú pohlušiť, tak nech to nie je na kolenách. Radšej sa na nich vrhnime a každý z nás pošle do pekla aspoň tri kacírske duše, než nás dorúbu a dostrieľajú.“

Vonku sa rozľahol rázny povel a nárazy baranidla do hlavnej brány ustali. Stíchlo aj pokrikovanie Turkov a nepatrične veselý orchester. Príkazy obehli kostol, načo sa odmlčali aj sekery zápasiace s hrubými dverami do sakristie.

Muži v kostole upierali na vráta nedôverčivé pohľady. Boli presvedčení, že teraz príde niečo ešte horšie.

„Mládenci, čo sa to tam deje?“ zavolal Morochovič na chlapov, čo hliadkovali na zvyšku empory a mali cez diery v múroch výhľad na rínok i bočné ulice.

„Ustupujú, brat hajtman!“ hlásil jeden zo strážcov. „Už vypratali schody a pľac pred vchodom. Zdá sa, že to vzdali.“

Niektorí muži sa potešili a prepukli v jasanie a ďakovné modlitby.

„Zavrite zobáky, chumaji!“ oboril sa na nich Morochovič. „To nie je koniec. Len dostali lepší nápad. Lepší pre nich, skazonosný pre nás. Všetci na nohy a pripravte sa! Bambitky, šable, sekery na stret!“

„Brat hajtman!“ zakričala znovu hliadka na empore. „Niečo sa blíži po hlavnej ceste od rieky. Všetci ta pozerajú. Uvoľnili priechod... a do riti!“

„Čo je? Čo vidíte?“

„Delá,“ sykol Báthory a šťukol kohútikom dlhej pištole; „zdedil“ ju po husárovi, ktorý nedávno podľahol zraneniam. Rovnako prišiel k šabli, ktorá mu do ruky sedela predsa len lepšie ako turecký meč.

„Záprahy s kanónmi!“ potvrdil strážca. „Jeden, druhý... Panebože! Pol tucta diel! Tých veľkých! Blížia sa ulicou na rínok!“

Vonku znovu zahral orchester a nad rozvaliny vzlietlo zborové volanie:

„Allahu ekber! Allahu ekber! Allahu ekber!“

„Kurevská robota!“ zaklial Morochovič od srdca. Niektorí sa zháčili a prežehnali, ale hajtman si ich nevšímal, vytiahol bambitku a siahol po prachovnici. „Dúfal som, že vyvalia bránu a vtrhnú dovnútra a budeme mať príležitosť rozpoliť zopár kotŕb. Takto nás len rozpučia ako larvy, pochovajú pod rozstrieľanými múrmi.“

Rytmický pokrik pred kostolom zmĺkol, mehter tiež. Do náhleho ticha zaerdžal kôň.

„Brat hajtman, delá sú tu!“ zakričala hliadka na empore. „Už ich nabíjajú!“

Muži v kostole striedavo kliali a modlili sa. Bercsényi tasil šabľu a zvolal husárov.

„Páni rytieri! Nebudeme tu čakať na Smrtku. Ideme!“

„Kam?“ otočil sa k nemu Morochovič.

„Vraciame sa do pevnosti,“ vyceril Bercsényi zuby.

„Čože?“

„Turci odstúpili od kostola, aby dali priestor delám. Pred dverami už nie je taká tlačenica. Využime to! Vybehneme cez sakristiu a pokúsime sa presekať z obkľúčenia. Aj keby prežil len jeden z nás, bude to vždy lepšie, ako by sme tu mali všetci skapať dochrámaní pod troskami.“

Morochovič zmraštil huňaté obrvy, akoby s takou víziou nesúhlasil, ale potom rázne prikývol.

„Dobre. Chlapi, rýchlo sa pomodlite! Odchádzame.“

Báthory podišiel k Švárnemu, ktorý stále sedel s chrbtom opretým o pilier.

„Dvíhajte sa, otče.“

Opát unavene zavrtel hlavou. Vyzeral, akoby sa mu ukrutne driemalo, ledva držal viečka zdvihnuté. „Ja nie, kapitán. Nevládzem ani vstať, dupľom utekať...“

„Pomôžem vám!“

„Nezmysel. Zdržiaval by som vás a ohrozil aj váš život. Vy máte nádej utiecť. Mňa tu nechajte. Toto je dobrý hrob pre mnícha. Vlastne najlepší možný.“

„Došľaka, otče...“

„Nekľajte v dome Pána, kapitán.“

„Neveriaci!“ vykríkol ktosi pred bránou po latinsky. „Dobre počúvajte, prisluhovači diabolského cisára!“

Báthory sa odvrátil od Švárneho, vzpriamil sa a prižmúril oči.

„Máme tu delá a čoskoro príbytok vašej pomýlenej viery rozstrieľame na prach!“

Báthory už nepochyboval – bol to Čelebiho hlas.

„Vznešený veľkovezír Osmanov Fazil Ahmed Köprülü je stelesnenie milosrdenstva a dáva vám na výber! Ak okamžite zahodíte zbrane, otvoríte dvere a vyjdete s rukami nad hlavou, nositeľ pečate ušetrí vaše životy. Tak prisahá pri samotnom Alahovi! Nebudete popravení. Vsadíme vás do okov a vymeníme za tureckých zajatcov v pevnosti! Počujete? Druhýkrát túto veľkorysú ponuku nedostanete. Hneď sa vzdajte, inak začneme strieľať a na vaše všivavé hlavy dopadne strašná skaza!“

Morochovič sa rozhliadol. „Je tu niekto, kto tomu skurvysynovi verí a chce vyjsť hlavnou bránou? Bez zbrane, kolenačky, ako zbitý pes?“

Namiesto odpovede špinavé a krvou zababrané ruky tuhšie zovreli pažby, poriská a rukoväte, tváre odhodlane stvrdli, niektorí muži si pohŕdavo odpľuli.

„Vypadnime už,“ povedal Bercsényi a zamieril k dverám do sakristie.

Veliteľ hajdúchov sa zhlboka nadýchol a zakričal, až sa z puklín v stenách vysypal prach: „Dobre ma počúvaj, obrezanec! Odkáž tomu svojmu veľkovezírskemu psovi, aby sa obliekol do hune, potrel sa hnojom a baraními šťankami a šiel trtkať ovce! Počul som, že je to v končinách za Carihradom obľúbená kratochvíľa!“

Hajtman nepočkal na odpoveď, zvrtol sa a nasledoval baróna.

Na rínku sa rozhostilo nechápavé ticho. Báthory vedel prečo – Čelebi uhorskej reči nerozumel.

„Vstávajte, otče!“ otočil sa kapitán k Švárnemu, ale zarazil sa.

Opát sa už neopieral o pilier, ležal vedľa neho v zväčšujúcej sa kaluži krvi. Ešte dýchal, ale veľa času mu nezostávalo. Báthory sa k nemu sklonil a dotkol sa jeho plešivejúcej hlavy, akoby mu dával posledné rozhrešenie.

„Boh s vami.“

Švárny už neopätoval jeho pohľad, zrak mal kalný, ale pery sa ešte pohli.

„Aj s vami, kapitán... Zachráňte svoju rodinu...“

„Sľubujem. Ak sa mi podarí zachrániť seba.“

Delá zarachotili, všetkých šesť v rýchlom slede.

Jedna guľa zasiahla bránu a rozrazila ju, až sa závora rozletela na triesky a vzduchom sa zatočili kusy kovania; nato strela dopadla medzi lavice a niekoľko z nich roztrieskala na márne kúsky. Ďalšie gule zaduneli na čelnom múre, až sa zosypala omietka a kamenné úlomky, zavíril prach. Dve strely prebili popraskanú, oslabenú stenu nad chórom a vmietli dovnútra veľké kusy stien a kúdoly rozdrobeného muriva. Poškodená empora nadobro zhrčala.

Švárny s nečujnou modlitbou na perách zavrel oči. Báthory s hlavou medzi plecami utekal do sakristie. Muži už odstránili nábytok a trosky blokujúce dvere, odomkli a vyhrnuli sa von. Bočná ulička, čo sa ešte prednedávnom hemžila bojovnými Turkami, bola teraz celkom prázdna.

„Za mnou!“ zvolal Bercsényi so šabľou nad hlavou a rozbehol sa na severozápad, kde sa za rozvalinami dvíhal ravelin pred Ostrihomskou bránou. Husári a hajdúsi sa mu valili v pätách. Za nimi doznievala delostreľba a lomozili boriace sa múry.

Prebehli možno desať siah, keď sa vôkol rozozneli varovné výkriky. Rovno pred nimi prehradili ulicu vysoké janičiarske čiapky s chlopňami. A namierené muškety.

„Do nich!“ zreval Bercsényi a trochu spomalil, aby sa k nemu dostali tí, čo boli ozbrojení pištoľami a karabínami. „Páľ!“

V tej istej chvíli veliteľ orty švihol zakriveným mečom. Zbrane na oboch stranách zahrmeli a ohnivo napľuli mužom do tvárí. Z kabátcov a dolománov vyprskla krv, rozleteli sa kusy hláv s chumáčmi vlasov a kúskami mozgu. Muži padali s krikom i bez hlasu, mnohí mŕtvi ešte pred dopadom, a ich druhovia sa o nich s nadávkami potkýnali. Báthorymu bežiacemu medzi poslednými mužmi napadlo, že to Bercsényi v čele útoku nemohol prežiť, ale opäť sa ukázalo, že barón je nezmar – hneď po salve sa rozľahol jeho zlostný bojový pokrik a práve jeho šabľa ako prvá rozťala biely börk i čelo pod ním.

Husári a hajdúsi udreli na janičiarov so zúfalou silou mužov prenasledovaných tieňom smrti. Niektorí sa nabodli na kopije, iní padli pod údermi jatagánov a kiličov, ale väčšina z nich sa húfom presekala, roztrhla ho, rozomlela v krvavých riavach o steny uličky a valila sa ďalej.

Poplach sa šíril závratnou rýchlosťou. Na štvancov sa zo všetkých strán prihnal bojovný rev a dupot kopýt. Skoro z každého bočného priechodu, z každého dvora, spoza každého rohu sa vyrútil odhodlane kričiaci mohamedán. Oceľou rinčiaci janičiari a sipáhiovia, ale aj slabšie vyzbrojení pohraniční gönüllüovia a bešliovia. Meče, sekery, pištole a pušky, ale aj krupobitie šípov či jazdecké kopije. Muži za Bercsényim a Morochovičom padali, ryli tvárami v blate a popole a rozbíjali si nosy o kopy trosiek. No aj tak stále brali trojnásobné množstvo životov, valili sa vpred ako stroj na zabíjanie, ktorému sa postupne lámu zuby, ale napriek tomu stále nemilosrdne vŕši rozsekané mäso.

Báthory bol na chvoste skupiny, všetko ho bolelo, bežalo sa mu čoraz horšie, zaostával. Výpad skupiny sipáhiov ho spolu s desiatkou hajdúchov odtrhol od zvyšku utečencov. Na Báthoryho konskou hruďou nabehol jazdec švihajúci šimširom. Kapitán prikrčene prebehol zvieraťu popod papuľu, schmatol ho za uzdu blízko zubadla a vynoril sa pri jazdcovom ľavom boku. Bez váhania zaboril šabľu do Turkovho brucha. Jazdec zavyl a švihol mečom, ale Báthory sa mu včas vyhol, pričom zvrtol svoju čepeľ v súperových útrobách a výrazne tým zväčšil ranu. Vyvalila sa krv a obsah čriev. Muž sa zrútil zo sedla, no členok mu uviazol v strmeni. Báthory stále tuho zvieral uzdu erdžiaceho, strečkujúceho koňa a nemienil ju pustiť. Rozohnal sa šabľou. V záblesku duchaprítomnosti si uvedomil, že ju môže na hrubej kosti zlomiť, ale aj tak to urobil – sekol Turka do nohy tesne nad členok.

Šabľa sa nezlomila. Oddelené chodidlo vypadlo zo strmeňa, takže doňho kapitán mohol strčiť vlastnú nohu a vytiahnuť sa do sedla. Kým zápasil s koňom odmietajúcim nového jazdca, zaútočil naňho ďalší sipáhi. Báthory v zmätku a kníšuc sa v sedle s veľkým šťastím odrazil nepriateľovu kopiju a zaťal mu šabľu do krku. Turkova hlava sa zvrátila a všetko začliapala krv.

Báthory konečne tlakom kolien a neústupčivým ťahom uzdy ovládol koňa a popchol ho za ostatnými utečencami. Cestou sa pred ním vynoril chrbát tureckého jazdca, ktorý dorážal na pešieho hajdúcha. Báthory bez váhania sekol pohana krížom cez chrbticu. Viac sa nestaral, neobzeral, hnal sa vpred.

Na raveline pred Ostrihomskou bránou opäť zaduneli kanóny. Železná skaza zavyla v ovzduší a zarachotila v zrúcaninách. Sotva tri siahy pred Báthorym guľa roztrhla tureckého koňa i s jazdcom, ale bol to len náhodne šťastný zásah. Trosky sa sypali na všetkých bez rozdielu – aj kapitána uštipli úlomky kameňa a muriva.

„Strieľate na vlastných!“ zreval jeden z husárov.

Báthory však vedel, že tá streľba má zmysel – v pevnosti sa ňou snažili vytýčiť tureckým prenasledovateľom líniu, za ktorou ich čaká už len istá záhuba.

Žiaľ, pohania si to neuvedomili a v krvilačnom zápale na nich naďalej neúprosne dorážali. Báthory spoza prízemného domu so spálenou strechou začul Bercsényiho zúrivý, priam nepríčetný rev. Klusom obišiel roh ruiny a uvidel na dvore baróna a asi tucet chlapov v obkľúčení hádam dvojnásobného počtu tureckých jazdcov i pešiakov.

Bercsényi zabíjal ako posadnutý zlým duchom, ako dávnoveký divoch v záchvate bojového šialenstva. Morochovič, ktorý tiež stále žil, rúbal Turkov so zlostným smiechom, systematicky, sebaisto, s istou desivou rozvahou. Krv okolo nich fŕkala v takmer neustávajúcom karmínovom daždi.

Báthory nezaváhal a prispel k tomu lejaku novými spŕškami. Proti bolesti a únave otupel, okrem nárazov šable na turecké kosti a lebky už nič necítil.

Z pevnosti zaznela ďalšia salva; tentoraz na hlavných hradbách nad bránou, možno na daktorom bastióne. Vyjúce strely opäť zasypali bojisko a rozmetali kresťanských i moslimských bojovníkov, strhli niekoľko múrov, odfaklili korunu z neďalekej jablone. Morochovičovi sa zlomil hlas – spadol s krvavým pahýľom namiesto pravej nohy. Hneď sa naňho zniesli jatagány.

Báthory popchol koňa.

„Barón!“ zrúkol, aby prehlušil šľachticov zúrivý záchvat.

Bercsényi za ním zvrtol blčiace, krvou podliate oči. „Báthory!“

„Za mnou!“ švihol kapitán šabľou a konskou hruďou rozrazil húf janičiarov.

Bercsényi a niekoľkí ďalší vyrazili za ním, šabľami a sekerami udržali priechod v šíku otvorený a s nezlomným nasadením sa vysekali z nepriateľského zovretia.

S Turkami v pätách konečne vybehli z rozvalín a dostali sa na ostrihomskú cestu, čo viedla k ravelinu. Na hradbách zaduneli kolubriny – Báthory v duchu vzdal hold rýchlej obsluhe. Strely preleteli nad hlavami utečencov a švacli medzi prenasledovateľov. Mohamedánske mäso, kosti a vnútornosti lietali na všetky strany. Peší Turci to konečne vzdali, zvrtli sa a utekali naspäť k zrúcaninám. Niekoľko sipáhiov sa však rozhodlo hnať štvancov až ku glacisu, pozvoľna sa dvíhajúcemu valu s palisádou. Báthory pritiahol uzdu, obrátil koňa a kým zvyšní husári a hajdúsi prebiehali popri ňom, vyrazil proti neodbytným Turkom.

Spomalili. Jeden ho skoro trafil kopijou, druhý ho chcel počastovať kiličom, ale Báthory výpad šikovne vykryl. Tretieho začiahol koncom šable do pleca a zhodil ho tým z koňa. Potom krk jeho koňa preklal šíp. Zviera strašne zachrčalo, nohy sa mu podlomili a v ďalšej chvíli sa už Báthory váľal v mokrej tráve a okolo neho besne bili kopytá. Pomyslel si, že je koniec, že sa mu šťastie nadobro minulo.

Neminulo.

Zapraskali výstrely, v ktorých kapitán už podľa zvuku rozoznal jazdecké pištole a karabíny. Okolo neho s krikom padali tureckí jazdci aj kone. Tí, čo neschytali guľku, sa bleskovo otočili na útek a fujazdili preč.

Ku kapitánovi s hlasným dupotom priklusalo niekoľko koní. Jeden sipáhi ešte žil a pokúšal sa vstať. Guľka z pištole ho zasiahla do oka a zadnú časť lebky rozmetala po zemi. Báthory pocítil teplú spŕšku na tvári. Zaťal zuby a zdvihol zrak. Nad ním zastavil koňa dobre oblečený muž v klobúku s farebnými perami; v ruke zvieral dymiacu pištoľ.

„Báthory?“ zvolal prekvapene. „Ste to vy, kapitán?“

„Vaša jasnosť...“ zachripel, ale to bolo všetko, na čo sa zmohol, klesol dozadu a hlavu si položil do trávy.

„Pomôžte mu!“ zavelil de Grana.

Báthory ledva vnímal, ako ho dvíhajú zo zeme a teperia na koňa. Pokúšali ho mdloby. Pred krížiacimi sa očami zmohutnela masa Ostrihomského ravelinu. Nato ich zhltol dlhý tmavý tunel a vypľul ich na rušnom predmostí.

„Nezabudnem vám to, kapitán!“ volal naňho zachrípnutý hlas kdesi mimo zorného poľa. Žeby Bercsényi?

Kopytá zaduneli na padacom moste nad priekopou. Báthory sa trochu spamätal a zakrúžil vôkol zahmleným pohľadom. Spoznával tie miesta, pravdaže, hoci od jeho služby v Nových Zámkoch ubehlo pekných pár rokov a pevnosť sa očividne zmenila – vyzerala byť udržiavaná a pripravená čeliť najhoršiemu.

Preklusali bránovým prejazdom s padacou mrežou a boli vnútri. Zastavili sa na začiatku dlhej rovnej ulice, ktorá viedla až na námestie s kostolmi a hlavným veliteľstvom.

„Ako ste na tom, kapitán?“ staral sa de Grana s úprimnými obavami. „Ste zranený?“

Mykol hlavou. „Neviem.“

„Bolí vás niečo?“

„Všetko,“ vyceril zuby.

„Chápem. Fyzikus vás dôkladne prezrie.“

„Kapitán Báthory!“ zvolal známy hlas. „Vitajte! Napriek okolnostiam vás rád vidím. Urobili ste správne rozhodnutie. Spolu budeme brániť Hradbu západu!“

Obzrel sa za hlasom, zúžil oči, zaostril zrak. Ráznym krokom k nemu pristúpil postarší vojak s mušketierskym bandalierom krížom cez prsia.

„Schlechtenthal?“ hlesol prekvapene. „Prežili ste. Dostali ste sa...“

„Dostal, pravdaže. A vy tiež. Ale sám? Kde je váš syn? A pani Beličová a váš kozácky spoločník?“

Báthory cítil, ako mu oťaželo celé telo, ale najviac srdce. „Dúfal som, že ich nájdem tu.“

„Kdeže,“ vrtel Schlechtenthal hlavou. „Keby sem dorazili, určite by som o tom vedel. Je mi ľúto, kapitán.“

Báthory privrel oči a pocítil, ako stráca rovnováhu. Sila z neho vyfučala ako z prepichnutého mechu a zdalo sa mu, že z neho uniká aj život. Klesol tvárou na konskú šiju. Pred pádom pod kopytá ho zachránili pohotové ruky.

Keď ho niesli k felčiarovi, už to nevnímal.

Nitra sa v týchto miestach vetvila – jej úzke rameno vykrojilo z brehu široký ostrov a o niekoľko honov južnejšie sa zase vlievalo do hlavného toku.

Na ostrov sa vchádzalo dreveným mostom. Hneď za ním sa cesta zatáčala k ďalšej lávke, tentoraz padacej. Tá viedla cez vodnú priekopu, ktorá bola vyhĺbená do masy ostrova a obklopovala štvorcovú pevnosť. Opevnenie malo podobu palánku, masívneho zemného valu, ktorý zvonku pridržiavala drevená plenta – palisáda z hrubých kolov s pätami namočenými v priekope. Na každom rohu vybiehal z hradby rondel alebo špicatý bastión, navrchu striehli delá a hliadkovala tam početná posádka ozbrojená puškami.

Po padacom moste sa vchádzalo do prejazdu na prízemí mohutnej vstupnej veže. Za ňou sa už otváral výhľad na srdce hradu – majestátnu štvorcovú citadelu chránenú starodávnou kamennou hradbou s cimburím.

Hrad nazývali Veľké Šurany. Kedysi nemal veľký význam, ale pred sto rokmi sa dostal do vlastníctva preddunajského veliteľa Šimona Forgáča, ktorý sem premiestnil hlavný kapitanát a dal hrádok prebudovať na masívnu protitureckú pevnosť.

Voronin, čo ako zbedačený, vysilený a krívajúci, zastal a venoval opevneniu uznanlivý pohľad.

„Čakal som prostý dvorec s palisádou,“ vyhlásil. „Toto však vyzerá ako tvrdza, ktorá dokáže pekných pár dní, ak nie týždňov odolávať sústredenej paľbe veľkovezírových diel.“

„Dúfajme, že k niečomu takému vôbec nedôjde,“ opáčila Juliana Beličová. „Okrem toho, na rozdiel od týchto chudákov sme sa sem neprišli schovávať.“

Hovorila o dlhom zástupe dedinčanov, ktorí prichádzali na ostrov prosiť o ochranu pred blížiacou sa tureckou hordou – kolovala zvesť, že pohanské vojsko už dorazilo k Novým Zámkom. A tie ležali iba niekoľko míľ južným smerom.

Juliana nečakala a vykročila k padaciemu mostu.

Včera dorazili na statok rodu Urbanovcov. Našli ho však v podobnom stave ako nedávno Starý Mlyn – opustený, prevažne v troskách. Od dedinčanov sa dozvedeli, že útok poturčencov prežil iba mladý pán Tomáš Urban. Kam sa podel, to netušili. Juliana preto vchádzala do Šurian s búšiacim srdcom a nádejou, že tu brata nájde, alebo sa aspoň dozvie niečo o jeho osude.

Voronin sa šuchtal za ňou. Michal Báthory, z ktorého za uplynulé dni vypáčili ledva pár slov, uzatváral ich neradostnú skupinku. Hlavu mal zvesenú, tvár bledú a už dlho sa nevedel zbaviť pocitu, že ho otcove pištole v bandalierových puzdrách ťažia ako okovy.

Bolo pekné augustové ráno. Zavčasu, za prvého kalného svetla prikrývala lužné lesy okolo pevnosti riedka hmla, ale s prvými slnečnými lúčmi sa rozplynula.

Gróf Adam Forgáč, plukovník Francesco Locatello de Locatelli a markíz Otto de Grana prechádzali asi hodinu po rannej omši po hlavnom opevnení od východného Forgáčovho bastiónu cez Žerotínov na južnom cípe až na západ na Fridrichovu baštu. Celý čas k nim z diaľky, ktorú vyznačoval dostrel pevnostných diel, doliehal rezký, až jatrivo radostný zvuk tureckých orchestrov. Šľachtici sa občas zastavili, podávali si skladací ďalekohľad a hodnotili, čo vidia.

Vzduch bol číry, nuž mali dobrý výhľad na veľké oddiely tureckého vojska, ako sa v patričnej vzdialenosti presúvajú okolo pevnosti a postupne zaujímajú postavenia na všetkých stranách. Niekde im bránil les či močaristá pôda, ale všade inde sa už týčili rady stanov a dvíhali sa špicaté zátarasy, košatiny a prvé valy.

„Päťdesiattisíc mužov,“ zopakoval de Grana známy fakt, potvrdený niekoľkými zvedmi a zajatcami. „My máme, ak rátam aj zverbovancov z radov sedliakov, dvetisícpäťsto mužov. Pohania majú stosedemdesiat diel, my osemdesiatpäť.“

Forgáč ani Locatelli to nijako nekomentovali. Bez slova kráčali po širokej valovej ceste na vrchole kurtiny a dívali sa na záľahu tureckého vojska, akoby to bola len prehliadka, po ktorej usporiadajú spoločnú hostinu a potom tá ohromná sila mužov zase odtiahne niekam inam.

„Navyše,“ dodal de Grana, „sa šíria zvesti, že veľkovezír povolal do zbrane aj Tatárov a vazalov zo Sedmohradska, Moldavska a Valašska. Mohli by doraziť v priebehu dvoch týždňov, dokopy vraj až dvadsaťtisíc jazdcov.“

Gróf a plukovník na to opäť nič nepovedali. Z Fridrichovej bašty sa po kurtine dostali nad Viedenskú bránu, chránenú priekopou, mostom a ravelinom, rovnako mohutným ako ten na ostrihomskej strane. Tu Forgáč zastal a s rukami za chrbtom, bradou panovačne vystrčenou a pichľavým pohľadom upretým sa rozlievajúce sa turecké oddiely, na množstvo vozov, diel, koní, tiav a mulíc povedal:

„Tak sú tu.“

„Veru,“ prikývol Locatelli.

„Boh s nami,“ dodal de Grana, ale tí dvaja naňho úkosom zagánili, akoby ho chceli napomenúť, že celú záležitosť zbytočne dramatizuje.

V diaľke vytruboval mehter, akoby už hral na oslavu veľkého víťazstva pravoverných. Slnko svietilo. Vo vzduchu zabzučala včela. Bol naozaj pekný letný deň.

Vysvetlivky

Abaffy Michal – (1632 – 1690), bábkové sedmohradské knieža, kolaboroval s Turkami, ktorí ho dosadili na trón po smrti odbojného Jánosa Keménya (podporovaného Habsburgovcami). Zúčastňoval sa osmanských vojnových ťažení, okrem iného obliehania Nových Zámkov a Novohradu. Po porážke Turkov pri Viedni v roku 1683 zmenil postoj a sľúbil vernosť cisárovi Leopoldovi.

bagázia – jemné súkno orientálneho pôvodu

banket – na novovekých pevnostiach vyvýšená ochodza krytá predprsňou, určená pre peších strelcov

Bercsényi Miklós – (1633 – 1689), významný protiturecký bojovník, v roku 1657 sa zúčastnil na ťažení Juraja Rákoczyho do Poľska. Tam získal povesť vynikajúceho bojovníka, takže dostal od cisára Leopolda I. ponuku slúžiť vo vojsku Svätej ríše. Patril k obrancom Nových Zámkov. Za zásluhy v bojoch s Turkami získal vysoké hodnosti a roku 1687 mu bol udelený grófsky titul. Jeho syn rovnakého mena bol veliteľom kuruckých vojsk a povstaleckým generálom vo vojsku Františka Rákoczyho.

Čeklís – historický názov obce Bernolákovo a hradu na blízkej vyvýšenine

Dabija Istrat – v rokoch 1661 – 1665 moldavský vojvoda (knieža). Vládol v područí Osmanskej ríše a aktívne sa zúčastnil na tureckých vojnových ťaženiach proti Svätej ríši rímskej v rokoch 1663 a 1664.

„Deliberatum est!“ – (lat.) „Je rozhodnuté!“

Dorošenko Petro – (1627 – 1698), významný kozácky veliteľ, ataman Pravobrežnej Ukrajiny. Jeho účasť na obliehaní Nových Zámkov, zmienená Evliyom Čelebim, nie je potvrdená.

Dotis – dobový latinský názov mesta Tata v severnom Maďarsku, v 16. a 17. storočí šlo o významnú protitureckú pevnosť

džebedži – tureckí zbrojári. Mali za úlohu nielen zbrane vyrábať, ale aj strážiť v zbrojniciach a v prípade bojovej pohotovosti ich distribuovať vojakom.

Džigerdelen – podunajská pevnosť oproti Ostrihomu, uhorské označenie Parkán, dnešné Štúrovo

funt – staršia jednotka hmotnosti, približne 0,5 kg

glacis – vonkajšia línia opevnenia novovekých pevností. Chránila prístup k vodnej priekope a mala väčšinou formu zemného valu spevneného drevenou plentou a palisádou. Svahy sa nechávali v mierových časoch zarásť vegetáciou, pretože jej koreňový systém v prípade obliehania sťažoval nepriateľom kopanie zákopov a prístupových ciest.

de Grana, Ottone Enrico del Caretto – (1629 – 1685), markíz z Grany, markgróf zo Savony a gróf z Millesima bol jedným z najvýznamnejších vojenských a politických predstaviteľov Svätej ríše rímskej v 17. storočí. Vyznamenal sa predovšetkým v bitke pri Konzer Brücke (1675), v ktorej svojím zásahom pomohol získať Habsburgovcom významné víťazstvo proti Francúzom. Za zásluhy bol povýšený na ríšskeho poľného maršala, neskôr slúžil ako veľvyslanec v Španielsku a guvernér v Nizozemsku.

gönüllü – druh osmanskej ľahkej jazdy. Tvorili ju hlavne dobrovoľníci z radov moslimov sídliacich v okupovaných oblastiach Balkánu a Uhorska. V mierových časoch pôsobili ako polícia, v časoch vojny sa pripojili k vojsku.

guzir – červený hodváb

chalát – čestné rúcho, často podšité a s kožušinovým lemovaním. V Osmanskej armáde sa udeľovalo za zásluhy v boji.

insurekcia – povinnosť uhorskej šľachty zhromaždiť na vlastné náklady vojsko na obranu krajiny

Karaman – osmanská provincia v Anatólii. Jej centrom bolo mesto rovnakého názvu, ležiace v južnej časti dnešného stredného Turecka.

karmazín – tkanina s typickou karmazínovou červenou farbou

kazematy – vnútorné pivničné a skladové priestory v útrobách pevnostných hradieb a bastiónov

Kerbela – (Karbalá), mesto v dnešnom Iraku. V roku 680 sa tu odohrala bitka, v ktorej Mohamedov vnuk Husajn ibn Ali s hŕstkou verných podľahol obrovskej presile vojsk Umajjovského kalifátu. Jeho mučenícka smrť má pre moslimov veľký význam, viažu sa k nej náboženské sviatky. Evliya Čelebi vo svojich letopisoch často používa výraz „deň Kerbely“ vo význame „súdny deň“, „deň neodvratnej mučeníckej smrti“.

kethüda – tajomník, pobočník vysokých vojenských hodnostárov Osmanskej ríše

korazin – orientálna zbroj, krúžková suknica posilnená hrudnými či ramennými plátmi

kordován – jemná neleštená koža, väčšinou kozia

Locatello de Locatelli – plukovník z talianskeho šľachtického rodu v službách Svätej ríše rímskej, okrem účasti na obrane Nových Zámkov sa zapísal do kroník ako jeden zo staviteľov mohutných barokových hradieb Olomouca – na jeho počesť bol pomenovaný Locatelliho bastión.

„Megalurgós!“ – (gréc.) „Výborne!“

mir-i miran – perzské označenie správcov provincie (paša alebo beglerbeg)

Montecuccoli Raimondo – (1609 – 1680), taliansky vojvodca a diplomat v službách Svätej ríše rímskej, jeden z najvýznamnejších vojenských teoretikov 17. storočia. Už počas tridsaťročnej vojny získal vysokú hodnosť a v mnohých bitkách (Namyslov, Opava, Triebel...) porazil Švédov. Po niekoľkých významných bojoch s Turkami (najmä víťazstvo pri Svätom Gottharde) bojoval proti Francúzom v Nizozemsku. Za zásluhy bol cisárom Leopoldom vymenovaný za generálporučíka, prezidenta Dvorskej vojenskej rady a ríšskeho kniežaťa. Zanechal mnohé spisy týkajúce sa vojenskej stratégie a je autorom slávneho výroku: „Na víťaznú vojnu sú potrebné tri veci: peniaze, peniaze a peniaze.“

Nadányi Miklós – významný uhorský protiturecký bojovník z druhej polovice 17. storočia, v roku 1659 získal za zásluhy titul baróna. Od roku 1649 bol kapitánom pevnosti v meste Vráble a spolu s hradnou posádkou sa v roku 1652 zúčastnil bitky pri Veľkých Vozokanoch (viď Dobrodružstvá kapitána Báthoryho 1). V rokoch 1654 – 1663 bol kapitánom Novohradu. Jeho syn rovnakého mena bol hradným kapitánom v Leviciach.

Nikopol – mesto v severnom Bulharsku. V časoch tureckej nadvlády išlo o významné vojenské a administratívne centrum, sídlo prosperujúceho sandžaku. Mesto chránila mocná pevnosť.

padišach – slovo z peržštiny, jeden z titulov, ktorými sa označovali tureckí sultáni

Ráb – dobový názov mesta Györ v severnom Maďarsku, ktoré bolo v časoch protitureckých vojen významnou uhorskou pevnosťou (boje o Ráb počas tzv. pätnásťročnej vojny sú podrobnejšie opísané v románe Mŕtvy na Pekelnom vrchu)

reis ül-küttab – vysoký osmanský hodnostár, „vrchný pisár“, pobočník veľkovezíra pre vedenie sultánskej kancelárie. Zabezpečoval korešpondenciu a vyjednávanie s cudzími vládcami, neskôr sa z tejto funkcie vyvinul minister zahraničných vecí.

„Retice! Ad ripam evade. Confestim!“; „Nonne intellegis?“ – (lat.) „Mlč! Vylez na breh. Okamžite!“; „Nerozumieš?“

Sirko Ivan – (1610 – 1680), ataman záporožských kozákov. Podľa Evliyu Čelebiho sa v rámci kozáckych vojsk zúčastnil na obliehaní Nových Zámkov, ale historikmi to potvrdené nie je. Neskôr Sirko urputne bojoval s Tatármi i Turkami a je považovaný za jedného z autorov listu „Odpoveď záporožských kozákov tureckému sultánovi“.

timár – osmanské léno, pôda a majetky udeľované za zásluhy, najmä vojenské

Pre ďalšie výrazy odporúčame vysvetlivky v Dobrodružstvách kapitána Báthoryho 1 – 3.

Poďakovanie

Táto kniha by nevznikla bez nezištnej pomoci a podpory mojich blízkych, priateľov a známych. Moja vďaka a láska patria predovšetkým Zore, Svetlane, Kamile a Jurajovi staršiemu. Špeciálne poďakovanie si taktiež zaslúžia:

Štefan Legény, Jožo Karika, Braňo Kovár, Andrea Ďurianová, Štěpán Kopřiva, Boris Hokr, Martin Šust, Rudolf Havlík, Jirka Vlček, Standa Pavlovčín, Michal Spáda, Dano Antoni, Dano Kanás, Lívia Hlavačková, Roman Mocpajchel, Vlaďa Bukerová, Maňo Štrauch, Miloš Lacika, Marian Garai, Juraj Šlesar, Jana Šlinská, Michal Brat, Dado Nagy, Zuzana Belková, Róbert Dyda, Ján Sedilek, Jakub Šuták, Ľuboš Mišík, Ján Lončík, Jozef Kuric, Tomáš Němec, Ivan Aľakša, Ivan a Andrea Harmanovci, Braňo a Juliana Vankovci, Ján Funcík, Kamil Fojtík, šermiari z kompánie Fringia, drviči zo Silent Stream of Godless Elegy, chlapi z MovieZone.cz, Michael Pešťák, Michal Kollár, Rudi Rus, Štefan Chrappa, Rastislav Weber & Alexandra Pavelková, Ľuboš Houška & Barbara Štubňová, Michaela Hudecová & Juraj Velický, Rasťo Marko, Zuzana Patkošová, David Stefanovič, Kamil Bernášek, Miron Breznoščák a mnohí ďalší, najmä priaznivci z cervenak.sk a z facebook.com/Cervenak.Juraj.

Bezchybnú spoluprácu na príprave knihy opäť zabezpečili Zuzana Šeršeňová, Marta Činovská, Robert Pilch, Jiří Popiolek, Michal Ivan a Adam Pižurný. Ešte raz vďaka.

Ďuro Červenák, 9. marca 2015

Juraj Červenák

Železný polmesiac

Dobrodružstvá kapitána Báthoryho 4

Prvé vydanie

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2015.

Zodpovedná redaktorka Marta Činovská

Ilustrácia a mapa Michal Ivan

Editorka Zuzana Šeršeňová

Produkcia Dana Klimová

Sadzba Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač TBB, a. s., Banská Bystrica

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

ISBN 978-80-556-1331-4

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015