Keltská brána

Vladimír Šlechta

(2012)

Hodnocení:

88%

Štítky:

Literatura světová, Sci-fi

Druhá polovina třiadvacátého století, dvě stě let po Apokalypse.

Po nekonečných válkách zavládlo Století míru, které už trvá šest let.

Pro Oggerda však (jak říká jeho přítel Gowery) „není míru pod lipami“.

Jeho tým je znovu shromážděn a odeslán do nitra vylidněné Evropy, aby tam odkryl tajemství další předapokalyptické anomálie.

Knihy nakladatelství Brokilon, které lze vydat jako e-booky, si můžete legálně zakoupit na na stránkách Palmknih. http://www.palmknihy.cz/web/

VLADIMÍR ŠLECHTA

KELTSKÁ BRÁNA

Copyright © 2012 by Vladimír Šlechta

Cover © 2012 by Michal Ivan

Czech Edition © 2012 by Robert Pilch – Brokilon

ISBN 978– 80-7456-101-6

Vladimír Šlechta

Keltská brána

Nakladatelství BROKILON PRAHA 2012

Knihy Vladimíra Šlechty v nakladatelství Brokilon

KRVAVÉ POHRANIČÍ

Gordonova země

3. Hořící přízraky

Likarijská trilogie

1. Nejlepší den pro umírání (Thompsonův rok)

2. Likario

3. Orcigard *

Samostatné knihy

Válečná lest (Příběhy vojáka z Pohraničí)

OGGERDOVSKÝ CYKLUS

Střepy z Apokalypsy (povídky)

Keltská brána

* připravujeme

Prolog:

Doba dešťů

Ležela na zmačkaném prostěradle nahá, naznak, s rukama pod hlavou a s nohama mírně roztaženýma.

„Miluješ mě?“ zeptala se.

Neodpověděl. Seděl v rohu široké postele, nehybný jako socha z plastbetonu. Jen jeho ruce jako by žily vlastním životem. Levice svírala lipový špalíček a pravička zase zavírací nůž. Drobnými pohyby vyřezával figurku šachového koně.

Za otevřeným oknem, které vedlo do dvora, visely třásničky deště. Listy prastarého dubu, který tu vyrostl dávno před Apokalypsou, se temně leskly. V posledních dnech se zdálo, že sytě zelená barva listů začíná matnět, to byla známka končícího léta.

„Slyšel jsi mě vůbec? Ptala jsem se, jestli mě miluješ!“ zvýšila Ajna hlas.

Neodpověděl ani teď. Na rozevřený výtisk Bornnského kurýra, přímo na známou fotografii dvou raněných císařských mušketýrů, spadl další lipový odřezek. Tahle fotografie, přetiskovaná v čítankách, byla zjevně aranžovaná, ani po půl století z ní však nevyprchal patos. Zraněný voják podepíral svého druha a sám se opíral o mušketu. Z obou vyzařovalo odhodlání, které se neztratilo ani pod nánosem lipových třísek.

Otevřená dvoustrana novin byla věnována kulatému výročí bitvy o Rühberg, v níž císařští mušketýři zastavili postup kanibalského barona Carnivora. Text s výraznými titulky doplňovaly reprinty černobílých, padesát let starých fotografií. Na jedné se šklebil kanibalský voják se zuby obroušenými do špiček, na další bylo vyfoceno lesní zákoutí s bublajícím kotlem a přístřeškem s rozvěšenými kusy lidského masa. Také se tam nacházel detail oštěpu s pilovitým ostřím a vějířem lidských prstů pod čepelí.

Dnešního večera měly započít oslavy na počest výročí bitvy, ale zdálo se, že vytrvalý déšť všechnu slávu zkazí.

„Že se vůbec ptám,“ odfrkla Ajna. „Jsem pro tebe jen kus masa, nic víc. Podpůrnej systém pro pičičandu.“

Konečně se pohnul. Odložil noviny, rozpracovanou figurku i zavírák na vedle stojící židli. Předklonil se, dotkl se Ajnina kolena.

„Mám tě rád,“ řekl nejistě.

Spokojeně se usmála. Tohle byla největší důvěrnost, jaké byl Oggerd schopen.

Věděla, že by pro ni bojoval i krvácel, však už to také udělal. Žil by pro ni i zemřel. Jejich vztah však neměl budoucnost. Jenom přítomnost, která rychle spěla ke konci.

„To ses v lichotkách moc nepřekonal,“ řekla. „Ale já mám čistý svědomí. Tys mi zachránil život, já ti na oplátku poskytuju svoje tělo. Líbí se ti to, neříkej, že ne. Koneckonců – mně taky. Tahle naše dovolená s každodenním tělocvikem vleže mi udělala dobře. Měla jsem kyčle celý ztuhlý a díky tomu nepolevujícímu úsilí jsem si je pěkně rozhejbala.“

Nechala dlaně za hlavou a opřela se jimi o matraci. Vzepřela se nohama, zvedla zadek dobrých třicet centimetrů nad zmačkané prostěradlo. Prohnula se do gymnastického cviku, kterému se říká most.

Po pravdě řečeno: nevypadala jako gymnastka. Měla tělo se širokými boky a plnými prsy, které se zdálo pěkně boubelaté, i když je zpevňovala stálým cvičením. Dojem boubelatosti podtrhovaly také její naducané tváře, našpulené rty a pikantní pršinosík. Vlasy měla blonďaté, ostříhané nakratičko.

Dům, ve kterém přebývali, se nacházel na náměstí Císaře Horsta Sibelia, což byla jedna z nejlepších adres v Bornnu. Samotná garsonka však nebyla žádné terno, vmáčkli ji do podstřešního prostoru a vešla se do ní jediná postel, stolek, židle a víc už nic, jen záchod v přístěnku. Tlak vody byl tady nahoře tak slabý, že trvalo celou věčnost, než nacmrndala alespoň polovina plechového umyvadla.

Utajený byt patřil utajené složce císařské armády, i z toho důvodu visel na zdi masivní telefonní přístroj hráškově zelené barvy. Ajna se tady scházela s Oggerdem téměř dva měsíce, poslední dobou se tu utábořili prakticky nastálo. Utajení garsonky šlo do háje, touhle dobou už o ní věděl kdekdo.

„Taky si dokážu dát nohu za krk, ukážu ti to,“ řekla Ajna, stále udržující most. „Víš, co uděláme? Jestli přestane pršet, půjdu dolů na náměstí a uspořádám tam představení. Takhle, jak jsem. Bez oblečení. Ty budeš vybírat peníze a dohlídneš, aby všichni zaplatili.“

„Teď žertuješ, že?“ zachraptěl.

Plácla sebou na matraci, přetočila se a dotkla se Oggerdova ramene. Stejně jako ona byl i Oggerd nahý, do šera svítila jeho bledá pokožka, na kterou nikdy nedopadly sluneční paprsky. Bledá kůže na těle kontrastovala s černými chlupy na Oggerdově hrudi i s jeho opálenou tváří.

„Děláš pokroky, medvídku,“ zasmála se. „Už poznáš, kdy žertuju, a kdy ne. Jasně že se nemůžu producírovat jako nějaká štětka, koneckonců jsem dcera císařskýho rady Fuchse. Leda bych tvrdila, že je to můj osobní příspěvek k oslavám. To by všichni pochopili.“

„Myslím, že z oslav nebude nic. Ten déšť jen tak neskončí…“

„Škoda. Chtěla jsem si dát ve městě pořádnou večeři. V tomhle dešti se mi ale nikam nechce…“

„Tak zůstaneme tady a zahrajeme si šachy,“ navrhl.

„Cože? To byl vtip? Ty nejenže vtipy poznáš, ale dokonce je sám vymýšlíš?“

„Byl to vtip,“ připustil. „Ale šachy si zahrát můžeme.“

„S tebou už nikdy hrát šachy nebudu,“ ujistila ho. „Párkrát jsi mě vyklepnul tak ostudně, až se mi zdálo, že musíš bejt hrozně chytrej. Ale to ty nejseš, viď? Nejseš chytrej. Někdy z tebe blbost přímo odkapává.“

Neřekl nic. Díval se na ni očima, které téměř nemrkaly, a ona se zase dívala na něj. Když bylo ticho příliš dlouhé, řekla: „Nevěděla jsem, že jsi velel zepelínu.“

„To ano. Před sedmi lety. Říkali tomu provizorní velení, ale vydrželo mi téměř půl roku.“

„Četla jsem tvoji složku, ale výčet tvejch úspěchů během Století válek jsem přeskočila. Promiň. Zajímaly mě akorát ta tvoje vylepšení. Drátky v hlavě a tak… Ten zepelín, kterýmu jsi velel, to byl ten, kterej nás honil?“

„Nás pronásledoval ten druhý. Gryfon. Já jsem velel Kondoru.“

„Gryfon nebo Kondor, stejně jsou oba nachlup stejný. Jde o to, že Gryfon zahálí v hangáru. Komandant a jeho zástupci se podíleli na spiknutí, takže byli odklizeni.“

„Popravili je?“

„Ne, to ne. Oni technicky vzato jen plnili rozkazy. Rozházeli je, převeleli k jinejm jednotkám. Samozřejmě převeleli jen ty, kteří přežili tvůj hrdinskej odpor.“

„Proč mi to říkáš? Co to znamená?“

„Znamená to, že mi po ránu telefonoval strejček,“ ukázala Ajna na zelený aparát. „Když jsi byl pro mlíko a noviny. Kromě jinýho se zmiňoval i o tom tvým velení zepelínu.“

„Telefonoval pan Dante Albrecht?“

„Jo, jasně. Jinýho strejčka nemám.“

„Volal z tvé kanceláře? Tohle je přímá linka, ne?“

„Né, myslím, že né. To on by se neobtěžoval. Prostě se mi na linku napíchli.“

„Aha… znamená to snad, že mě nechají velet Gryfonu?“ řekl Oggerd s nadějí v hlase.

Přitulila se k němu: „Zapomeň na to, že by ses vrátil k pravidelný jednotce, medvídku. Máme Století míru, copak sis nevšiml? Armáda zeštíhluje. Důstojníci odcházejí do výslužby předčasně a s polovinou penze. A vůbec, co bys dělal u pravidelný armády? Jsi přece specialista na průzkum Pustin.“

„Už nemám komu velet,“ řekl a znělo to hořce. „Můj tým byl rozpuštěný, to přece víš. Hargo nastoupil na Institut, prvního října začne semestr a on bude učit studenty. A Gowery je kdovíkde.“

„Já vím, kde je Gowery. Už jsem mu vzkázala, ať ukončí dovolenou a urychleně se vrátí, protože ho budeš potřebovat. A chudák Hargo má prostě smůlu.“

„Má smůlu?“

„Jo, medvídku. Kdo ti jednou zkříží cestu, toho se chytne smůla a už se ho nepustí. Jsou tady i jistý výjimky, jako třeba já. Jsem dcera císařskýho rady Fuchse a milovaná neteřinka Dante Albrechta, kterýmu říkají Inkvizitor, takže mě žádná smůla nepotká. Ale Hargova smůla spočívá v tom, že strejček Dante pochopil, co chci udělat.“

„Co chceš udělat?“

„Chci s tebou mít dítě.“

„Cože?“ vyhrkl Oggerd užasle.

„Chci s tebou mít dítě, medvídku. Vlastně už ho čekám.“

„Cože?“

„To jsi vážně tak blbej, nebo to jenom předstíráš, abys mi udělal radost? Mrouskáme se už dva měsíce, děláme to jako králíci, a všiml sis, že bych vyvěsila červenej prápor? Nevšiml. A víš proč? Protože se mi v bříšku rekordní rychlostí množí buňky.“

„Aha… ale… neměli bychom být manželé?“

„Ne. Promiň, medvídku. I mně by se líbilo mít tě za manžela, ale nejde to. Jediná možnost je tahle: ty a já se rozejdeme a už se nikdy neuvidíme. No, můžeme se občas vídat, samozřejmě s důrazem na slovo občas. Pak budeme všichni šťastní, spokojení a naživu.“

„Ale…“

„Uvažuj: chceme, aby se strejda Dante nasral? Nechceme. To by pro tebe mělo fatální následky a já bych si musela vyplakat oči. Další otázka: chceme, aby se narodilo naše dítě? Já teda chci. Mám nejvyšší čas. Moje biologický hodiny bijou na poplach, jestli chápeš, jak to myslím. A co ty? Chceš naše děcko?“

„Chci! Ano! Chci!“

„Tak to jsem ráda. Bála jsem se, že nebudeš chtít. Musíš nechat všechno na mně, medvídku, já se v tom vyznám líp, ve vší tý politice, intrikách a vražednejch spiknutích. Vzpomínáš na Basela? Milej kluk, jenže nevyrovnanej. Párkrát jsem se s ním pomuckala, jen tak z plezíru, abych nevyšla ze cviku… proboha, medvídku! Ne, abys Baselovi něco udělal, to bylo dávno před tím, než jsem tě potkala! Stejně to s ním stálo za prd, Basel je hroznej střelec, hop a skok, a hned je hotovo. Zdaleka nemá tvoji trpělivost a vynalézavost, kdepak… Už seš klidnej? Vydejchanej? Basel vezme naše dítě na sebe. Uzná ho za svý.“

„A co já?“

„Pro tebe chystá strejda Dante nějakou speciální prácičku, to je mi jasný. Žhavím tenhle zelenej křáp pokaždý, když jdeš po ránu na nákupy. Proto tady vylehávám. Ale já ve skutečnosti nevylehávám, víš? Pracuju. Kontroluju kontakty a zadávám podřízenejm práci. Už je mi jasný, že na tebe půjde strejček přes Harga.“

„Přes Harga? Hargo má učit na Institutu! Už tam pracuje!“

„Jo, pracuje, medvídku, to ano. Má k dispozici dvě studentky, který tam nahánějí praxi, aby dostaly stipendium. Moc pěkný slečinky, jak jsem slyšela. Dělají Hargovi, co mu vidí na očích… Ne, že by se jim díval do kalhotek, takovej Hargo není, ale třeba se do toho taky jednou vpraví. Tyhle dvě děvenky mu asistujou při bádání, a navíc mu prej vyvářejí a perou… Aby o prázdninách nezahálel, dostal Hargo zadání. Podílí se na vědeckým výzkumu, kterej bude vbrzku doplněnej vědeckým průzkumem. Jen co skončí deště, proběhne rychlá terénní akce. Budou s tím hotoví dřív, než začne semestr.“

„Znáš podrobnosti?“

„Ty právě neznám. Ale podle jednoho mýho informátora stahují z Baltu dělovej člun a posílají ho do Severního moře. Řekla bych, že to s tím souvisí…“

„A co to má společného se mnou?“

„Bude to kombinovaná akce technologů a vojáků. Strejček špekuluje, jak do toho zapojit i tebe, a už na to asi přišel. Už se vezeš, medvídku, a Hargo má smůlu, jak jsem říkala. Rychlej průzkum, vyřešení problému, do zahájení semestru hotovo. Protože budete s Hargem ohromně úspěšní, což vy budete, svěří vám administrativa mnohem náročnější úkol. Pošlou vás hodně daleko. O tom druhým úkolu nemám ani tuchu, ale předpokládám, že na něj dojde, protože vím, jak strejček uvažuje. Co je, medvídku, vypadáš hrozně smutně…“

Neřekl nic, jen Ajnu objal a přitiskl ji k sobě.

Vsedě se objímali. Po chvíli mu zašeptala do ucha: „Prozradím ti tajemství, medvídku. Přišla jsem na to, proč ti vymazali paměť. Myslím poprvé. V dětství.“

„To kvůli mému otci…“

„Ne. Pleteš se. Byla to prostě tombola.“

„Nerozumím…“

„Tak se říká celýmu tomu procesu. Vědci prozkoumávají starý technologie. Občas se jim poštěstí a vytáhnou z trosek nějaký fungující zařízení. To je právě ta tombola. A jednoho dne, před čtvrtstoletím, vytáhli přístroj na mazání paměti. No a když už ho měli, tak ho prostě vyzkoušeli, to dá rozum, no ne?“

„Nechápu…“

„Neudělali to, aby ti uškodili, medvídku. Potřebovali vyzkoušet přístroj. Po ruce měli děcko od nežádoucího rodiče, u kterýho by dvakrát nevadilo, kdyby se změnilo v slintajícího debila. Z tebe se ale nestal slintající debil, protože ten přístroj fungoval fakt dobře. Tady se vnucuje otázka: na co ten přístroj před Apokalypsou potřebovali? K čemu jim byl dobrej?“

„K čemu?“

„To je právě to, co nevíme. Je totiž jistý, že společnost před Apokalypsou byla jiná, než jak si ji představujeme. Nepředstavitelná. Nedokážeme si ji ani představit. Máme jen mizivý informace o tom, jak Evropská společnost vypadala mezi energetickou válkou a Apokalypsou. Celý to dvacetiletí se nám ztrácí v mlze.“

„Jak to?“

„Důvod je jednoduchej: žádný záznamy na papíru… Já vím, zní to šíleně, je tady přece spousta papíru, ale většina z toho jsou reklamy, oznámení o akčních slevách a učebnice pro malý děti. V jedenadvacátým století se totiž informace digitalizovaly. Místo záznamů na papíře se používaly elektromagnetické impulsy… A pokud se nám přece jen podaří přečíst nějaký datový úložiště, je tam těch dat přespříliš. Na každým harddisku, cédéčku nebo flešce jsou miliony informací. Nepřeháním, doslova miliony. A většina z toho je balast.“

„Balast?“

„Konkrétně pornografie. Kam šáhneme, tam najdeme porno. Věřil bys tomu, medvídku? Představ si: vážení technologové prozkoumávají starou datovou schránku dnem i nocí. Bez ohledu na únavu se prokousávají přívalem pornografie. Dokážeš si při tom představit Harga? Otevírají se před ním hlubiny, o kterých neměl ani tušení.“

Zachichotala se. Pod zešikmenou stěnou garsoniéry houstlo šero.

„Někdo ti volá,“ řekl Oggerd.

„Zapomněla jsem ten krám vytáhnout ze zdi,“ řekla Ajna, ale byla to lež.

Teprve teď hráškově zelený telefon zazvonil.

„Vzal bys to, medvídku, prosím tě?“

Oggerd se natáhl a zvedl sluchátko: „Haló?“

Ze sluchátka se vyřinul příval úsečných vět. Oggerd poslouchal, a když hlas umlkl, řekl: „Rozumím, pane. Budu tam za hodinu.“

Položil sluchátko do vidlice.

„Musím jít,“ oznámil Ajně.

„Já vím,“ řekla Ajna nešťastně. „Doufala jsem, že to nebude dneska, ale to udělal ten déšť. Zrušili oslavy a hledají, čím by se zabavili… Za ten čas, co jsme tady, jsi vyřezal skoro tři sady šachovejch figurek, medvídku. Dám je na hraní tomu děcku, až z toho bude mít rozum.“

Kapitola první:

Ossianova linie

Obsluha odstranila boční kryty gondoly, vpředu zůstala kapotovaná pilotní kabina a vzadu zase uzavřená strojovna. Mezi nimi už nezbývalo nic, jen prkenná podlaha a kolem ní trubková konstrukce, za níž se rozevíral výhled do modravých dálek a hloubek.

Gowery se držel vzpěry a vykláněl se přes zábradlí. Neměl z hlubiny dobrý pocit, a navíc si připadal jako páté kolo u vozu. Všichni měli plné ruce práce a on jim akorát překážel. Vlastně mohl zůstat dole na zemi, nikdo ho tady nepotřeboval, ale kdo by odolal? Proletět se v zepelínu – to se našinci poštěstí sotva jednou za život.

Vznášeli se ve výšce šesti set metrů a shora bylo vidět, že je Země opravdu kulatá. Na severu, ve vzdálenosti půl druhého kilometru, visel sesterský zepelín Kondor. Vypadal jako vřeteno z tkalcovského stavu, na které tlustě navinuli světlou nit.

Severní moře se lesklo jako obrovské zrcadlo, viditelnost byla dokonalá. Dole, na klidné hladině, se pohupoval dělový člun Wallengötz, doprovodná plavidla kolem něj se podobala smítkům. Wallengötz byl pýchou císařského válečného námořnictva a před pár dny ho sem převeleli z Baltu. Z řečí, které se vedly, Gowery pochopil, že velitel dělového člunu hrubě nesouhlasí se svým dočasným odvelením, což prý dává hlasitě najevo. Jenomže tady, v Severním moři, žádné válečné lodě nejsou a nikdy nebyly. K čemu je tu držet, když přes Ossianovu linii nepronikne nikdo, ani přítel, ani nepřítel?

Gowery si namáhal oči, snažil se Ossianovu linii zahlédnout. Viděl jen vzdálený rozčeřený pás, táhnoucí se na vodní hladině jako nějaká magistrála industriálního věku. Za Ossianovou linií, dál na západ, moře potemnělo, jako by se nacházelo v částečném stínu. Toho si však všiml jen ten, kdo věděl, že má hledat nějakou podivnost.

Na podlaze gondoly, která dřív vozila výsadkové oddíly i náklady leteckých pum, se rozložila tlupa technologů se svým nádobíčkem. Všichni se snaživě hemžili, otáčeli stavěcími šrouby teodolitů, mávali psacími podložkami a huhlali do krátkovlnných vysílaček. Hal Hargo, který stál v jejich středu jako pevný bod uprostřed chaosu, vykřikoval: „Zaměřili jste Kondora? Máte stacionární body na pevnině? No tak, máte je? Jak to, že je nevidíte! Támhle a támhle, přeci! Blýskají se tam zrcadla! Je to standardní triangulace, to snad zvládnete, ne? Nebo vám dělá potíže zrektifikovat libelu?“

Gowery si uvědomil, že nejméně dva z Hargových asistentů mají dívčí proporce. No jasně! Jsou to slečinky, i když se to dá přes ty hábity a kapuce těžko poznat. Vykrucují se před Hargem v pantomimě láskyplné oddanosti, přeúslužně mu přidržují písemnosti a podávají potřebné nástroje. Hargo předstírá, že si jejich vřelého obdivu nevšímá, ale ve skutečnosti se v něm přímo vyhřívá. Přestal se hrbit, takže zmizel dojem podměrečného střízlíka, který dřív vzbuzoval. Je to tak: Hargo má na výšku solidní průměr.

V zápalu vědecké vášně shodil Hal Hargo svou věčnou kapuci a nechal chladný vánek, aby mu čechral mastný culík.

Oprava: mastný culík se nekoná, protože Hargo má vlasy umyté, učesané a v týle sepnuté ženskou sponou. Na tvářích mu někdo zapracoval břitvou a zbavil ji všech těch osamělých vousisek. Hargo odložil i obvyklý pytlovitý hábit a navlékl se do nového pláště v barvě myší šedi s hnědě obšitými průramky, náramenicemi a dalšími, zhola zbytečnými parádičkami.

Hal Hargo prostě prošel rychlou proměnou a z jeho předešlé osobnosti tu zůstaly jen kulaté brýle, pospravované izolační páskou.

Motory tiše pufaly, ze strojovny se šířila lahodná vůně spalovaného lihu. Z kapotované strojovny na zádi vybíhala dvě dlouhá ramena a na nich se líně otáčela dvojice čtyřmetrových vrtulí. Zepelín se takřka nehýbal, visel nad mořem, jako by ho někdo přilepil k modré obloze.

Napravo od Goweryho se opíral o zábradlí pilot kluzáku ve vatovaném kožíšku a s leteckou kuklou na hlavě. Také pozoroval protější zepelín a zadumaně potahoval z ručně baleného cigára. Za pilotem, už skoro u strojovny, se nacházel katapult s upevněným kluzákem, trojice mechaniků v pokecaných kombinézách tam otáčela klikami rumpálů. Navíjela pružiny jak katapultu, tak samotného kluzáku.

Gowery si zimomřivě objal ramena, tady nahoře byla pěkná zima. Pod modrým pončem měl sice svetr z ovčí vlny, ale nestačilo to. Cítil rozmrzelost. Poté co odezněl úžas z té obrovské hlubiny, se začínal nudit.

Tohle že je ono úžasné dobrodružství ducha?

Nad hlavou se mu jako obrovský oblak vznášelo těleso vzducholodě. Takhle zblízka nevypadalo jako vřeteno, spíš jako trup obrovského, zle zraněného článkovaného červa. Vzducholoď, vyrobenou před více než třiceti lety, pocuchaly bouře, vichřice i palba nepřátelských zbraní. Odsud, z podlahy gondoly, byly vidět rozsáhlé prolákliny a deformace, podobné jizvám po vyřezaných nádorech.

„Tak co je s tím kluzákem! Jak to, že ještě není připravený?“ zaječel z hloučku technologů Hal Hargo. „Hej, vy tam! Vy u toho kluzáku! S vámi mluvím! Pěnkavko, nestůj tam a šťouchni do něj!“

„Už to bude,“ křikl od katapultu šéfmechanik, štětinatý pořízek v umaštěné kombinéze. Potichu dodal: „Aby ses neposral, vědátore.“

Vzápětí si uvědomil, že ho slyší nejen jeho podřízení, ale i Gowery. Úkosem se na Goweryho podíval, pak přešel k pilotovi a plácl ho do ramene: „Tak se tam nasoukej, Floxi.“

„Času dost,“ řekl netečně pilot. „Stejně nemáte dotažený péra.“

„Už to bude, Floxi,“ řekl další z mechaniků. Jeho slova dotvrdilo cvakání rohatky.

„Je to tam. Tak šup, Floxi, napáskuj se dovnitř.“

V tu samou chvíli zaznělo na přídi hlasité, jakoby plechové zachrchlání. Všichni se tam ohlédli a zjistili, že se probudil k životu amplion, zavěšený na vnější stěně pilotní kabiny.

Ještě jednou to zachrchlalo, pak se z amplionu rozlehl hlas: „Všem jednotkám! Kch-kch… Všem jednotkám! Kch-kch… Mluví k vám plukovník Moltke! Kch-kch… Do zahájení operace zbývá deset minut! Chrrrr-písk!“

No konečně, pomyslel si Gowery. Přece jen se začne něco dít.

Pilot hodil zbytek cigára přes zábradlí, přešel ke kluzáku a začal se soukat do křesílka z ohýbaného dřeva. Usazoval se milimetr po milimetru, směstnával se tam s pomocí mechaniků, kteří mu urovnávali záhyby kožichu a roztahovali bočnice křesílka, aby se tam vešel i se svými vatovanými kaťaty. Trvalo to dobrých pět minut, ale pilot se tam přece jen nasoukal. Mechanici ho přikšírovali širokými řemeny, pilot si posunul letecké brýle na oči.

Z pilotní kabiny na přídi vyšel Oggerd. Gowery ho neviděl několik měsíců a dnes s ním prohodil sotva pár vět. Oggerda nechali velet zepelínu, což by měl přijmout s radostí, nedával však najevo žádné nadšení. Dokonce se ani neustrojil do parádní uniformy. Měl na sobě obvyklé oprané maskáče s velkými postranními kapsami, těžké šněrovací boty a plastikový pancíř s matným reliéfem dravého ptáka a zalisovanými distinkcemi majora císařské armády. Z pancíře si jako obvykle odepjal ramenní kryty, z plastikových průramků vykukovaly krátké rukávy černého trika. Paže měl Oggerd nahé, zima mu nevadila. Neopomněl si však k opasku přivěsit pouzdro na velkorážní pistoli.

Tmavé vlasy i vousy měl zastřižené nakratičko. Gowerymu připadal pohublý a snad i posmutnělý.

„Všem jednotkám!“ zachrastil znovu amplion. „Mluví k vám plukovník Moltke! Kch-kch… Gryfone, jste připraveni? Přepínám!“

Oggerd upřel pohled na pilota a ten mu ukázal vztyčeným palcem, že je hotov. Oggerd zdvihl mikrofon, zavěšený na spirálově zatočeném kabelu vedle amplionu: „Tady Gryfon! Tady Gryfon! Mluví major Oggerd! Všechny složky jsou v pohotovosti! Přepínám!“

„Kch-chrrr… zahajte odpočet… teď!“

„Start kluzáku za třicet sekund!“ vykřikl Oggerd přes hlavy technologů. Nemusel si brát megafon, jeho silný hlas byl dobře slyšet i přes pufání motoru, šustění vrtulí a drnčení výztuh. Po chviličce čekání zvedl sevřenou pěst: „Deset sekund!“

Rozevřel dlaň a odpočítával: „Pět – čtyři – tři – dva… start!“

Šéfmechanik vyškubl zarážku, katapult vymrštil kluzák do volného prostoru. O vteřinu později a o deset metrů dál se s hlasitým klapnutím rozevřela netopýří křídla, dosud složená podél trupu kluzáku. Rovněž se rozezněl frčivý zvuk vrtule.

Z protějšího zepelínu se oddělilo nepatrné smítko, jiný kluzák. Oba letící trpaslíci se blížili jeden k druhému. Nosy zvedli vzhůru a využívali krátkého tahu vrtulí, aby se dostali co nejvýš. Pružina navinutá do bubnu za pilotním křesílkem dokázala roztáčet vrtuli necelé dvě minuty, pak už se musel pilot spoléhat na vzdušné proudy.

Z podvěsů kluzáků se automaticky odpojovaly sondy. Blik – blik – blik, zažehávaly se jedna za druhou. Zvolna, zavěšené na padáčcích, se propadávaly dolů a valil se z nich výrazný fialový čmoud. Slabý vánek je unášel k západu, dál od pevniny.

Oggerd se otočil k otevřeným dveřím pilotní kabiny a vydal povely. Pravá vrtule zepelínu, líně rotující pár metrů od Goweryho, se s cvakáním zastavila, kdežto levá zrychlila otáčky. Vzducholoď se stáčela k severu.

Přetočila se o více než devadesát stupňů, pak se pohnula v kursu na severo-severo-východ. Nabírala rychlost, zvolna se přibližovala k sesterskému zepelínu, zároveň mírně směřovala k pevnině.

Tohle byla chvíle, na kterou čekali Hal Hargo a jeho kompanie. Nahrnuli se k levému zábradlí a přes okuláry triedrů si prohlíželi fialově kouřící stopovky. Hal Hargo vykřikoval: „Asistent! Kontrolujete výšku? Kontrolujete vzdálenost? Jak daleko je první sonda? Tři sta metrů? Pozor! Brzy se dotkne bariéry! Hej, vy s tím fotoaparátem! Nestůjte jako dřevo a dokumentujte to!“

Zvolna míjeli linii sond. Dým z těch prvních se už sléval do jediné fialové stěny, středová část označkované oblasti vypadala jako obrovský plaňkový plot. Dál, tam, kde se setkaly oba kluzáky, čmoud dosud vytvářel izolované obláčky.

A náhle, jako by to byl zrakový klam, začaly okraje fialové mlhy mizet.

„To není možné!“ vykřikl jeden z technologů. „Jsme ve výšce šesti set padesáti metrů! Jak to, že bariéra sahá až sem?“

„Vidíte to sám, pane kolego,“ ječel Hal Hargo. „Stopovky mizí! Předpokládal jsem to! Bariéra sahá mnohem výš, jinak by byla k ničemu! Ale pro jistotu: ať odpálí rakety!“

Oggerd popadl mluvítko vysílačky: „Tady Gryfon! Gryfon Wallengötzu! Odpalte rakety! Přepínám!“

Dole, na palubě dělového člunu, se slabě začmoudilo. O několik vteřin později, už docela zbytečně, zachrchlal amplion: „Tady plukovník Moltke! Kch-kchrrr! Potvrzuji! Wallengötzi, odpalte rakety! Chrrr-písk!“

Z paluby dělového člunu se natáhly dvě bílé čáry spalin. Vidlicovitě se od sebe vzdalovaly a zároveň se pod mírným úhlem přibližovaly k Ossianově linii. Když vylétly na úroveň zepelínů, zažehly se jejich druhé stupně a vyvalil se z nich hustý dým, tentokrát černý.

Dvě černé čáry se nesly vysoko nad zepelíny jako dva proudy z hasičských stříkaček. Jak ztrácely rychlost, vykreslovaly dokonalé paraboly. Než však dosáhly vrcholového bodu, narazily do neviditelné stěny a zmizely.

Zmizely.

Zůstaly po nich jen dvě černé čáry, rychle se rozpíjející do modravého nekonečna.

Technologové bzučeli jako hejno podrážděných vos: „To je kilometr! Kilometr nad hladinou moře!“

Všechny přehlušoval Hargův ječák: „Říkal jsem to! Věděl jsem to!“

„Doktore Hargo,“ odvážil se ho oslovit jeden z asistentů. „Zdá se, že to není kompaktní přehrada, ale jakési… stěny?“

„To vidím také,“ odsekl Hal Hargo. Pro jistotu si však přiložil k očím triedr. Ostatně Gowery to viděl i bez dalekohledu. Fialová oblaka i černé spaliny z raket do čehosi narazily, ono cosi však nebylo jednolité. V jednom místě odplýval fialový kouř dál k západu. V bariéře zela mezera.

Během uplynulých chvil se Gowery pokoušel prodrat k zábradlí na levoboku, asistenti i mechanici ho však odstrkovali. Mimoděk se přemístil až k pilotní kabině, teď stál dva kroky od Oggerda. Takže slyšel, jak Oggerd hlesl: „Pohybují se…“

Znělo to udiveně. Udiveně? Cožpak je Oggerd schopný nějakého údivu?

Gowery se na něj rychle podíval: „Co jsi říkal, Oggie?“

„Ty stěny se pohybují…“

Gowery, ať zíral, jak chtěl, žádný pohyb nerozeznal.

„Nepleteš se, Oggie? Já myslím, že je to zrakový klam, jak se tam rozpíjí ten čmoud…“

Z amplionu na stěně pilotní kabiny se znovu ozval hlas: „Všem jednotkám, kch-kchr! Všem jednotkám! Mluví plukovník Moltke, kch-kchr! Z naší pozice vidíme v bariéře průrvu! Je tam nějaká stará vrtná plošina, chr-písk! Veliteli Gryfona: proveďte kontrolní měření polohy! Ohlaste se!“

Oggerd popadl mluvítko, visící vedle amplionu, a křikl do něj: „Provedu! Přepínám!“

Houkl přes hlavy technologů: „Hargo! Kontrola polohy!“

Technologové se zahemžili kolem teodolitů a začali v libelách honit bubliny, které se při pohybu vzducholodě rozutekly do stran.

Hlas z amplionu pokračoval: „Wallengötzi! Ohlaste se!“

Tentokrát zaznělo nesrozumitelné mumlání, chrčení a pískání, z něhož bylo rozumět jen slovům donnerwetter a schweinerai!

„Wallengötzi, kch-chrr! Plujte k severu, dostaňte se pod nás, písk! Zadáme vám palebné úhly, chrrrr!“

Probíhala výměna čísel. Technologové prováděli triangulaci mezi Kondorem, Gryfonem a Wallengötzem. Hulákali údaje na Harga, ten je předával Oggerdovi, který je sděloval do mluvítka. Někdo jiný odpovídal z Wallengötze a další zase z Kondora.

Vše trvalo necelých deset minut, dělový člun Wallengötz se během té doby přesunul zhruba pod zepelín Kondor. Nakonec se z amplionu znovu ohlásil plukovník Moltke: „Wallengötzi, chr-chr! Jste v ideální pozici. Škvíra je přímo před vámi, kch-chrrr. Shora vidíme starou vrtnou plošinu, chr-písk, na které je zřejmě umístěn emitor! Vzdálenost je tři sta šedesát metrů, směr sedmnáct stupňů od západu k jihu, chr-chr! Zkontrolujte náměr, písk! Namiřte a palte ze všech hlavní, kchrrr! Zničte emitor a Ossianova linie se zhroutí! Palte ve jménu Císaře, chr-chrrr!“

Zdola se ozvalo slabounké puc-puc-puc, Wallengötz vypálil první salvu. Vědci na levoboku Gryfona soustředěně sledovali rozptylující se fialovou stěnu i obláčky kouře z kanónů.

„Tady odsud uvidíme houbelec,“ vyhrkl zklamaně jeden z vědců. „Okraj té neviditelné stěny nám zakrývá cíl. Oni mají lepší pozici.“

„Novou salvu!“ vykřikoval z amplionu plukovník Moltke. „Nabíjejte a palte, kchr-chrrr! Palte tříštivými granáty!“

„Pohybuje se k nám,“ vyhrkl Oggerd. Popadl mluvítko a zaburácel do něj: „Tady Gryfon! Tady Gryfon! Stěna se pohybuje! Směřuje k nám… Natahuje se po nás!“

Do jeho obvykle netečného hlasu se vloudil náznak naléhavosti. Vědci se polekaně ohlédli.

Z amplionu se rozhlaholil plukovník Moltke: „Všem jednotkám, chrrr! Zakazuji vám jakékoliv ukvapené manévry! Veliteli Gryfona, uklidněte se, písk! Přepínám!“

Oggerd disciplinovaně počkal, až plukovník domluví. Pak odpověděl: „Toto je výzva o nejvyšší naléhavosti! Stěna bariéry se k nám rychle přibližuje! Průrva se uzavírá! Máme dvě minuty, pak nás dostihne! Obraťte stroje k pobřeží!“

„Zakazuji, chr-chrrr! Zakazuji vám to!“ ječel z vysílačky plukovník Moltke.

Oggerd se otočil k vědcům a technikům na palubě Gryfona: „Všichni se pevně držte! Držte se a nepouštějte!“

Zaburácel ke dveřím pilotní kabiny: „Levá vrtule maximální otáčky! Pravá vrtule stát!“

Rozkaz byl splněn okamžitě, zepelín se zvolna otáčel. Gondola se naklonila. Pár lidí, kteří se zapomněli něčeho přidržet, uklouzlo a svezlo se k zábradlí. S nimi padaly tužky, lejstra, přístroje.

„Držte se!“ zaburácel Oggerd. Znělo to jako zařvání šelmy. Všichni, i ti klouzající, se instinktivně přidrželi nejbližšího kusu výztuže. Zepelín sebou trhl prudčeji, gondola se naklonila ještě víc. Měřidla, stolky i teodolity propadávaly skrz trubkové zábradlí a řítily se do modravé hlubiny. Vědecké publikace plachtily ve vánku jako opilí netopýři, šanony se rozprskávaly na jednotlivé listy. Nikdo z lidí však nespadl.

Gowery objímal svislou vzpěru. Ossianova linie mu na chvíli zmizela ze zorného pole a on už ji nedokázal najít. Jisté bylo jen to, že fialový kouř ze stopovek jaksi řídne. Jako by jej od západu něco pohlcovalo.

„Obě vrtule – plný chod!“ zaburácel Oggerd. „Směr pobřeží!“

Sesterský zepelín Kondor teď měli takřka na dosah, během manévrování se k němu přiblížili na slabých sto metrů. Kondor se stále ještě držel bokem k bariéře. Plukovník Moltke, vzdálená postavička v bělostné uniformě, prokazoval neohroženost, pokoušel se ostatní strhnout vlastním příkladem. Stál vedle pilotní kabiny Kondora a simultánně křičel jak do mluvítka vysílačky, tak do megafonu: „Majore Oggerde! Zbavuji vás velení, kchr-chrrr! Čeká vás vojenský soud, písk! Wallengötzi! Otočte se zpátky k bariéře! Palte, kchrrr! Bojujte!“

Dole, na lesknoucí se hladině, uháněl k pobřeží i dělový člun Wallengötz. Většina doprovodných plavidel však zůstávala na místě, některá dokonce mířila na volné moře.

Gowery se křečovitě držel vzpěry a napínal zrak. Vykřikl leknutím: „Támhle! Dole na hladině! Pohltilo je to!“

Nejzápadnější smítko, jedno z malých plavidel, zničehonic zmizelo.

To už se rozkřičeli i všichni ostatní. Kdo měl volnou ruku, ten s ní ukazoval na zepelín Kondor.

Cosi jej uhryzlo.

Střední, nejrozměrnější plynové vaky Kondora splaskávaly. Nevyfoukly se samozřejmě celé, v tom jim bránila podpůrná konstrukce, takže jen zvrásčitěly jako stará brambora. V hrotech Kondora stále zůstával plyn, takže se zepelín neřítil volným pádem, jen se zvolna propadával dolů.

Z paluby Kondora se oddělilo několik skvrnek, o malou chvíli později z nich vykvetly vrchlíky padáků. Pár mechaniků se zřejmě pokoušelo uniknout, vánek je však neúprosně zaháněl k Ossianově linii.

„Co se to děje? Tohle je sabotáž! Vzpoura, chr-chrrr!“ křičel z amplionu plukovník Moltke. „Z toho se budete zodpovídat!“

Pak přišel další úder neviditelné šelmy. Z Kondora se v jediném okamžiku staly padající trosky. I ty však rychle mizely. Cosi neviditelného je požíralo.

Šéfmechanik na palubě Gryfona začal hystericky řvát: „Ježíši Kriste! Smiluj se nad námi!“

Křičeli samozřejmě všichni, tenhle však nasadil o oktávu výš a přehlušil ostatní.

„Vzdalujeme se!“ zaburácel Oggerd. „Bariéra zůstává na místě a my se vzdalujeme!“

Vyděšení lidé umlkali. Neměli důvod mu nevěřit.

Většina doprovodných člunů už byla pohlcena neviditelným dravcem. Jen malá část plavidel zareagovala včas a unikla.

Kapitola druhá:

Vyšetřovací komise

Vyšetřovací komise zasedala v jedné z poslucháren Válečné akademie v Bornnu. Byla tu velká okna, někdo je však opatřil závěsy z těžké látky. Zřejmě proto, aby dovnitř nemohli nakukovat zvědavci, tedy ti z nich, kteří by se nějakým vynalézavým způsobem dostali až za kordon vojenské policie. Zšeřelou místnost osvětlovaly svíce zasazené do dvou pětiramenných svícnů. Ne, že by nebylo možné zažehnout plynové lampy, ale vyšetřovací komise zřejmě dávala přednost blikotajícímu světlu svíček.

Obvykle se sem vešlo čtyřicet kadetů, teď tu, ve druhé řadě a čtyři židle od sebe, seděli jen dva muži: Oggerd a plukovník Grossmann.

Ex-velitel Wallengötzu, plukovník Grossmann, byl plešatý chlapík s mohutným knírem, asi pětačtyřicetiletý. V poslední době si vydobyl dobrou pověst tím, že účinně zasáhl proti pirátům z baltského pobřeží, v podstatě je téměř zlikvidoval. S Oggerdem se od vidění znali. Samozřejmě: všichni vyšší důstojníci, kteří prodělali konec Století válek v aktivní službě, se vzájemně znali, vždyť jich nezůstalo naživu ani sto. Ostatní důstojníci však neměli Oggerda v lásce, na jejich vkus se stal majorem příliš mladý, v pětadvaceti. Něco takového se neodpouští. Co na tom, že se Oggerdova kariéra později zadrhla, takže už to nedotáhl ani o stupínek výš?

Seděli tu vedle sebe, oba v uniformách, ve kterých veleli Gryfonu a Wallengötzu, pouze zbaveni osobních zbraní. Mlčeli, ani jeden neměl chuť do řeči.

Dveře do posluchárny se otevřely. Oggerd i plukovník Grossmann se ohlédli, přicházela vyšetřovací komise. Dva vojáci, za nimi dva příslušníci bratrstva technologů a jako poslední jakýsi úředník.

Oggerd i plukovník Grossmann se postavili do pozoru.

Pětice vyšetřovatelů zvolna došla za vyvýšenou katedru, kde pro ně byly připraveny židle. Jejich mluvčí, generál Braunfuchs, řekl huhňavým hlasem: „Nó, tak se asi posadíme, ne?“

Na nic nečekal a kecl si na prostřední židli za katedrou.

Generál Braunfuchs byl vyzáblý dlouhán v ošumělé, jaksi ulepené uniformě, který se vyznačoval prořídlými vlasy a impozantními licousy. Jeho jediného znal Oggerd z dřívějška, ostatní viděl poprvé.

Po pravici generála Braunfuchse se usadil mladičký nervní oberleitnant v parádní uniformě ostrostřelců s červenými epoletami a zlatými knoflíky. Oberleitnant vypadal, že toho má hodně co říct, jen co se dostane ke slovu.

Po generálově levici se usadili oba technologové. Mžourali na obviněné zpod kápí, takže jim nebylo vidět do tváří. Jeden si oblékl pěkný plášť v barvě myší šedi s hnědým lemováním, podobný tomu, jaký si vzal na palubu Gryfona i Hal Hargo. Druhý si nejspíš potrpěl na eleganci a dal přednost plášti uhlově černému se širokými fialovými lemy. Fialové byly i jemné rukavičky, navlečené na jeho hubených rukou.

Pátým vyšetřovatelem, kterého nejspíš přibrali jen do počtu, byl obstarožní tělnatý úředník v konvenčním obleku s kravatou. Tváře měl naducané, oči zapadlé, vlasy mastné a prořídlé. Na rozdíl od ostatních, kteří přišli s prázdnýma rukama, si přinesl několik šanonů.

„Nó,“ zahájil sezení generál Braunfuchs. „Máme tady obvinění. Plukovník Abel Grossmann a major Oggerd. V obou případech se jedná o neuposlechnutí rozkazu a zbabělost před nepřítelem.“

Ex-velitel Wallengötzu, plukovník Grossmann, se hlasitě nadechl, aby protestoval. Než však mohl něco říct, promluvil technolog v černém plášti: „Major Oggerd – a dál?“

„Co dál?“ otočil se k němu generál Braunfuchs.

„Oggerd – co to znamená? To je jméno? Nebo příjmení?“

„Nó, on má jen jedno jméno,“ vysvětlil generál Braunfuchs.

„Jedno jméno? To je trochu divné, ne?“

„Nó, možná jste slyšel o projektu Kyklop…“

„Kyklop? Jo, aha. Tohle je on?“

Úřednicky vypadající muž zdvihl jeden ze svých fasciklů a poslal ho přes generála Braunfuchse Černému plášti: „Tady je složka majora Oggerda,“ řekl nevýrazným, jakoby rozvařeným hlasem.

„Podívám se,“ pokýval Černý plášť. „Času je dost, nikam nespěcháme, že ne?“

Přitáhl si blíž jeden za svícnů, zalistoval v papírech. Po chvíli šustění se dobral nějakých informací.

„Co to tady máme?“ podivil se. „Projekt Kyklop… samozřejmě jsem o něm slyšel, avšak pouze rámcově. Představoval jsem si majora Oggerda staršího… většího a ramenatějšího… Není žádný střízlík, to určitě ne, ale do kyklopa má daleko. Navíc má dvě oči, tak jakýpak kyklop.“

„To slovo je podobné slovu kyborg,“ vysvětlil mu úředník rozvařeným hlasem. „Nic jiného v tom nehledejte.“

„Aha… tady vidím jeho předchozí zásluhy ze Století válek. Vyznamenání. Hrdina od Meussy a Dhienburgu… Rychlý kariérní postup, který byl zastaven na příkaz shora. Dobrovolník pro projekt Kyklop. Vážně dobrovolník? Nebo se ho chtěl někdo zbavit?… A teď tohle… zbabělost… vzpoura…“

Odmlčel se.

Mladičký oberleitnant přímo nadskakoval na židli, jak chtěl něco říct, slova se však ujal generál Braunfuchs: „Nó… abysme nějak pokročili. Klidně si v tom čtěte, já mezitím vyslechnu tady ty dva. Plukovníku Grossmanne, co můžete říct na svou obhajobu?“

Velitel Wallengötze si v mezičase rozmyslel, co má říkat. Vypadal jako kníratý strejc, ale myslelo mu to dobře. Svoji hodnost nezískal protekcí, ale vítězstvími ve skutečných bitvách.

„Nerozumím obvinění,“ vyhrkl.

„Čemu nerozumíte?“

„Zbabělost před nepřítelem. Copak tam byl nějaký nepřítel?“

„Nó,“ zamyslel se generál Braunfuchs. „Byla to vojenská operace, tak tam snad nějaký nepřítel byl, ne?“

„Hele,“ zaklepal Grossmann kloubem ukazováku na školní lavici. „Já jsem jen plnil rozkazy. Moltke velel: otočte se a uhánějte k pevnině. Přesně tohle jsem udělal.“

„Nó, to neříkal zvěčnělý plukovník Moltke, ale major Oggerd,“ vysvětlil mu generál Braunfuchs.

„Jo?“ ušklíbl se dělostřelec. „Mně se ten hlas zdál nějakej divnej. Jak říkám: uposlechl jsem rozkaz. Dál už jsem z vysílačky neslyšel nic, protože se mi podělala.“

„Bodejť by se vám nepodělala, když jste do ní vystřílel celý zásobník z pistole,“ vykřikl mladičký oberleitnant.

Dělostřelec na něj zamžoural: „Nehody se stávají…“

Oberleitnant se až zalykal: „Dobře jste věděl, že dojde k vyšetřování! Proto jste zničil vysílačku!“

Přesně na tohle plukovník Grossmann čekal. Napolo se vztyčil v lavici a zahřměl: „Drž hubu, zobáku! S kým si myslíš, že mluvíš?“

Mladičký vyšetřovatel sebou trhnul leknutím.

„Pánové,“ zahřměl dělostřelec. „Tenhle muž, nějaký oberleitnant, urazil mou důstojnickou čest! Žádám zadostiučinění! Souboj! Co si vybereš, hošíčku? Pistoli, a nebo šavli?“

Rozhostilo se ticho. Všichni se dívali na oberleitnanta, který se viditelně chvěl. Tohle rozhodně nečekal.

„T-to n-nemůžete…“ zablekotal.

Generál Braunfuchs mu konejšivě položil ruku na rameno: „Klid, Alfréde. On tě jen tak zkouší. K žádnému souboji samozřejmě nedojde. Nó, plukovníku, co kdybyste se zase posadil?“

Dělostřelec si kecl na židli a znovu zaklepal na desku lavice: „Hele, já vím, že je to průser. Přišli jsme o zepelín a někdo za to musí bručet. Na Moltkeho to nehodíte, když jste z něj udělali hrdinu. Ale pokud to budete chtít přišít mně, tak vám to neusnadním! Buď mě zastřelte hned, nebo mě prostě nechte jít.“

Prohlížel si jednoho po druhém, oni se dívali na něj a mlčeli. Po chvíli vzájemného hypnotizování dělostřelec pokračoval: „Hele, všichni víme, že na forhontě je major Oggerd. Má nižší hodnost, je mladší než já a taky dal k tomu útěku povel.“

Vyšetřovatelé se naklonili k sobě a něco si tiše špitali. Pak promluvil generál Braunfuchs: „Nó, plukovníku Grossmanne, zdá se, že budete zproštěn obžaloby ve všech bodech.“

Dělostřelec se otočil k Oggerdovi: „Promiň, majore, ale takhle to chodí. Průsery se vždycky hodí na nejnižší šarži, to přece víš.“

Oggerd, ač se to vyvíjelo velice podivně, necítil nebezpečí. Dante Albrecht, zvaný Inkvizitor, ho chce odeslat co nejdál od Ajny, nikoliv zabít. Kdyby si přál jeho smrt, Oggerd by už dávno byl mrtvý.

Něco se musí stát.

A opravdu: v tu chvíli vstoupil do vyšetřování dosud mlčící Šedý plášť: „Jen pro formalitu, co nám k tomu můžete říct, majore Oggerde?“

„Ossianova linie se dala do pohybu,“ řekl Oggerd netečně. „Při ostřelování se zřejmě aktivoval nějaký obranný systém.“

Šedý plášť vytáhl z hábitu zápisník a podíval se do něj: „Nikdo si žádného pohybu nevšiml. Ani přístroje ho nezaznamenaly!“

„Nó, ale bariéra se ve skutečnosti pohnula, ne?“ namítl generál Braunfuchs. „Natáhla se po Kondorovi a způsobila jeho zkázu.“

„Jak jste to mohl vidět, majore?“ zeptal se Oggerda Šedý plášť.

„Viděl jsem to…“

„Dokonce jste odhadl i rychlost. Rychlost pohybující se neviditelné stěny…“

„Zjevně to souvisí s těma drátkama, které má v hlavě,“ nadhodil Černý plášť, stále ještě listující ve složce. „Tady to čtu: má posílené vizuální vnímání. A dál: kumulativní dávkování adrenalinu i jeho zpětné odbourávání. Je hbitý jako šelma, ve tmě vidí jako kočka. Čich, hm, normální. Sluch velmi dobrý, ale to měl už předtím. Pánové,“ vzhlédl Černý plášť od papírů, „nepodcenili jsme naše zabezpečení? Tady tenhle člověkostroj nás může během dvou vteřin všechny zabít.“

„Nó, to on by neudělal,“ řekl generál Braunfuchs poklidně. „Major Oggerd je loajální důstojník.“

„Může mi někdo vysvětlit,“ plácl Černý plášť do papírů, „jak se major Oggerd dostal k velení Gryfona? Podle instrukcí smí být nasazován jen na operace v Pustinách.“

„Nó, Severní moře jsou technicky vzato Pustiny. A majoru Oggerdovi jsme svěřili velení, protože už byl na místě. Řízením vědecké části byl pověřen doktor Halgerd Hargo.“

„Jo. Koukám. Tříčlenné komando ve složení Oggerd, doktor Hargo a jakýsi poskok. Komando prozkoumává Pustiny, sekundárně je testován samotný major Oggerd. Zjišťuje se, co s ním dělají ty drátky v hlavě. Pěkné. Omlouvám se, ale musím to říct nahlas: ten, kdo pověřil major Oggerda velením Gryfona, jednal proti základním instrukcím. Tady se přeci jasně píše: protože nejsou známy všechny důsledky kyborgizace, nesmí být major Oggerd pověřen velením jiným vojákům. Výjimkou jsou pouze diverzní akce a bojové průzkumy v Pustinách… Chtěli jste ušetřit peníze, co, Braunfuchsi? Oggerd už byl na místě, protože doprovázel doktora Harga. Svěříme mu velení a ušetříme jeden důstojnický plat… Mimochodem, prostudoval jste si zprávu doktora Harga, generále?“

„Nó, ještě jsem se k tomu nedostal, ale tady Alfréd ji seštudoval,“ kývl Braunfuchs k mladičkému oberleitnantovi.

„Ta zpráva je snůškou absurdních obvinění,“ rozohnil se oberleitnant. „Doktor Hargo nesmyslně napadá zesnulého plukovníka Moltkeho a zjevně nadržuje svému kumpánovi, majoru Oggerdovi…“

Černý i Šedý plášť sebou nesouhlasně cukli, oberleitnant zmlkl v polovině věty. Na pár vteřin se rozhostilo ticho, jakému se říká trapné.

Pak promluvil Šedý plášť: „Ten kluk to přehání, generále. Měl byste se ho zbavit.“

Černý plášť poklepal na složku: „Celá akce byla od začátku chybně naplánovaná. Zesnulý plukovník Moltke ji provedl stylem hrr na nepřítele a nebral ohledy na protesty vědců. Jedině díky duchapřítomnosti majora Oggerda a jeho, ech, posílené signální soustavě, jsme nepřišli o Gryfona a o dělový člun. A věřte, lovci lebek z baltského pobřeží se už dozvěděli, že byl Wallengötz odvelený. Narostl jim hřebínek. Pouštějí se v těch svých chatrných kocábkách daleko na moře a obtěžují naše obchodní lodě. Wallengötz se musí urychleně vrátit zpátky a udělat tam pořádek. Buďte si jisti, že bez něj bychom museli přerušit plavbu do kolonií třeba i na rok.“

„Aha,“ přikývl generál Braunfuchs. „Takže major Oggerd má pár bodíků k dobru.“

„Nikdo za nic nemůže?“ podivil se plukovník Grossmann.

„Nó, ne tak docela. Někdo musí nést odpovědnost za zkázu Kondora, jak jistě chápete, plukovníku. Plukovník Moltke byl ukvapeně prohlášen za hrdinu, s tím už nic nenaděláme. Jistě, odpovědnost se obvykle hodí na nejnižší šarži, ale v tomhle případě to možná vypadá na výjimku.“

„Mám přátele na nejvyšších místech!“ vykřikl dělostřelec.

„Budeme hlasovat,“ přerušil ho Šedý plášť. „Já jsem pro zachování majora Oggerda a pro obětování plukovníka Grossmanna.“

„Souhlasím,“ přitakal Černý plášť.

Úředník přikývl: „Přidávám se k vám, pánové. Jsem pro očištění majora Oggerda.“

„Nó, já jsem sice proti, stejně jako Alfréd, ale zdá se, že jste nás přehlasovali,“ zabručel generál Braunfuchs.

Šedý plášť ho upozornil: „Plukovník Grossmann správně řekl, že ho musíme zastřelit hned. Hned teď. Generále, je to na vás.“

Generál Braunfuchs povstal: „Plukovníku Grossmanne, slibuji, že vám bude zachována čest. Rovněž bude postaráno o vaši rodinu.“

„Tohle snad ne,“ vyhrkl dělostřelec. Zbledl, nepokusil se však o odpor.

Generál Braunfuchs vytáhl zpod katedry velikou pistoli a střelil dělostřelce do prsou. V uzavřeném prostoru byl výstřel ohlušující. Kulka odhodila tělo nazad, Grossmann narazil zády do lavice v další řadě. Zemřel okamžitě.

Oberleitnant Alfréd vyskočil, chytil se za břicho a dávil se. Generál Braunfuchs mu strčil kouřící pistoli před obličej: „Nó, tohle je vyšetřovací komise, Alfréde. Přece bys nám to tu nepoblil.“

Alfréd spolkl to, co mu vystoupalo jícnem do úst. Pevně semknul rty. Kecnul si zpátky na židli a zdálo se, že nemá daleko k mdlobám.

„Mám nápad, co bychom mohli udělat s majorem Oggerdem,“ pronesl nevzrušeně Šedý plášť. „Pošleme ho na Polygon.“

A je to tady. Takhle to naplánoval Dante Albrecht, zvaný Inkvizitor. Tak se to i stane.

„Tam je přeci Herr Justin,“ namítl úředník.

„Nó,“ poškrábal se generál Braunfuchs hlavní pistole v licousu. „Justin se s tím nějak moc párá. Už je tam kolik – dva roky? Akorát tam válčí s nějakejma mutantama. Dává nám najevo, že ho nepodporujeme. Za vlastní peníze najímá ty, nó, žoldáky, což mě osobně dost sere. Major Oggerd s těma svejma drátkama v hlavě by to mohl rozštípnout.“

„Takže dohodnuto,“ přikývl Šedý plášť. „Teď byste měl Oggerdovi zavelet, generále. Je to váš podřízený.“

„Nó, to bych měl. Takže, majore, vaše rozkazy jsou tyhle. Zítra za svítání odjedete se svou skupinou na místo zvané Polygon. Nechám vám připravit rozkazy, pověření a cestovní plán. Máte nějaké dotazy?“

„Co je to Polygon?“ zeptal se Oggerd zvučným, naprosto netečným hlasem.

„Nó, to je taková Ossianova linie v malém. Když se vám podaří rozlousknout tajemství Polygonu, budeme mít v kapse i Ossianovu linii.“

„Trochu bych to poopravil,“ zavrněl Šedý plášť. „Kolem Polygonu je cosi jako Ossianova linie. Co je uvnitř, to už si budete muset zjistit sám.“

„Co bude mým úkolem?“

„Proniknete dovnitř, což nebude zase takový problém, protože cesty do Polygonu jsou známé. Uvnitř se pravděpodobně nachází nějaký hlavní vypínač. Použijete ho a celé zařízení odstavíte z provozu.“

„Jsou i jiné možnosti,“ přidal se Černý plášť. „Také můžete eliminovat zdroj energie. Rovněž přichází v úvahu zničení emitorů ochranného obalu. Jak vidíte, dáváme vám spoustu námětů k přemýšlení.“

„Hal Hargo půjde se mnou?“

„Jistě. Podle toho, co je ve vaší složce, tvoříte dobrý tým. Úspěšný. Není důvod doktora Harga odvolávat.“

Jak řekla Ajna: Hargo má prostě smůlu. A Gowery také.

„Nemohl bych dostat alespoň den na přípravu? Na pátrání v ústředním archivu?“ zeptal se Oggerd.

„Nó… ne. Ale budete mít celou noc, vystavím vám propustku. Odjedete zítra za svítání, nechám pro vás připojit dva vagóny k pravidelnému vlaku do Neue Dresden. Tam vás přepřáhnou a pošlou na jihozápad, vyrozumím je po telefonní lince. Nějaké další otázky? Ale radím vám, majore, radši se moc nevyptávejte.“

„Mohu vědět, co je podstatou Ossianovy linie? Co je to za sílu, která zničila Kondora?“

„To je tajemství… Nó, vy se to stejně dozvíte, nejpozději na Polygonu. Je to čas, majore. Ta ničivá síla je čas. A teď už si dejte odchod!“

Oggerd vstal, předpisově zasalutoval a odcházel. Ještě než došel ke dveřím, zaslechl, jak Černý plášť říká: „Zajímalo by mě, Braunfuchsi, co by se stalo, kdybyste svoji pistoli namířil na majora Oggerda. Já myslím, že by po vás vystartoval a vyhnul se kulce. A pak by vám tu pistoli omlátil o hlavu.“

Kapitola třetí:

Špeh

Na začátku léta se Gowery vrátil do svého rodného města jménem Parag. Plánoval, že tam prožije několik příštích let a možná i zbytek života. Jistá Jaine Fuchs, dcerka z bornnské prominentní rodiny, mu však udělala čáru přes rozpočet. Poslala mu dopis.

V textu, naklepaném na psacím stroji, ho Ajna vyzvala, aby se vrátil do Bornnu. Neuvedla konkrétní důvody, zato použila různé primitivní psychologické triky. Například: Oggerd bude potřebovat veškerou pomoc, jaká bude k dispozici. Nebo: Je to jen laskavost, která ti zabere nanejvýš pár týdnů. A ještě: Pro Oggerda může být tvá přítomnost klíčová.

Na závěr Ajna napsala: S přáním všeho dobrého tě zdraví tvá přítelkyně – a rozmáchle se podepsala.

Dopis doručil poďobaný poskok, který mluvil pouze germánštinou, a tak mu trvalo dosti dlouho, než Goweryho v Paragu našel. Pak už měli velice naspěch, protože přímý vlak do Bornnu odjížděl za pár hodin a další až za týden. Gowery se bleskurychle sbalil, přitom se krvavě pohádal se svou přítelkyní Jorikou. Ta se ho v průběhu hádky pokusila zfackovat a nakonec se rozplakala.

Na poslední chvíli, ve společnosti poďobaného poskoka, nasedl Gowery do vlaku. Jorika se s ním nepřišla rozloučit.

Cestu do Bornnu strávil v citovém zmatku. Nebyl si jistý, jestli se s Jorikou rozešel, a nebo ne. Nevěděl, jestli ho bude Oggerd potřebovat opravdu jen pár týdnů, nebo jestli se to protáhne. Měl už všech dobrodružství plné zuby. Pokud po něčem toužil, tak po odpočinku, nejlépe několikaletém.

Oggerda ani Harga v Bornnu nezastihli. Ukázalo se však, že poďobanec je důstojníkem jisté speciální složky císařské armády. Vlastnil služební průkaz, na kterém byla jeho fotka, otisk komplikovaného razítka a podpis Danteho Albrechta, zvaného Inkvizitor. Služebním průkazem se oháněl tak dlouho, dokud je oba, poďobance i Goweryho, nepřibrala do party opožděná skupina vypravovaná Institutem všeobecné technologie.

Na pobřeží Severního moře dorazili na poslední chvíli. Pokud by se opozdili jen o hodinu, zmeškal by Gowery odlet zepelínu. S tím, co teď věděl, by byl radši, kdyby tolik nespěchali a on zůstal na zemi.

Po zkáze Kondora následoval chaotický návrat do Bornnu. Oggerd kamsi zmizel, nejspíš ho odvedla vojenská policie. Gowery se nalepil na Harga, s tím však nebyla řeč, zběsile sepisoval zprávy a prohlášení.

V Bornnu mu zajistili ubytování na koleji Institutu a víc se o něj nestarali. Gowery doufal, že se třeba objeví Ajna a vysvětlí mu, co se děje, to se však nestalo. Čekal ve vypůjčeném pokoji, který opouštěl, jen když šel na záchod nebo na mizerné jídlo do menzy. Po většinu času ležel oblečený na kavalci, koukal do stropu a dělal si starosti o Oggerda.

Po třech dnech čekání se znovu začaly dít věci. Zničehonic se objevil Oggerd a u pasu mu visela pistole, což bylo dobré znamení. Během dvanáctihodinové noční směny pak Gowery společně s Oggerdem pátral v centrálním archivu. Pod přísným dohledem dvou bezbarvých archivářů otevírali zaprášené šanony, prohlíželi fotokopie starých novinových článků, pročítali rukou psané zprávy. Gowery netušil, co má hledat. Když začal mít konečně pocit, že chápe smysl pátrání, Oggerd ho z archivu odvlekl a naložil do vlaku. Ještě téhož dne odjeli do Neue Dresden.

V Neue Dresden pak stál jejich osobní vůz s dobytčákem na odstavné koleji celé dva dny.

Gowery se Oggerda několikrát zeptal, co se děje, Oggerd mu však pokaždé neverbálně naznačil, že jsou pravděpodobně odposloucháváni. Takže se Gowery uzavřel do sebe. Prostě se urazil a ještě si ve své ublíženosti lebedil.

Nakonec se přece jen našla lokomotiva, která odtáhla jejich miniaturní vlakovou soupravu přes polovinu Evropy až do jedné z mnoha koncových stanic.

A teď byli tady. V hnízdě nazvaném Eglof. Na konci světa.

Eglof vznikl standardním způsobem: po liniích starých železničních tratí se už půl století vydávaly pracovní party. Dělníci, vyzbrojení jak lopatami, tak mušketami, odkrývali a pospravovali staré koleje až tam, kam to jen šlo.

Většina kolejových tratí prošla před Apokalypsou úpravou, které dnešní technologové říkali molekulární penetrace. Kov získal vlastnosti kovoplastiku a nerezavěl, dřevo nehnilo. Životnost kolejnic i pražců se prodloužila na nějakých tisíc let, takže stačilo vysekat keře, odházet návěje hlíny, znovu vybudovat pár železničních mostů – a na staré tratě vyjely nové vlaky.

Když dělníci dospěli na nějaké místo, kde už trať pospravovat nešlo, založili nějaký Eglof nebo podobný Zapadákov. Koncové stanice vznikaly uprostřed pustin, kam nevedly telefonní linky. Nejezdily tam pravidelné spoje, protože se odsud nevyplatilo odvážet ani dřevo, ani zemědělské plodiny, kterých takovéhle Eglofy vyprodukovaly sotva pro vlastní potřebu. Čas od času sem přijel císařský inspektor, aby zkontroloval, zda místní obyvatelé nespáchali hromadnou sebevraždu – a to byl veškerý kontakt s civilizovaným světem.

*

Speciální vlak, který sem Oggerdův tým dovezl, čekal na jediné odstavné koleji. Sestával z malé lokomotivy, otřískaného, původně červeného osobního vagónu a dobytčáku. Maličká lokomotiva měla vyvýšenou budku, aby mašinfíra dobře viděl jak dopředu, tak dozadu přes vagóny. Na podobných tratích nebyla obratiště. Pokud vlak někam dojel, musel na zpáteční cestě couvat.

V kotli bublala voda, přetlakový ventil co chvíli odfoukl přebytečnou páru. Osádka vlaku odešla do staniční budovy na kafe a guláš.

Dobytčák byl prázdný, jeho pasažéři se popásali v zelených keřích vedle kolejiště: Oggerdův černý valach, Goweryho rezavá klisna jménem Vánočka a šedý mezek s černým čumákem. Blížila se desátá dopolední. Sluníčko hřálo, ve stínech se leskly zbytky ranní námrazy, z keřů zaznívalo drnčení hmyzu. Mouchy, vosy i sarančata zřejmě věděly, že mají poslední příležitost pořádně si zabzučet, protože v některé z příštích nocích zmrznou. Babí léto letos propuklo se vším všudy: přes den bylo teploučko, za nocí přicházel slabý mráz.

Gowery seděl na schůdcích osobního vagónu a čekal na ostatní. Před chvílí prošmejdil staniční kancelář, ze stolu šéfa Eglofu sebral prastaře vyhlížející výtisk Bornnského kurýra a vrátil se sem. Někdo tu musí pohlídat nevyložené věci. V podobných hnízdech se sice nekradlo, ale proč v komkoli vzbuzovat pokušení? Hargovy přístroje byly cenné a Oggerdova upravená puška zase příliš lákavá na to, aby je tu nechali bez dozoru.

Oggerd cosi dojednával se šéfem stanice a vypadalo to, že to bude nadlouho. Hal Hargo zatoužil po záchodu, který neposkakuje na kolejích a nehoupá se jako bárka na rozbouřeném moři. Když našel přívětivou dřevěnou budku se srdíčkem vyřezaným do dveří, nehodlal ji jen tak opustit. Gowery se připravil na dlouhé čekání. Usadil se co nejpohodlněji na schůdcích a rozevřel ukořistěné noviny.

Vzápětí užasl.

„Tohle je divný,“ řekl sám k sobě. „Divný.“

Noviny vůbec nebyly staré, jednalo se o sobotní osmistránkové číslo s křížovkou, vydané, jak jinak, v sobotu. Tuhle sobotu.

Teď byla středa.

Od soboty už noviny prožily spoustu dobrodružství, která je změnila k nepoznání. Text na hlavní stránce byl kvůli mastným skvrnám takřka nečitelný a hlavní titulek zněl: PLUKOVNÍK GROSSMANN PŘIJAL ODPOVĚDNOST JAKO PRAVÝ CÍSAŘSKÝ… protože poslední slovo (DŮSTOJNÍK) někdo odtrhl. Portrét plukovníka Grossmanna zdobila žlutohnědá kolečka od hrnku s bylinkovým čajem. Velká křížovka na zadní straně zůstala nevyluštěná, i když kdosi podnikl řadu zoufalých pokusů o její zdolání.

Gowery se vrátil do kupé a shrábl tam vlastní sobotní výtisk Bornnského kurýra, který v neděli zakoupil v Neue Dresden. Nepochybně to bylo stejné číslo. Pro jistotu otevřel oboje noviny na třetí stránce. Ve výtisku, který ukořistil tady, v Eglofu, pečlivě přečetl článek, který ve vlastních novinách prostudoval tak důkladně, že ho znal takřka nazpaměť.

*

SENZAČNÍ ODHALENÍ! ZEPELÍNY TAJEMSTVÍ ZBAVENÉ!

Milí čtenáři, stejně jako vy, tak i my, redaktoři Bornnského kurýra, jsme žili v domnění, že císařské zepelíny jsou opravdovým triumfem současné vědy a techniky. Největší věci, jaké byly vyrobeny od roku 2072. Tak nám to bylo mnohokrát opakováno. Při pátrání po okolnostech, provázejících zkázu Kondora, však náš reportér Oswald „Čmuchálek“ Bauer odhalil šokující fakta. Sto padesát metů dlouhé vzducholodě Kondor a Gryfon jsou staré více než dvě stě let.

Skutečnost je takováto: před třiceti lety objevil Císařův pátrací tým na periferii bývalého Frankfurthu rozvalené hangáry. Z trosek byly vyproštěny dvě gondoly, také bylo získáno množství výztuh, táhel, vrtulí, součástí motorů a dalších potřebných dílců. Vše bylo z materiálu zvaného „kovoplastik“, který, jak víte, je nesmírně pevný, pružný, nekoroduje ani nepodléhá zkáze.

Kladete si otázku, milí čtenáři, proč stará evropská civilizace vyráběla vzducholodi? Odpověď je prostá: představovaly levný způsob dopravy, a to jak osobní, tak především nákladní. V roce 2072 brázdila oblohu více než stovka řiditelných vzducholodí. Jejich plynové vaky byly plněny spolehlivým a nevýbušným héliem, které bylo v ohromných množstvích těženo zpod povrchu Měsíce (což samozřejmě vědí všichni čtenáři naší vědecko-historické rubriky Filuta).

Ze součástí, nalezených v troskách starých hangárů, byly postaveny dva zepelíny: Kondor a Gryfon. Pro náplň plynových vaků musel být použit výbušný a vysoce nebezpečný vodík, přes počáteční obavy však za celých třicet let nezapříčinil jediné neštěstí.

Vzducholodě Kondor a Gryfon zasáhly do mnoha bojů, podnikly řadu průzkumných výprav. Na toto téma připravujeme sérii samostatných článků.

Teď, když byl Kondor zničen, nezbývá než doufat, že starý frankfurtský hangár ještě nevydal všechna svá tajemství a lze z něj vydobýt dost materiálu pro stavbu další vzducholodi. Z dobrých zdrojů je nám známo, že staré zbořeniště je v současnosti znovu pečlivě propátráváno. Za naše noviny navrhujeme jméno nové vzducholodi: Fénix.

*

Text byl v obou výtiscích identický, doplněný vkusnou perokresbou vzducholodě.

„Tohle je divný,“ zopakoval Gowery.

Jak to, že sem čerstvé noviny dorazily ještě před Oggerdovým výsadkem?

Jeho ublíženost se rázem vytratila. Tahle dvě sobotní čísla Bornnského kurýra mu poskytla pár námětů k zamyšlení.

Jak porovnával oba výtisky, začínalo mu být jasné, že někdo se sem vypravil ještě před nimi. Proto čekali v Neue Dresden. Museli poskytnout neznámému čas, aby se sem dostal. Než se vrátil zpátky, nesmělo na eglofskou trať vjet nic jiného, protože sem vede jediná kolej.

Samozřejmě, za obvyklých okolností mohlo na jedinou trať vyjet i několik vlaků najednou, mašinfírové však museli dodržovat pravidla. V určitých hodinách se jezdilo „tam“ a v jiných zase „zpátky“. Na trase byly roztroušené opuštěné staničky s odstavnými kolejemi, na kterých vlaky počkaly, až nadejde jejich cestovní okno. Také tu byla spousta dalších bezpečnostních opatření jako třeba krátkovlnné vysílačky, výstražné signály parní píšťalou a takzvané „kapličky“ u trati, v nichž mašinfírové nechávali záznamy svých cestovních plánů.

V tomhle konkrétním případě se však Oggerd nesměl dozvědět, že ho při cestě do Eglofu někdo předběhl. Onen neznámý sice zapomněl v eglofské kanceláři noviny, což byla hloupost, ale nebýt Goweryho, nikdo by si jich pod hrnky s čajem a nedojedenou uzenkou nevšiml.

Teď bylo třeba vyřešit hádanku: vrátil se neznámý zpátky do civilizace, nebo odjela jen jeho mašina a on tu pořád ještě přebývá?

Gowery popošel podél vlakové soupravy až na konec dobytčáku. Zadíval se na dvoupatrovou staniční budovu. Pracovní četa ji postavila podle typového projektu před nějakými třiceti lety. Tehdy určitě splňovala náročné požadavky kolaudační komise Císařských drah, od té doby se však nikdo netrápil s údržbou. Bylo s podivem, že budova ještě stojí. Perón kdysi opatřili praktickou stříškou, ta se však dávno propadla a zůstal z ní jen krůvek podepřený zděnými sloupky.

Pod obnaženým krůvkem kdosi postával.

„Takže: správně je za bé,“ vydechl Gowery potichoučku. „On tu pořád ještě je.“

Uvědomil si, že jeho několikadenní ublíženost byla nespravedlivá. Oggerd měl pravdu. Kolem jejich výpravy se ometali vyzvědači, ve vagónu bylo možná ukryté odposlouchávací zařízení.

Muž na perónu byl podsaditý, krátce ostříhaný. Zdálo se, že je mu něco přes čtyřicet. Měl na sobě štruksové kalhoty a tmavomodrý tříčtvrťák s velkými klopami. Mariňácký kabát. Takový kabát by se hodil do přístavu v Hamburku nebo v Kielu, ale rozhodně ne sem, do pustin v hlubokém vnitrozemí.

Muž pokuřoval cigáro a tvářil se nenápadně. Gowery na tu vzdálenost nerozeznal rysy v jeho obličeji, snahu o nenápadnost však poznal z jeho postoje. Na podobné věci měl prostě talent.

Ačkoliv se Gowery ukrýval za rohem dobytčáku, pokuřující mariňák si ho okamžitě všiml, což Gowery poznal z nepatrné změny jeho postoje. Nezpanikařil. Beze spěchu hodil nedopalek cigára na zem, pečlivě ho rozmazal botou a odkráčel z dohledu.

Gowery se vrátil před osobní vagón. Pod modrým pončem si založil ruce na prsou a ramenem se opřel o bok vagónu. Čekal.

Netrvalo ani dvacet minut a od staniční budovy se rozezněly hlasy. Po úzkém chodníčku mezi kolejí a zelenými křovisky se sem blížila trojice chlapíků, které doprovázel Hal Hargo. Chlapíci byli neurčitého věku, kníratí, o něco menší než Hargo, oblečení do opraných montérek. Jeden kulhal, druhý měl pochroumanou levou ruku. Všichni tři měli nosy ozdobené starými zářezy, na každém chřípí dvě mělké, ale dobře patrné jizvy. Tihle tři chlapíci se nejspíš narodili v některé z pralesních tlup. Později, jak postupovalo opětovné zprovoznění tratě, se jim dostalo dobrodiní civilizace. Odpovědní činitelé je naučili číst, psát a střílet z muškety, pak je poslali do některé z tehdejších válek.

Kníratí chlapíčci přiváděli tři muly. Každá nesla nákladní postroj, což bylo oboustranné lešeníčko z ohoblovaných latí, ze kterého trčely krátké konzoly a visely vázací šňůry. Zkřížené nosné latě lešeníček čouhaly do vzduchu, takže se zdálo, že si každá mula nese na zádech dva páry náhradních uší. Postroje někdo nedávno pospravil, přinejmenším černě nalakoval ozdobné knoflíky zasazené do míst, kde se nosné latě překřižovaly.

„Co je to za zvířata?“ zeptal se Gowery.

„Patří Herr Justinovi,“ odpověděl Hal Hargo. „Vypůjčíme si je.“

„A on ví, že si je vypůjčíme?“

„Povíme mu to v Hundsburgu.“

„Tak jo. Stejně jsem rád, že nemusím Vánočku ověsit tím tvým haraburdím a sám šlapat pěšky.“

„To není žádné haraburdí, Pěnkavko,“ rozdurdil se Hal Hargo.

Ve skutečnosti vyslovil Goweryho přezdívku jako Pjen-kchaf-ka, nikdy se ji nenaučil správně.

Přezdívku si Gowery vymyslel sám. Pocházel ze země Boiohiem, v níž se mluvilo jazykem zvaným čeština. Celé Goweryho jméno znělo Gouvernet Raymond Fink, přičemž Fink znamená v germánštině pěnkava. Protože se Gowery pohyboval v germanofonním prostředí, naservíroval ostatním své příjmení v češtině, což byl od něj takový vtípek. Málokdo však dokázal vyslovit přezdívku správně.

V současnosti by byl Gowery raději, kdyby se na přezdívku Pěnkavka zapomnělo, ovšem základní vlastnost špatných přezdívek je ta, že jsou nezničitelné.

„Znamená to, že vyrážíme?“ ujistil se Gowery.

„Jistě,“ přikývl technolog. Obrátil se k domorodcům: „Věci jsou ve vagónu. Naložte je.“

Kníratí chlapíčci se jali vyndávat všechny ty vaky a podlouhlé bedýnky. Hargo jim stál za zády a vykřikoval: „Opatrně, jsou v tom nesmírně cenné vědecké přístroje!“

Už to, že dokázal jednat s cizími lidmi, bylo podivné. Během léta prošel proměnou, která se navenek projevila tím, že odložil svůj starý šedý hábit s kapucí. Bez hábitu už nevypadal jako technolog, spíš jako demobilizovaný voják. Oblékl se do vroubkovaného trika s dlouhými rukávy a do plátěných kalhot v barvě polní šedi, zavěšených na širokých kšandách. Kšandy doplnil masivním koženým opaskem, takže měl jistotu, že mu kalhoty určitě nespadnou. Křížem přes trup mu vedly dva popruhy a na každém visel naditý chlebník. U levého boku, obrácená dopředu, mu trčela pistolová pažba zkrácené brokovnice.

„Hele, Haliku, to by mě zajímalo: kde jsi nechal svůj šedej hábit?“ zeptal se Gowery.

Hal Hargo k němu vzhlédl, zamžoural za skly brýlí. „Už byl k ničemu. Ty vnitřní kapsy se utrhaly.“

„No jo, ale na tom zepelínu jsi nějakej hábit měl, ne?“

„Ten je taky k ničemu. Teď je šijou jinak, velice upnuté. Kapsy mají maličké, nic se do nich nevejde. A já u sebe potřebuji nosit spoustu věcí!“

Mimoděk si obouruč poplácal nadité chlebníky.

„A vůbec, všechny tyhle profesní uniformy už vyšly z módy,“ doplnil Hargo. „Máme století míru, nevšiml sis, Pěnkavko? Uniformy jsou trapné, společensky nemožné.“

„No jo, ale teď nikdo nepozná, že jsi technolog,“ popíchl ho Gowery, užaslý, že se Hargo zajímá o módu. „Nebudou ti projevovat patřičnou úctu.“

„Teď už mě všichni znají jako osobu,“ vysvětlil mu Hargo. „Moje portrétní fotografie byla mnohokrát otištěna v Bornnském kurýrovi. Nemusím mít plášť, abych dal najevo příslušnost k technologům. Jsem proslulý profesor Hargo, doktor všeobecné technologie.“

„Myslíš, že tě budou znát i v tom hnízdě, kam máme namířeno? V tom Hundsburgu?“ zapochyboval Gowery.

„Nepochybně.“

Kníratí domorodci nakládali mezky. Švitořili přitom zpěvavou patlaninou ze staré francouzštiny a nové germánštiny a nebylo jasné, jestli si povídají, či si jen tak prozpěvují.

„Dojdu říct Oggerdovi, že jsme hotovi,“ řekl Gowery. „Zatím to tu pohlídej, Haliku.“

Pustil se po cestičce mezi kolejí a zelenými křovisky, za chvíli se ocitl na peróně. Otevřel dveře do staniční budovy, vyvalil se na něj pach připáleného guláše. Za rozviklaným stolem seděli mašinfíra s topičem a čtyřčlenná ostraha vlaku. Ládovali se už několikátou porcí místní šlichty, z plechových hrnků popíjeli kafe, uvařené z praženého žita. Než se vrátí do civilizace, kde dostanou další teplé jídlo, stráví ve vlaku deset hodin, ale možná i několik dnů. Nikdo neví, co se může během cesty pustou krajinou přihodit.

Gowery přešel podél stěny a vstoupil do malé kanceláře. Bylo v ní pár poliček s provlhlými písemnostmi, na zdi visel barvotiskový portrét předchozího císaře Horsta Sibelia, zvaného Tatíček lidu. Strop zdobily mokré fleky podobné obrovským nálevníkům.

Kancelář byla zšeřelá. Dozadu, za staniční budovu, sice vedla dvě velká okna, kupodivu dosud vyplněná špinavými skly, ale zvenčí se na ně tlačily zelené větvičky bujících keřů. Krajní okno bylo pootevřené, zvenku sem doléhalo bzučení hmyzu.

Větší část místnosti zabíral masivní stůl, z něhož Gowery před hodinou uzmul sobotní číslo Bornnského kurýra. Ze stolu někdo sklidil všechny špinavé hrnky a zbytky poživatin, teď tam ležel kus balicího papíru.

U stolu stál Oggerd a šéf stanice, kníratý strejc v pospravované uniformě císařských mušketýrů. Šéf stanice se na papír pokoušel nakreslit mapu, ale narážel na meze svých možností.

Jak Gowery vstoupil, hodil šéf stanice rychlý pohled na zeď, sousedící s perónem. Gowery věděl, co to znamená. Na peróně se před chvílí zdržoval špeh v mariňáckém kabátě, otevřeným oknem mohl poslouchat, o čem jde v kanceláři řeč. Teď už na peróně zůstal jen rozmáznutý vajgl ručně baleného cigára, šéf stanice však předpokládal, že tam špeh stále ještě postává.

Gowerymu bylo jasné: šéf stanice má z mariňáka strach. To bylo na pováženou. Jestli se lidé někoho báli, tak obvykle Oggerda s jeho upřeným pohledem a nemrkajícíma očima. Šéf stanice musel mít pro strach velice dobrý důvod.

„Jsme hotovi, Oggie,“ řekl Gowery. „Můžeme vyrazit.“

Svá podezření si nechal pro sebe.

*

Utábořili se na malé pasece, kterou před časem někdo vymýtil. U skály bylo závětří, kde rozdělali oheň, na druhé straně se otevíral výhled do nížiny. Do zelených lesů svítilo ještě před chvílí nízké slunce, což byl úžasný pohled, teď však rychle houstla tma.

„Docela schovanej, ten Polygon,“ nadhodil Gowery. „Jak dlouho k němu ještě půjdeme?“

„Pár dní,“ řekl Oggerd. Na nízkou větev zavěsil rozžehnutou povoznickou lucernu.

Putovali asi šest hodin, od Eglofu se vzdálili asi dvacet kilometrů. Cesta, označená záseky, stoupala do kopců, sestupovala do údolí, překračovala mělké říčky. Vedla hustými smíšenými lesy, které po Apokalypse pokryly celou Evropu.

Oggerd a Gowery postavili přístřešek ze šikmo natažené plachty a pod něj naskládali Hargovo vědecké vybavení. Sami přenocují pod širou oblohou. Oba koně, Hargův mezek a tři nákladní muly pofrkávali v houštinách. Gowery jim právě nasypal do pytlíků oves a zabořil jim do něj čumáky.

Zatímco Oggerd a Gowery připravovali tábor, Hal Hargo seděl na složené pokrývce. S příchodem noci se přioblékl do rozměrné zelené bundy s kapucí, která mu byla velká, ale ukryla brašny, které měl na bocích. Ve zbytcích denního světla cosi studoval ve svém tlustém notesu. Už dávno se naučili, že je lepší od něj nevyžadovat žádnou práci.

„Cesta je schůdná a dobře vyznačená,“ poznamenal Gowery. „To by mě zajímalo, kdo tudy chodí.“

„Mezi Hundsburgem a Eglofem putují karavany,“ vysvětlil mu Oggerd. „Vysílá je Herr Justin. Zhruba každé dva měsíce přijede do Eglofu zvláštní vlak se zásobami.“

„Jasně, Herr Justin. Mají ti obyvatelé Hundsburgu štěstí, že se u nich usadil… Víš, co si myslím, Oggie? Že nám měli dát pár poskoků, aby za nás rozdělávali oheň, vařili fazole, odstrojovali soumary a tak. Co jsi to vůbec za majora? Měl bys mít nějakýho burše, no ne?“

Oggerd se na něj chvíli upřeně díval a pak řekl: „Já myslel, že ty jsi můj burš.“

„Cože? Ech?… To měl být fórek, Oggie?“

„Ano.“

Tohle už bylo na Goweryho moc.

„Tak hele,“ vyhrkl vztekle, „na začátku léta jsem ti řekl, že se vracím domů. Taky jsem povídal, že tam nejspíš zůstanu nafurt. Vzpomínáš? Přijde čas, a muž se musí usadit. Ten čas pro mě tenkrát nastal, alespoň jsem měl ten pocit. A co se nestalo? Najednou vzkaz: rychle se sbal a přijeď.“

Nadechl se, aby pokračoval v lamentování.

„Promiň,“ řekl Oggerd.

„Cože? Ty se mi omlouváš?“

„Ano.“

„Překvapuješ mě, Oggie… Nemusíš se omlouvat, ten vzkaz přece přišel od Ajny… On mi ten vzkaz vlastně přišel vhod. V Paragu jsem prožil románek s jednou pohlednou slečinkou… Zajímá vás to? Nezajímá? To je jedno, stejně vám to řeknu. Mělo to tenhle vývoj: nejdřív jsme společně prožili dobrodružství v lesích Frajlandu, který nás tak nějak sblížilo. Následně se dostavila bouřlivá vášeň. A jak to pokračovalo? Co byste řekli? Propukla partnerská krize. Neshodli jsme se. Ona je hodně mladá, chce žít naplno. Touží prožívat další a další dobrodružství, kdežto já už mám všeho plný zuby. Jsem unavenej, chápete, vy dva? Začal jsem před ní mluvit o dětech, a hned byl oheň na střeše… Věřili byste, že když přijel ten Ajnin poskok, chtěla odcestovat se mnou? Přidat se ke mně a tím pádem i k vám dvěma? Vysvětlil jsem jí, že to nejde, a ona mě začala podezřívat, že mám něco s Ajnou. Že jako odjíždím za ní.“

Zmlkl, protože Oggerd nepatrně zavrtěl hlavou. Gowery se ze setrvačnosti ještě zeptal: „Můžete mi konečně říct, vy dva, co tady vůbec děláme? Proč tu jsme? Jaký máme zadání?“

Už věděl, že měl být zticha.

„K tomu se dostaneme za chvíli,“ řekl Oggerd netečně. Přiložil si ukazovák na ústa, pak se dotkl ucha. Znamenalo to: někdo nás poslouchá.

Prsty pravice sevřel do štipce a párkrát s nimi klapl proti palci.

Mluvte dál.

Podíval se po své pušce, která ležela na bedýnkách pod přístřeškem. Nechal ji však být, jenom si rozepnul pouzdro s pistolí.

Posunky naznačil: zůstaňte tady a mluvte.

Otočil se. Gowery si všiml tmavého pruhu na zádové části jeho pancíře. Bývalo tam magnetické pouzdro na řezák s monomolekulárním ostřím, o ten však Oggerd přišel. Náhradní nejspíš nedostane, takže pouzdro odmontoval.

Oggerd se pohroužil do houstnoucího šera. Podle všeho se vydal zpátky po stezce, směrem na Eglof.

Zůstal tady jen jeho pokyn: mluvte dál.

Gowery neměl ponětí, o čem by měl mluvit, takže plácl: „Cože jsi to říkal odpoledne, Haliku? Profesor Hargo? To tě jmenovali profesorem?“

„Ano.“

„To je čestná funkce?“

„To je řádná profesura.“

„Cože?“ vyjekl Gowery. Tohle ho opravdu překvapilo.

„Jsem zaměstnancem Institutu a členem profesorského sboru.“

„Chceš snad říct, že budeš učit?“

„Jistě. Za týden, prvního října, začne semestr. Budu učit studenty.“

„Koho bys asi tak učil?“

„Každého, kdo bude mít zájem. A taky potřebný talent a píli.“

„Tohle jsem nevěděl… proč jsi mi to neřekl už dřív?“

„Neptal ses, byl jsi uražený. Dával jsi Oggerdovi najevo, jak ti ublížili, když tě zavolali zpátky. Jako bys byl jediný, kdo má potíže, Pěnkavko! Mou povinností je učit studenty! Mám jim předávat vědomosti! Místo toho trčím tady a nejspíš se nevrátím včas na zahájení semestru! Nechápeš, jaká je to tragédie?“

„A co Oggerd?“

„Co je s Oggerdem?“

„Ty jsi ho opustil? Odešel jsi učit na Institut a prostě jsi ho, no, opustil?“

„Co si o mně myslíš?“ rozhořčil se Hargo. „Já jsem heterosexuální! Heterosexuální, rozumíš?“

„Uklidni se, Haliku, tak jsem to nemyslel… Chtěl jsem říct: ty a Oggerd jste tým, ne? Průzkum střepů z Apokalypsy, to je vaše zadání.“

„Přece už víš, Pěnkavko, že mým zadáním byl samotný Oggerd. Kyborgizovali ho a následně vystavili řadě zátěžových situací. Já jsem měl vyhodnotit jeho reakce. Všechny ty, jak říkáš, střepy z Apokalypsy byly jen sekundární úkoly. Užitečné úkoly, jejich vyřešení posunulo současnou vědu dál, ale z hlediska mého úkolu pořád jen vedlejší! Jenomže já jsem svou účast v projektu Kyklop ukončil! Napsal jsem závěrečnou zprávu a odevzdal ji! To je vše! Takže na mě laskavě nezkoušej ty své psychologické triky!“

„Aha…“ zablekotal Gowery. „Takže je z tebe profesor.“

„Ano. V létě jsem nemarnil čas. Jako zaměstnanec Institutu jsem pracoval na vlastním výzkumném úkolu. Mým zadáním byla Ossianova linie! Jenomže pak svěřili velení Moltkemu a ten všechno zpackal! Má práce přišla vniveč!“

„Tohle jsi teda dělal v létě…“

Hargo se rozkřičel: „Jsem vědec! Snažím se posunout hranice poznání! Na nic jiného nemám ani pomyšlení, protože věda je žárlivá milenka!“

„Cože? Cos to řekl?“

„Věda je žárlivá milenka…“

„Nějak tě nepoznávám, Haliku… Nejde mi do hlavy: když jsi vědecky bádal, co dělal Oggerd?“

„Cože?“

„Ptám se: kde byl celý léto Oggerd?“

„To já nevím,“ řekl Hargo ponuře. Pak vykřikl: „Co asi tak dělal? Scházel se s tou Jaine Fuchs!“

„Aha! Konečně to do sebe začíná zapadat…“

Soumrak skončil. Na krajinu padla černá noc, dírkovaná milionem hvězd a postříbřená sekundárním světlem satelitů.

Kam zmizel Oggerd? uvědomil si Gowery. Proč je tak dlouho pryč?

Uvažoval dál: co když ho nepřátelé nějak vyřídili? Co je to vůbec za lidi? Nedostal se jim třeba do ruky Hargův výzkum, nenašli v něm skulinku? Ty drátky v Oggerdově hlavě – to možná není vždycky výhoda. Třeba se dá vyslat signál na určité frekvenci a Oggerda tím omráčit.

Je to možné, a nebo ne?

Zeptal by se Harga, teď však nebyla vhodná chvíle. Někdo je nejspíš odposlouchával.

„Musím si to promyslet,“ zachraptěl Gowery. Udělal pár nesmyslných posunků, pak sáhl pro Oggerdovu pušku, položenou nahoře na bedničkách. Vyprostil ji z ochranného obalu.

S puškou v ruce se vydal do temného lesa.

Pomaličku, jen co noha nohu mine, kráčel po stezce. Vlastně nebyla úplná tma. Dvě velká satelitní města, Newton a Coda3, stála vysoko na obloze a zalévala krajinu bledým světlem.

Zvolna postupoval po stezce. Viděl ji zřetelně jako jizvu, vyříznutou do kožichu lesa, lemovanou temnými stíny i stříbřitými odlesky. Z houštin zaznívalo drnčení. Gowery měl za to, že zvuky vydávají takoví ti velcí koníci, kterých přes den několik viděl. Jak se jim říká? Sarančata?

Teď už šel tempem vycházkové chůze. Našlapoval zvysoka a neslyšně.

Od tábořiště se vzdálil víc než kilometr, když zaslechl tichý zvuk, který sem nepatřil. Odfrknutí.

Zastavil se, civěl do postříbřené noci a dýchal otevřenými ústy. Další zvuk – temný úder, jako když kůň dupne na zem.

Bylo to blízko.

Puška mu ztěžkla v rukách. Uvědomil si, že takhle, nenatažená, je mu k ničemu. Pokud po něm někdo vyrazí, může ji použít leda jako kyj.

Byla to upravená replika pušky Mauser, kterou poprvé zařadili do armádní výzbroje v roce 1898. Před čtvrt stoletím bylo v ruinách starého muzea objeveno pár originálních exemplářů. Sám císař Horst Sibelius prý tehdy dohlédl na to, aby byl Mauser 98, zvaný nejlepší puška všech dob, pečlivě okopírovaný a uvedený do sériové výroby.

Oggerd si nechal pušku upravit tak, aby odpovídala jeho představám. Zásobník mu rozšířili na osm nábojů, tedy o tři víc, než byl standard. Dále si nechal do zbraně zamontovat takzvanou dvoupolohovou spoušť. Pružina úderníku mohla být stlačena nejen natažením závěru, ale i pouhým stisknutím spouště z první polohy do druhé. Druhý způsob vyžadoval velikou sílu, Oggerdovu ukazováku to však nečinilo žádné potíže. Výhoda dvoupolohové spouště byla jasná: Oggerd nemusel pobíhat s nataženou zbraní a unavovat pružinu úderníku, přesto mohl vypálit první ránu okamžitě.

V této chvíli si však Gowery nebyl jistý, zda má ukazovák tak silný jako Oggerd. Chytil předpažbí do levice, hranou pravé ruky zachytil příslušný výstupek a pomaličku táhl závěr dozadu. Když dospěl do hraničního bodu, ostře to cvaklo.

V ten samý okamžik, snad v reakci na kovový zvuk, umlkla všechna sarančata.

Následovaly dvě vteřiny ticha.

Dvacet metrů od Goweryho zazněl hlas plný paniky: „Nepřibližujte se! Budu střílet! Nepřibližujte se!“

A střílel.

Prásk! Prásk! Prásk!

Gowery zaslechl bzučení kulek, které svištěly pár kroků od něj.

Prásk! Prásk! Prásk!

Tentokrát žádné svištění, neznámý obrátil zbraň do jiného směru.

A na závěr: prásk-prásk!

Zběsilé hýkání vyděšeného zvířete. Kopyta tloukla do země.

Gowery upíral oči do postříbřené tmy, ukazovák opíral o lučík spouště.

Uvědomil si, že na konci střílení zaslechl pád čehosi těžkého.

Hýkání utichlo. Ukázalo se, že přehlušovalo jinou, o něco tišší vrstvu zvuků: bublavé chrčení.

„Pěnkavko, pojď sem!“ křikl ze tmy Oggerd.

Takže Gowery šel.

Proplétal se mezi černými a stříbřitými šmouhami, až se ocitl na malém plácku. Zahlédl Oggerdovu siluetu. Zaslechl funění vyděšeného zvířete, stojícího opodál. Podle tvaru uší to byla nejspíš mula.

Na zemi se cosi zachvívalo, chroptělo to a bublalo. Kousek vedle blikalo na zemi bledé světýlko, ne větší než nehet u malíčku.

„Můžeš posvítit, Pěnkavko?“

Gowery zašátral pod pončem, kde měl řemení s brašničkami na spoustu užitečných věcí. Než z jedné brašničky vytáhl elektrickou svítilnu, vzal mu Oggerd z levičky pušku. S kovovým zacvakáním vrátil úderník do nenatažené polohy.

Gowery rozsvítil baterku, žluté světlo zalilo chlapíka v mariňáckém kabátě. Ležel naznak. Namísto levé tváře měl krvavou kaši a oko mu viselo z důlku, zavěšené na očním nervu.

Od pravé nohy k levému rameni mu proběhl křečovitý záškub.

Gowery si všiml, že na zemi leží podlouhlá tmavá krabička s anténou. Právě na ní blikalo to bledé světélko.

Oggerd stiskl přepínač vysílačky, kterou měl ukrytou ve vroubkovaném límci pancíře: „Hargo? Slyšíš mě? Přijď sem, přepínám.“

Hargo zřejmě odpověděl, nebylo však nic slyšet, protože Oggerd si mohl příchozí hovory pustit pomocí rezonance přímo do vnitřního ucha.

„Myslel jsem, že v noci vidíš,“ zajektal Gowery. „Jak to, žes ho trefil takhle blbě?“

Mariňák sebou znovu škubl.

Pak znovu.

Zdálo se, že sebou vydrží škubat ještě hodinu.

„Zastřelil se sám,“ vysvětlil Oggerd. Předklonil se, zvedl ze země zvláštní pistoli s masivní pažbou. Krátká štíhlá hlaveň se leskla. Jak se na ni Gowery díval, odkápla z hlavně temná kapka.

„Cože?“ užasl.

„Myslím, že o mně věděl. Čekal, až přijdu blíž, ale já jsem taky čekal. Pak zaslechl cvaknutí z tvé strany. Vystřelil po tobě a pak i po mně. Poslední dvě rány si vpálil do úst.“

„Proč? Proč se zastřelil?“

„To já nevím.“

„Byl sám?“

„Možná je někdo vzadu na stezce.“

Mariňák sebou znovu zaškubal.

„Tak už ho doraz, Oggie,“ zachrčel Gowery.

„Tohle si vezmi, Pěnkavko,“ podal mu Oggerd ukořistěnou pistoli.

Shýbl se, palcem a ukazovákem stiskl mužovo hrdlo. Tlačil na tepny asi dvacet vteřin, pak mariňák ztratil vědomí. Oggerd zesílil stisk a prolomil mu hrtan.

„Ta jeho pistole vypadá divně,“ řekl Gowery.

„Je to Walther P.38. Číslo znamená, že byl uvedený do sériové výroby v roce 1938.“

„Chceš říct, že pistole je stará tři a půl století?“

„Jen něco přes dvě století. Byl to nesmírně úspěšný model a v šedesátých letech jedenadvacátého století ho začali znovu vyrábět. Posviť mi, prohledám toho muže.“

Oggerd přidřepl k mariňákovi, sáhl mu do kapes. Našel kapesník, zavírací nůž, pár drobných mincí. Dva plné zásobníky a také papírovou krabičku bez označení, naplněnou dvaceti náboji ráže devět milimetrů. Jeden náboj si ve světle baterky prohlédl: „Není to standardní střelivo, museli to vyrobit na zakázku v nějaké menší fabričce nebo dílně.“

„Proč tady pobíhal s prastarou pistolí, do které si nechal vyrábět speciální patrony?“

„Nedokážu to zdůvodnit, ale ty bys to uměl, Pěnkavko. Podívej se na pažbu.“

Střenku tvořilo cosi jako podélně rozpůlené tužky. Bylo to zažloutlé a pokryté silnou vrstvou starého laku.

„Do prdele!“ vyjekl Gowery. „Je to to, co si myslím?“

„Lidské záprstní kůstky. Nalepili je tam velice dávno, nejspíš v průběhu Století chaosu. Pažbu několikrát přelakovali. Tahle kůstka je novější, podívej.“

„Jo… pistole má magickou hodnotu, protože zabila spoustu lidí. Chápu, proč chtěl mít zrovna tuhle, i když si musel připlatit za patrony.“

Mezi stromy se objevilo žluté světlo, přicházel Hal Hargo a nesl povoznickou lucernu. Gowery zakroužil baterkou, aby je Hargo uviděl.

Když došel až k nim, zdvihl levici, ze které visely nějaké dráty: „Tohle je odposlouchávací zařízení.“

Gowery vykřikl: „To je ten černej knoflík z postroje na mulu! Ten, kterej vypadá jako ozdoba!“

„Přesně tak,“ přikývl Hargo. „Tři postroje, šest knoflíků, jeden byl ve skutečnosti zamaskovaný mikrofon. Když jsem věděl, že mám něco hledat, našel jsem to hned. Součástí zařízení je nestandardní elektrická baterie, ale tu jsem tam nechal. Nedá se z postroje vyjmout jinak než násilím. Zničil bych postroj a my ho ještě budeme potřebovat, ne?“

Odložil lucernu na zem a zdvihl blikající krabičku.

Chvíli cvakal nějakými přepínači. K bledému blikání se připojilo i zelené světélko.

Ještě jednou něčím cvakl, pak se z krabičky ozval jeho vlastní hlas: „Co asi tak dělal? Scházel se s tou Jaine Fuchs!“

Znovu něčím cvakl. Přístroj zmlkl, zelené světélko zhaslo.

„Je to digitální zařízení verze 3-c,“ vysvětlil. „Pouze pro zvukový záznam. Institut jich má několik, ale nepoužívají se. Nemají efektivní využití, leda jako diktafon. Dávno už byly zrekonstruovány pokročilejší přístroje, které pořizují nejen zvukový záznam, ale i snímky. V některých případech i kontinuální vizuální záznam. Něco jako film, jenže digitální.“

„Tyhle věcičky podléhají utajení, že?“ ujistil se Gowery.

„Ano.“

„Ani tahle, jak říkáš, nepraktická blbina by se neměla dostat do rukou lidem z ulice.“

„Přesně tak,“ souhlasil Hargo.

„On nás tedy odposlouchával?“

„Odposlouchával a nahrával. Jde o tohle: zařízení nemůže být zapnuté nepřetržitě, to by se vyčerpala baterie. Za soumraku dálkově aktivoval mikrofon.“

„Začínám to chápat,“ přikývl Gowery. „Tenhle týpek dálkově nahodil mikrofon. Vzduchem prolítnul nějakej impuls a Oggerd si ho všiml – díky drátkům, který má v hlavě.“

„Ano,“ přitakali jednohlasně Oggerd i Hal Hargo.

„Tak to jsem si oddechl,“ řekl Gowery. „Jednu chvíli jsem měl strach, že po nás jdou lidi Danteho Albrechta, aby nás odpravili. Jenže chlapík nepatří Albrechtovi. Vždyť on neměl ponětí o tvých schopnostech, Oggie! Cítil se v bezpečí! Když ses mu pak dostal za záda, zpanikařil.“

Oggerd neřekl nic.

„Co uděláme?“ zeptal se Gowery.

„Podívám se zpátky po cestě, jestli tam ještě někdo není,“ řekl Oggerd. „Budete muset hlídat tábořiště, dokud se nevrátím.“

„Půjčíš mi pušku, Oggie?“

„Ne. Vezmi si zbraň toho mrtvého. Hlaveň očisti od jeho krve.“

„Střenka z lidských kůstek se mi ani trochu nelíbí.“

„Jsou to jen kosti, Pěnkavko.“

„A co uděláme s ním?“

„Až se vrátím z průzkumu, pohřbíme ho.“

„Zakopeme ho? Copak máme lopatu?“

„Jistě že máme,“ vysvětlil Hal Hargo.

„Jasně! Lopata patří do základního vědeckýho vybavení! Co by sis počal bez lopaty, kdybys narazil na slibný trosky plný starejch technologií a artefaktů, že jo, Haliku?“

Kapitola čtvrtá:

Pohádky a příběhy

V noci toho moc nenaspali. Nejdřív držel hlídku Hargo, ale když se Gowery o půlnoci probudil, našel ho spícího. Takže hlídal on. Bojoval se spánkem až do třetí hodiny po půlnoci, pak se vrátil Oggerd. Vzbudili Harga a vydali se pohřbívat mrtvého mariňáka. To jim zabralo další dvě hodiny.

Ještě za tmy vyrazil Oggerd dál po stezce. Šel pěšky, aby dusot koňských kopyt neupozornil případné další špehy.

Gowery si zkusil ještě chvíli zdřímnout. Nad ránem se ochladilo až na nulu, zdupaná paseka se začala pokrývat jinovatkou. Gowery sice párkrát zadřímal, ale vždycky ho probudilo drkotání vlastních zubů. Nakonec raději rozdělal oheň a dal vařit vodu na kafe.

Po snídani nezbylo než naložit náklad a osedlat jízdní zvířata. Všechna práce připadla na Goweryho, i když se mu Hal Hargo pokoušel pomáhat. Kolem deváté hodiny vyrazili na cestu, tou dobou už slunce znovu začalo hřát a upíjelo jinovatku.

Putovali prázdnou krajinou, porostlou lesem, který tu nerušeně vyrůstal už dvě stě let. Stezka vedla nahoru i dolů, ale víceméně přímo, a neprocházela žádnými troskami. Bylo zřejmé, že tu dřív vedla autostráda, umístěná dál od měst i vesnic. Nevybudovali ji z plastbetonu, který by vydržel celá staletí, ale z asfaltu, po kterém tu nezůstalo vůbec nic. Asfaltový kryt však kdysi donutil stromy, aby rostly pěkně po jeho stranách, a uprostřed zůstal prázdný pás.

Koruny stromů uzavřely původní silnici do jakéhosi tunelu, ale i tak se čas od času otevřel úžasný výhled na zelenou krajinu, zalitou měkkým podzimním sluncem.

Kolem půl třetí dorazili na další plácek, používaný karavanami. Dál už nepokračovali. Hal Hargo využil teplého odpoledne, hodil si na zem deku a usnul. Gowery se pustil do odstrojování zvířat, při vědomí se udržoval černou kávou, nejprve studenou z čutory a pak už čerstvě uvařenou. O něco později dorazil i Oggerd a pomohl mu s přípravou tábořiště. Když se Hargo před soumrakem probudil, bublaly v kotlíku fazole a šířila se z nich libá vůně nakrájené uzenky.

Gowery, kterému se pomocí černé kávy podařilo oddálit mdloby, vesele zahlaholil: „Tak se pustíme do výměny informací, ne? Jsem vážně zvědavej, jaký děsivý tajemství se od vás dozvím. Dneska nás nikdo odposlouchávat nebude, takže se neupejpejte a všechno mi nahrňte do uší.“

„Naším cílem je osada jménem Hundsburg,“ řekl Oggerd.

„Kolonie, jak sem si domyslel.“

„Ano. Založili ji před deseti lety poblíž anomálie zvané Polygon.“

„Ten Polygon, předpokládám, objevili při nějakém průzkumném letu zepelínů, ne?“

„Pracovníci Institutu se o Polygonu dozvěděli od místních obyvatel,“ vmísil se do hovoru Hal Hargo. „To je však neověřená informace.“

„Místní obyvatelé – to jsou ti skřítci z Eglofu? Ti s těma jizvama na nosech?“

„Zřejmě.“

„Co to je za anomálii, ten Polygon, Haliku? Povíš nám o tom něco?“

„Nevím nic!“ odsekl Hargo.

„Jak to, že nic nevíš? Polygon je už nějakej čas prozkoumávanej! Přinejmenším Herr Justin tam zkejsnul dva roky!“

„Písemné materiály se ztratily.“

„Co to povídáš?“

„Dostal jsem na Institutu práci po magistru Appeltovi, který zemřel na srdeční slabost. Magistr Appelt se věnoval zkoumání jak Ossianovy linie, tak Polygonu. Byl to on, kdo obě anomálie označil za podobné, fungující na stejném principu. O Ossianově linii zanechal mnoho podkladů, ale o Polygonu jsem se dozvěděl jen od jeho bývalých asistentů. Písemnosti, týkající se Polygonu, nebyly nalezeny.“

„Nebyly nalezeny? Nepřipadá ti divný, že se to ztratilo?“

„Jistě, je to divné. Ale možná jsou podklady stále v archivu Institutu, jen ve špatné přihrádce.“

„Nějak to zlehčuješ, Haliku. Asi ti nedochází, v jakým jsme průseru. Herr Justin se tam hrabe už dva roky a nemůže s tím pohnout. Klidně tam můžeme pár let zkejsnout i my!“

„Já mám učit studenty,“ vyhrkl Hargo nešťastně. „Semestr začíná příští týden…“

„Tak vidíš. To je důvod, abys přestal tajnůstkařit. Třeba se nám poštěstí, rozštípneme to a se slávou se vrátíme do Bornnu!“

„Pěnkavka má pravdu,“ zamručel Oggerd. „Měl bys nám říct všechno, co víš, Hargo. Nevymlouvej se na utajení.“

„Chtěl by ses vrátit k Ajně, což?“ ušklíbl se Gowery.

„Tak dobře,“ pokrčil Hal Hargo rameny. „Dobře… O Polygonu nevím nic, ale můžu vám vysvětlit podstatu Ossianovy linie. Odedávna se vědělo, že západně od pevniny jsou v moři staré obranné prostředky. Kdo se plavil na západ, ten se už nevrátil… Začátkem července jsem na pobřeží Severního moře provedl terénní průzkum, zbytek času jsem strávil na půdě Institutu vytvářením teoretických modelů. Moje závěry se zhruba shodují s dohady magistra Appelta, i když si myslím, že jsem pokročil mnohem dál než on.“

„Pěkně ses pochválil, Haliku. Co to teda je – ta Ossianova linie?“

„Obranný prostředek, jak jsem řekl. Teď už víme, že se skládá z mnoha samostatných bloků, dlouhých několik set metrů a vysokých, tedy podle mého odhadu, nejméně půl druhého kilometru. Předpokládá se, že linie je vedena ze Skandinávie na Britské ostrovy. Chrání Evropu před útokem z Atlantiku. Je tu ovšem i teorie, že chrání Atlantik před útokem z Evropy.“

„Chrání Atlantik? Proč, prosím tě?“

„No asi proto, že je tam Atlantida. V tom případě by byla Ossianova linie konstruována jako uzavřený mnohoúhelník.“

„Atlantida? Co to povídáš, Haliku? Vzpamatuj se! Atlantida je starověkej mýtus! Žádná Atlantida nikdy neexistovala!“

„Kdo tady mluví o starověku?“ rozčertil se Hal Hargo. „Atlantida je údajný habitat! Jeden z mnoha habitatů!“

„Habitat?“

„Seznámil jsem se s teorií habitatů, která spadá do tvého oboru, Pěnkavko!“

„Do mýho oboru? Ale můj obor je aplikovaná psychologie, Haliku!“

Hargo se na něj upřeně zadíval: „Slyšel jsi někdy slovo sociologie?“

„Ano.“

„Spadá sociologie do tvého oboru?“

„Ano.“

„Prý je to věda, i když já osobně o tom pochybuji… Nějaký sociolog, tvůj kolega, Pěnkavko, vypracoval teorii habitatů, která, připouštím, je docela zajímavá. Co je to habitat? Uzavřený, samostatně fungující komplex, do kterého mají přístup pouze oprávnění. Támhle nahoře! Nad námi! Až se zešeří, uvidíte jich spoustu. Satelitní města, to jsou habitaty! Nebo si snad myslíš, že je postavili jen proto, aby odlehčili populaci planety?“

„Říká se to…“

„Takový nesmysl! Před Apokalypsou žily na Zemi miliardy lidí, nahoru se vešly pouhé statisíce!… Když spočítám obyvatele satelitních měst, základen na Měsíci a sídel na Marsu, vyjde mi milion, nanejvýš dva! Nepatrné množství lidí ve srovnání s celkem!“

„Proč to teda všechno stavěli?“

„Ano, to je otázka! Proč na stavbu satelitních měst vynaložili takové úsilí, tolik prostředků? Odpověď je jednoduchá: chtěli se tam schovat!“ vykřikl Hal Hargo.

„Před kým?“

„Co já vím? To bys měl vědět ty! Ty jsi psycholog, Pěnkavko!“

„Aha… budu si to muset promyslet… Takže Ossianova linie možná chrání habitat zvaný Atlantida… možná… Co to vůbec je, ta Ossianova linie? Nějaká energetická stěna?“

„Jedná se o pásmo s extrémně zpomaleným tokem času. Slunečnímu světlu trvá dvě minuty, než projde skrz.“

„Ou… světlo prochází skrz bariéru dvě minuty? A co třeba dešťové mraky?“

„Mraky bariéru přeletí,“ pokrčil rameny Hal Hargo. „Jsou unášeny ve větších výškách!“

„A co vlny – nebo mořské proudy?“

„Projdou skrz. Jen jim trvá dlouho, než se dostanou na druhou stranu. Asi tak dvacet nebo třicet let.“

„Ouvej! Znamená to, že ti lidé z Kondora uvízli v čase? Visí tam ve vzduchu a umírají hladem a žízní?“

„To určitě ne. Bariéra je nepohltila naráz, ale postupně. V podstatě je rozemlela na kousky.“

„Alespoň že tak,“ vydechl Gowery.

„Bariéra je zřejmě vytvořena soustavou emitorů, které jsou umístěny na ukotvených plošinách. Celé zařízení už funguje bez údržby dvě století. Pokud ovšem chrání habitat, tak se někdo o údržbu stará. Nejdůležitější je však tato otázka: jaký energetický zdroj udržuje bariéru v provozu?“

„Aha… a co z toho?“

„Nechápeš?“ zvýšil Hargo hlas. „Vždyť je to největší výzva dnešní doby! Všichni vzdělaní lidé mluví jen o tom!“

„Asi nejsem dost vzdělanej. Mohl bys mi vysvětlit, o co kráčí, Haliku? Nejlépe slovy prostými a nehledanými…“

„Vlastně mě tvoje nevědomost nepřekvapuje, Pěnkavko… Připravil jsem si úvodní projev, pojednávající právě o této problematice. Vypiloval jsem ho, aby mu porozuměli i šestnáctiletí studenti prvního ročníku. V podstatě děti. Samozřejmě – jedná se o mimořádně inteligentní děti. Je tady určitá šance, že podstatu problému pochopíš i ty.“

„Třeba pochopím, třeba ne. Můžeš to se mnou zkusit,“ vybídl ho Gowery.

Hargo rozevřel notes a vytáhl z něj štůsek přeložených papírů. Nahlédl do nich. Zamyslel se.

„No tak, Haliku, co je s tebou?“

„Přečtu to tak, jak to mám napsáno. Kdybych separoval různé části, ztratil bych nit.“

„Jistě, Haliku. S chutí do toho.“

Hargo si odkašlal: „Dobře. Ehm… dobře… Milí studenti. Dostalo se vám té cti, že jste byli přijati na nejlepší školu naší doby. Čeká vás největší dobrodružství, jaké jen může člověk zažít. Dobrodružství poznání. Dobrodružství odhalování tajemství. Zároveň vás čekají nesmírně náročné úkoly. Teď nemluvím o vašem nadcházejícím studiu, ale o vstupu do praxe. Jen na vás bude záležet, zda naši civilizaci čeká rozkvět, stagnace či zánik. Abyste získali představu, jaký před vámi stojí úkol, povím vám starý příběh. Tento příběh všichni znáte, v mnoha obměnách jste ho četli v čítankách i v sobotních přílohách novin. Dnes se na jednu jeho část podíváme z trochu odlišného úhlu.

Jak víte, stará evropská civilizace byla zničena Apokalypsou. Po ní následovalo takzvané Století chaosu, které oficiálně trvalo 112 let a neoficiálně 128 roků. Žádná jiná čísla se neuvádějí. Buď 112, nebo 128 roků. Proč takhle? Je to jedna ze záhad. V podstatě si nejsme jisti, jaký se dnes píše rok starého letopočtu.

Apokalypsa, následovaná totální válkou, vyhubila devadesát procent obyvatel Evropy. Polovina kontinentu se stala neobyvatelnou. Mocenské struktury zanikly. Lidé, kterým se podařilo přežít, zdivočeli. Stačilo málo a značná část z nich přestala být lidmi v pravém slova smyslu. Člověk lovil člověka – pak ho pojídal. Kanibalismus je odporné téma, dlouhá léta se o něm nemluvilo. Je to, jak říkává jeden můj přítel, špinavé tajemství Století chaosu.“

„Díky, že mě cituješ, Haliku,“ špitl Gowery.

„Dnes už o kanibalismu můžeme mluvit nahlas, a tak je to správné. Lži, vytáčky a polopravdy jsou pro vědu nanejvýš zhoubné. Koneckonců: kanibalismus byl logickým důsledkem kolapsu, nejefektivnějším způsobem, jak si v daných podmínkách opatřit proteiny. Naopak by bylo podivné, kdyby se kanibalismus nerozvinul.

Po celé Století chaosu dominovaly Evropě bandy vyzbrojené palnými zbraněmi, vyrobenými před Apokalypsou. Kdo měl pušku, pistoli, revolver či populární Kalašnikovův automat, ten obvykle zvítězil. Pušky, pistole a revolvery fungují celá staletí, když je jim věnována řádná péče. Dokonce i náboje, nalezené v troskách, se dají očistit a použít i po desítkách let. Ani jsem se ještě nezmínil o vojenských bednách, plných nakonzervované munice, které jsou námětem mnoha příběhů a legend. Jistě znáte tuhle pohádku: Hloupý Hans strávil tři noci ve vybombardované marmeládovně, bojoval s duchy i přízraky a jako odměnu dostal kalašnikov a deset vakuově balených zásobníků. A navíc ještě mladičkou baronesu…“

Hal Hargo se odmlčel.

„Jasně, Haliku, tady má přijít smích publika,“ řekl Gowery. „Ha ha, tady ho máš, můžeš pokračovat.“

„Nevyrušuj, Pěnkavko,“ napomenul ho Oggerd.

„Ne, on má pravdu,“ podpořil Goweryho Hargo. „Opravdu. Tady mám poznámku smích. Tak tedy: ti, kteří neměli palné zbraně, se pokoušeli vzdorovat pomocí luků, oštěpů a samostřílů. Byli vražděni po tuctech či zatlačováni do zpustošených oblastí, zamořených jedy a radiací.

Je tady však důležitá věc: patrony, vyrobené před Apokalypsou, byly jiné, než jsou ty současné. Dnešní nábojnice je možné znovu naplnit prachem a opatřit kapslí i kulkou. Dají se použít třeba desetkrát, jsou vyrobené tak, aby podobné zacházení snesly. To o těch předapokalyptických neplatí. Byly tenkostěnné, mnohdy vyrobené z lisovaného papíru či tvrzeného plastu. Jedna předapokalyptická patrona, jeden výstřel a víc už nic. Na konci Století chaosu byla většina nábojů vystřílena, proto se staré pušky přestavovaly na jednoranné ládovačky, nabíjené ústím. Zároveň vzrůstal význam původně málo efektivních luků a samostřílů.

Milí studenti, musíte si uvědomit jednu věc. V průběhu Století chaosu lidé zbarbarštěli tak, že si to dnes ani nedokážeme představit. Délka průměrného lidského života se zkrátila na čtvrt století. Dívky poprvé rodily ve třinácti. Lidé nežili, jenom přežívali, pokřivení hladem a podvýživou. Kromě několika izolovaných ostrůvků už nezbyl nikdo, kdo by uměl číst a psát. Kvůli rychlé výměně generací byly staré znalosti zapomenuty. Kolektivní vzpomínky na starou Evropu se staly nesouvislou změtí legend.

Na konci Století chaosu se zdálo, že za dalších sto let se bude bojovat jen pomocí klacků a kamenů. To se však nestalo. Dobře víte, že jistý kmen, který se pokoušel živit zemědělstvím, byl na samém sklonku Století chaosu napaden kanibaly a zatlačen hluboko do území, kterému dnes říkáme Rýnský cedník. Zdálo se, že zemědělce čeká bídná smrt. V troskách předapokalyptického skladiště však našli opravdový poklad: trubice z materiálu, kterému dnes říkáme kovoplastik. Statisíce jednostranně uzavřených trubic o vnitřním průměru tři čtvrtě palce.

Vnější délka každé trubice byla přesně jeden metr. Dnešní metr. Podle délkové míry, používané před Apokalypsou, je jejich délka jeden metr a třicet pět milimetrů. V našem věku se však staly etalonem, základní jednotkou míry, kterou mají po ruce všichni.

Každá trubice je na zaslepeném konci opatřena malým očkem, které se do jednoho metru nepočítá. Uvnitř má trubice dokonalou válcovou dutinu, na vnějším plášti jsou tři mělká vybrání.

Všichni jste ty trubice viděli. Možná některou vlastní váš otec nebo dědeček. Během slavnostních přehlídek je nesou na ramenou veteráni ze Století válek. Tyto trubice, jak jste jistě pochopili, se staly hlavněmi mušket. Stačilo je připevnit k pažbám, provrtat poblíž zaslepeného konce malou dírku a opatřit je pánvičkou a spouštěcím ústrojím.

Objevem trubic skončilo Století chaosu a nastalo Století válek. Muškety se staly nástrojem k šíření pokroku a civilizace. Do třiceti let byly obnoveny základní instituce, bez kterých si nedokážete představit dnešní život. Strukturovaná společnost. Školy, noviny, knihy. Pevné boty a teplé oblečení na zimu. Káva a tabák z hydroponických skleníků. Čerstvé mléko k snídani. Bez mušket bychom teď mokli uprostřed trosek, oblečení do zvířecích kůží.

Půl století byly muškety nejefektivnější zbraní, jaká byla na území Evropy k mání. Avšak civilizace je neodmyslitelně spojena s pokrokem. Bez pokroku přichází stagnace a s ní i pomalé umírání. Pokrok, milí studenti, to je váš hlavní úkol. A tím, co nám dnes brání v pokroku, je nedostatek energie.

V běžném životě vystačíme s výsledky prosté lidské činnosti, zvané práce. Když stavíme dům, vezmeme lopaty a krumpáče pro vykopání základů, koňský povoz pro převážení cihel, sekery pro přitesání trámů. Lidskou práci doplňujeme energií z větrných a vodních elektráren a ze spalovaného dřeva. To nám však nemůže stačit pro výrobu těžkých strojů a složitých zařízení.

Víte, že pro potřeby průmyslu máme tyto tři zdroje: bionaftu, líh a dřevěné uhlí. Bionafta, slangově zvaná řepkový petrolej, se zdála být nejslibnější, literatura z dob před Apokalypsou se na ni hojně odvolává. Ukazuje se však jako slepá ulička. Energetický přínos bionafty není tak dobrý, aby byly ospravedlněny rozlohy zemědělské půdy zabrané pro pěstování řepky olejné. Nabízí se otázka, proč si naši předkové na řepce tolik zakládali? Možná se jim líbily ty jednolité žluté plochy, když řepka rozkvetla – kdo ví?

Druhým zdrojem energie je líh. Je výhodnější než bionafta, stále ho však vyrábíme na úkor zemědělské produkce. Když vyrobíme příliš mnoho lihu, řada lidí bude hladovět. Také jsou tu negativní omamné vlastnosti lihu. Mnoho nevzdělaných dělníků nedokáže odolat pokušení a při práci se stroji, poháněnými lihem, se rychle intoxikuje. Lidově řečeno: ožerou se jako motyky.“

Hal Hargo se rozhlédl, očekával další smích. Když se mu ho nedostalo, pokračoval: „Dřeva na výrobu dřevěného uhlí máme k dispozici zdánlivě nevyčerpatelné množství. Každý přece ví, že za dvě století, která uplynuly od Apokalypsy, se Evropa pokryla hlubokými lesy. Máme však dřeva skutečně dost? Odpověď je jasná: ne, nemáme! Náš osvícený Císař je rovněž vystudovaným technologem, a navíc dobrým hospodářem. Nechal vypracovat prognózy a výsledky jsou zdrcující. Spotřeba dřeva vzrůstá po prudké exponenciále, lesy kolem Bornnu tají jako sníh na jarním slunci! Ano! Podle prognózy bude všechno dostupné dřevo do dvaceti let spáleno. A co uděláme pak? Upadneme do stagnace? Pozvolna odumřeme, nebo podlehneme divokým hordám, které se přihrnou z pustin?

Je tady však jedna cesta. Tajemství, o které se s vámi chci podělit. Jde právě o ty trubice, později použité pro hlavně mušket. Jaké bylo jejich původní využití? Pravděpodobně to byly součásti hydraulického zařízení, to však nikdo neví s jistotou. Přesto jich byly v tom starém skladišti nalezeny statisíce. Nepochybně je vyrobili těsně před Apokalypsou. Uvědomte si: výroba kovoplastiku je nesmírně náročná na energii. Dnes umíme kovoplastik obrábět a tvarovat, výhradně však s použitím nástrojů, nalezených v troskách. Rozhodně nedokážeme uvést kovoplastik do tekutého stavu, k tomu je potřeba nesmírně vysoká teplota.

Co z toho vyplývá? Stará Evropa rozhodně netrpěla energetickou nouzí.

Jste překvapeni? Možná. Dosud jste se učili, že stará civilizace zanikla v důsledku vyčerpání fosilních paliv. To však není pravda.

Ano, atlantická civilizace byla založena na spalování fosilních paliv: ropy, uhlí, zemního plynu. Dvacet let před Apokalypsou však vypukla válka o energii a Evropa byla odříznuta od zdrojů, které se nenacházely na jejím území. V podstatě jí nezbylo nic. Chápete? Žádná ropa, žádné uhlí, žádný zemní plyn. A byl to důvod ke stagnaci? Ne! Tisíckrát ne! Právě v tom dvacetiletí před Apokalypsou byly vytvořeny největší zázraky minulého věku! Satelitní města na oběžné dráze! Základny na Měsíci! Sídla na Marsu! Jistě víte, že Evropané začali na Měsíci těžit hélium, získávali ho tam v ohromných množstvích, to však nemohl být prvotní zdroj energie. Víme s jistotou, že se hélium začalo těžit až po prvních návštěvách Marsu a po stavbě prvních satelitních měst. Ptám se vás: kde vzali energii pro výrobu a pohon vesmírných lodí? Jakým způsobem dokázali tavit kovoplastik? Čekám na vaši odpověď. Čekám, že mi odpovíte do dvaceti let od dnešního dne!“

Poslední slova už Hargo křičel. Pak ztišil hlas: „Ano, je to tak: naši předkové přestali být závislí na fosilních palivech a našli nové, mocné zdroje energie. Jejich tajemství bylo naneštěstí ztraceno, je však na vás, abyste je znovu odhalili. Pro zachování pokroku, pro budoucnost našich potomků, pro větší slávu Císaře. To bude váš prioritní úkol.“

Skončil, otřel si z čela pot.

„To je všechno,“ řekl po chvíli.

„Moc pěkně sis to připravil,“ pochválil ho Gowery.

„Strávil jsem nad tím řadu večerů,“ hlesl Hargo. „Nikdy bych to nedokázal sepsat, kdyby mi nepomáhaly Anne-Marie a Hilda.“

„To jsou ty dvě studentky?“ zeptal se Oggerd.

„Ano. Nastupují do závěrečného ročníku. Pomáhaly mi s výzkumem Ossianovy linie v rámci letní praxe. Jsou přičinlivé a velice bystré. Projev se mnou sepisovaly nezištně, ve volném čase. A co se stalo teď? Semestr začne beze mne. Všechna práce na projevu přijde nazmar…“

„Řekni mi, Haliku, začal sis s některou?“ popíchl ho Gowery.

„Ne!“ zhrozil se Hargo. „Jak bych mohl? Jsou to studentky a já se mám starat o jejich duševní rozvoj, ne je tělesně zneužívat… Já nejsem jako ty, Pěnkavko! Dokážu se ovládnout… Navíc byly dvě… Nemohl jsem dát přednost jedné, tím bych ublížil druhé…“

„Věda je žárlivá milenka,“ podotkl Gowery.

„Ano, to je.“

„Znamená to, že hledáme neznámý zdroj energie,“ shrnul Oggerd.

„Přesně tak. Polygon i Ossianova linie fungují už dvě stě let, něco je tedy musí pohánět.“

„Ossianova linie pro nás byla příliš tvrdým oříškem,“ řekl Gowery. „Takže máme rozlousknout Polygon, což by mělo být snazší. Tak to alespoň vidím já.“

„K Polygonu bychom byli posláni v každém případě,“ upozornil ho Oggerd. „Ať by to u Ossianovy linie dopadlo, jak chtělo. Tak to naplánoval Dante Albrecht.“

„Aby tě udržel co nejdál od Ajny?“

„Ano.“

„Ale proč jsme tady já a Halik? Oba jsme si chtěli žít vlastním životem, odpočinout si od všech těch dobrodružství… Jo, jasně, chápu. Navenek to má vypadat jako další standardní akce, jakých jsme už prodělali tucet.“

„Mám zahájit výuku,“ hlesl Hargo nešťastně. „Musím učit studenty…“

„Je zřejmé, proč nás sledoval ten zvěd,“ řekl Oggerd. „Plníme úkol, který je nesmírně důležitý. V předchozích akcích jsme byli úspěšní, je tedy pravděpodobné, že si poradíme i tentokrát. Někdo by si chtěl přisvojit naše výsledky.“

„Jo, Oggie. Taky ses pěkně pochválil. Někdo by se chtěl přiživit na našem budoucím úspěchu. Jenže jsou tady dvě věci, který se mi nelíbí. Za prvé: Dante Albrecht tě chce odklidit na hodně dlouho, on prostě nevěří, že to rozštípneme nějak rychle. Druhá věc je, že se ten špeh zastřelil. To mě docela děsí.“

Pak Gowery zazíval, až mu v čelistních kloubech luplo: „Myslím, že zalezu do spacáku, a nic mi v tom nezabrání. Před spaním vám ještě povím pohádku na dobrou noc. Zajímavou a poučnou pohádku. Dobře poslouchejte, děti.

Bylo, nebylo. Chudá dívčina se vydala do lesa a sbírala tam klestí. Vtom se před ní otevřela skála. Dívčina vešla dovnitř a našla tam spící rytíře. Jeden z těch rytířů byl zrovna vzhůru a požádal ji, jestli by jim nepoklidila jeskyni a nenapojila koně. Dívčina se o všechno postarala, zabralo jí to celý jeden den. Rytíři se jí bohatě odměnili. Obtěžkaná zlatem se vydala ven z jeskyně… Pardon, možná byla obtěžkaná, ale tím zlatem byla obtížená. Prostě vyšla ven a zjistila, že zatímco zestárla o jediný den, svět venku poskočil o celých sto let… jo. Tuhle pohádku jsem slyšel v různých verzích už dřív. Ale teprve teď, když jsem se hrabal v centrálním archivu, jsem zjistil její původní zdroj. Prvotním příběhem je keltská pověst o hrdinovi jménem Ossian. Ten také vešel do nějaké jeskyně, strávil tam jeden den, jenže venku zatím uběhlo sto let… Nejdřív jsem si myslel, že je to shoda jmen, ale zdá se, že Ossianovu linii pojmenovali právě podle tohohle keltskýho týpka.“

„Podstatou Ossianovy linie je čas,“ řekl Oggerd.

„Jo. V archivu byla celá složka, někdo tam úhledně naklepal na psacím stroji keltský pohádky a pověsti. Jak se mi teď zdá, všechno to bylo zaměřený na jediný téma. Hrátky s časem. Stihl jsem přečíst ještě jeden příběh, inverzní k předchozímu. Pohádku o království víl. Člověk vstoupí do království víl, prožije tam celej život, a když vyjde ven, starej, šedivej a bez zubů, zjistí, že v našem světě uplynulo sotva pár dní. Vílám to ovšem nevadí, víly nestárnou. Takže, jak vidíte, jsou tady dvě symetrický verze: jedna o místě, kde se čas extrémně zkracuje, a druhá o místě, kde se čas extrémně prodlužuje.“

Gowery se odmlčel.

„Co bylo ještě v té složce?“ vybídl ho Oggerd.

„Byla tam toho spousta, například příběhy o domech, které jsou zvenku malé, ale zevnitř obrovské… Jenže, Oggie, postavil ses mi za záda a řekl jsi tím svým vážným hlasem: Čteš si tu pohádky, Pěnkavko. Takže jsem složku vrátil do police a šel hledat jinam.“

„Řekl jsi, že to byly keltské pohádky a pověsti.“

„Ano.“

„Keltové – říká se jim také Galové, že? Jednou jsme o nich mluvili.“

„Jistě, vzpomínám si. Nějakej Julius Caesar válčil s Galy a napsal o tom knihu. Říkal jsi, že jsi ji četl.“

„Myslím, že nacházíme na území, kde tenkrát Julius Caesar bojoval.“

„V Galii? Myslíš, že jsme v Galii? V zemi Keltů?“

„Zítra určím naši polohu,“ řekl Hal Hargo. „Řeknu vám s naprostou jistotou, kde se nacházíme.“

„Zejtra. Jo, jistě, zejtra. Zejtra si dopovíme všechno důležitý, ale teď se musím prospat, jinak umřu.“

*

Brzy po poledni dorazili na další vymýcený plácek, zčásti už znovu zarostlý mladými stromky. Nacházel se tam zdroj vody a polorozpadlé přístřešky, především se však odsud rozevíral výhled na značnou část oblohy. Mohli sice putovat dál a po soumraku dojít až do kolonie Hundsburg, ale rozhodli se, že přenocují v divočině. Hargo bude mít dost času na určení polohy, večer pak uspořádají poslední válečnou poradu.

Hal Hargo vybalil z bedny teodolit a upevnil ho na stativ. Pomocí červenobíle pruhovaných výtyček vyznačil světové strany. Pak opatřil okulár teodolitu filtrem a začal na zdánlivě prázdné obloze hledat satelitní města. Byla tam, jen se za bílého dne nedala rozeznat prostým okem.

Po identifikaci satelitních měst změřil Hal Hargo jejich vzájemnou úhlovou vzdálenost i úhlovou vzdálenost od severu a od slunce. Gowery mu asistoval, zapisoval údaje. Zároveň odečítal čas z Hargových přesných hodinek. Bylo rovněž nutné shodnout se na terminologii. Harga dráždilo, když Gowery mluvil o přístroji jako o hodinkách, on sám trval na označení chronometr. Velké a těžké hodinky s třemi ciferníky odměřovaly nejen vteřiny a hodiny, ale i dny a týdny.

Byli hotovi asi za hodinu. Hargo pak vytáhl ze zavazadel fascikl cyklostylovaných tabulek, porovnával naměřené údaje a průběžné výpočty si zapisoval do notesu. Na deku rozložil mapu staré Evropy, pravítkem odměřil zeměpisnou šířku i délku a zapíchl do mapy dva špendlíky.

„Tady je stanice Eglof, souřadnice jsou uvedené v tabulkách. A tady jsme teď my. Předpoklad byl správný, nacházíme se na území staré Francie, zvané také Galie. Blížíme se k velké řece jménem Cheiara, už jsme od ní docela blízko. Nepředpokládám, že bychom ji překračovali. Náš cíl, tedy Hundsburg, bude na jejím břehu.“

„Začíná to zapadat do určitýho vzorce, nezdá se vám?“ upozornil Gowery. „Keltský pohádky, keltský území…“

Oggerd rozbalil cestovní plán, který dostal v Bornnu, i náčrtek šéfa stanice Eglof.

„Tady není o velké řece ani zmínka. Poblíž Hundsburgu se nachází jen říčka zvaná Schalotte.“

Gowery se podíval „Jo, říčku pojmenovali Šalotka. A kolonii dali název Hundsburg, Psí hrad. Nejspíš tam žijí nějací vtipálci… Velká řeka jménem Cheiara nikde. Asi jsi to špatně spočítal, Haliku.“

„Spočítal jsem to dobře,“ odfrkl Hal Hargo. „Šalotka se vlévá do Cheiary a Hundsburg leží přímo na soutoku.“

„No když to říkáš. Odkud je ta tvoje mapa, Haliku?“

„Je to přesná kopie mapy ze starého školního atlasu. Pokud tam Cheiaru zakreslili, musela být významná!“

„Nečerti se, Haliku, zejtra už zjistíme, jak to s tou Cheiarou je. Třeba tam dřív byla, a teď už tam není. To samé se přece stalo s Rýnem, taky zmizel.“

„Ještě jsme si nepromluvili o Herr Justinovi,“ řekl Oggerd. „Pěnkavko, co jsi o něm našel v archivu?“

„Něco jsem už věděl předtím, něco jsem se dozvěděl. Teď už například vím, kam se schoval po tý svý blamáži. Do Hundsburgu, samozřejmě. Dělá tam to, co máme udělat my. Odhaluje tajemství Polygonu. Nebude rád, až nás uvidí. Bude s ním těžký pořízení. Herr Justin je totiž protekční dítě.“

„Není už dítě, pokud vím. Je starší než já.“

„Jo, táhne mu na čtyřicítku. Myslel jsem to obrazně. Je bratrancem dnešního Císaře a synovcem zvěčnělýho Horsta Sibelia. Nepochází sice z císařský pokrevní linie, ale v týhle pseudofeudální společenský struktuře je pro nás nedotknutelným polobohem. Helejte, Herr Justin byl vším, čím chtěl kdy bejt. Technologem. Vojevůdcem. Milovníkem. Starý noviny jsou plný jeho milostnejch aférek. Provětral celou řadu sukní a žádná z majitelek těch sukní nebyla proti. Není násilník, chápete? Byl prostě neodolatelnej svůdník. Nebo si to o sobě alespoň myslel. Taky měl prostě dost peněz a vlivu, aby mu žádná neřekla ne. Když už jsme u toho vlivu: chtěl zastávat funkce, a tak je zastával. Díky konexím se vyšvihl docela vysoko, na druhou stranu nebyl neschopný. Pokud vím, byl naprosto neúplatnej, peněz měl prostě dost. No, možná ho občas uplatili nějakou tou nastrčenou slečinkou… Největšího úspěchu se dočkal v devatenácti, a to na poli vědy a technologie.“

„Teď říkáš čistou lež,“ ohradil se Hargo.

„Ale ne, neříkám. Jen je to jiná věda, než jakou uznáváš ty, Haliku. Agronomie. Když mu bylo devatenáct, rozhodovalo se, co se udělá s těma rozsáhlejma hydroponickejma skleníkama poblíž Bornnu. Víte, o čem mluvím? Evropa se po energetický válce opouzdřila, odřízla se od zdrojů a začala si pěstovat vlastní tropický ovoce. Císařská komise měla posoudit, jak budou ty starý hydroponie využívaný. Někdo navrhoval, aby se tam pěstovaly vitamíny. Banány, pomeranče, ananas a podobně. Tohle všechno se tam dalo i po dvou stoletích najít, jenže zplanělý, muselo by se to znova zkultivovat. Herr Justin se tenkrát zasadil o to, aby se v hydroponiích přednostně pěstovaly především kafe a tabák. Tabák, chápete? To bylo šťastný rozhodnutí, který urychlilo příchod Století míru. Svýho času přecházely celý nepřátelský jednotky pod Císařovo velení jen kvůli pravidelnejm přídělům tabáku a cigaret.“

„Kouření škodí zdraví,“ řekl nevrle Hal Hargo. „Způsobuje rakovinu plic.“

„Jo, to způsobuje. V době, kdy se rozhodovalo o pěstování tabáku, se tvrdilo, že Institut objevil zaručenej lék na rakovinu, jen musí trochu poladit výrobu, aby se dala rozjet v průmyslovým měřítku. Pokud vím, ladí to dodnes. Lidi umírají na rakovinu, ale tabák si neodepřou… Abych pokračoval: Herr Justin se osobně zúčastnil opětovného zprovozňování hydroponií, nakonec došlo i na ty banány a pomeranče. Věnoval hydroponiím deset let svýho života. Dvakrát se za tu dobu oženil a dvakrát rozvedl, k tomu měl blíže neurčenej počet milenek. Po třicítce ho zřejmě napadlo, že je jeho život jaksi nenaplněnej. A tak si usmyslel, že se stane hrdinou ve skutečný válce. Z vlastních peněz vystrojil a vycvičil elitní oddíl, kterej pojmenoval Justinovi vlci. Století válek se rychle chýlilo ke konci a Herr Justin využil všechny páky, aby se dostal do první linie. Byla to podle novinovejch titulků poslední bitva v poslední válce. Pamatuješ si tu bitvu, ne, Oggie? Taky jsi v ní bojoval.“

„Ano, pamatuji.“

„Byl jsem tam taky, vzpomínáš si na mě?“

„Pamatuji si tvoje modré pončo, Pěnkavko.“

„Jo, jasně, proto jsem ho taky nosil. Aby mě všichni poznali. Teď to odvyprávím pro Halika: už před bitvou všichni věděli, že za pár dní bude se vší pompou vyhlášený Století míru. Jenže Herr Justin chtěl svoje vavříny vítěze… Kontingent rebelů se opevnil na vršku. Nechtěli bojovat, jen dojednat dobrý podmínky, aby se mohli vzdát. Vyjednával jsem za Císařovu stranu a už jsem to měl skoro v kapse. Chybělo málo a rebelové vyvěsili bílou vlajku. Jenže Herr Justin vyrazil do útoku. Jeho muži zaútočili čelně a bez krytí, rebelové je zmasakrovali. Pak se dali do pohybu císařští, a na oplátku zmasakrovali rebely. Zbytečně tam vytekla spousta krve. S chutí bych byl tenkrát utrhnul Herr Justinovi hlavu… Kvůli těm mrtvejm se stal Herr Justin nežádoucí osobou. Protože byl pořád protekčním dítětem, vytvořili pro něj nějakej zbytečnej post, kde nemohl rozhodovat vůbec o ničem. Pár let narážel na neviditelnou zeď, a to ho pochopitelně otrávilo. Pak se z veřejnýho života vytratil. Posbíral pár svejch bejvalejch vojáků a odvedl je do Hundsburgu. Když nezískal slávu jako voják, chce to dokázat jako průzkumník. Pátrá po tajemství Polygonu a válčí tam s nějakými mutanty. Víme něco o těch mutantech?“

„Ne,“ řekl Hal Hargo. „Pro existenci mutantů v povodí Cheiary není žádný důvod. Podle standardů je celá oblast klasifikovaná jako Pustina typu čtyři, obyvatelná, avšak neobydlená zemědělci, jedině snad kočovnými lovci a sběrači. Během Apokalypsy nebyla významně zasažena radiací ani chemickými nebo biologickými zbraněmi.“

„No, víte, jak to bejvá. Nejspíš to nebudou opravdoví mutanti, ale pazgřiví zakrslíci, kteří se už dvě stě let rozmnožují jen uvnitř rodiny, což u nich akcelerovalo degenerativní změny. Však uvidíme.“

„Letos na jaře najal Herr Justin nějaké žoldnéře,“ upozornil Oggerd.

„O tom nic nevím.“

„O žoldnéřích mluvili členové vyšetřovací komise.“

„Jo? Zdá se, že je Herr Justin dost zoufalej. A taky nasranej. Ten nebude rád, až mu začneme lézt do zelí.“

Kapitola pátá:

Lovci mutantů

O polednách vystoupali na poslední hřeben. Zastavili se, dva jezdci na koních a jeden na mezku. Nákladní muly začaly oždibovat polehlou trávu.

Každý z jezdců vytáhl vlastní dalekohled a prohlížel si krajinu. Vzduch byl jasný, mohli dohlédnout až ke vzdálenému obzoru. Krajina už nebyla zcela pokrytá lesem jako v předchozích dnech, rozdělila se na velké zatravněné plochy a menší izolované lesíky. Na západě se vlnily nízké pahorky, směrem k jihu se otevírala rozsáhlá nížina.

Dole, ve vzdálenosti pěti či šesti kilometrů, jiskřila vodní hladina jakési nádrže, vedle ní se strakatily pravidelné obdélníky různé barvy. Zoraná i nezoraná pole, temně zelené úhory.

Osada Hundsburg, která se nacházela vzadu, měla tvar obdélníku, v rohu trčela obvyklá strážní věž.

Na jihozápadě, ve vzdálenosti necelých deseti kilometrů, se mihotala rozostřená, nepatřičně vyhlížející šedá skvrna. Vypadala jako obrovský poklop na sýr. Rozprostírala se v nížině, částečně ji však zakrýval předsazený hřeben.

„Támhle ten šedej flek – to bude nejspíš Polygon, ne?“ ukázal Gowery. „Nečekal jsem, že bude tak velikej. Vždyť zabírá skoro polovinu obzoru – a to je z něj ještě kus schovanej za kopcem. Támhle dole je Hundsburg, to je jasný. Doufám, že nás Herr Justin pozve na večeři.“

„Chybí tady velká řeka,“ vyhrkl Hal Hargo. „Cheiara! Měla tu být!“

„Tak to je opravdová záhada, Haliku, ale moc nás netrápí, viď, že ne? Nebo jo? Támhle u Hundsburgu je nějaká voda…“

„Obyvatelé Hundsburgu obnovili starou přehradu na té říčce. Tak to řekl šéf stanice Eglof,“ ozval se Oggerd

„Jo, já vím, říčce říkají Šalotka. Hlásím poznatek, Oggie! Támhle na druhým břehu Šalotky, za nádrží, se taky pokoušejí hospodařit.“

Oggerd zdvihl ruku a stiskl přepínač vysílačky, kterou měl ukrytou ve vroubkovaném límci plastikového pancíře.

„Zkuste projít frekvence,“ řekl.

„Děje se něco, Oggie? Někdo tady vysílá?“ zeptal se Gowery. Už však lovil z vnitřní kapsy ponča krátkovlnnou vysílačku. Hargo vytáhl tu svou z naducaného chlebníku.

Chvíli se ozývalo praskání a pištění, jak otáčeli knoflíky. Hargo byl úspěšnější, z jeho vysílačky zazněl zkreslený mužský hlas: „…bo zachytil stopu u… chrrrrr… bzííí… u stromů… Přepínám!“

Někdo jiný odpověděl: „Žeňte je dá… bzíí… chrrrr-písk!“

„Jsou támhle za hřebenem,“ ukázal Oggerd na protáhlý ostroh, nacházející se před rozostřenou masou Polygonu. „Signál je odstíněný.“

Rozjeli se po stezce. Chvílemi se vinula mezi stromy, ale většinou bylo vidět do krajiny. Po necelé hodině vjeli na první pastvinu.

Bylo tady prázdno. Žádné krávy, žádné ovce. Gowery se pro jistotu podíval dalekohledem, v trávě zahlédl spoustu kravinců. Obvykle se tu dobytek pásl, ale dnes ne.

„To je divný,“ řekl. „Je pěknej den, měl by se pást na zeleným, dokud to ještě jde.“

Oggerd ani Hargo neodpověděli.

„Zdá se, že obyvatelé Hundsburgu nemají Polygon v lásce,“ nadhodil Gowery. „Schovali se až za Šalotku. Kolonie měla sloužit jako základna pro výzkum Polygonu, ale je od něj dost daleko.“

Odsud viděli, že říčka jménem Šalotka stéká ze zalesněných vrchů na severu. V tomto ročním období nebyla nijak vodnatá. Dole u osady se rozlévala do šířky, protože ji tam osadníci přehradili zemní hrází.

„Mají strážní věže i na pastvinách,“ upozornil Oggerd.

Bylo to tak. Kolonisté přidali k obvyklým obranným prvkům ještě něco navíc. Po okraji polí a pastvin, směrem k Šalotce, navršili tři pahorky z hlíny a na každém vztyčili titěrnou palisádu.

„Vedou válku s mutanty opravdu důkladně,“ přikývl Gowery. „Musíme si udělat mentální poznámku, Oggie. Jestliže se stáhli za Šalotku a hlídají si pastviny, kdo žije na druhém břehu?“

Oggerd však věnoval pozornost něčemu jinému. „Támhle je někdo na hlídce,“ ukázal k nejbližšímu strážnímu pahorku. „Blýská se tam zrcátko.“

„Hm, máš pravdu, někdo signalizuje do osady. Promluvíme si s ním?“

Otočili koně a vedli je přes pastvinu ke strážnímu postu. Blýskání zrcátka ustalo, zpoza dřevěných kůlů na pahorku vyšel muž. Takhle, když měli pro srovnání jeho výšku, poznali, že pahorek je vysoký něco přes dva metry. Palisáda na temeni mohla chránit dva nebo tři střelce a jinak nikoho.

Neznámý muž seběhl dolů a běžel jim vstříc.

„Hej,“ vykřikl. „Vy jste další žoldáci pro Herr Justina?“

Gowery pobídl rezavou klisnu a vyjel mu vstříc. Pak seskočil ze sedla, aby dal najevo dobré úmysly. Předvedl přátelský, pečlivě nacvičený úsměv.

„Nejsme žoldáci,“ vysvětlil. „Právě naopak. Přicházíme z pověření Císařovy administrativy. Tohle je major Oggerd, tady doktor Hargo, technolog. Já se jmenuji Gowery Fink.“

Muži mohlo být ke čtyřiceti. Husté tmavé vlasy měl stažené do culíku, tváře hladce oholené. Dlouhá brada dodávala jeho obličeji vyjevený výraz. Byl oblečený do vybledlého sáčka a opraných kalhot z pevného höhenfurtského sukna, přes ramena si přehodil vlčí kožešinu, která mu z části kryla záda. Na řemení mu visel roh s prachem a váček na kulky, v ruce držel mušketu. Pečlivě obracel hlaveň k nebesům, aby bylo jasné, že rozhodně nemíní nikoho ohrožovat.

„Posílají vás Císařovi úředníci? Přijeli jste sem udělat pořádek?“ vyhrkl s nadějí v hlase. Vzápětí se mimoděčně plácl přes pusu.

„Možná,“ přitakal Gowery. „Možná tu uděláme pořádek. Smím znát tvoje jméno, příteli?“

„Targosto Wegerich,“ představil se muž. Podle přízvuku pocházel odněkud ze severního pobřeží.

Gowery se pustil do konstruování složité polopravdy, aby z muže vytáhl co nejvíc informací.

„Celá záležitost s Polygonem se neuvěřitelně vleče,“ vysvětlil. „My bychom to měli tak nějak ukončit. Rozštípnout.“

Targosto Wegerich si olízl rty: „To zní příliš dobře, než aby to byla pravda.“

Z vysílačky, kterou nechal Gowery zapnutou ve vnitřní kapse ponča, zazněly nějaké hlasy, přes tlustou tkaninu jim však nebylo rozumět. Nevadí. Oggerd je také na příjmu a dává pozor.

„Kdo to vysílá?“ zeptal se Gowery.

„To jsou žoldáci, pane,“ vyhrkl Targosto Wegerich. „Lovci, které najal Herr Justin. Nahánějí chlupáče.“

Od hřebene za Šalotkou dolehl psí štěkot. Pak se v dálce rozezněla sekvence výstřelů z různých zbraní. Nebyla to urputná palba, jen něco přes deset ran, rozložených do necelé minuty.

„Jsou tam dvě skupiny,“ řekl Oggerd. „Jedna za těmi pahorky. Druhá se blíží k nám.“

Targosto Wegerich se na něj podíval a mimoděk sebou trhl. Na Oggerdův upřený pohled nebyl připravený

„Jo,“ zadrmolil. „Většinou je naženou sem na pastviny, tady je mají pěkně na frajplace. Proto jsem si taky vzal hlídku. Říkal jsem si: třeba si prásknu a třeba se i trefím. Ta odměna, kterou Herr Justin vyplácí za chlupáče, za to stojí… Měli byste se rychle pohnout, ještě to můžete stihnout do Hundsburgu.“

„Počkáme,“ řekl Oggerd.

„To není rozumný. Nejde o žoldáky, ale o ty jejich psiska, chápete? Proto jsme dneska nechali krávy a ovce v ohradě, byli by schopní je roztrhat na cucky. Je s nima hrozná potíž,“ postěžoval si.

Hal Hargo i Gowery si přiložili k očím dalekohledy, Oggerd sáhl dozadu a vytáhl ze sedlového pouzdra pušku. Vyprostil ji z plachtového obalu.

„Támhle u Šalotky se něco děje,“ hlásil Gowery. „Někdo skočil do vody a brodí se na náš břeh… Evidentně se tady vyzná, vybral si místo nad nádrží.“

„Je tam takový místo pro brodění,“ vysvětlil Targosto Wegerich. „Široký asi čtvrt kilometru, nemá cenu stavět tam plot. Dole je přehrada, nahoře jsou rokle, ale brod je naše slabý místo. Už jsme zvyšovali přehradu, abysme ho zatopili, nepovedlo se to.“

„Někdo mu je v patách,“ pokračoval Gowery. „Dva psi, jeden jezdec…“

„To bude Marzyn,“ řekl Targosto. „Jedině on má dva psy. Nezvladatelný potvory, velký jak telata.“

Uprchlík se vydrápal z brodu, rozhlédl se a znovu se rozběhl. Chvíli běžel podél Šalotky na sever a pak prudce zabočil na pastviny. Zvolil trasu tak, aby proběhl v přesném středu mezery mezi dvěma strážními pahorky.

Oba psi i jezdec už také přebrodili říčku. Zatímco uprchlík utíkal po odvěsnách pomyslného trojúhelníku, oni se pustili po přeponě, takže to měli kratší.

„Už jsou skoro tady! Měli byste se pohnout na pahorek,“ mávl Targosto na svůj strážní post. „Schovat se za ohradu. Zkuste tam nacpat i zvířata, mohli byste o ně přijít. Psi budou pěkně rozparádění!“

„Ti chlupáči, které tam honí, jsou prý nějací mutanti,“ nadhodil Gowery.

„Muta… co? To slovo neznám…“

„Znetvoření lidé…“

„Oni nejsou ani znetvoření, ani lidé. Brzy jednoho uvidíte, pokud ho nechytí hned za Šalotkou. Já se radši vrátím na kopec, jestli vám to nevadí.“

„Do prdele,“ vyjekl Gowery, který se znovu vyhoupl do sedla, aby líp viděl.

„Co se děje, Pěnkavko?“ zeptal se Oggerd.

„Vážně to není člověk! Vypadá jako maketa opice z bornnskýho muzea! Je tam celá kašírovaná opičí rodinka, byls tam někdy, Oggie?“

„Musíme ho polapit živého!“ vykřikl vzrušeně Hal Hargo. „Prozkoumáme ho! Zjistíme, co je zač!“

„Živýho dostanete asi sotva,“ upozornil je Targosto Wegerich. „Pokud ho nerozsápají psi, tak do něj Marzyn našije pár šípů.“

„Pěnkavko, Hargo, nadjeďte mu,“ zavelel Oggerd. „Já se mu dostanu za záda!“

„Postaráš se o psy, Oggie? Máš tu svoji protipsí píšťalku?“

„Mám pokročilejší zařízení. Soustřeďte se na toho tvora, ničeho jiného si nevšímejte!“

„Poslyšte!“ pokusil se je zastavit Targosto Wegerich, „jestli nějakého psa jenom škrábnete, tak z vás žoldáci udělají cedník!“

„Pohlídej nám soumary, Targosto!“ křikl Gowery ze sedla. „Haliku, pobídni herku! Já mu odříznu cestu, a ty ho blokuj!“

Prchající tvor metelil přes pastviny a kupodivu si udržoval náskok. Utíkal po dvou, nachýlený dopředu. Oba psi se za ním opožďovali, jezdec zůstával vzadu.

Gowery hnal rezavou klisnu tak, aby uprchlíkovi přeťal cestu a nahnal ho k Hargovi. Oggerd cválal obloukem, aby se vklínil mezi opičáka a jeho pronásledovatele.

Netrvalo dlouho a manévr se obstojně podařil. Oggerd se dostal opičákovi za záda, nepronásledoval ho však. Pobídl koně vstříc štěkajícím psům.

Byli to obrovští huňatí zabijáci, rozvzteklení tím, že se jim do honičky někdo míchá. Změnili směr, teď se hnali na Oggerda. Vražedná zuřivost z nich přímo sálala.

Vyděšený Oggerdův kůň zajančil. Než aby ho Oggerd krotil, raději seskočil ze sedla a nechal ho běžet.

Lovec, přijíždějící na strakatém koníkovi, ječel z plna hrdla. Na tu vzdálenost mu nemohlo být rozumět, hlas se však rozléhal z vysílaček, které Gowery i Hargo zapomněli vypnout: „Lobo! Hanzi! Zpátky! Do hajzlu! Cítí krev! Už s nima nic nesvedu! Lehni a modli se, chlape! Dolů na zem! Lehni a nehýbej se, možná tě nechají být!“

Na psy neměl jeho křik žádný účinek.

Oggerd byl naprosto klidný. Soustředěný. Psi, zuby vyceněné a uši bojovně vztyčené, už byli téměř u něj. Pak oba v jediné milisekundě odskočili, jako by narazili na neviditelnou překážku. Jejich zuřivý štěkot se změnil v žalostné, vyděšené skojíkání.

Gowery mezitím nadjel opičákovi. Unavený uprchlík si ho všiml až na poslední chvíli. Zaskřečel, změnil směr. Zamířil k Hargovi, jak to bylo zamýšleno.

„Ach!“ vyjekl Gowery. Vzezření prchajícího tvora ho nesmírně překvapilo. Opičák byl zakrslý, křivonohý, hustě porostlý narezlou srstí. Hubený a šlachovitý. Obličej měl plochý, jeho rozpláclý nos se podobal spíš čenichu. Goweryho ovanul ostrý živočišný pach, tvor smrděl jako šelma. V žádném případě se však nejednalo o zvíře. Uprchlík měl bederní zástěrku z vylínalé kožešiny, primitivní boty a kolem krku mu visely šňůry s amulety a korálky.

Utíkal, z jeho pohybů však bylo znát, že ho dlouhý sprint vyčerpal do krajnosti. Přesto se pokusil o kličku, aby se Hargovi vyhnul.

Hal Hargo tasil zkrácenou brokovnici. Zlomil hlavně a zase je zaklapl, čímž natáhl úderníky. Namířil k zemi, pár kroků před uprchlíka.

V tu samou chvíli přicválal lovec k Oggerdovi. Byl to rozježený chlapík s mohutným plnovousem, oblečený do huňatého kožichu, na hlavu si narazil chlupatou čepici. Ozbrojil se kladkovým lukem, složitou a choulostivou věcičkou se stabilizátory a zaměřovačem.

„Hej! Cos udělal s mejma čoklama?“ zařval.

Oggerd neřekl nic. Chytil udidlo jeho koníka a plynule je táhl dolů. Koníkovi nezbylo než padnout na bok. Vousáč šikovně seskočil ze sedla dřív, než mu koňský bok přilehl nohu.

„Kurva!“ zaječel vztekle.

Z místa, kde se nacházel Hal Hargo, zaduněl výbuch. Všichni se tam podívali a uviděli tři věci. Za prvé Harga padajícího z mezka. Za druhé oblak hlíny a rozcupované trávy, který vyrvala ze země dvojitá dávka broků.

Za třetí opičáka, hroutícího se k zemi.

Hargo se kutálel co nejdál od mezka, který sounož poskočil do výšky a pak se rozběhl po pastvině. Zřejmě to bylo poprvé, co mu Hargo vystřelil u uší z obou hlavní zároveň.

„Hej, ty šmejde!“ zaječel vousáč. „Ten chlupáč je můj! Neopovažuj se ho dotknout!“

Všiml si hlavně Oggerdovy pušky, která se zvláštní náhodou ocitla pár centimetrů od jeho nosu. Také se střetl s Oggerdovým upřeným pohledem. Bojechtivost z něho rázem vyprchala.

„Promiňte, pane…“

Rozhlédl se po svých psech. Ti se ploužili opodál. Ocasy měli stažené, vypadali jako spráskaní.

„Co jste to udělal se psama?“

„Zdá se, že jsou vaši psi chytřejší než vy,“ řekl Oggerd netečně a sklopil hlaveň pušky.

„Jistě, pane…“

Oggerd ho gestem pobídl, společně se vydali k ležícímu opičákovi. Ten se schoulil do klubíčka, dlaněmi si zakryl obličej. Třásl se tak, až se to podobalo epileptickému záchvatu. Srst měl mokrou, jak se brodil přes říčku. Na levém rameni mu zel mělký, ale vydatně krvácející šrám.

Tři kroky od něj dřepěl na bobku Hal Hargo, hlavně brokovnice si opíral o rameno. Vedle třesoucího se těla klečel Gowery.

„No tak, hochu, neboj se. Už ti nikdo neublíží, strejda Gowery se o tebe postará…“

Tvor se třásl jako huspenina, tichounce kňučel.

„Nerozumí ti, Pěnkavko,“ řekl Hargo. „Je to zvíře.“

„Má oblečení. Ozdoby. Cosi jako boty… Hm, boty nemají podrážky, takže je to taky ozdoba. Ale stejně jsem přesvědčený, že to není zvíře.“

Vytáhl zpod ponča čutoru a odzátkoval ji. Nalil si trochu vody na dlaň a usrkl.

Tvor odhalil plochý obličej s rozpláclým nosem, širokými rty a zapadlými očky. Tvář mu rovnoměrně pokrývaly ryšavé chloupky. Neměl vlasy v pravém slova smyslu, na lebce mu však rašila o něco delší srst, zbarvená do tmava. Jeho velké uši, odstávající do stran, vypadaly legračně.

Mimoděčně si olízl rty růžovým jazýčkem.

„Máš žízeň, což? Brodil ses přes řeku, ale nestihl ses napít. Pořádně ses zapotil. Hm, smrdíš pěkně.“

Gowery si znovu nalil na dlaň trochu vody, tentokrát ji přesunul k opičákově tváři.

„Uhryzne ti prst,“ zachraptěl přihlížející Targosto Wegerich.

Vlastně už stáli v kroužku všichni, i Oggerd s vousatým lovcem. Dívali se, jak tvor dychtivě olizuje Goweryho ruku.

Gowery si ještě několikrát nalil vodu na dlaň a nechal opičáka, aby ji slízal.

„Myslím, že je to nějaká intelektualizovaná opice,“ řekl ostatním.

„To tedy není,“ odfrkl Hargo podrážděně. Tvor sebou polekaně škubl.

„Šš, no tak, malej, neboj… Hele, Haliku, copak jsme neviděli pár intelektualizovanejch zvířat? Před Apokalypsou to byla docela móda, no ne?“

„Tak předně: není to opice, ale hominid. Opice mají ocas, tenhle ocas nemá.“

„Tak to není opice, ale nějakej šimpanz. Je v tom rozdíl?“

„V minulosti jsem studoval materiály, týkající se pan troglodytes, neboli šimpanze učenlivého. Dorůstal výšky sto dvaceti centimetrů a vážil nanejvýš padesát kilogramů, přesto měl třikrát větší sílu než průměrný člověk. Váha odpovídá. Výška je sice nad uváděnou hranicí, odhaduji to na metr čtyřicet, ale stále by mohla být v rozmezí přirozeného rozptylu. Jenže stavbou těla se šimpanzovi nepodobá. Potřeboval bych vidět jeho zuby.“

„Cože?“

„Chci vidět jeho zuby, pak udělám vědecký závěr.“

Gowery sáhl pod pončo, zalovil v jedné z brašniček a vytáhl paklík sušenek značky Süße küsse. Do jedné kousl, aby naznačil, že není otrávená. Podal ji tvorovi. Ten ji nedůvěřivě olízl. Uhryzl nepatrný kousek. Ochutnal ho jazykem. Vzápětí si nacpal do papuly celou sušenku, horečně ji rozkousal a spolkl.

„Uk off zakk… hchrrruu… ffa zakk…“ vyrazil ze sebe vzrušeně.

„To vypadá jako řeč,“ řekl Gowery.

„Helejte se, my jsme placení za jejich zabíjení, né krmení,“ zaprotestoval vousatý lovec.

Gowery podal tvorovi další sušenku, která se setkala se stejně rychlým rozkousáním a spolykáním. Tvor se dokonce zvedl do sedu a pravou pracku napřáhl v prosebném gestu.

„Chutnají ti, co?“ usmál se Gowery. „Ukaž zuby, kamaráde, pak ti dám i zbytek.“

Pomocí palců a ukazováků si roztáhl rty a obnažil vlastní zuby.

Tvor na něj udiveně zíral. Gowery mu znovu předvedl, co má udělat. „Ukaž zuby, kamaráde, a sušenka bude tvá.“

Tvor si k úžasu všech přítomných klekl a pomocí palců a ukazováků si roztáhl rty. Dokonce strpěl, aby se mu Hal Hargo podíval na zuby zblízka.

„Tohle mi stačí,“ řekl Hargo. „Je to člověk.“

„Člověk? Nevypadá moc lidsky,“ zapochyboval Gowery. Podal tvorovi dvě zbývající sušenky a ten si je nacpal do pusy naráz.

„Je to hominid, který se vyvinul z člověka reverzní cestou.“

„Reverzní cestou? Myslíš dingo efektem?“

„Ano. Vývoj šel opačným směrem, od člověka k troglodytovi. Stále je to však člověk, nikoliv lidoop. To je můj vědecký závěr.“

„Myslíš, že zdegeneroval? To se mi nezdá,“ nesouhlasil Gowery. „Pořád si myslím, že mu někdo upravil genetický kód.“

„Vyvinul se samovolně a bez cizího přispění,“ zvýšil Hargo hlas.

„Tomu nedokážu uvěřit.“

„Je to lovec a sběrač. Přizpůsobil se podmínkám. Vyvinul se do ideálního tvaru pro přežívání v divočině, stejně jako se během uplynulých dvou století změnili psi. A také koně, prasata, dobytek…“

„Haliku, to se mi nezdá. Na to neměl dost času. Psi – to je něco jiného. Všichni ti bernardýni a ratlíci se smíchali, po pár generacích z nich vznikly pomenší zažloutlé potvory. Dingo efekt – to je přece návrat do formy před domestikací. Jenže psi měli k dispozici padesát, šedesát generací, člověk nanejvýš deset. To mi připadá dost málo.“

Hal Hargo naklonil svou sýkorčí hlavu na stranu: „Uvědomuješ si, co jsi řekl, Pěnkavko? Že neměl dost času? O časových anomáliích jsme se přece nedávno bavili.“

„Cože? Myslíš si snad, že…“

„Mlč!“ vykřikl Hargo. „Neříkej to! Nesmíme konstruovat hypotézy! Zatím nemáme dost údajů! Jenom by nás to uvedlo v omyl!“

„No dobře, Haliku. Žádný hypotézy. Akorát se mi v hlavě rozběhnul úplnej žentour. Šrotuje a šrotuje. Právě jsi mě postavil před naprostou záhadu.“

„Před jakou záhadu? Tohle přece není záhada! Až poskládáme fakta, vyloupnou se souvislosti samy od sebe. Jsou tady jiné záhady k rozluštění. Opravdové záhady.“

„Jaký záhady?“

„Někam se ztratila velká řeka Cheiara!“

„Tak to je vážně záhada,“ řekl Gowery a snažil se do hlasu vměstnat co nejvíc ironie.

V medvědím kožichu vousatého lovce cosi zapískalo.

„Někdo volá, jenom to zvednu,“ řekl. Zasunul si ruku pod plnovous, cosi přecvakl: „Tady Marzyn, přepínám… Rozumím… mám tady nějaký nový lidi, jeden má vejložky majora… Jo, rozumím… konec!“

Otočil se k ostatním: „To byl Herr Justin. Povídal, že vás mám vzít za ním.“

„Pojedeme,“ řekl Oggerd.

Gowery vstal, rozhlédl se po jízdních i nákladních zvířatech, která se během potyčky rozběhla po pastvině.

„Targosto, dovedl bys naše soumary do kolonie, prosím? Děkuji. A co ty, drobku, jdeš s náma?“ oslovil opičáka. „Akorát už nemám sušenky. Máš vůbec nějaký jméno? Hele, mně říkají Gowery.“

Párkrát se píchnul ukazovákem do hrudi: „Go-we-ry…“

„Go-ffe-chrry…“ zaráčkoval tvor. Jeho er se podobalo spíše zachrochtání, netvořil je špičkou jazyka, ale kořenem, přitisknutým k patru.

„Výborně. Já – Gowery, a ty?“ ukázal na něj.

Tvor si plácl dlaní do vyhublého chlupatého hrudníčku a vyrazil: „Arch!-tha…“

„Archtha?“

„Arch!-tha…“

„Rozumím. Záleží na přízvuku a intonaci. Arch!-tha.“

Tvor spokojeně přikývl.

„Jen si dojdu támhle pro kobylku,“ řekl Gowery. Otočil se a šel k ryzce. Tvor se mu připojil k boku jako věrný pes.

Kapitola šestá:

Ztracená řeka

Vousatý lovec jménem Marzyn jel vpředu, své dva psy vedl na vodítkách. Těm už otrnulo, a co chvíli se se štěkotem rozbíhali nazpátek, kde se u Goweryho klisny držel opičí muž Arch!-tha.

Opičák, který ve skutečnosti nebyl opravdovým opičákem, neměl žádný důvod, proč s nimi zůstávat. Už desetkrát se mohl rozběhnout a zmizet v houštinách, ale neudělal to. Ze psů už neměl strach, dokonce se zdálo, že je provokuje. Vyzařovalo z něj přesvědčení, že si našel mocné přátele, kteří ho dokážou ochránit před jakýmkoliv nebezpečím.

Harga okázale ignoroval, kdežto ke Gowerymu se choval nanejvýš familiárně. Vyrážel ze sebe různá jednoslabičná slova, která se podobala spíše citoslovcím, což doprovázel mohutnou gestikulací, kterou by mu záviděl leckterý pouliční klaun. Poulil oči, pomrkával, hýbal nosem, špulil rty, nadouval tváře, asynchronně stříhal ušima. Gowery s ním udržoval konverzaci a rovněž gestikuloval. Vysvětloval chlupáčovi jednoduché pojmy v germánštině. Když dojeli k Šalotce, rozeznával už opičák slova ruka, noha, hlava, kůň a přesně věděl, co znamenají. Čtyři slova – to bylo tak akorát, větším množstvím ho Gowery nechtěl zatěžovat. Zároveň si Gowery ukládal do paměti význam opičákových gest, během chvíle si jich zkonkretizoval kolem dvaceti.

Hal Hargo vjel do brodu před nimi. Arch!-tha vycenil na jeho záda zuby a odtáhl si pysky pomocí palců a ukazováků. Pak ze sebe vyrazil klokotavý výkřik: „E-e-e-e-ek!“

Znělo to jako smích šíleného skřítka.

V brodu se nachlemtal vody. Když se dostali na druhý břeh, pečlivě se oklepal. Dlouhý šrám na zádech se mu znovu otevřel a krvácel, on si toho však nevšímal.

Zagestikuloval a zadrmolil: „U-kha, no-cha, chla-ffa, kchůň… e-e-e-e-ek!“

„Proč pořád tak mluví?“ zeptal se Oggerd. Opičák okamžitě zmlkl.

„Je to prostě veselá kopa,“ vysvětlil Gowery. „Jo, vím, jak to myslíš, Oggie. Před chvílí tudy utíkal a v patách měl dva psy, kteří ho chtěli roztrhat na cancoury. Možná je v šoku. Znáš to, ne? Pokud ti jde o život a přežiješ, chvíli se chováš nelogicky. Brečíš, nebo se směješ jako šílenec. Teď samozřejmě mluvím v obecný rovině, protože ty jsi muž z oceli a nedáváš najevo emoce. Ale jinejm se to děje běžně.“

„Ano, já vím,“ přikývl Oggerd.

„Je tu ještě jedna možnost, a to ta, že opičák prostě žije v přítomnosti. Nepříjemný zážitky se přesunuly do minulosti, čili se staly dávno. On o nich ví, ale víceméně je vytěsnil z vědomí. Teď má nový podněty, takže si jich užívá.“

„Rozumím,“ přikývl Oggerd a pobídl černého valacha.

Když Oggerd poodjel, ukázal Arch!-tha na sebe a pak na Goweryho: „Arch!-tha… Gho-ffe-chry…“

Nakonec píchl ukazovákem za odjíždějícím Oggerdem a celý se zkřivil do pantomimické napodobeniny otazníku.

„Oggerd,“ vysvětlil Gowery, pečlivě přitom vyslovil obě gé. „Jeho jméno zní: Og-gerd.“

„Og-gechrd!“ vydechl Arch!-tha s nábožnou úctou.

Po chvíli už zase divoce gestikuloval a vyrážel ze sebe to své: „U-kha, no-cha, chla-ffa, kchůň… E-e-e-e-ek!“

Gowery mu opravoval výslovnost a opičák se rychle zlepšoval.

*

Souběžně se Šalotku se táhl nízký, řídce zalesněný hřeben, nad kterým vyčníval šedý vrchlík Polygonu. Pustili se podél Šalotky k jihozápadu. Vodní hladina se začala rozšiřovat, vzdutí přehrady dosahovalo až sem. Za chvíli zůstal mezi hřebenem a vodou jen úzký travnatý břeh.

Byl to ideální terén pro nahánění chlupáčů. Pokud se dostali mezi hřeben a Šalotku, museli utíkat až k brodu a tam odbočit přes řeku. Samozřejmě mohli zabočit i do roklí a křovisek, ovšem s rizikem, že tam uvíznou a ztratí drahocenný náskok.

Pokud však přebrodili říčku, dostali se na otevřené pastviny. Pak jim nezbývalo než doufat, že vydrží se silami déle než rozběsnění psi a že je ze strážních pahorků nezasáhnou kule z mušket.

Asi kilometr od brodu se hřeben snížil, rozplizl se do krajiny. Nic už nebránilo výhledu na zvlněnou pláň, porostlou osamocenými hájky a lesíky. Obrovská věc, které říkali Polygon, se zvedala k modré obloze jako nestvůrný želví krunýř.

Vousatý lovec jménem Marzyn mávl rukou: „Támhle jsou naši, vidíte?“

Na nic nečekal a pobídl strakatého koníka. Ostatní seděli v sedlech, zírali na opalizující vrchlík.

Hal Hargo před sebe natáhl pravici, palcem a ukazovákem si odměřoval vzdálenost.

„Nějaké poznatky, Haliku?“ zeptal se po chvíli Gowery.

„Průměr k pěti kilometrům,“ řekl Hargo. „Výška kolem sedmi set metrů.“

„Není támhle nějakej sloup?“ ukázal Gowery na mihotající obal. „A támhle taky… ne, nejsou to sloupy, spíš vnitřní žebra, který to zevnitř podepírají.“

„Něco tam vidím,“ přitakal Hargo. „Ale rozhodně to není podpůrná konstrukce.“

„Stejně je to pokrok. Ossianova linie byla neviditelná, tady přece jen něco vidíme.“

Hal Hargo vylovil z chlebníku ploché pouzdro a začal z něj tahat různě tónovaná sklíčka. Díval se skrz ně. Když vyzkoušel čtvrté, pochválil si: „Ano, tohle je ono.“

Chvíli zíral skrz sklíčko, pak vysvětlil: „Po zkušenostech s Ossianovou linií jsem s sebou vzal několik filtrů… Kolem Polygonu je obal, ale ten je neozbrojeným okem neviditelný. V tom se obal shoduje s Ossianovou linií. To šedé je vnitřek.“

„A co tam teda je? Vevnitř?“ zeptal se Gowery.

„To je právě ta otázka,“ řekl Hargo ponuře.

Oggerd se naklonil v sedle, vzal Hargovi filtr. Chvíli se přes něj díval a pak řekl: „Ta žebra, o kterých mluvil Gowery, tam ve skutečnosti nejsou.“

„Ne,“ přesvědčil Hargo. „Je to jen iluze.“

„Obal má několik vrstev,“ pokračoval Oggerd. „Myslím, že protisměrně rotují.“

„Nic takového jsem neviděl,“ ohradil se Hargo.

„Proplétají se. Vytvářejí vzory. Chvíli je na vnějším obalu jedna vrstva, a chvíli zase jiná…“

„Jste báječná dvojice, chlapci,“ pochválil je Gowery. „Halik všechno ví a Oggie všechno vidí. Teď mi řekněte – co to všechno znamená?“

Opičák Arch!-tha varovně zakňučel.

„Tak nic,“ řekl Gowery. „Támhle na tý pasece se začínají nějak hemžit. Herr Justina nejspíš pořádně sere, že tady čučíme, místo abysme mu spěchali složit hold. Měli bysme se hnout, než si pro nás přijdou. Připrav se na setkání s nasraným protekčním dítětem, Oggie.“

„Jedeme,“ řekl Oggerd a položil si pušku přes sedlo.

*

Nebyla to paseka, ale pás savany mezi dvěma lesíky. Ve vzduchu se vznášel pach krve. Nalevo někdo naházel pár chlupatých mrtvolek, z dálky to vypadalo, jako by tam ležely zakrvácené a bezvládné děti. Arch!-tha na mrtvolky poulil oči, vyděšeně kloktal. Zvedal dlaně, pokládal si je na osrstěnou hlavu a zase je spouštěl. Mrtví opičáci s ním nejspíš byli pokrevně spříznění.

V husté trávě stáli strakatí koníci, popásali se. Vzadu pod korunami stromů štěkali psi, uvázaní na dlouhých vodítkách. Větřili přicházejícího opičáka a vůbec se jim nezamlouvalo, že je dosud naživu.

Napravo, také na kraji lesíka, ale dál od psů, postávala zhruba dvacítka mužů. Část z nich si oblékla vybledlé maskáčové bundy. I když si k bundě každý přidal kalhoty podle svého vkusu i možností, stále vypadali jako vojenská jednotka. Bundy jim kdysi nechal ušít Herr Justin a také na ně nechal připevnit hrdé označení Justinovi vlci. Po zpackaném útoku bylo sto padesát padlých vojáků, oblečených v těchhle bundách, pohřbeno u paty hintermühlského pahorku.

Ostatní chlapíci, kteří se tu potloukali, se pyšnili rozježenými plnovousy a huňatými kožichy, na hlavy si nasadili chlupaté čepice nebo rozdrbané hučky. To byli zjevně žoldáci, které Herr Justin najal až letos. Neforemné kožichy si nejspíš ušili vlastnoručně, z jejich provedení by každý slušný krejčí upadl do mdlob. Pár žoldáků mělo kalhoty, ale zbytek je nepotřeboval. Mezi spodními okraji kožichů a nepořádně uvázanými bandážemi na lýtkách se mastně leskla jejich nahá stehna.

Justinovi vlci se vyzbrojili replikami pušek Mauser 98, vousatí žoldáci drželi kladkové luky s mířidly a stabilizátory co do účinnosti srovnatelné s opakovačkami, a navíc tiché, ale náročné na údržbu.

Oggerd seskočil ze sedla, pušku si zavěsil za řemen na rameno a vykročil k Herr Justinovi. Opičí muž Arch!-tha se v mezičase přesunul za jeho záda. Správně předpokládal, že pokud ho někdo dokáže ochránit, tak jedině Oggerd.

„Proč jste sem přivedli toho zmetka!“ zaburácel Herr Justin. „Jak to, že ještě není po něm?“

Od bitvy pod hintermühlským pahorkem se s ním udála neuvěřitelná změna. Z veselého, hladce oholeného třicátníka se stal zahořklý stárnoucí muž s neupravenými krátkými vousy a dlouhými rozevlátými vlasy, obojí mu už hojně prokvetlo stříbrem. Býval vysoký a ramenatý, dříve si výškou nijak nezadal s Oggerdem, což mu spolehlivě zajišťovalo úspěchy u žen a dívek. Teď jako by se zmenšil. A přitom se bitva odehrála před kolika lety – před šesti?

Měl na sobě rajtky s vybledlými lampasy a vysoké kožené holínky. Přes maskáčovou bundu mu křížem přes prsa visel nábojový pás s pouzdrem na velkorážní revolver, jehož pažba mu vyčnívala pod levým ramenem.

„To se mi snad jenom zdá!“ zařval. „Marzyne, za co tě, kurva, platím?“

Vousatý lovec rozhodil ruce: „Nějak se to nepovedlo, mein Herr…“

Gowery vyhrkl: „Nemůžete je jen tak zabíjet! Tohle nejsou žádní mutanti!“

Herr Justin zachraptěl: „Majore Oggerde… jste to vy, že jo? Měl byste svýho burše poučit, kdy smí mluvit, a kdy má držet hubu!“

Oggerd neřekl nic.

„Viděli jsme tucty mutantů a víme, jak vypadají,“ nedal se Gowery zastrašit. „Mutanti jsou nesouměrní. Defektní. Nepraktičtí, odsouzení k zániku. Ale tenhleten,“ zavrtěl hlavou, „tohle není mutant.“

„A já už jsem viděl tenhle modrej hadr,“ ukázal Herr Justin na Goweryho pončo. „Já tě znám! Tenkrát ses zastával rebelů! Ano! Zastával ses rebelů, a teď se zastáváš mutantů! Máš nějakou úchylku, chlapče?“

Gowery zbledl. V jeden okamžik se zdálo, že se na Herr Justina vrhne. Pak urážku spolkl. V dobách, kdy působil jako vyjednavač, toho musel překousnout mnohem víc.

„Tohle jsou rozumné bytosti, žádná zvířata. Můžeme se s nimi domluvit. Arch!-tha, ukaž, co ses naučil. Řekni: ruka, noha…“

„U-kha, no-cha, chla-ffa, kchůň,“ zajektal třesoucí se opičí muž.

„Kurva!“ burácel Herr Justin. „Děláte si ze mě prdel! Chci toho chlupáče mrtvýho, a to hned! Dvojitá prémie pro chlapa, kterej do něj střelí první!“

Menší část mužů, ta ve vybledlých bundách Justinových vlků, se ani nepohnula. Jako bývalí vojáci dobře věděli, že není možné beztrestně nakopat do zadku důstojníka, i když jim to třeba přikáže Císařův bratranec. Navíc Oggerda znali. Svým způsobem mu vděčili za životy.

Vousatí žoldáci v chlupatých kožiších však neměli žádné zábrany.

„Rovný podmínky!“ zařval jeden z nich. „Rovný podmínky! Všichni do sedel a rozjedem se na znamení!“

„Jo! Tak to uděláme!“

„Jo! Jo! Jooo!“

Vousáči se s řevem rozběhli ke strakatým koníkům. Vyskákali do sedel, poodjeli o padesát metrů dál, kde se seřadili do rojnice. Jeden z nich, zřejmě jejich mluvčí, zdvihl ruku. Ostatní se ztišili, čekali na povel.

„Herr Justine, zastavte je,“ řekl do nastalého ticha Oggerd. Ten jej však výsměšně pozoroval. Zdálo se, že se pod rozcuchanými vousy ušklebuje.

„Jedém!“ zařval mluvčí lovců.

Rojnice jezdců se dala do pohybu.

Země se chvěje dusotem kopyt. Jezdci řídí koně jen koleny, obouruč napínají kladkové luky. Řvou, seč jen můžou, nejméně dva jódlují. Přibližují se jako příbojová vlna.

Arch!-tha se vrhl k zemi, schoulil se do klubíčka. Gowery se natáhl přes něj, zakryl ho vlastním tělem.

Prásk! Prásk!

Dva výstřely splynuly v jeden.

Pod strakatým koníkem nejrychlejšího jezdce se podlomily nohy. Kulka mu prolétla čelem a uvízla v lebce, smrt byla rychlá. Překotil se na bok, jezdec vylétl do sedla. Přes jejich těla klopýtají další koně.

Klopýtají a padají. Cválající skupina se změnila v neuspořádanou změť.

Napravo od hloučku sedí ve třmenech lovec, který je trochu chytřejší než ostatní. Nebo si alespoň myslel, že je chytřejší. Odbočil od skupiny, zarazil koně a napjal tětivu. Pokusil se zamířit. Druhá Oggerdova kulka mu přerazila lučiště, navíc mu škrtla o tvář a odervala kousek ucha.

Řev je rázem ten tam.

Lovci i koně se zdvíhají na nohy. Zjišťují škody, funí, hekají, polohlasně nadávají. Jsou potlučení a vlastně ještě neví, co se stalo.

Pod stromy se na dlouhých úvazech vzpínají huňatí psi. Štěkají, až jim od obnažených dásní odlétají spršky slin.

„Vstaň, Pěnkavko,“ říká Oggerd.

Gowery se staví na nohy, teprve teď vidí celou skrumáž. Oggerd zastavil lovce ve vzdálenosti patnácti metrů.

„Pěnkavko, zkontroluj Harga. Podívej se, jestli má nabitou zbraň.“

Klik – klak.

„Je nabitá, Oggie. Nabitá a natažená.“

„Hargo, namiř do hloučku. Střílej na můj povel.“

„Nemůžete je přece pobít, majore,“ chraptí Herr Justin.

Jeho vlastní muži, Justinovi vlci, zůstávají stranou. Vlastně se téměř nepohnuli. Oni Oggerda znají. Viděli ho v boji už před tím, než ho kyborgizovali. Na vlastní oči se přesvědčili, co dokáže. A teď, když má Oggerd v hlavě ty drátky, o něm jdou hotové legendy.

Psi štěkají.

Vzduchem prokmitne zvuk, ze kterého vibrují zuby v dásních. Sekvence infra a ultrazvukových impulsů, speciálně sestavená tak, aby v psích sluchových orgánech vyvolala nesnesitelnou bolest.

Psi jsou rázem zticha.

„Co to bylo?“ rozhlíží se Herr Justin.

Jezdec s odstřeleným kouskem ucha si udiveně sahá na tvář. Kulka mu vyryla do vousů krvavou brázdu.

„Tohle je moje krev!“

Jiný se rozhlíží: „Do prdele! Co se stalo těm čoklům?“

Někomu už to došlo: „Kurva! On pode mnou zastřelil koně! Zabiju ho, hajzla!“

„Klid, Calto, klid,“ uklidňuje ho jiný. „Nic nezkoušej.“

Další: „Ježíši! A můj koník má zlomenou nohu!“

Výkřik: „Tohle si přece nenecháme líbit!“

Oggerdova tvář je nehybná, jeho oříškově hnědé oči těkají sem a tam. S nimi se pohybuje i hlaveň pušky.

Většina žoldáků už ví, že pokud zaútočí, Justinovi vlci je nepodpoří.

Jsou v tom sami. Sami proti Oggerdovi a skrčkovi s upilovanou brokovnicí. Skoro to vypadá, že je Oggerd v přesile.

Herr Justin chrčí: „Ježíši Kriste! Jenom chtěli zabít mutanta! Za to je přece platím!“

„Já mám taky pistoli, Oggie,“ hlásí se Gowery. „Víš kterou.“

„Nevytahuj ji. Ty mluv, Pěnkavko.“

„Jo, jasně.“

Gowery zvyšuje hlas: „Přicházíme z pověření Císařových úředníků! Jsme vědecká expedice!“

Herr Justin se nenechá jen tak zastrašit: „Hovno! Žádná expedice! Vždyť jste jenom tři!“

Gowery halasí z plna hrdla: „Byli jsme ujištěni, že se nám na místě dostane veškeré pomoci! A když říkám na místě, tak myslím tady! Přímo tady! Císařovi úředníci očekávají, že nás podpoříte! Vy všichni, kteří tady stojíte! Od vás očekáváme pomoc! Když nechcete, nutit vás nebudeme. Jenom vzkážeme do Bornnu a do dvou týdnů tady budeme mít lidi i materiál. Uvědomte si však, že když nám odmítnete pomoc, ponesete důsledky!“

Shýbá se, bere opičího muže za rameno a staví ho na nohy. Opičák se přestal třást, zvědavě se rozhlíží. Už se zase cítí v naprostém bezpečí.

„Tenhle tvor je předmětem výzkumu,“ vykřikuje Gowery. „Potřebujeme ho živého! Živého, rozumíte? Z mrtvého bychom toho moc nevyzkoumali. Fakticky se stal majetkem samotného Císaře. Je vám doufám jasné, co to znamená? S každým, kdo vztáhne ruku na majetek Císaře, bude nakládáno jako s banditou!“

Chvíle ticha.

Ze shluku lovců vousatých žoldáků pak zaznělo: „Serte na to, chlapi. Vyřídíme to jindy.“

„Ale co můj koník!“

„Podříznu ho, ať se netrápí. Uhni, bude stříkat krev!“

„Chytrý,“ pochválil Goweryho Herr Justin. „Moc chytrý. Máte vážně chytrýho burše, majore.“

„Teď byste je měl poslat pryč, Herr Justine,“ řekl Gowery. „Promluvíme si. Ukážeme vám naše pověření.“

„Dobře,“ přikývl Herr Justin.

Před chvílí z něj sálal vztek, teď však rezignoval. Je unavený. Ta změna nálady u něj proběhla příliš rychle.

Vytáhl z bundy pomačkanou krabičku, vyklepal z ní cigaretu a zažloutlými prsty silného kuřáka si ji vsunul mezi rty. Jeden z jeho pobočníků okamžitě škrtl sirkou a připálil mu.

„Tak dobře, lov skončil,“ zachraptěl Herr Justin, když důkladně potáhl z cigarety. „Spočítejte mršiny, ať vím, kolik dneska zaplatím. Dostanete kompenzaci za mrtvý koně. Seberte se a jeďte. Já to tady dokončím…“

Vousatí žoldáci v kožiších jen přešlápli na místě. Opustit bojiště? Vzdát to? Spolknout urážku a vycouvat?

Herr Justin zvýšil hlas: „Zmizte odsud! Brombere, Gozi, Farchado! Marzyne! Calto! Chcete dostat zaplaceno? Tak se seberte a jeďte!“

„Jedeme, chlapi. Necháme to na jindy,“ řekl jeden z lovců.

Odvázali schlíplé psy. Nasedli na koníky, dva zůstali opěšalí. Zpod naježených obočí si prohlíželi Oggerda, Goweryho i Harga, už si však nebyli jistí tím, že se v dohledné době pomstí. Goweryho řeč je zviklala.

Zahrávat si s Císařovým majetkem není jen tak.

Zkurvená politika. Zkurvení úředníci.

S lovci odjela i část Justinových vlků, zůstali tu jen tři.

Oggerd sáhl do postranní kapsy kalhot a podal Herr Justinovi obálku z tuhého hnědého papíru. Ten jen mávl rukou: „Nechte si to, já vám věřím, majore… Ještě jsem vám vlastně nepoděkoval, jak jste nám tenkrát přišel na pomoc u toho krvavýho pahorku.“

„Jen jsem plnil rozkaz,“ řekl Oggerd netečně.

„Jo, já vím. Jde o to, že jste splnil rozkaz náramně iniciativně, a to nám přišlo vhod. Přísahám, že bychom to byli zvládli sami, ale kolik z nás by přežilo? Už tak tam padlo plno dobrejch chlapců… zkurvení rebelové.“

„Ti zkurvení rebelové se tenkrát fakticky vzdali, když jste zaútočil,“ upozornil ho Gowery. „Jednalo se o podmínkách kapitulace.“

„Víš hovno!“ utrhl se na něj Herr Justin. „Víš úplný hovno, chlapče! Myslíš si, že jsem šílenec, abych vedl svoje chlapce na smrt?“

Gowery si ho chvíli upřeně prohlížel a pak řekl: „Omlouvám se. Nikdy jsem se na to nepodíval z téhle stránky, ale měl jsem. Zaútočil jste a Císař získal vítězství bez podmínek. Za cenu pouhých sto padesáti vašich mužů. Pak mohl vyhlásit Století míru… nebo se pletu?“

„Nepřemejšlej o tom, chlapče a zůstaneš dlouho naživu. Politika je svinstvo… Aby bylo jasno, já tady platím výzkumy ze svejch peněz. Nikomu se nezodpovídám, jen sobě. Nic ode mne nedostanete, majore Oggerde. Nic! Rozumíte?“

Oggerd se na něj netečně díval a mlčel. Gowery pokrčil rameny: „To je jen na vás, Herr Justine. My vás samozřejmě nebudeme k ničemu nutit.“

„Když jste vědecká výprava, neměli byste s sebou mít nějakýho vědce?“ zavrčel Herr Justin.

„Jasně že máme. Tohle je Hal Hargo, doktor všeobecné technologie.“

„Doktor Hargo? Tenhle kluk? To má bejt ten, jak píšou ve Věstníku, novodobej Leonardo da Vinci?“

„Ano, to je on.“

Herr Justin udělal pár kroků a natáhl k Hargovi pravici: „Těší mě, že vás poznávám, doktore Hargo. Vítám vás tady. Možná to nevíte, ale já mám taky diplom z Institutu. I když, jak asi tušíte, nejsem zrovna excelentní technolog.“

Hal Hargo mu vlažně potřásl rukou.

„Doufal jsem, že Institut někoho pošle,“ chraptěl Herr Justin. „Situace tu začíná bejt dost zlá. Na jaře jsem odeslal podrobnou zprávu a taky urgentní výzvu, ale nikdo nereagoval. To nechápu. Myslí si snad všichni, že si z nich dělám prdel? Dva roky jsem si dopisoval s magistrem Raulem Appeltem, který je garantem projektu. To on vyhodnocoval data, která jsem mu posílal. Pro něj jsem prováděl terénní průzkum… Měl jsem za to, že se Polygon stává prioritou číslo jedna. Jenže najednou utrum. Ticho.“

„Magistr Raul Appelt prodělal srdeční záchvat a zemřel,“ vysvětlil mu Hargo.

„Zemřel?“ užasl Herr Justin. „To je neštěstí. Ale proč mi neodepsala alespoň fraudoktor Drescher?“

„Co s tím měla společného Wilhelmine Drescher?“ zeptal se Hargo neomaleně. „Kromě toho, že byla milenkou magistra Appelta?“

„To ona mě seznámila s magistrem Appeltem,“ rozhodil Herr Justin rukama. „Tak co je s ní?“

„Náhodou vím, že po Appeltově smrti odešla z Institutu. Ze zdravotních důvodů,“ vysvětlil Hal Hargo.

„Ze zdravotních důvodů? Minula jí padesátka, ale pokud vím, pořád to byla čilá dáma… A kam odešla?“

„Údajně odjela někam na severní pobřeží. Na odpočinek.“

„Odjela? To s ní nikdo nezůstal v kontaktu?“

„Pátral jsem po ní,“ řekl Hargo nakvašeně. „Posílal jsem dopisy jak do Kielu, tak do Hamburku, ale zůstaly bez odpovědi. Část zápisků doktora Appelta se totiž ztratila, především vše, co se týkalo Polygonu. Byl to magistr Appelt, kdo Polygon a Ossianovu linii prohlásil za podobné a provázané fenomény, oba zkoumal simultánně. Naneštěstí, ačkoliv jsem převzal jeho práci, jsem se o existenci Polygonu dozvěděl jen z řečí na Institutu. Záznamy o Polygonu nebyly k dohledání, ačkoliv mé asistentky hledaly všude, jak v knihovně, tak v soukromých kabinetech. Našly jen žalostné zbytky. Doufal jsem, že by fraudoktor Drescher mohla mít kopie písemností.“

„Jak říkám: přes zimu jsem sestavil podrobnou zprávu! Na jaře jsem poslal jednu kopii magistru Appeltovi a druhou přímo do kanceláře Císaře!“

„O nějakých vašich zprávách jsem dosud neměl tušení, Herr Justine.“

„Samozřejmě vám dám kopii k dispozici, doktore Hargo. A omlouvám se za nezdvořilé přijetí…“

Stáli proti sobě, veliký a předčasně zestárlý Herr Justin a takřka poloviční Hal Hargo chlapeckého vzezření. Přesto bylo jasné, že je to Herr Justin, kdo má toho druhého v nesmírné úctě, ne naopak.

„Zajímala by mě jedna důležitá věc,“ řekl Hargo. „Nemáte tušení, kam se ztratila veliká řeka jménem Cheiara?“

„Vy nevíte ani tohle? Jestli chcete, můžete ji vidět ještě dnes.“

„Ano, to bych chtěl.“

„Dovedou vás tam.“

Herr Justin se otočil k trojici vyčkávajících mužů: „Ferlingetti, odvedeš pana doktora Harga na vyhlídku. Ať si to může všechno prohlídnout!“

*

Nacházeli se na druhé straně hřebene, který se táhl podél Šalotky. Plochou krajinu řídce porůstaly lesíky a háje, po levé straně se zdvíhal obrovský šedivý poklop. Obloha byla tak čistá a modrá, až z ní přecházely oči.

„Podle slunce to vypadá, že je kolem třetí,“ řekl Gowery.

Muž jménem Ferlingetti se podíval na zápěstí: „Deset minut po třetí. Ty nenosíš hodinky?“

„Nepotřebuju je,“ zamrkal na něj Gowery. „Mám s sebou Oggerda a ten vždycky ví, kolik uhodilo…“

Ferlingetti byl usměvavý dlouhovlasý blonďák, asi třicetiletý. Vyholoval si horní ret, ale pěstoval si kozí bradku, která měla ostře rezavou barvu a nijak ho nekrášlila. Měl na sobě maskáčovou blůzu Justinových vlků a k ní štruksové kalhoty s všitými koženými záplatami na stehnech. Seděl v sedle strakatého koníka, na zádech mu visela opakovačka Mauser. Už před chvílí si s ním Gowery potřásl rukou a seznámil ho s celým svým dlouhým jménem i s přezdívkami. Také mu představil Oggerda i Harga, u těch však na žádné potřásání rukou nedošlo.

„Kam že to jedeme?“ zeptal se Gowery.

„Támhle, vidíte? Je tam stará rozhledna,“ ukázal Ferlingetti napravo.

Opičí muž Arch!-tha zakňučel. Podívali se po něm. Zakňučel znovu a ukázal na Polygon.

„Noha, noha,“ řekl. „Werch-y-ghachren.“

„Werch-y-ghachren?“ zeptal se Gowery. „To je to šedé? Polygon?“ Otázku doplnil posunkem pro vlastní jméno.

„Pho-ly-ghon… noha, noha…“ Opičák naznačil chůzi.

„Jo, jasně, noha-noha. Chceš tam jít? Jít? K Polygonu? Dovnitř?“

Arch!-tha neodpověděl, jen se zkřivil tak, že vypadal jako zosobněné neštěstí.

Gowery seskočil z ryzky. Sáhl si ke krku, kde mu visel náhrdelník z modrobílých korálků. Už si vlastně ani nepamatoval, kdy si ho pořídil. Chvíli zápasil se zapínáním, nakonec byl náhrdelník dole.

Podal korálky opičímu muži: „Tohle si vezmi, příteli.“

Mávl k šedé kopuli: „Arch!-tha, noha – noha, werch-y-ghachren. Vrať se domů, jestli chceš.“

Arch!-tha mu shrábl z ruky korálky, poděkoval úklonou. Otočil se k Oggerdovi, položil si levici na temeno hlavy a tentokrát se uklonil mnohem hlouběji. Harga i Ferlingettiho záměrně ignoroval.

Otočil se k jezdcům chlupatými zády a rozběhl se k šedému vrchlíku.

„Kam utíká?“ zeptal se nespokojeně Hal Hargo.

„Vrací se domů, Haliku. Chtěl ses mu ještě podívat na zuby?“ řekl Gowery. Pak se otočil k Ferlingettimu: „Možná to tak nevypadá, ale vypouštíme ho kvůli tomu, abysme otestovali jeho duševní schopnosti. Je to kontrolovanej experiment.“

Muž s ryšavou bradkou se zakřenil: „Když budete mít štěstí, už ho nikdy neuvidíte… Hele, támhle vede cesta do kopce. Musíte ze sedel, nahoru nevyjedete. Koně nechte dole, pohlídám vám je. Kdyby se chlupáč vrátil, možná by si je chtěl odvést.“

*

Do svahu vedlo prastaré schodiště z kamenných bloků, které tu vybudovali dávno před Apokalypsou. Část stupňů zmizela pod navátou hlínou, většinu však očistily deště. Po stranách vyrůstaly staré stromy, jejich koruny vytvářely nad schodištěm zelené loubí.

Šli nahoru.

Na temeni kopce se zdvíhala robustní kamenná věž. Možná ji vystavěli v pseudostředověkém stylu jako rozhlednu, stejně pravděpodobné však bylo, že tu stála opravdu už od středověku.

Uvnitř věže se zvedalo točité schodiště. Světlo sem vnikalo shora, horní plošina se už dávno propadla dolů.

Šlapali po schodišti tak dlouho, dokud se nedostali na úroveň horní plošiny. Někdo sem vytahal pár klád a uklínoval je do obvodové zdi, takže se na nich dalo stát. Nad točitým schodištěm vznikl úzký balkón, opatřený zábradlím.

Shora byl úžasný rozhled.

Nacházeli se blíž k severnímu okraji Polygonu a měli skvělý výhled jak na plochou krajinu na západě, tak na Šalotku i polnosti na východě. Na severu se zdvíhaly pahorky, kdežto na jihu se otevírala rozsáhlá nížina.

Každý z trojice vytáhl vlastní dalekohled a přiložil ho k očím.

„Támhle, nad severním okrajem Polygonu, jiskří vodní hladina,“ ukázal Gowery. „Je tam nějaká nádrž.“

„Není to nádrž, ale řeka,“ vysvětlil mu Hargo.

„Řeka? Co by to bylo za řeku?“

„Cheiara. Konečně jsme ji našli.“

„Vypadá to, že vtéká do Polygonu…“

„Ano, vtéká do něj,“ potvrdil Oggerd. „Na nátoku jsou nějaké stavby… Možná tam jsou navršené takové ty betonové jehlany… staré protitankové zátarasy.“

„To je teda pořádná řeka, má na šířku skoro čtvrt kiláku. Jestli vtéká do Polygonu, tak kde vytéká?“

„Nevytéká nikde,“ poučil ho Oggerd.

„To neříkej, Oggie. Kam by se ztratila všechna voda? Podívej, jak jiskří a pění, je vidět, že rychle proudí. Musí mít průtok ve stovkách kubíků. Určitě vytéká někde vzadu, kam nevidíme.“

„Támhle je staré koryto,“ ukázal Oggerd k jihu. „Je vyschlé.“

„Oggie, neblázni! Poklop má průměr pět kiláků a každou vteřinu do něj přitékají stovky kubíků! Ta voda prostě musí někde vytejkat!“

Oggerd zavrtěl hlavou: „Polygon postavili na rovném úseku velké řeky. Museli to udělat záměrně, tu vodu k něčemu potřebují.“

„Do prdele… Co k tomu povíš ty, Haliku?“

„Jak jsem řekl: nechci dělat ukvapené závěry. Počkám, až zjistím co nejvíc faktů.“

Kapitola sedmá:

Farma šílenců

„Je mi jasná jedna věc,“ řekl Gowery. „Polygon stojí nejen v korytě Cheiary, ale i v záplavovým území. Víte všichni, co mám na mysli? Záplavový území je normálně nad vodou, ale při povodních se do něj rozlejvá velká voda… Rozlejvala se, dokud nepostavili Polygon. Napadá mě: co se stane, když začne pršet a Cheiarou přitéká desetinásobek obvyklýho průtoku? Polygon všechnu vodu vstřebá? Pohltí? Nepropustí ani kapičku? Už jsi tady zažil velkou vodu, Ferlingetti?“

„To si piš, že jo,“ zazubil se Ferlingetti.

Zvolna jeli po stezce, vydusané do polehlé trávy. Za zády měli šedou kopuli Polygonu, po levé straně se zvedalo čelo hřebene, který se táhl podél Šalotky. V místech, kterými jeli, se už hřeben rozsypal a zůstalo z něj jen několik terénních vln.

Vyjeli na vrchol poslední muldy, vpředu se zaleskla hladina vodní nádrže. Cesta, po které jeli, vedla na hráz. Odsud bylo dobře vidět, že se Šalotka pod hrází stáčí a šupajdí k jihozápadu, přímo k vyschlému korytu Cheiary.

Po levé straně cesty, ještě na tomto břehu Šaltoky, se rýsovalo několik temně zelených obdélníků. Znamenalo to, že se tam nacházejí zpustlá pole. Za nimi stála rozkynutá budova.

Oggerd zastavil černého valacha a pozorně se podíval: „Někdo se tam pokouší orat. Má zapřaženou krávu a osla.“

Gowery si vzal na pomoc dalekohled. Vzápětí vyhrkl: „Ale! To je zajímavé!“

Ferlingetti se po něm ohlédl a mimoděk zastavil strakáče. Hal Hargo, klimbající v sedle mezka, jej minul a pokračoval dál.

„Ferlingetti? Můžeš nám říct, kdo to tam oře?“ zeptal se Gowery.

„To je rodina podivínů,“ řekl neochotně muž s ryšavou bradkou.

„To asi nebudou kolonisté z Hundsburgu, že ne?“

„Ne, to ne. Vlastně přišli až letos.“

„Jenom si něco ujasním. Dřív obdělávali kolonisté půdu i na tomhle břehu Šalotky, je to tak?“

„Jo. Ještě před tím, než se z Polygonu vyrojili chlupáči.“

„Dřív tady chlupáči nebyli?“

„Né, prej né.“

„A kdy se objevili?“

„Někdy po tom, co jsme sem přišli s Herr Justinem. Tenkrát byla támhleta stodola ještě v provozu. Pak už ty pole nešlo udržet, a tak se místní stáhli za Šalotku.“

„Je tady nějaká příčinná souvislost? Začali jste se šťourat v Polygonu a vyrojili se z něj chlupáči?“

„Takhle bych to neviděl, to je prostě náhoda…“

„Aha, náhoda… Co je to vůbec za lidi, kteří tam ořou s pomocí osla a krávy? Říkal jsi, že je to rodina, či co?“

„Jo, rodina.“

„Zabrali opuštěný pole i stodolu, jak vidím. Teď tam žijou? Ve stodole? Nebo se na noc vracejí do Hundsburgu?“

„Žijou tam. V rohu stodoly si ohradili takovou jako cimru.“

„Pověz mi, Ferlingetti, proč radši nebydlí s ostatníma?“

„Podle nich je Hundsburg bezbožný hnízdo. Tak to říkal ten starej.“

„Hm, takhle z dálky opravdu vypadají nějak starozákonně. Jako že Bůh všechno vidí, my jsme v jeho rukou a tak podobně.“

„Jo, to sedí,“ přikývl Ferlingetti. „Ten starej má Boha plnou hubu.“

„Herr Justin jim dovolil, aby se tam usadili?“

„Byl proti. Ale ten starej se tam prostě nakvartýroval, nebyla s ním kloudná řeč. Herr Justin je nějakej čas přesvědčoval, aby se přestěhovali na druhej břeh. Starej mu furt předhazoval toho svýho Boha, je to úplnej magor. Nakonec nad nima zlomil Herr Justin hůl. Ať si prej dělají, co chtějí, že jim chlupáči stejně všecko rozkradou.“

„A rozkradli?“

„Jasně že jo. Přijeli sem se dvěma povozama, dovezli osivo, přihnali nějaký krávy a pár ovcí. Zbylo jim jen to, co vidíte. Kráva a osel.“

„Říkáš, že přivezli osivo? Vzpomeneš si, kdy dorazili?“

„Někdy na konci května. Jo, jasně, to už bylo na nějaký setí pozdě.“

„Odsud vidím tři lidi. To je celá rodina?“

„Ještě k nim patří holka,“ řekl Ferlingetti. Mimoděk zvedl pravici a sáhl si na tvář.

„Myslím, že s těma lidma prohodíme pár slov, co říkáš, Oggie?“

Oggerd neřekl nic, jen otočil koně ke stodole.

„Pojedu s váma, já už vím, jak na ně,“ nabídl se Ferlingetti.

„Ne, díky za nabídku, tohle zvládneme sami,“ zazubil se na něj Gowery. „Jeď, prosím tě, za Hargem. Dej na něj pozor. Vypadá to, že usnul v sedle, mohl by spadnout a skutálet se do trávy. Už bysme ho nikdy nenašli.“

Ferlingetti chtěl něco namítnout, Oggerd se však po něm podíval a upřel na něj svůj neuhýbající pohled. To úplně stačilo.

„Jo, dobře,“ souhlasil Ferlingetti. Otočil koníka a pokračoval dál po cestě.

Oggerd a Gowery se pustili přes zpustlá pole.

*

„Co se děje, Pěnkavko?“ zeptal se Oggerd, když byli z doslechu.

„Ještě to nevím s určitostí, Oggie, ale mám neodbytnej pocit, že nám Ferlingetti něco tají. Mluvil o holce, ale byli jsme dost daleko. Jak mohl poznat, že tam chybí ausgerechnet nějaká holka? Navíc si sáhnul na obličej, což, jak jistě víš, značí lež.“

Kopřivy vyrůstající na opuštěném poli byly zhnědlé prvními mrazíky a působily skličujícím dojmem. Koním se přes ně nechtělo, kopyta se jim bořila do zplanělé země. Stálo to hodně pobízení a přemlouvání, nakonec se však poutníci dostali až k osamělé farmě.

Kolonisté z Hundsburgu tu dříve vybudovali stodolu. Noví osadníci si část stodoly zabrali pro bydlení, původní stěny z řídce naskládaných klád pospravili a utěsnili. Jako stavební materiál použili zřejmě především bláto.

Nalevo od stodoly, v prázdné ohradě pro dobytek, stál povoz s bantamovými koly, a navíc ještě kára. Podle stop v zaschlém blátě se dalo poznat, že v ohradě dříve přebývalo slušné stádo. Teď už tam kromě povozů nezůstalo nic.

Usedlíci se pokoušeli rozorat část zpustlého pole. Do železného pluhu zapřáhli spřežení sestávající ze zakrslé krávy a oslíka. Právě vyryli dvě čerstvé brázdy.

V tuto chvíli se oráč opíral o madla pluhu a čekal, až k němu návštěvníci dojedou. Byl to rozložitý chlapík střední postavy, dalo by se říct tělnatý. Oblékl se do dlouhé režné hazuky, která mu spadala až pod kolena. Na hlavu si narazil čapku podobnou punčoše, její konec mu visel na rameno jako nějakému zahradnímu trpaslíkovi. Vyznačoval se mohutným plnovousem.

Jeho manželka stála u osla, držela ho za ohlávku a čekala, až se začne něco dít. Stejně jako muž si oblékla volnou hazuku, ale dlouhou až na zem, u kotníků roztřepenou a urousanou. Hlavu si umně zavinula do plachetky, z níž vykukovaly jen dvě zvědavé oči a také pramen vlasů, který si mimoděk navíjela na ukazovák.

Ve vyorané brázdě postával pomenší hoch, nejspíš jejich syn, a opíral se o dlouhý klacek. I on měl dlouhou hazuku, hlavu si omotal pásem režného plátna.

„Počkej tady, Oggie,“ sykl Gowery.

Oggerd zarazil valacha, Gowery pokračoval sám. Když přijel k podivné trojici, pozdravil: „Pomáhej vám Pánbůh, hospodáři.“

Muž se zlehka uklonil a řekl silným, hlubokým hlasem: „Bůh je dobrý. Bůh neopustí své věrné.“

„Máte zvláštní spřežení,“ pokračoval Gowery. „Netáhne? Netáhne?“

„Jsou to paličatá stvoření, pane. Jako by je posedl ďábel.“

„Míval jste víc dobytka, ne?“ ukázal Gowery na opuštěnou ohradu. „Pro zápřah i na mléko…“

„Ty bezbožné bestie obcházejí kolem,“ vydralo se z mužových vousů. „Kradou. Všechno ukradli, ti chlupatí ničemové. Nechali mi jen osla a jalovou stračenu. Ale Bůh se dívá! Bůh to vidí!“

Zdvihl zaťatou pěst k obloze.

„Proč se neodstěhujete do kolonie?“ zeptal se Gowery. „Tam by ochránili vás i váš majetek!“

„Přestěhovat se? Odejít mezi ty neznabohy? Ne! Nikdy! Toto je země, kterou mi svěřil Pán! Znovu rozorám tato zplanělá pole! Znovu je oseju! To je můj úděl!“

Gowery zavrtěl hlavou: „Jak chcete přežít zimu? Vždyť už nic nemáte!“

Muž rozhodil ruce: „Pán uživí ptactvo nebeské! Všichni jsme v jeho rukou… Bůh nás těžce zkouší, ale my vytrváme! Pak budeme spaseni! Bůh je mým pastýřem a já nebudu míti nedostatku! A oni, ti chlupatí bezbožníci, se budou smažit v ohni pekelném!“

Žena zdvihla hlavu, jako by chtěla něco dodat. Než však mohla promluvit, muž na ni křikl: „Ticho, ženo! Nesluší se, abys mluvila v přítomnosti cizinců!“

Mezitím se k němu přišoural i jejich syn. Byl pokřivený na stranu a napadal na levou nohu. Gowery se mu zadíval do tváře, ale mnoho z ní neviděl, jen jedno oko a kadeř smolně černých vlasů. Zbytek zakrýval pás režné látky.

„Zdržujete nás od práce na Božím díle, pane,“ řekl hospodář.

„Už nebudeme obtěžovat,“ kývl Gowery. Otočil ryzku, aby se vrátil se k Oggerdovi.

„Bůh vás provázej na vašich cestách,“ burácel za ním hospodář. „On nás všechny vidí! Bez jeho vůle nezahyne ni stvor v houštinách, ni pták na nebesích.“

Gowery se ohlédl a uviděl, jak na něj chlapec civí jediným odkrytým okem.

*

Kopřivovým polem se vraceli zpátky na cestu.

„Co si myslíš, Pěnkavko?“ zeptal se po chvíli Oggerd. „Nějak jsi zbledl.“

„Ty to nevidíš, Oggie? Dělají si z nás prdel!“

„Nechápu…“

„Vážně nevidíš, o co tady jde?“

„Ne…“

„Ten vousáč je herec a teď mám na mysli herce z divadla. Má školenej hlas. Předvádí svoji roli každýmu, kdo jde kolem, a pokaždé ji trošku vylepší. Teď už ji vylepšil ad absurdum… Oggie, jsme v prdeli. Naprosto a dokonale v prdeli. O Polygon jde až v druhý řadě.“

„Hm? A o co jde v první řadě?“

„Probíhá tady závod. Vítěz dostane všechno: peníze, slávu, pocty. Prohrávající nedostane nic a nejspíš ho zabijou. Vypadá to, že prohrávajícím se stane Herr Justin.“

„Proč myslíš?“

„Předvedu ti časovou osu. Musím ji ještě doladit, ale zatím to vypadá takhle: Letos na jaře poslal Herr Justin důležitou zprávu vědátorovi z Institutu. Kopii poslal kanceláři Císaře. Načež se stalo co? Vědátora někdo odstranil, dokonce schoval i jeho milenku… Mimochodem, tuhle ženskou, fraudoktor Wilhelmine atakdál, bych chtěl poznat. Je jí padesát a pořád ještě je něčí milenka…“

„Drž se tématu, Pěnkavko.“

„Dobře. Odstranili vědátora, a následně sem přišli tihle šašci. Vlastně je tu jen jeden šašek. Ženská a kluk byli chytře zticha… Já si myslím, že vyjednávají s chlupáčema. Uplácejí je ovcema a zrním.“

„Proč?“

„Co já vím? Mám pár nápadů, ale zatím je nechám uležet… Důležitější je, co to znamená pro nás.“

„A co to znamená?“

„Vycházeli jsme z chybnýho předpokladu, Oggie. Mysleli jsme si, že tě sem Dante Albrecht odklidil, abys byl co nejdál od Ajny. Chyba. My tady máme ve skutečnosti rozštípnout něco jinýho. Uvažuj. Je tady Herr Justin. Pak tady máme jakousi tajemnou osobu, které budeme říkat Iks. Osoba Iks si chce přisvojit Justinovy zásluhy. Zároveň je osoba Iks příliš vlivná na to, aby ji Dante Albrecht vyřídil obvyklým způsobem. Je příliš vlivná, chápeš? Proto sem poslali nás, tři pěšáky, kteří nebudou nikomu chybět. Všechnu špinavou práci máme udělat my.“

Oggerd mlčel.

„Oggie, jsem přesvědčenej, že Ferlingetti zradil Herr Justina. Přešel na druhou stranu, teď pracuje pro osobu Iks.“

„Myslíš?“

„Jistotu samozřejmě nemám… a teď to nejhorší. Tvoje Ajna je do všeho zasvěcená.“

„Ne! Ona ne!“

„Uvažuj, Oggie! Proč by pro mě jinak posílala? Proč by chtěla, abych se k tobě znova přidal? Protože tě zná! Když dojde na rozplétání intrik, seš úplně slepej. V tomhle jsi stejnej jako Herr Justin. Jste bezelstní, máte jinej způsob uvažování.“

„Ajna ne…“

„Spunktovala to ona a její strejček. Copak nevidíš, jak je to všechno provázaný? Připravovali to! Hargo dostal místo po tom zavražděným vědátorovi!“

„Magistr Appelt zemřel na srdeční slabost!“

„Tomu přeci nevěříš. Odstranili ho a jeho dokumentaci ztopili… Pak se do toho vložil Dante Albrecht a nechal z Harga udělat pedagoga. Divil jsem se tomu. Ty bys věřil, že Hargo dokáže učit děti?“

„Nevím…“

„Uvažuj: proč zrovna my tři? Jednoduše potřebovali pár blbců, který obětujou, až se to posere. K naší smůle jsme byli zrovna po ruce, Dante Albrecht nás měl v periskopu. Bodejť by neměl, když ses zdůvěřil s jeho milovanou neteřinkou… Smyslem bylo nás sem nenápadně dostrkat, aby to osobě Iks nepřišlo podezřelý. Proto jsme měli v patách špeha. Někdo z tý slavný vyšetřovací komise moc kecal, nebo je přímo zapletenej do spiknutí. Jenže osobě Iks stejně dojde, proč jsme tady. Moc času nám nezbejvá, brzy se začnou dít věci.“

„Co navrhuješ, Pěnkavko?“

„Musíme zjistit, kdo je osoba Iks. Taky nesmíme nasrat Herr Justina, protože je to náš přirozenej spojenec a lepšího už mít nebudeme. Pobídni koně, Oggie. Hargo tam živě rozpráví s Ferlingettim, a to je u něj naprosto nepřirozený.“

*

Harga s Ferlingettim dohonili na hrázi. Nalevo se rozlévala vodní hladina, napravo, hlubokou roklí, bystře odtékala přepadající voda. Na vzdálených pastvinách se pohybovaly strakaté krávy, které tam kolonisté vyhnali, poté co Herr Justin ukončil lov mutantů. Palisáda Hundsburgu se zvedala ve vzdálenosti necelého kilometru.

„O čem si to povídáte, vy dva?“ zeptal se Gowery vesele.

Ferlingetti se otočil v sedle: „Doktor Hargo by chtěl po půlnoci vyrazit na průzkum. Tak jsem zavolal vysílačkou Herr Justinovi a dohodl to s ním,“ poklepal si na kapsu maskáčové bundy, ze které vyčuhovala krátká anténa.

„Na průzkum? Co chceš zkoumat, Haliku?“

„Chci zjistit světelnou propustnost obalu Polygonu,“ vysvětlil Hargo. „K tomu potřebuji hvězdy. Hvězdy se pohybují a já si vyberu takové, které zapadnou za Polygon. Už jsem to takhle dělal u Ossianovy linie… Noc bude jasná, ale nad ránem přijde mrazík a zvedne se mlha. Proto musíme vyrazit o půlnoci, abych mohl pracovat alespoň tři hodiny.“

„Aha… miluju noční výlety s překvapením.“

Brána v palisádě zela dokořán, rojila se z ní spousta lidí.

„Proč je jich tam tolik?“ podivil se Gowery. „To nás chtějí přivítat sborovým zpěvem?“

„Ale ne,“ zasmál se Ferlingetti. „Jsou zvědaví na vašeho ochočenýho chlupáče. Budou zklamaní, že jste ho pustili na svobodu.“

Vysílačka v jeho kapse zavrněla, Ferlingetti ji vytáhl: „Slyším… rozumím. Konec.“

Oznámil jim: „Herr Justin vám zajistil ubytování, tak si toho važte. Nechovali jste se k němu zrovna zdvořile, ale on je velkorysej.“

„Myslel jsem, že Herr Justin je v Hundsburgu jen návštěvníkem, stejně jako my,“ podivil se naoko Gowery. „Neměla by se o nás postarat místní samospráva?“

„Herr Justin je místní samospráva,“ vysvětlil mu Ferlingetti. „Celá samospráva v jediný osobě. Radím ti jako přítel, Gowery, už ho nešponuj. Kdyby nebylo doktora Harga, kterýho si Herr Justin náramně považuje, tak vás nechal venku za palisádou.“

Před bránou se hemžili obyvatelé Hundsburgu, muži, ženy i děti. Repetili, ukazovali si na příchozí. Zdáli se dobře živení, sebevědomí a bezstarostní. Muži se oblékli do soukenných kalhot a ženy do dlouhých sukní. Ke kalhotám a sukním si obě pohlaví vzala režná sáčka volného střihu v barvách od hráškově zelené po narůžovělou. Taková sáčka se před několika lety hodně nosila, pak však tragickým způsobem vyšla z módy. Dnes už by si je v Bornnu nikdo příčetný neoblékl. Textilka se zřejmě zbavila neprodejných zásob tím, že sáčka vyvezla sem, do Pustiny. Kolonisté si sáčka vylepšili kožešinami, které jim spadaly z ramen na záda. Celá armáda vlků, lišek, jezevců i zdivočelých psů obětovala životy, ale s kožešinami už sáčka nevypadala tak hrozně.

Když kolonisté zjistili, že ochočeného chlupáče neuvidí, přelilo se přes ně zklamání. Děti však začaly na návštěvníky mávat, hlasitě je zdravily a po chvíli se k nim přidali i dospělí.

Vlastně to bylo docela přátelské přivítání.

Tlačenicí v bráně se nedalo projet. Oggerd i ostatní seskočili ze sedel. Ferlingetti šel v čele a rozrážel dav, koní se ujaly ochotné ruce.

*

Podobných kolonií už navštívili několik. S jejich zakládáním se začalo před dvaceti lety, ještě hluboko ve Století válek. Důvod byl jednoduchý: Císař chtěl zabrat prázdnou zemi dřív, než to udělá někdo jiný.

Území nejprve propátraly zepelíny, shora se totiž zaručeně poznalo, že se v okolí nenachází žádná konkurenční civilizace. Pak se naverbovalo kolem dvou set kolonistů, mužů i žen. Jejich minimální počet byl odvislý od předpokladu, jak je krajina nebezpečná. Kolonie se musela ubránit tlupám domorodých divokých lovců.

Naverbovaným kolonistům mužského pohlaví bylo pětadvacet až třicet let, většina z nich prodělala vojenskou službu a obvykle i pár bitev. Ženy i dívky bývaly o deset let mladší. Ještě před odesláním do divočiny utvořili mladí lidé páry, které byly úředně oddány, aby později nedocházelo k nějakým zmatkům.

Kolonisté pocházeli z Bornnu nebo z jiného města. Do Hundsburgu přišli z Kielu.

Kolonizace měla ještě jeden účel.

Bornn i další města Císařství, kterých bylo celkem osm, stála na troskách staré civilizace, stále ještě zamořených slabou radioaktivitou. To mělo za následek enormní množství spontánních potratů. Jen málokteré ženě se podařilo donosit a porodit zdravé dítě, proto počet obyvatel měst stagnoval. Císař však potřeboval další a další vojáky, takže je musel verbovat jak na venkově, tak z řad divokých lidí, což nebylo ideální. Jak říkával Horst Sibelius, zvaný Tatíček lidu: „Správný voják je uvědomělý, statečný, poslušný rozkazů a v pravou chvíli samostatný.“ Venkovani a divočáci rozhodně nebyli ani jedno z toho.

Císařovi teoretici vypracovali plán na přesídlení mladých lidí do zdravotně nezávadných oblastí, kde se jejich organismus vyčistí a ženy začnou rodit jedno dítě za druhým. V mnoha případech jim to vycházelo.

Na vybraném místě kolonisté nejprve zbudovali společnou stavbu, která později sloužila jako kantýna. Kolem ní rozhodili obytné sruby, polozapuštěné zemnice, chlévy a sýpky. Zástavbu obehnali palisádou, nad níž vztyčili příhradovou konstrukci strážní věže.

V ideálním případě měla být kolonie soběstačná, obvykle ji však Císařství dotovalo dobytkem, potravinami, nástroji i zbraněmi. Úkolem kolonistů bylo držet území a zplodit příští generaci. Dle instrukcí měl každý pár počít, porodit a vychovat čtyři až pět potomků. Návratnost investic, vložených do kolonií, se odhadovala na třicet let, a to i za předpokladu, že se třetí dekády dočká pouze polovina ze založených osad.

Hundsburg tady stál už dvanáct let. Prosperoval, to bylo vidět. Původní zemnice byly nahrazeny pěknými sruby se střechami pokrytými šindeli. Ulice zůstávaly rozblácené a pokryté zvířecími výkaly, na některých místech však kolonisté vybudovali povalové chodníky. Původní palisádu rozšířili tak, aby pojala dodatečně zbudované chlévy a sýpky.

Podle obranných prvků, například i podle pahorků se strážními posty na pastvinách, bylo jasné, že se kolonisté obávají útoku.

Kdo na ně útočí? Oni primitivní opičáci?

*

Herr Justin nechal vyklidit malou, ale čistou místnost v jednom z velkých srubů, do které se dalo vejít samostatným vchodem přímo z ulice. Byl tady stůl, dvě židle, dvě postele a nějaké věšáky na stěnách. Na jednu postel se natáhl Hal Hargo a okamžitě usnul.

Gowery a Oggerd se probírali písemnostmi, které jim věnoval Herr Justin. V kartónových deskách, svázaných tkanicemi, byly vsunuty strojopisy na průklepovém papíře, černobílé fotografie i náčrtky rukou. Herr Justin sem zařadil kopie vlastních zpráv, které posílal do Bornnu, ale i dopisy od magistra Appelta, které vlastnoručně přepsal na psacím stroji.

Nejpodivnější ze všeho byly fotografie. Některé zachycovaly zvláštní krajinu s jakoby převrácenou perspektivou, nebylo jasné, jaké útvary se nacházejí v popředí a jaké v pozadí. Některé značně zvětšené snímky zobrazovaly stavby, které vypadaly jako spousta na sobě naskládaných krabic.

„Co si o tom myslíš, Oggie?“ zeptal se Gowery. „Tohle je opravdu uvnitř Polygonu?“

„Já nevím. Pořád jsou to jen fotografie.“

„Myslíš, že si s nima Herr Justin pohrál? Trochu je upravil? Chci říct: zásadním způsobem je upravil? Ta perspektiva je úplně nesmyslná!“

„Viděl jsi tuhle mapu, Pěnkavko?“

„Jo. Jednoduchá, ale výstižná. Akorát to není mapa, ale schéma.“

Podobalo se to průřezu jablkem se stopkou, přičemž stopka představovala řeku jménem Cheiara. Na vnitřní stranu kruhu vyznačil Herr Justin pět černých puntíků a ke každému napsal slovo emitor.

Do velkého kruhu nakreslil menší, soustřednou kružnici, rozvlněnou, jakoby složenou z mnoha obloučků. Uvnitř vnitřní kružnice vyšrafoval nepravidelnou skvrnu, kterou označil jako zóna hlubokého času.

Do mezikruží vepsal: zóna mělkého času.

Gowery náčrtek chvíli studoval a pak řekl: „Tohle všechno je uvnitř Polygonu, kterej má pět kilometrů v průměru? Začínám se obávat nejhoršího…“

V tu chvíli Oggerd zpozorněl a rozepnul si poutko na pouzdru s pistolí. Vzápětí někdo zabušil na vchodové dveře.

Gowery přistoupil ke dveřím a otevřel je, zatímco ho Oggerd sledoval s pistolí povytaženou z pouzdra. Na ulici však nečíhalo žádné nebezpečí. Stál tam Targosto Wegerich, kolonista, se kterým se setkali na pastvinách.

„Zdravím,“ řekl muž a zašvidral po Oggerdovi.

„Co si přeješ, Targosto?“ usmál se Gowery.

„Jdu za tebou, chlape. Říkal jsi, že se jmenuješ Fink? Jako ten pták? Co zrovna děláš? Nemáš hlad a žízeň? Jedna, hm, jedna moje známá by se s tebou chtěla seznámit.“

„Jedna tvoje známá?“ podivil se Gowery. „A je hezká?“

„No jo, docela jo. Čeká v kantýně.“

„Tak to ji nesmím nechat čekat!“ vyhrkl Gowery. „Jak se jmenuje – ta tvoje známá?“

„Marína.“

„Marína? To zní skvěle! Tak mě veď, Targosto! Čas nový nové chce mít činy!“

„Nezapomněl jsi, že o půlnoci odcházíme, Pěnkavko?“ řekl mu za zády Oggerd. „Ne, aby ses intoxikoval!“

„Bez obav, Oggie. Přijdu brzo a donesu nějakej gáblík. Ty tady zatím studuj písemnosti a hlídej Halika.“

*

Místní kantýnu postavili vysokou a vzdušnou, otevřenou do střechy. Namísto klasického krovu použili příhradovou konstrukci, takže se obešli bez podpěrných sloupů. Vnitřní prostor se zdál být mnohem rozmáchlejší, než ve skutečnosti byl. Denní světlo sem dopadalo jak otevřenými okny v obvodových stěnách, tak vikýři ve střeše. Velká místnost měla dokonce i podlahu z fošen. Polovinu plochy zabíraly dlouhé stoly s lavicemi, druhá polovina byla ponechána prázdná jako taneční parket. Stěny zdobily reklamní barvotisky, na kterých natupírované slečny propagovaly Sachsovy cukrovinky a Patentovaná obinadla MUDr. Böhma, vhodná proti křečovým žílám.

V přístěnku se nacházela kuchyně, ze které se linuly různé, veskrze příjemné vůně.

Když Gowery vešel, zvrátil hlavu, aby si odspodu prohlédl komplikovanou soustavu dřevěných vazníků a táhel. Nebyl technický typ, ale příhradové konstrukce se mu prostě líbily. Nebylo mu však dopřáno, aby se pokochal. Kde se vzala, tu se vzala, stála před ním pomenší rozčepýřená plavovláska v dlouhé modré sukni a vyrudlém sáčku, vkusně doplněném rezavou liščí kožešinou.

„Ahoj,“ zašveholila.

„Ahoj!“ rozzářil se Gowery. Napřáhl k ní ruku a představil se celým svým dlouhým jménem i s přezdívkami. Plavovláska se nabízené ruky chopila a zuřivě s ní zapumpovala: „Já jsem Marína! Ahoj! Ráda bych tě pozvala na panáka.“

„To nemůžu odmítnout!“

Marína se mu zalíbila na první pohled. Měla menší, trochu buclatější postavu a dětsky vypadající obličej. Plavé vlasy jí trčely do všech stran v jakémsi umně vytvořeném účesu. Mohlo jí být kolem třiceti a vypadala jako žena, která ví, co chce. Takové měl Gowery nejradši.

„Pojď si sednout támhle dozadu, Gowery. Za chvíli začnou hrát a bude tu děsnej rambajz.“

Odtáhla Goweryho do nejvzdálenějšího kouta, tam ho usadila na lavici za dlouhým stolem. Nesedla si naproti němu, ale vedle něj, což naznačovalo mnohé.

Targosto Wegerich, zarudlý v obličeji, před ně postavil láhev kořalky a dvě miniaturní skleničky.

Marína naplnila obě: „Tak popojedem, ne? Na zdraví a na naše seznámení!“

Gowery vypil obsah skleničky na ex. Očekával nějakou samohonku, byla to však průmyslově pálená slivovice.

„Dobrý pití,“ pochválil. „To si pálíte sami?“

„Ale né, to sem nechává vozit Herr Justin. Aby nás zkorumpoval, víš?“

Zamávala pravičkou: „Obsluho! Prosili bysme něco k jídlu!“

Přispěchal zarudlý Targosto Wegerich, v ošatce přinesl nakrájený chléb a na cínovém talíři pár uzenek, z kterých stoupala pára.

„Tak se do toho pusť, seš určitě vyhládlej,“ vybídla Goweryho Marína. „Předcházím si tě, protože od tebe budu něco chtít, to už jsi asi pochopil.“

Gowery popadl uzenku a zakousl se do ní. Marína zvedla lem Goweryho ponča: „Máš pěknej ohoz, Gowery. To se teď nosí v Bornnu?“

„Teď už ani ne, ale jeden čas to bylo v módě,“ vysvětlil s plnou pusou.

Vlastně nelhal. První pončo si nechal ušít podle starých obrázků. Po té nešťastné záležitosti u Laramise bylo v novinách otištěno několik jeho portrétních perokreseb a podobné pončo si pořídil kdekdo. I teď bylo možné brouzdat ulicemi Bornnu a za jediné odpoledne potkat dvě nebo tři různá ponča.

„Prej jsi naučil chlupáče mluvit, Gowery. Targosto to povídal.“

„Jo, ani to nebylo těžký. Někdy je lepší vyjednávat než bojovat.“

„Říkali chlapi od Herr Justina, že jsi pracoval přímo pro Císaře. Jako vyjednavač. Že na to máš i nějakou školu. Je vidět, že jsi študovanej. Já jsem byla na učení vždycky blbá. Naštěstí jsem nemusela chodit do školy moc dlouho. V šestnácti jsem se nechala naverbovat sem.“

„Žiješ tu od samýho počátku?“

„Všichni jsme tu od začátku.“

„Dřív jste obdělávali pole i za tou říčkou, ne? Za Šalotkou, nebo jak jí říkáte. Teď jsme tam viděli jen kopřivy.“

„Jó, za Šalotkou. Dařilo se nám tam, jenže pak se vyrojili ti opičáci a nedalo se to uhlídat. Všechno sklidili za nás. Tak jez, vystydne ti to.“

Gowery se znovu zakousl do uzenky, chutnala výborně.

„Někdo za Šalotkou žije, ne? Zůstala tam farma.“

„Tam bydlí rodina šílenců. Ti k nám nepatří. Přišli letos. Prej je tam nejlepší půda, povídali. Jo, to možná je, ale o farmaření vědí prdlajs.“

„Kdy vůbec přišli? V květnu? V červnu?“

„Víš, že ani nevím? Ale přitáhli s těma fousatejma lovcema, co je najal Herr Justin.“

„Přišli s lovci? Jsi si jistá?“

„No jó, přijeli s nima do Eglofu jedním vlakem. Přihnali sem ovce a krávy, ale chlupáči jim všecko zrekvírovali.“

Gowery si udělal mentální poznámku, že součástí spiknutí jsou pravděpodobně nejen šílenci z farmy, ale také vousatí žoldáci.

Chtěl si ověřit ještě jednu věc: „Na začátku, když jste se tu usídlili, tady nebyly potíže s chlupáčema?“

„Jasně že ne. Tady byla pohodička, to bys nevěřil.“

„Problémy začaly, až když přišel Herr Justin?“

„Hele, Gowery, hodně lidí by se s tebou o těchhle věcech nebavilo, ale já jsem svobodná ženská ve svobodný zemi. Z Herr Justina nemám žádnej vítr, takže ti to klidně řeknu na rovinu: dokud sem nepřišel Herr Justin, tak jsme žádnýho chlupáče očkem nezahlídli. Neměli jsme páru, že pod Poklopem nějací jsou. Pak se jich vyrojily mraky! Kradou jako straky! Jsou jako hladoví vlci! Herr Justin sice najal ty lovce, ale tím jen vyhání čerta belzebubem. Vždyť ti jeho žoldáci, ti lovci ve smradlavých kožichách, jsou ještě horší než chlupáči! Všechno sežerou! Furt by na mě a na ostatní ženský chramali těma svejma špinavejma prackama! A krávy a pole si stejně musíme hlídat sami!“ rozohnila se Marína. „Hele, vždyť ty vůbec nepiješ, Pěnkavko! Přiťukneme si, jo? Na zdraví!“

Nalili do sebe další dávku kořalky.

Gowery si uvědomil, že Targosto Wegerich sedí na vedlejší lavici, pokukuje po nich a v obličeji je rudý jako vařený rak.

Proč si nepřisedne?

„Hele, Gowery, jsi ženatej?“ zeptala se Marína.

„Ne, nejsem.“

„Máš nějakou stálou holku?“

„No, tak napůl…“

„Co je to napůl, prosím tě? To je, jako kdybych řekla, že jsem napůl těhotná!“

„Měl jsem známost, jenže jsme se pohádali. V podstatě mě kopla do zadku.“

„Ale holky tě zajímají, ne? Cestuješ sem, cestuješ tam, navštěvuješ osady v Pustinách. Občas si dopřeješ krátkou lásku s místní krasavicí. Nebo jsem se v tobě spletla?“

„Nespletla ses. Je to přesně takhle. Nebo alespoň bejvalo.“

„Ty seš študovanej člověk. Je na tobě vidět, že dokážeš bejt k holce něžnej. Seš připravenej, ne?“

„Připravenej? Jak připravenej?“

„Víš, jak to chodí. Pár pusinek, a děcko je na cestě. Ale ty seš kluk z velkýho světa, vyznáš se. Určitě s sebou máš tu… jak se tomu říká? Ochranu. Aby žádný děcko nevzniklo.“

„Myslíš prezervativ? Ty na to jdeš rychle, Maríno…“

„Preze… co? Měla jsem na mysli prcgumu.“

„Jo, to mám,“ vyjevil se šokovaný Pěnkavka.

„Mohl bys mi ji ukázat? Tu už jsem dávno neviděla…“

Gowery zalovil v jedné z brašniček pod pončem: „Mám s sebou dvě krabičky po třech kouscích… Člověk musí doufat v nejlepší…“

Marína se k němu naklonila a zářivě se na něj usmála: „Nechtěla bych tě připravit o všechno, ale myslíš, že bys mi mohl jednu krabičku věnovat? Myslím jako tři prcgumy…“

„Cože?“

„Víš, já už mám tři drobečky, ale do čtvrtýho se mi nechce… Vlastně by mi stačila jedna, úplně jediná prcguma…“ začala Marína vyjednávat. „Když ji vymejeme octem, vystačí nám na víckrát… Prosím, Gowery, prosím… buď kamarád…“

Gowery pochopil, že to nebude on, s kým se dneska Marína pomiluje.

Podal Maríně barevně potištěnou krabičku: „Tohle ti můžu dát. Tři kousky.“

„Jsi opravdovej kámoš,“ zavrněla Marína. „Víš co? Mám přítelkyni, která je bez chlapa. Dobrou přítelkyni. Dneska nám hlídá děcka, ale zejtra ti s ní domluvím rande. Tu druhou krabičku určitě nikomu nedávej.“

Vstala a mávla na zarudlého Wegericha: „Targosto, co tady ještě vysedáváš? Máme naspěch! Pápá, Gowery, dobře se bav. Co dneska sníš a vypiješ, platíme my.“

Gowery se s pusou otevřenou dokořán díval, jak Targosto a Marína odcházejí. Ve dveřích se na něj Marína usmála a poslala mu vzdušný polibek. Pak se navalila na Targosta a hryzla ho do krku. Málem při tom oba upadli.

Gowery do sebe obrátil další pohárek kořalky. Pak se pustil do vychládající uzenky.

Kantýnou prolétla vlna šumu. Gowery vzhlédl. Na protější straně, před tanečním parketem, stála korpulentní žena v dlouhé modré sukni a příliš velkém nafialovělém saku. Nebyla to žádná krasavice, ale z hlavy jí spadala bohatá záplava hnědých kadeří. Na rameni jí visela tahací harmonika.

Zkusmo vymáčkla pár tónů. Pak začala hrát a zároveň se pustila do zpěvu. Měla silný, trochu nakřáplý hlas a příšerný přízvuk obyvatel severního pobřeží. Gowery měl pocit, že rozumí slovům.

„Já popíjel jsem v přístavu a bylo to už k ránu,

a byl jsem celkem v pohodě, když jsem dostal ránu…“

Mohlo to však být úplně o něčem úplně jiném.

Přezpívala další sloku a pustila se do refrénu. Celá kantýna s ní zpívala echo.

„Tak mi hraj,

(tak mu hraj)

tak mi hraj,

(tak mu hraj)

dřív než do šífu sednu,

dám si ještě jednu!“

Na tanečním parketu rejdily děti ve věku od pěti do deseti let. Holčičky tančily ve dvojicích, chlapci jen tak poskakovali. Všichni byli roztomilí, u nikoho ještě nepropukla puberta, která mění milé děti v otlemené zmetky.

Gowery se cpal uzenkou a uvědomoval si, že se mu v osadě Hundsburg líbí. Lidé tu byli přátelští, veselí a potrhlí přesně tím způsobem, který měl rád.

*

Po druhé uzence už byl sytý. Zbylých pět a nakrájený chléb si nechal v kuchyni zabalit. S balíčkem pod paží vyšel z kantýny a zapřemýšlel, kudy má jít nazpátek.

Někde za Polygonem právě zapadalo slunce, obloha měla ocelově šedou barvu. Na nárožích visely na železných hácích lihové lampy, dosud je však nikdo nezapálil. Blízko kvíkali vepříci, zřejmě nastala doba krmení. Z kantýny zazníval sborový zpěv:

„Tak mi hraj,

(tak mu hraj)

tak mi hraj,

(tak mu hraj)

a dřív než půjdu ke dnu,

dám si ještě jednu!“

Nasycený a mírně podnapilý Gowery musel připustit, že mu nebude proti mysli, jestli tady stráví pár měsíců. Hal Hargo bude bádat, zkoumat Polygon, on si zatím odpočine. Pořádně se vykrmí. A intriky, o kterých mluvil odpoledne? V tuto chvíli mu jejich rozplétání nepřipadalo nijak urgentní.

Zabočil za roh a vrazil do hocha oblečeného do ukoptěné hazuky. Hoch držel ohlávku oslíka, zapřaženého do dvoukolové káry. Hlavu měl ovinutou dlouhým pásem látky tak důkladně, že mu na svět vykukovalo jen jedno oko a kadeř černých pačesů. Gowery si uvědomil, že je to hoch z farmy podivínů na druhém břehu Šalotky.

„Ty,“ řekl hoch. „Věříš v Boha?“

„Ne,“ odpověděl Gowery.

„Ale měl bys,“ řekl hoch.

Prudce se pohnul a Gowery ztratil vědomí.

Kapitola osmá:

Nervová zakončení

Někdo ho fackoval. Nijak silně, jenom tak, aby ho přivedl k vědomí.

„Vstávej! Tahat se s tebou nebudu!“

Gowery otevřel oči a uviděl noc s bílými hvězdami. Pohnul se. Sklouzl z nějaké nakloněné plošiny na zem. Zkusil se postavit, ale nohy ho nechtěly poslouchat.

„To přejde,“ řekl někdo. „Marzyne, pomoz mu.“

Někdo ho zvedl. Gowery ucítil žluklý pach bobřího kožichu. Jasně, tohle je Marzyn, lovec, který o polednách přihnal na pastvinu opičího muže.

Ve světle odložené lucerny rozeznal srubovou stěnu, opatlanou zaschlým blátem. Dlouhé uši trpělivého oslíka.

Už věděl, kde je: na farmě podivínů. Přivezli ho sem na káře, tažené oslíkem, nejspíš zahrabaného do sena. Pokud ne rovnou do hnoje.

„Tak jdeme,“ zafuněl mu do ucha Marzyn. „Pěkně nohu před nohu.“

Ve srubové stěně se otevřel světlý obdélník a Gowery do něj vklopýtal.

Obyvatelé využili roh původní stodoly tak, že dovnitř vestavěli dvě jílem omítnuté příčky a vymezili si prostor pět na pět metrů. Se stropem se neobtěžovali, odspoda byl vidět původní krov i spodní strana slaměných došků. Dovnitř se vešel nízký sporák, široká postel a pár beden různých velikostí. Některé sloužily jako stolky, ty menší jako sedátka. Na jednu bedýnku někdo postavil lihovou lampu, která svítila tak jasně, jako kdyby použili elektrické osvětlení.

Na plátech sporáku stál hrnec. Něco se v něm vařilo, každopádně odtamtud zněl zvuk bublající vody.

První, koho si Gowery všiml, byl hospodář, se kterým před několika hodinami mluvil. Ano, ten, který si byl tak jistý božími záměry. Teď seděl v koutě v hromadě hadrů, urovnaných do jakéhosi pelechu. Rukama si objímal kolena a vyzařoval z něj vzdor, nebo možná ublíženost.

„Koho jsi přivlekl, Boscho?“ zeptal se kdosi měkkým altem. Gowery se podíval ke sporáku. Uviděl ženu, zřejmě tu, která odpoledne pobízela spřežení oslíka a strakaté krávy.

Ženu? Snad dívenku.

Byla štíhlá, střední postavy. Tmavé vlasy měla svázané do dvou culíků, trčících do stran, přitom jí zbyla ještě neposlušná kadeř spadající do čela. Oblékla se do světlé halenky, skládané červenočerně kostkované sukně dlouhé těsně pod kolena a stejně vzorované vestičky. Halenku si hluboko rozepnula, takže z ní vykukovaly bílé krajky korzetu. Obula si jedny z nejdůkladnějších bot, jaké kdy Gowery viděl: černé, šněrovací, s tlustou podrážkou, vysoké až ke spodnímu lemu sukně.

Na té ženě nebylo něco v pořádku. Vypadala mladě a byla hezká takovým holčičkovským způsobem. Jenže měla staré oči.

Podobných žen, vypadajících mladistvě, ale se starýma očima, už Gowery několik potkal. Po neblahých zkušenostech věděl, že si na ně musí dávat veliký pozor.

„Přivezl jsem chytráka,“ řekl někdo další. „Měl jsem štěstí, náhodou jsem ho potkal na ulici. Pro něj to takový štěstí není. Pusť ho, Marzyne, on už postojí.“

Gowery zjistil dvě věci. Za prvé: už dokáže stát na nohou. A za druhé: ten, kterého pokládal za hocha, je muž zhruba čtyřicetiletý, štíhlý, vysoký asi půl druhého metru.

Měl na sobě tmavozelené vojenské kalhoty podobné těm, které teď nosil Hargo. Pak tlusté černé triko s dlouhými rukávy. Přerostlé černé vlasy mu trčely do stran, kolem očí měl vějíře vrásek, v obličeji výraz zlomyslného skřítka.

Někteří dospělí lidé, kteří nedorostou do obvyklé výšky, se vyznačují příliš velkou, disproporční hlavou. Hlava tohohle chlapíka měla vzhledem k tělu správné rozměry. Pouze nos dosáhl dospělé velikosti, v drobném obličeji se vyjímal nepatřičně. Gowery zahlédl na chřípí staré jizvičky, na každé straně dvě. Vzpomněl si na dělníky ze stanice Eglof, ti měli taky takové.

Mrňous přistoupil k bedně, která sloužila jako stůl. Položil na ni Goweryho řemení s brašničkami a pak ještě modré pončo.

„Tlustá vlna,“ řekl. „Tady vespod je kapsa a v ní je něco schovaný.“

Gowery si uvědomil, že tu stojí jen v košili a kalhotách.

„Ale, ale,“ zasmál se človíček. „Vždyť tohle je Faustusova pistole!“

Pohnul se jako blesk. Goweryho loket vybuchl prudkou bolestí.

Gowery se mimoděk roztřásl, z očí mu vyhrkly slzy. Bolest byla tak velká, že ani nevykřikl. Jen se zhluboka nadechoval.

Po chvíli se bolest vytratila.

„To byla brňavka,“ řekl človíček. Znovu se prudce pohnul a Goweryho zalila další vlna bolesti, tentokrát v boku.

„Tohle byly volný žebra,“ vysvětlil človíček.

Čekali, až bolest odezní.

„Máš na těle docela dost nervovejch zakončení,“ řekl človíček chraplavým, dospělým hlasem. „Můžu probrat jedno po druhým, pokud si to budeš přát. Bolí to, ale nijak ti to neublíží… Akorát se ti může něco přešaltrovat v hlavě, když si nedám pozor. Ta bolest je příliš velká, víš, jak to myslím? Už se mi to párkrát stalo, a to je pak špatný. Když někdo zmagoří, už mi neřekne žádný odpovědi. Takže se tě ptám: kde jsi přišel k Faustusově pistoli?“

„Sledoval nás,“ zachrčel Gowery. „Sledoval nás, ale Oggerd ho odhalil. Šel po něm. Ten váš Faustus si strčil pistoli do pusy a vystřelil si mozek z hlavy.“

„Zastřelil se?“ vyprskl hospodář, sedící v pelechu. „To je blbost! To by Faustus nikdy neudělal! On lže!“

„Víš co, Štrůdle?“ zasmál se človíček. „Já mu věřím. Vyměkli jste. Přestali jste si dávat pozor. Faustus to podělal stejně, jako jsi to dneska podělal ty.“

Hospodář vzdorovitě vtáhl hlavu mezi ramena: „Já jsem udělal všechno správně!“

„Zahrál jsi divadýlko, jen co je pravda,“ přidala se od plotny žena. „Ještě jsi měl tancovat mazurku a mávat liščím ocasem!“

„Já jsem,“ nadechl se hospodář, ale človíček se na něj líbezně usmál. Hospodář okamžitě zmlkl.

„Vlastně to dopadlo dobře, Štrůdle,“ řekl človíček. „Nezlobím se na tebe, opravdu. Naše utajení je v hajzlu, víme o tom a musíme se podle toho zařídit… Půjdeme dovnitř. Wilmo, kdy se otevírá nejbližší průchod?“

Žena si sáhla do výstřihu, vytáhla z podprsenky miniaturní zápisníček a nahlédla do něj: „Na severu, nebo na jihu?“

„Nejbližší průchod!“

„Kolikpak máme hodin… Aha. Na naší straně se nejbližší průchod otevře za hoďku a půl. Přesně na východě. To ale nestihneme.“

„A další průchody?“

„Na jihu je šance na jeden nebo dva mimo algoritmus, ale na ty bych nespoléhala. Jinak… hm… nějakej stabilní a blízkej se otevře až zejtra před polednem.“

„Tak musíme stihnout tenhle.“

Žena vrátila zápisníček do podprsenky. Vytáhla z vestičky zlaté pouzdro, vyklepala z něj tenkou cigaretu. Cvakla maličkým stříbrným zapalovačem a zhluboka vtáhla do plic nikotinový kouř.

„Neblázni, Boscho, vyvařuju jehly,“ ukázala cigaretkou na bublající hrnec. „Pak je musím vysušit a vakuově uzavřít. To mi bude trvat dost dlouho.“

„Měla bys s těma dryjákama přibrzdit, Wilmo,“ upozornil ji človíček. „Je v nich plno testosteronu. Začnou ti růst chlupy na prsou a taky přijdeš o měsíčky.“

„Menses mě opustily s příchodem menopauzy, chichi-chichi!“ zachichotala se žena afektovaně.

Gowerymu to konečně došlo.

„Vy jste fraudoktor Wilhelmine Drescher,“ zachraptěl.

Maličký Boscho se na něj podíval s uznáním: „Vidíš, Wilmo, vážně je to chytrák. Teď už je jistý, že ho musíme vzít s sebou.“

„Kam bysme ho tahali?“ odsekla žena. „Zabijeme ho a zakopeme do hnoje.“

„Nebudeme za sebou nechávat mrtvoly, Wilmo! Taky od něj potřebujeme odpovědi… Koneckonců tam, kam půjdeme, ho nikdo nenajde. Teď sebou musíme hodit. Marzyne, kdo má dneska hlídku?“

„Bromber a Goz,“ řekl vousáč. „Hlídají právě to okno, který se otevře. Herr Justin by je mohl přijít zkontrolovat, už to párkrát udělal.“

„Výborně, Goz je zasvěcenej do všeho. Dej mu kódovej signál vysílačkou, Marzyne, ale žádný vykecávání, někdo by mohl poslouchat. Musíme zburcovat co nejvíc našich, takže se pokus kontaktovat Farchadu, ten zařídí další. Štrůdl to tady uklidí. Až projdeme, tak se sem vrátíš, Marzyne. Vyzvedneš Štrůdla a schováš ho do lesa.“

„Mám to tady zapálit?“ zeptal se hospodář přezdívaný Štrůdl.

„Ne. Jenom posbíráš věci, který nezapadají do historky, jako třeba Wilminy injekce a vakuovou pumpu. Odvezeš to do lesa. Tam počkáš. Je jedno, jak dlouho budeme uvnitř, pro vás to budou nanejvejš dva dny…“

„A co zatím budeme dělat my?“ zeptal se Marzyn.

„Vy nic. Budete se držet původní historky. Jste lovci. Žoldáci najatí Herr Justinem. Lovíte chlupáče a víc vás nezajímá. Až se vrátím, rozhodnu, co dál. Sami nic nevymejšlejte. Marzyne, budeš muset říct celou pravdu všem chlapům. Dohlídni, ať nikdo z našich nechlastá a nekecá. Ať se drží zpátky a čekají na mě! Jak říkám, vrátíme se nejpozdějc pozejtří!“

„Jasně, Boscho.“

„Vezmeme si osla a tvýho koně, Marzyne. Musíme s sebou mít jídlo, ale hlavně vodu. Marzyne, popadni vaky, dojeď k nádrži a naplň je. Štrůdle, odhaž ty prkna a začni vyndávat. Wilmo, típni cigáro a sbal všechny papíry! Bez nich jsme v prdeli, vždyť ty, holka, začínáš bejt hrozně zapomětlivá!“

Wilma se zaculila: „Paměť se mi prudce zlepšuje, Boscho. Zřejmě to souvisí s tím, jak se mi navrací mládí a krása. Nemáš deset volnejch minut? Jsem teď mladá a neklidná, potřebuju údržbu, chichichi!“

„To si děláš prdel, Wilmo! Copak jsme to nedělali celou noc jako králíci? Chudák Štrůdl si musel nacpat do uší špunty, hlavu si balil do deky… Ne, nemám deset minut, a ty je taky nemáš.“

Wilma se přitočila ke Gowerymu a špásovně do něj šťouchla: „Boscho nemá žádnou výdrž, víš, hošíčku? Je starej. Čtyřicet jedna let, tomu já teď říkám stáří. Pomohla bych mu omládnout, ale on nechce.“

Byla štíhlounká a sahala Gowerymu sotva k ramenům. Mladičká žena se starýma očima.

„Ty seš ještě plnej síly, zajíčku,“ zamrkala na něj. „Určitě by ti zachutnalo tohle moje mladý tělo! Chichi-chichi!“

Goweryho obešla hrůza.

„Pro všechno na světě, Wilmo!“ ozval se Boscho. „Začni shánět ty papíry, protože čas běží!“

„Jenom mu něco píchnu, aby nezačal jančit. Trochu ho umravni, Boscho, prosím tě.“

Boscho se znovu prudce pohnul. Tentokrát to nebolelo, pod Gowerym se jen podlomila kolena a on si kecl na nejbližší bednu.

Díval se, jak doktorka Drescher odkudsi vytahuje injekci. Vbodla mu ji do předloktí, vtlačila mu do těla mléčně zbarvenou tekutinu.

„Zajímavá barva, co?“ zachichotala se. „Vypadá jako sperma. Teď se cítím, jako kdybych ojebala já tebe, chichichi!“

Zaúčinkovalo to okamžitě. Gowerymu se zbystřil sluch a čich, to však byly jen průvodní jevy. Ve skutečnosti ho droga připravila o vůli. Apaticky seděl a díval se, jak Boscho a Štrůdl vytahují z díry v zemi ploché balíčky, pečlivě obalené voskovaným plátnem.

*

Marzyn svítil na cestu. Silné světlo, natočené parabolickým zrcadlem do jednoho směru, osvětlovalo polehlou trávu. Mrňavý Boscho vedl oslíka ověšeného zavazadly. Za ním, na dlouhém úvazu, šlapal Marzynův strakáč, kterému k sedlu přivěsili pár vaků s vodou.

Wilma se držela Goweryho jako milenka a on šel, nevzpíral se. Jeho pončo zůstalo na farmě podivínů, byl jen v košili a kalhotách. Třásl se zimou, s příchodem noci rychle klesala teplota.

Už před chvílí sešli do rozlivného území Cheiary a ocitli se na pláni rovné jako stůl. Ve výhledu na středovou část opalizujícího Polygonu jim nebránily žádné skupinky stromů.

Ozval se odtamtud dusot kopyt.

Netrvalo ani minutu a přicválal jezdec. Marzyn na něj posvítil, ukázalo se, že je to jeden z vousatých lovců v huňatém kožichu.

„Takže to vážně chcete udělat?“ zahlaholil jezdec. „Vážně to chcete spustit?“

„Už je to tak,“ zasmál se Boscho. „Kolik zbejvá času?“

„Tak dvacet minut.“

„Kde se má okno otevřít?“

„Přímo před váma,“ řekl jezdec. „To stihnete, je to půl kiláku. Ledaže by zevnitř vylezlo něco ošklivýho.“

„Nesejčkuj,“ okřikl ho Marzyn. „Co by z toho mělo vylézt? Nanejvejš pár chlupáčů…“

„Her Justin má pořád plno keců,“ ohradil se jezdec. „Že je vevnitř nějaká hrozba. Nejhorší noční můra Císaře, tak tomu říká. Co si o tom myslíte, fraudoktor Drescher?“ zeptal se uctivě.

„Něco tam je,“ zasmála se žena bezstarostným dívčím smíchem. „Herr Justin by nám přece nelhal… Herr Justin by nepřeháněl, že ne, chichichi…“

„Pohni, Wilmo, už jsme skoro tam… Vypadá to, že se okno opravdu otevírá, spočítala jsi to dobře!“

V opalizujícím šedém obalu se objevila o něco světlejší trojúhelníková skvrna.

„Hele, já jsem nespočítala nic, to všechno Raul. Co bych se s tím zatěžovala? To není můj obor. Jeho výpočty doteď seděly, takže se není čemu divit, že se trefil i na dnešek. Jak dlouho to zůstane otevřený, Gozi?“

„Dost dlouho, abyste to stihli.“

„Tak popoběhnem!“ zavelel Boscho. „Finku, nezkoušej žádný blbosti, nebo mě nasereš a bude tě to bolet!“

Jezdec natáhl ruku: „Svezu vás, fraudoktor.“

„Děkuji, Gozi, chichichi,“ odměnila ho Wilma svým protivným smíchem. Chopila se nabízené pravice a vyhoupla se na koňský zadek za jezdcova záda.

Gowery čekal na vhodnou chvíli, aby se pokusil o útěk. Vhodná chvíle však nenastávala. I když cítil, že účinky drogy vyprchávají, pořád ještě neměl dost vůle, aby se vzepřel. Takže se připojil ke klusající skupince.

Přeběhli posledních dvě stě metrů. Trojúhelník v obalu Polygonu se mezitím rozjasnil do oslňující bílé barvy. Na výšku i na šířku mohl mít k pěti metrům, jeho okraje se však vlnily a nevzbuzovaly důvěru.

„Všichni do houfu,“ křikl Boscho. „Nebo se ztratíme.“

Protivně se chichotající Wilma sklouzla z koňského zadku a připojila se ke skupině.

Proběhli skrz. Ještě zaslechli, jak za nimi Marzyn volá: „Hodně štěstí!“

*

V mžiku se rozjasnilo. Gowery instinktivně zavřel oči.

Nejprve držel víčka pevně semknutá, pak je opatrně otevřel.

Rozhlédl se. Uviděl pláň porostlou řídkou šedozelenou trávou a poházenou nízkými skalisky… Pokud to ovšem byla skaliska, a ne kusy prastarého betonu…

Světlo bylo nepříjemné, ale nijak silné, Goweryho oslnil pouze přechod z noční tmy. Bylo to, jako když se za letního dne pokryje obloha šedou mázdrou. Den je pak bez slunce, ale tak bílý, až z toho bolí oči.

„Kde je stěna, kterou jsme prošli?“ vyhrkl mimoděk.

„Támhle, asi sto metrů od nás,“ zasmál se Boscho. Ukázal na temný trojúhelník, kterého by si Gowery nevšiml, kdyby ho mužíček neupozornil.

„Teď jsme v bublině normálního času, jestli to dobře chápu,“ řekl Boscho. „Ta začne rychle mizet. Nesmíme udělat chybu, nebo se tu začneme motat. Navrhuju tohle: projdeme zónou mělkýho času až na okraj přechodovýho pásma. Tam vylezeme na kopec a rozhlídneme se. Když půjdeme přímo na západ, mělo by to bejt asi deset kiláků.“

„Nedojdeme někam do prdele?“ zeptala se Wilma sladkým dívčím hlasem.

„Neměli bysme.“

„Musíme jít po pravotočivý spirále, ne?“

„Zůstaneme v mělčinách, takže jenom obloukem. Když se budeme držet kompasu, k nějakýmu vršku dorazíme.“

„Kurva, Boscho, co chceš dělat na vršku?“

„Měli bysme najít Ninu, ne?“

„Ta už to má dávno za sebou. Chlupáči ji ušukali k smrti, chichichi!“

„Do prdele, Wilmo, dal jsem Ninu chlupáčům jen proto, že sis to přála! Žárlila jsi na ni! To ale neznamená, že ji tady necháme! Patří k nám!“

„Tak jo, najdeme Ninu, nebo alespoň to, co z ní zbylo, chichichi!“

„Konečně jsme se dopídili vzájemnýho souladu. Jdeme. Nebo máš nějaký dotazy, Finku?“

„Kde je slunce?“

„Asi nahoře, ne? Kde by jinak bylo.“

„Proč je tady den, když je venku noc?“

Boscho s Wilmou se zasmáli. Boscho se pak slitoval a vysvětlil: „Tady není noc ani den, jenom tohle pološero. Je to nepříjemný, ale za nějakej čas si zvykneš. Pokud tě teda necháme tak dlouho naživu…“

*

Podivnou krajinou už putovali tři hodiny. Nebo čtyři? Gowery nevěděl. V tomhle světle, cezeném přes šedavý filtr, se nedal čas odhadnout.

Nad terén se zvedaly nízké skalní útvary podobné ležícím přesličkám, nebo snad kostrám primitivních živočichů. Každé skalisko mělo podélnou osu, ze které vyrážely stále se zmenšující postranní výběžky. Některé kamenné samorosty byly dlouhé jako paže, jiné měřily několik metrů a zvedaly se do metrové výšky. Všechny však byly orientované víceméně jedním směrem.

Gowery si za chůze prohlédl pár skalisek zblízka: byly šedavé, homogenní, rozpraskané, na některých místech se stále ještě matně leskly. Zdálo se mu, že to není kámen, ale plastbeton.

Měl za to, že plastbeton vydrží věky. Všechny dálnice a mosty vystavěné v posledním dvacetiletí atlantické civilizace stále vypadaly zánovně. Jak se mohlo stát, že tyhle plastbetonové větvičky zvětraly a rozpraskaly?

Tráva tady rostla v trsech. Kolem každého trsu zůstávalo pásmo holé, šedě zbarvené země, jakoby posypané nadrceným betonem. Některé trsy trávy byly menší, neduživé, jiné veliké, hvězdicovitě se rozpínající do prázdného prostoru. Zdálo se, že spolu jednotlivé trsy bojují. Ale o co? O území? To asi sotva. Nebo snad soupeří o vodu?

„Prší tady někdy?“ zeptal se Gowery mimoděk.

„Hele ho, chytráka,“ zasmál se Boscho. „Přišel na to. Ne, Finku, tady nikdy neprší… Proč vůbec mluvíš o dešti? Nemáš třeba žízeň?“

„To teda mám,“ připustil Gowery. Uvědomil si, že se mu jazyk lepí na patro. Od chvíle, kdy odešel z hospody, neměl v ústech jediný doušek nějaké tekutiny.

„Můžu dostat napít?“ zeptal se.

„Ne, napít nedostaneš. Byl bys moc bujnej a já nechci, aby do tebe Wilma prala nějakou další chemii. Takhle pěkně zkrotneš.“

„Aha…“

Gowery se nutně potřeboval vymočit, nechtěl však plýtvat drahocennou tekutinou. Apaticky šlapal dál a doufal, že mu část vody prodifunduje stěnou močového měchýře zpátky do těla a vrátí se do krevního oběhu.

Dohlednost byla mizerná, sotva pár set metrů, dál už se krajina ztrácela v mlžném oparu. Teď se však ukázal nízký vršek.

„Došli jsme ke kopcům,“ řekl Boscho. „Ani to nebolelo.“

Mlčky dorazili k úpatí a šlapali vzhůru po povlovném svahu. Gowery se za chůze několikrát ohlédl na krajinu, kterou sem přišli. Pokaždé se dohlednost skokově zvětšila. Nakonec se mu zdálo, že dohlédne až k obalu. Nebylo tam toho moc k vidění, jen nizoučké terénní vlny porostlé trsy bojovné trávy. Chudá krajina podobná polopoušti.

Také už bylo zřejmé, že tohle není osamocený pahorek, ale celý řetěz vršků. Gowery si vzpomněl na mapu, kterou si prohlédl před soumrakem. Vnitřní kružnice sestavená z půlobloučků představovala právě tohle: kruh z pahorků.

Překonali posledních pár metrů a ocitli se na temeni. Gowery se zajíkl, z pohledu do dálky se mu rozhoupal žaludek. To, co uviděl, bylo dokonale šílené.

Tohle vyfotil Herr Justin. Teď to však Gowery spatřil panoramaticky.

Směrem ke středu Polygonu se rozprostírala nesmírně rozlehlá krajina, plná kopců a údolí, přičemž kopce i údolí se táhly v pásech. Jeden pás za druhým. Gowery by přísahal, že dohlédne sto kilometrů daleko, přesto rozeznával i nejmenší a nejvzdálenější podrobnosti. Vršek za vrškem, údolí za údolím – všechno si bylo podobné, ale nic nebylo stejné.

Krajina vykazovala určitou strukturu, vzor, který zatím nedokázal pochopit.

Zdálo se mu, že vidí výsledky lidské činnosti: osamělé věže, opuštěné hrady se zubatým cimbuřím, visuté mosty nad roklemi. Na mnoha místech, desítky kilometrů daleko, zahlédl jiskření, jak se tam leskla vodní hladina. Kolem vody se táhly sytě zelené chuchvalce, nejspíš tam vyrůstaly rozsáhlé lesy.

A mělo to špatnou perspektivu.

Jako by se díval na obraz, se kterým si malíř pohrál, aby zmátl lidský zrak. Chvílemi měl pocit, že se krajina svažuje dolů, ale když zamžikal očima, stoupala nahoru. Zřetelně viděl části, které měly být zakryté předsazenými vršky. To nebylo v pořádku. Mozek to odmítal vstřebat.

„Támhle,“ ukázal Boscho. „Herr Justin měl pravdu. Ti, kterým říká mravenci, přišli až sem, do přechodovýho pásma.“

„Já se tam nebudu dívat,“ řekla Wilma. „Nebudu se dívat vůbec nikam. Pokud nechceš, abych ti poblila záda.“

Cvakla stříbrným zapalovačem a zapálila si tenoučkou cigaretku.

„Za chvíli si zvykneš, Wilmo. Co na to říkáš, Finku?“

Gowery se podíval tam, kam ukazoval mrňousův prst. Uviděl dosti blízkou stavbu, které si dříve nevšiml. Několik krabic naskládaných na sebe.

„Pueblo,“ řekl.

„Co povídáš?“

„Tak se jmenuje tenhle typ staveb. Pueblo. Pochází ze Severní Ameriky.“

„Jak to můžeš vědět? Tys tam byl?“

„V Americe už nikdo nebyl dvě stě let. Ani nevíme, jestli nějaká Amerika pořád existuje… Dostala se mi do ruky předapokalyptická knížka pro děti. Okopíroval jsem z ní pončo, který jsem si pak nechal ušít. Byl tam i obrázek puebla.“

„Pueblo, je to tak,“ ozvala se Wilma, která přece jen otevřela oči. „Dělala jsem pro Raula srovnávací analýzu, když nám Justin poslal ty fotky. V první chvíli jsem si myslela, že si z nás dělá prdel, že prostě vyfotil nějakou maketu. Až se vrátíme, musím se Justinovi omluvit. Ale ty ho stejně zabiješ, co?“

„Možná jo, možná ne. Takovýhle zabíjení se mi ani trochu nelíbí, ale nejspíš nebude zbytí.“

„A co uděláš s Finkem?“

„To záleží na něm. Hele, Finku, co myslíš, proč to postavili zrovna takhle? Jako pueblo?“

„Asi okopírovali ty obrázky,“ nadhodil Gowery. „Třeba viděli tu knížku… jak jen se jmenovala… Země kovbojů, aneb severoamerický jihozápad včera a dnes… Jak říkám, knížka vyšla před dvěma sty lety, někdy před rokem 2070.“

„Tihle nic neokopírovali, tím si buď jistej. Na ten tvar přišli úplně sami. Máš ještě jiný vysvětlení, chytráku?“

„Lidskej mozek funguje určitým způsobem,“ řekl Gowery. „V různejch dobách a v různejch kulturách se opakujou jedny a ty samý vzory, a to jak v uspořádání společnosti, tak ve stavebnictví a ve všem ostatním. Kromě toho je pueblo typ pevnosti. Asi tam není moc bezpečno, takže se potřebovali opevnit. Zkoušeli a zkoušeli, experimentovali, až došli k tomuhle tvaru.“

„To není špatný vysvětlení,“ připustil Boscho. „Vidíš, Wilmo, je chytrej. Navíc jsem si ho oblíbil. Třeba ho přesvědčíme, aby přešel na naši stranu.“

„Tak jo,“ řekl Gowery. „Přecházím na vaši stranu. Teď mi dejte napít.“

Boscho i Wilma se rozesmáli.

„Takhle jednoduchý to nebude, Finku,“ vysvětlil mu Boscho. „Nejdřív tě musím rozložit na kousky a potom tě poskládám zpátky. Teprve pak tě můžeme přijmout mezi sebe… Pohneme se, ne? Já bych to vzal támhle k tomu sloupu na severovýchodě. Tam je náš cíl a třeba cestou potkáme chlupáče, který nás dovedou k Nině.“

Ukázal prstem. Gowery tam upřel zrak, v dálce rozeznal jakýsi pylon přecházející v oblou klenbu.

„Ne tak zhurta, Boscho,“ zarazila ho Wilma. „Mám hrozný svrbění.“

„To máš z těch svejch dryjáků, Wilmo.“

„Jo, přesně. Píchla jsem si závěrečnou dávku elixíru mládí. Byl to sofistikovaně nakombinovanej koktejl, a je to jako kopnutí mezka. Dýl už to nevydržím. Jestli nechceš nebo nemůžeš, tak mi přidrž toho klučinu a já si o něj udělám, co potřebuju.“

„Tak jo,“ řekl Boscho. „Uvidíme, jak se mu to bude líbit.“

Znovu se prudce pohnul. Gowery neucítil žádnou bolest, jen ztratil vládu nad svým tělem.

Svalil se na zem.

„Kalhoty mu stáhneš sama, ne, Wilmo?“

„Neremcej a pomoz mi s ním, Boscho. Je těžkej jak prase a já jsem jen slabá dívčina, chichi-chichi!“

Gowery cítil, že mu stahují kalhoty, nedokázal se však bránit. Ruce i nohy měl jako z hadrů.

„S touhle jeho žížalkou toho moc neuděláš, Wilmo.“

„Přiškrtím ho, to pomáhá.“

Gowery chtěl zavřít oči, nedokázal však ani to. Takže viděl, jak se mu těsně nad obličejem houpou dva nahé Wilminy prsy, které si vyndala z korzetu.

Zalapal po dechu. Ani si nevšiml, že ho Wilma škrtí, ale dělo se to.

„Podívej, funguje!“ zajásala. „Tohle není dětská velikost jako ta tvoje, Boscho… Ty to samozřejmě doháníš vytrvalostí a vynalézavostí, kdežto tenhle tu leží jako chcíplá liška… chichi-chichi!“

„Hlavně z něj nevymáčkni duši, Wilmo… Sice se ztopořil, ale zdá se, že z toho nemá opravdový potěšení…“

„Ale já mám – a to je hlavní! Tak! Tááák! Ještě hlouběji… ano! Tak se mi to líbí! Nepřestávej!“

Gowery se klokotavě nadechl, vzápětí mu Wilminy prsty znovu uzavřely přívod kyslíku.

Už se dokázal pohnout, takže sebou mátožně zazmítal. Přesně to si Wilma přála.

„To je ono! Nepřestávej! Ujížděj, koníčku… chichi-chichi!“

Kapitola devátá:

Detektiv Hargo

Z uhlově černé oblohy shlížely hvězdy i mrtvá satelitní města, na nárožích hundsburských srubů svítily lihové lucerny. Do půlnoci scházely dvě hodiny.

Oggerd vyšel ze zapůjčeného pokoje na ulici a zabušil na nejbližší dveře. Když mu otevřeli, zeptal se, kde bydlí Targosto Wegerich.

Kolonista i jeho manželka mu ochotně odpověděli. Oggerd na ně nezkoušel ani svůj zkoumavý pohled, ani výhružný postoj. Stejně by to bylo zbytečné, ve tmě z něj viděli jen siluetu.

Nabídli se, že ho doprovodí.

K Wegerichům došli během několika minut. Targosto i Marína, ještě celí rozcuchaní, stáli na ulici a povídali si s tmavovlasou ženou, která si dnešní večer vzala na starost jejich tři děti. Z domu se linulo žluté světlo, z otevřených dveří vykukovali wegerichovští potomci.

Targosto i Marína Oggerdovi sdělili, že před čtyřmi hodinami odešli z kantýny a Gowery tam zůstal.

Ke kantýně už Oggerda doprovázel celý dav. Kolonisté byli zvědaví, co se Gowerymu stalo. A také znepokojení. Polohlasně se dohadovali, že se mu snad mohli pomstít žoldáci.

Vousaté žoldáky tady neměli v lásce.

Kantýnu právě zavřeli, ale pár lidí tam ještě poklízelo stoly. Ti Oggerdovi vysvětlili, že Gowery odešel kolem šesté, ještě za světla.

Nebylo zbytí, Oggerd zamířil k Herr Justinovi. Dovnitř už ho nedoprovázel nikdo.

*

Zabušil na dveře. Otevřel mu Ferlingetti, který se pokusil protestovat, Oggerd ho však odstrčil. Prošel předpokojem a intuitivně zamířil k pootevřeným dveřím, ze kterých odplývaly obláčky cigaretového kouře.

Zaklepal a bez vyzvání vstoupil.

V rohu stála rozestlaná postel, ze které se chvatně zvedl Herr Justin, přioblečený jen v kalhotách a vytahaném triku. Právě pokuřoval svou poslední dnešní cigaretu, popel odklepával do upilované dělostřelecké nábojnice.

Páchl tu cigaretový kouř i chemikálie. Na polici z neohoblovaných prken leželo několik knížek a vedle nich čtyři složky v tuhých deskách, byly stejné jako ta, již dostal Hal Hargo. Na stole, vedle dvou neumytých talířů a štůsku průklepových papírů, stál mechanický psací stroj. Do kouta si Herr Justin naskládal vybavení pro výrobu fotografií: zvětšovací přístroj, pár misek a láhve s vývojkou a ustalovačem. Na skobách, zatlučených do stěny, visely hned vedle sušících se filmů části garderoby.

„Omlouvám se, že ruším,“ řekl Oggerd. Když chtěl, dokázal být zdvořilý.

„Co se děje?“ zachraptěl Herr Justin.

„Zmizel Gowery Fink…“

„To je ten váš burš v modrým přehozu?“

„Ano.“

„Ožral se a někde vyspává,“ zavrčel nevrle Herr Justin.

„Gowery odešel z kantýny před čtyřmi hodinami. Ještě za světla. Nechal si zabalit jídlo pro mě a Harga. Nemohl zabloudit. Také se nemohl, jak říkáte, ožrat. Má nová játra, vyklonovali mu je ze zbytku jeho vlastních. Odbourávají alkohol téměř tak rychle, jako ho Gowery přijímá.“

„Tak skončil u nějaký veselý vdovičky, pár jich tady je,“ řekl Herr Justin. Pociťoval zvláštní směs rozmrzelosti, potlačovaného vzteku, ale i kolegiality. Koneckonců, on i Oggerd náleželi do společenství riderů. Co na tom, že podobné profesní spolky vyšly s příchodem Století míru z módy a v současnosti byly v podstatě mrtvé?

„Z faktů vyplývá, že ho přepadli,“ řekl Oggerd.

„Kdo by ho přepadl?“ vybuchl Herr Justin. „Jak to myslíte – přepadli? Obviňujete lovce, které jsem najal? Odpoledne jste je pěkně nasrali, to jo, ale ti by mu nanejvejš nafackovali a poslali ho s brekem domů. Máte vůbec nějaký důkazy, nebo vaříte z vody, majore? Co po mně vůbec chcete?“

„Na druhém břehu Šalotky je farma,“ řekl Oggerd. „Víte, kterou myslím?“

„Farma pošuků? Ten fousáč Bůh se dívá a Bůh to vidí? A co je s ním?“

„Jsou to špehové.“

„Cože? Odkud to víte?“

„Gowery to poznal.“

„Špehové? Co by tady asi tak špehovali?“

„Chtějí si přivlastnit výsledky vaší práce, mein Herr.“

„To mi připadá jako kolosální kravina, majore…“

„Gowery Fink je odhalil, jen co si s nimi promluvil. On takovéhle věci umí.“

„Blbost. Jsou to magoři, nic jinýho…“

Oggerd se na něj upřeně díval asi dvacet vteřin, pak řekl: „Děkuji za váš čas, mein Herr. Podívám se na tu farmu. Dobrou noc…“

„Počkejte!“ zarazil ho Herr Justin. „Vy tam chcete jet? Na tu farmu pošuků?“

„Ano.“

„To, co říkáte, zní jako blbost, ale nesmíme udělat chybu! Pojedu s váma!“

Přešel pracovnou ke dveřím a křikl do předpokoje: „Ferlingetti! Vyrážíme ven. Nech osedlat koně pro mě, pro majora Oggerda a pro sebe. Vytáhni z pelechu Jürgena, pojede taky.“

*

Oggerd se vrátil do zapůjčené místnosti, aby si vzal pušku. Hal Hargo, kterého opustil spícího, stál na nohou, kompletně oblečený. Příliš velkou bundu s teplou podšívkou si přepásal nábojovým opaskem s brokovnicí, křížem přes trup si zavěsil oba chlebníky.

Oggerd sáhl po pušce. Hal Hargo vyhrkl: „Pěnkavka má zase potíže, co?“

„Ano,“ řekl Oggerd a otočil se ke dveřím.

„Asi je to vážné, že? Berete si zbraň.“

„Ano. Asi je to vážné.“

„Jdete ven? Ven z opevnění?“

„Zůstaň tady, Hargo.“

Technolog si poplácal pouzdro s upilovanou brokovnicí: „Mám zbraň a dokážu s ní zacházet. Pěnkavka je také můj přítel!“

Oggerd na okamžik zaváhal, pak přikývl: „Tak dobře, Hargo. Pojeď.“

*

Noc byla jasná, cestou k nádrži mohli popustit koním uzdy. Když přejeli hráz a odbočili do kopřivového pole, raději seskočili ze sedel a vedli koně za uzdy.

Celkem jich bylo pět: Oggerd, Hal Hargo, Herr Justin a jeho dva pobočníci, Ferlingetti a Jürgen. Oba Vlci měli na zádech Mausery 90, ale spíš proto, že si je brali vždy, než že by čekali boj.

Ferlingetti nesl rozžehnutou lampu, svítil na cestu.

Ve tmě se rozštěkali psi, vzápětí se v temné stěně farmy objevil světlý obdélník. Někdo vyšel ven.

„Hej! Kdo je tam!“ dolehlo od farmy.

„Přichází Herr Justin!“ zahalekal Ferlingetti. „To jsi ty, Marzyne? Drž svoje psiska nakrátko!“

„Kurva!“

Psi štěkali, ale nešlo jim to od srdce. Věděli, že se blíží Oggerd, který jim už dvakrát způsobil bolest.

„Někdo vysílá,“ řekl Oggerd. Cvakl přepínačem krátkovlnné vysílačky, přepnul zvuk do reproduktorku. Všichni zaslechli vyděšený hlas: „Tady Marzyn! Jste tam? Jste tam všichni? Tady Marzyn! Slyšíte mě? Jde sem Herr Justin s nějakejma poskokama, to se mi ani trochu nelíbí. Štrůdl pořád nemá sbaleno… Kurva! Kurva!“

Hlas umlkl. Od farmy dolehl dusot koně, psí štěkot se přesouval někam dál.

Oggerd sáhl po pušce.

„Majore! Co chcete dělat?“ zarazil ho Herr Justin.

„Marzyn ujíždí pryč!“

„Chcete ho odprásknout? To přeháníte!“

Ve světlém obdélníku otevřených dveří stanula jiná, korpulentnější postava.

Oggerd vyskočil do sedla a pobídl valacha do cvalu, ostatním nezbylo než ho napodobit. Přecválali kopřivovým polem, naštěstí při tom žádný kůň neklopýtl a nezlomil si nohu.

Obtloustlý Štrůdl se mezitím stáhl do místnosti, dveře však nechal otevřené. Oggerd vpadl dovnitř, vstříc mu práskl výstřel.

Oggerd, přepnutý na adrenalinový režim, zahlédl namířený revolver včas. Přemístil se do dráhy výstřelu a zachytil kulku plastikovým pancířem, aby nezranila nikoho z těch vzadu. Zásah kulky ráže dvaadvacet ho nijak nezpomalil. Než stačil Štrůdl znovu natáhnout kohoutek, byl už Oggerd u něj. Vykroutil mu revolver z pěsti, vyklopil bubínek a vysypal z něj náboje. Prázdnou zbraň hodil do kouta. Se slaboučkou dvaadvacítkou, lidově zvanou flusátko, nechtěl mít nic společného.

To už se dovnitř nahrnuli i ostatní: Jürgen a Herr Justin, za nimi Hal Hargo. Nakonec i Ferlingetti, který venku ještě odložil lucernu.

Herr Justin přehlédl místnost a vyhrkl: „Do prdele… měl jste pravdu, majore. Tohle nejsou žádní farmáři a já jsem starej vůl.“

Na bednách, které sloužily jako stolky a sedátka, ležely věci, které sem určitě nedovezl bohabojný zemědělec.

Pár injekčních stříkaček. Fotoaparát. Nějaké dráty a miniaturizovaná elektronická zařízení. Ruční vývěva, slangově nazývaná vakuová pumpa. Zavařovací sklenice opatřené speciálními vzduchotěsnými víčky a polepené červenými nápisy POZOR! BIOLOGICKÝ MATERIÁL!

V těchhle sklenicích si určitě nikdo nedovezl višňový kompot.

Stranou stála malá lednička s agregátem na lihový pohon, přes kterou někdo přehodil Goweryho modré pončo. K němu přidal i krajkový kus dámské garderoby s vyztuženou podprsenkou.

„Tak přece jen je to zrada!“ zaburácel Herr Justin. „Zrada a spiknutí!“

Přešel místnost a zastavil se před hospodářem: „Pro koho pracujete? Kdo vás poslal?“

„Nic neřeknu!“ zajektal Štrůdl. „Nic nepovím!“

Za tenkou přepážkou, oddělující obytnou místnost od původní stodoly, zabučela kráva.

Hal Hargo ukázal prstem a rozhořčeně vykřikl: „Tohle je majetek Institutu! Sklenice i lednička! Tady jsou inventární čísla! Všechno ukradli!“

„Já zjistím, kdo za tím stojí!“ hřměl Herr Justin. „Zjistím to a pak podám zprávu samotnému Císaři! Viníci budou exemplárně potrestáni!“

„Fraudoktor Drescher!“ vypískl Hal Hargo.

Herr Justin se k němu obrátil: „Co říkáte, doktore?“

„Tyto věci patří Institutu! Tam pracovala i fraudoktor Drescher! Byla do všeho zasvěcená a pak zmizela neznámo kam! Musí za tím stát ona!“

„Tomu nevěřím!“ zachrčel Herr Justin.

Hal Hargo štítivě nadzvedl krajkový korzet: „Ona měla v takovýchhle věcech zalíbení! Po Institutu tajně kolují její poloobnažené fotografie!“

„Poloobnažené fotografie?“ zhrozil se Herr Justin. „Vždyť je to stará dáma! Když jsem studoval, bývala to pěkná ženská, ale to už je dávno!“

„Znal jste ji ze studií?“ podivil se Hal Hargo. „Vždyť neučila. Pracovala v oddělené části Institutu. Já jsem ji například během studia vůbec nepotkal! Dozvěděl jsem se o ní až teď, o prázdninách!“

Herr Justin poodstoupil od Štrůdla a rozpačitě pokrčil rameny. „Měl jsem s fraudoktor krátkou známost. Jak říkám, bývala to pěkná ženská a dál to nechci komentovat.“

„Tady je určitý rozpor,“ řekl nespokojeně Hal Hargo. „Říkáte, že je to stará dáma. Vy jste se s ní před průzkumem Polygonu nesetkal? Myslím osobně?“

„Naposled jsem ji viděl dávno, tak před dvaceti lety. Pak mi poslala dopis, ptala se, jestli bych nechtěl podpořit výzkum předapokalyptické anomálie nazvané Polygon. Původně jí šlo spíš o financování výzkumu. Osobně jsem se setkal s magistrem Appeltem. Nabídl jsem mu nejen peníze, ale i to, že povedu terénní průzkum. S fraudoktor jsem si jenom dopisoval.“

„Jen dopisoval? A proč?“

„Napsala mi, že nechce, abych viděl, jak zestárla…“

„Jenže ona nevypadala staře! Právě naopak.“

„Co to povídáte, doktore Hargo? Už je jí padesát!“

„Jak bych to jenom řekl… po Institutu kolují nejrůznější drby. Během prázdnin jsem se snažil fraudoktor vyhledat, už jsem vám vysvětlil proč. Aniž jsem po tom toužil, byl jsem přinucen spoustu drbů vyslechnout. Dostal jsem se i k těm nestoudným fotografiím… Víte vůbec, jakou měla fraudocent Drescher specializaci, mein Herr?“

„To nevím… nikdy mě to nezajímalo…“

„Vedla oddělení stimulantů!“ vysvětlil mu Hargo. „To je specifický a utajený obor, ani se nepřednáší studentům!“

„Oddělení stimulantů?“

„Hormony, enzymy, drogy! A také jedy! Prý na sobě zkoušela různé preparáty, používala zakázané postupy! V padesáti letech vypadala mladistvě, nanejvýš na třicet!“

„A proč mi tedy psala, že zestárla?“ podivil se Herr Justin.

„Asi se s vámi nechtěla setkat osobně,“ vysvětlil mu Hal Hargo.

„Proč?“

„Proč? Co já vím, jak uvažují ženy? Třeba měla strach, že budete chtít obnovit váš milenecký vztah, až uvidíte, že je pořád pěkná. A ona už byla milenkou magistra Appelta.“

„Ano, říkal jste, že byla magistrovou milenkou. Jen jsem měl pocit, že jsem vás špatně pochopil.“

„Dokonce se šuškalo, že způsobila jeho smrt.“

„Cože?“

„Magistr Appelt byl starší pán a ona prý byla sexuálně nenasytná. To neustálé vzrušení mu údajně způsobilo srdeční kolaps… Teď mě však napadá jiné vysvětlení. Možná ho otrávila.“

„To je nesmysl! To by neudělala, já ji znám… znával jsem ji! Sám jste říkal, že magistr Appelt zemřel na srdeční slabost! Muselo přece proběhnout ohledání a pitva! Zjistilo by se použití jedu!“

„Mohla použít preparát, který nezanechává stopy… Fakta hovoří jasně: ona je pojítko, společný jmenovatel. Na to nemusíme mít Pěnkavku, to poznám i já! Fraudocent sháněla magistru Appeltovi peníze na výzkum. Od vás je získala, mein Herr. Později vás využila, abyste vedl terénní průzkum, čímž ušetřila další prostředky.“

Rozhostilo se ticho, jen kráva za přepážkou vytrvale bučela. Pod bučením se skrývalo ještě něco: slaboučké záchvěvy půdy. Blížili se jezdci.

Hospodář, přezdívaný Štrůdl, se burácivě rozchechtal: „Vy jste pěkní chytráci! Příliš chytří, než abyste zůstali naživu!“

Justinův pobočník Jürgen k němu přiskočil a vlepil mu facku: „Budeš se k Herr Justinovi chovat s úctou, rozumíš?“

„K zemi!“ zaburácel Oggerd. Jednou rukou popadl za rameno Harga, druhou Herr Justina, oba strhl k zemi. Nad hlavami jim přesvištěl šíp, který sem vlétl bočním okénkem. Na udusanou podlahu se vysypalo sklo.

Zvenčí zazněl jekot: „Dostaneme tě ven, Štrůdle, neboj! Dostaneme tě ven!“

Další šíp prolétl skrz obvodovou stěnu, našel si mezeru mezi dvěma kládami a prorazil ucpávku z jílové malty. Škrtl Ferlingettimu o rameno a rozerval mu maskáčovou bundu.

Oggerd sundal ze zad pušku a rozstřelil lihovou lampu stojící na bedýnce. Hořící knot odlétl po zářivé parabole do kouta a zhasl. V místnosti se rázem setmělo, otevřenými dveřmi sem však stále dopadalo světlo lucerny, kterou venku odložil Ferlingetti.

„Huh!“ vyhekl Jürgen.

Tenká vnitřní příčka zapraštěla. Štrůdl se do ní opřel a prorazil do ní díru, kterou proklouzl do sousedního chléva.

Bučení vyděšené krávy změnilo tóninu, náhle znělo ve vyšší poloze.

Zvenku zaznělo Štrůdlovo halekání: „Jsem venku, chlapi! Jsem venku!“

Vzápětí si Štrůdl uvědomil, že má v hazuce vysílačku. Jeho hlas se ozval znovu, tentokrát z reproduktorku v Oggerdově límci: „Jsem venku! Jsem venku, hoši!“

Herr Justin vydoloval z kapsy vlastní vysílačku. Cvakl přepínačem: „Tady Justin! Přestaňte blbnout! Okamžitě přestaňte! Příjem!“

Z vysílačky zazněl Marzynův hlas: „Je mi líto, Herr Justine. Neměl jste sem chodit. Tohle už se nedá zastavit… Štrůdle? Jak seš na tom? Přepínám.“

„Jsem venku! Byla jich tam spousta, a já jsem vyklouznul! Sejmul jsem Justinova burše, toho Jürgena, chachachachá!“

„Nic mi není,“ hlesl Jürgen. Ostatní se tiskli k zemi, on jediný stál.

Herr Justin se rozkřičel do vysílačky: „Za tohle půjdete před soud, Marzyne! Vy – i všichni, kdo k vám patří! Přepínám!“

„Beru vaše výhrůžky vážně, Herr Justine,“ ozval se Marzyn. „Jistě chápete, že jste si právě zavřel cestu k dohodě. Kde není žalobce, není soudce, a vy se žalobcem rozhodně nestanete. Hoši! Teď jim to dejte sežrat! Spalte tu pastoušku na popel!“

Země se rozechvěla dusotem kopyt. Kolem farmy přejíždělo pět nebo šest jezdců, do slaměné střechy se zabodly první zápalné šípy.

„Dej mi svoji flintu, Ferlingetti,“ zachrčel Herr Justin a zdvihl se na loktech.

„Ležte na zemi!“ křikl Oggerd. „Ležte!“

Přidřepl, vystrčil hlaveň pušky z okýnka. Zdánlivě bez míření stiskl spoušť. Pod vysokou doškovou střechou zaburácel výstřel, to už však Oggerd odskočil do strany.

Okénkem prolétly dva šípy, třetí se s klepnutím zabodl do parapetu.

Z reproduktorů vysílaček, které nechali Oggerd i Herr Justin zapnuté, zazněl hlas, který nepatřil Marzynovi ani Štrůdlovi: „Dostali Brombera! Mají kurva dobrou mušku! Stáhněte se! Dostali Brombera! Složili ho jedinou ranou! Stáhněte se!“

Dunění kopyt sláblo, jezdci se vzdalovali.

„Máš vysílačku, Ferlingetti?“ zachraptěl Herr Justin. „Přepni na druhou frekvenci a zburcuj naše.“

Ferlingetti cvakal přepínačem, ozývaly se pištivé i šustivé zvuky.

„Tady Ferlingetti… tady Ferlingetti… Je někdo na příjmu?“

Kráva za příčkou táhle naříkala. Oheň na střeše se rozhoříval. Zatím se ještě neprokousal silnou vrstvou došků, už však vydával charakteristické hučení.

„Špatně se mi dejchá, kurva,“ ozval se Jürgen stojící u díry v příčce.

„Ten muž vás probodl tenkou jehlicí,“ vysvětlil mu Oggerd.

Jürgen se podíval na svůj hrudník. V mihotavém světle, které přicházelo otevřenými dveřmi, uviděl kovové očko. To tam dřív neměl. Pochopil, že k očku patří ještě něco dalšího.

„Kurva! Vyndejte to ze mě!“

„Nemůžeme ti to vyndat, Jürgene,“ zachrčel Herr Justin. „Vykrvácel bys. Nejdřív tě musíme dopravit k felčarovi.“

„Já to v sobě nechci mít! Nechci!“ vykřikl Jürgen.

Z nosu mu vytryskly dva pramínky krve, která v tomhle osvětlení vypadala černá.

„Umíráte,“ řekl Oggerd. „Bodl vás přímo do srdce. Žijete jen proto, že je jehlice tenká.“

„Blbost! Nebolí to! Nic mi není!“

„Bolest je tak silná, že ji nevnímáte.“

„Já nechci, kurva!“ vykřikl znovu Jürgen.

Pak se zhroutil na udusanou zem.

Herr Justin se k němu připlazil a sáhl mu na krční tepnu: „Je mrtvý!“

Nikdo mu neodpověděl.

Na střeše se začalo mihotat světlo, dolů se snášely první žhavé jiskřičky.

„Nevzal jsem si pušku, mám jen tuhle pitomou bouchačku. S tou toho moc nenadělám… stáhnu Jürgenovi ze zad mausera. Ferlingetti, pomoz mi ho převrátit.“

„Mám na příjmu naše, mein Herr. Uviděli požár. Jdou sem,“ řekl Ferlingetti.

„Hlavně ať si vezmou kvéry! Než sem dorazí, tak bude po nás, zavalí nás střecha. Když vylezeme ven, tak nás oddělají z dálky… Nedokážu tomu uvěřit… vztáhli na mě ruku! Na mě, na Císařova bratrance! Jak si můžou myslet, že jim to projde?“

„Jsou maskovaní,“ vysvětlil mu Hal Hargo. „Až si oholí vousy a sundají kožichy, nikdo je nepozná.“

„Vy jste vážně muž bez nervů, doktore Hargo. To nemáte strach? Já docela jo. Ale jinak máte samozřejmě pravdu…“

„Snažím se přemýšlet stejným způsobem jako Pěnkavka. Není to zase tak těžké, když pochopíte princip.“

„Aha… ale měl byste vymyslet, co dál, protože za chvíli na nás spadne tuna hořících došků.“

Hargo neřekl nic, místo něj se ozval Oggerd: „Půjdeme přes chlév. Vyjdeme na druhé straně, tam je tma.“

„Jenže oni mají přístroje pro noční vidění. Do prdele! Sám jsem jim je koupil! Tma jim nevadí!“

„Já také vidím ve tmě, což oni netuší. Půjdu první, vy hned za mnou.“

„Tak do toho, je nejvyšší čas!“

Oggerd se prosmýkl dírou v příčce. Kráva apaticky stála u podpěrného sloupu, zřejmě ji přiškrtil úvaz, jak se předtím vzpínala. Naproti se rýsoval temný obdélník s jiskřičkami hvězd: zadní vchod. Světlo satelitů se dralo rovněž škvírami mezi kládami.

Oggerd vytáhl zavírací nůž a s cvaknutím vyhodil čepel z rukojeti. Odřízl krávě ohlávku a ta se chrčivě nadechla. Opřel se do jejího boku, nasměroval ji k východu. Pak ji bodl špičkou nože do zadku.

Kráva klopýtavě vyběhla ven.

„Už jdou! Už jdou!“ zaznělo z reproduktorku. „Utíkají zadem!“

Z postříbřené noci přilétlo pár šípů a zabodlo se krávě do těla.

Kráva zavřískla téměř lidským hlasem a kecla si na zadek. To už Oggerd proskočil prázdným dveřním otvorem. V polehlé trávě se párkrát překulil, pak se přizvedl na loktech.

Zamířil, stiskl spoušť.

Vyhodit nábojnici mu netrvalo ani půl vteřiny.

Prásk… prásk…

S půlvteřinovým zpožděním přišel třetí výstřel: prásk. Kvílivé bučení umlklo, Oggerd prostřelil krávě hlavu.

Ve tmě kdosi zavyl: „Kurva! Střelili mě!“

Z reproduktorku v Oggerdově límci někdo promluvil: „Kde je Farchada? Viděl jsem, jak jde k zemi. Farchado! Ozvi se! Přepínám!“

„Kurva!“ kvílel hlas ve tmě. „Farchada leží jako mrcha a vůbec se nehejbe! Nejspíš je po něm! Já mám rameno na hadry! Do prdele! Nenechávejte mě tady, kluci!“

Za Oggerdovými zády se s rachotem propadla část hořící střechy, vyletěl z ní snop jisker. Plameny vyšlehly, požár nabíral na síle.

Oggerd se ohlédl, uviděl v trávě tři hromádky: Harga, Herr Justina i Ferlingettiho. Dostali se z hořící budovy včas.

„Uklidni se, Tonge,“ ozval se z reproduktoru Marzyn. „Přestaň řvát a neblokuj frekvenci. Majore Oggerde? Slyšíte mě?“

Oggerd cvakl přepínačem: „Poslouchám. Příjem.“

„Když nás necháte odvézt Tonga, tak odjedeme a už nás nikdy neuvidíte. Slibuju.“

„Chci zpátky Goweryho Finka, přepínám.“

„Toho naneštěstí nemáme. Ten je pryč. Boscho ho odvedl pod Poklop. Jsou uvnitř Polygonu a s tím nic nenaděláme, příjem… Slyšíte, majore? Jestli Tongeho neošetříme, vykrvácí, příjem!“

„Kdo je Boscho?“

„Ten mrňous z farmy. Vypadá jako dítě, ale je mu čtyřicet. On nám velí.“

„Proč Goweryho odvedl?“

„Nejspíš kvůli tomu, že se váš Fink dokáže domluvit s chlupáčema. Před měsícem poslal Boscho za chlupáčema tu holku, ale nevrátila se. Asi ji chce zpátky. Příjem.“

„Je s nimi i fraudoktor Drescher?“

„Helejte, já už jsem vám toho navykládal tolik, že až se Boscho vrátí, vykuchá mě zaživa. Moje střeva natáhne na kytaru, bude na ni hrát a já mu k tomu z posledních sil zazpívám. Dělám to pro Tongeho, ale jestli tady budeme klábosit, zhasne. Příjem.“

„Odvezte ho. Nebudeme na vás střílet, přepínám.“

„Díky, majore.“

Oheň hučel, Oggerd i ostatní se odplazili co nejdál od požáru. Záře dosahovala až tam, kde pro zraněného muže přijela trojice jezdců.

Na rozhraní světla a tmy přecházeli velcí psi, blíž k ohni se jim nechtělo.

„Necháme je odjet, majore?“ zachrčel Herr Justin. „Mám Jürgenovu flintu, Ferlingetti je taky ozbrojenej.“

„Dal jsem jim slovo.“

„Jo, jasně. Takže nic. Ale jestli si myslí, že je nechám na pokoji, tak se pletou. Půjdu za nima, dokud je všechny neuštvu…“

Z vysílačky se znovu ozval Marzyn: „Prozradíte mi, co jste udělal s mejma čoklama, majore? Že tak schlípli, myslím dneska po poledni? Nebo je to tajemství?“

„Mám ve vysílačce přídavné zařízení, které vyšle sekvenci ultrazvukových a infrazvukových impulsů. Vy je neslyšíte, ale psi ano. Způsobí jim bolest, přepínám.“

„Chytrý. Proti tomu se nedá bojovat, příjem.“

„Můžete jim zalít uši voskem, přepínám.“

„Cože? Lejt jim do uší vosk? To by mi uhryzli ruku u samýho ramene… aha, chápu, to byl vtip. Jste veselá kopa, majore… Já se loučím, doufám, že se už nikdy nepotkáme…“

Vzdálení muži dokončili obvazování a vysadili Tongeho na koně.

Odcválali.

Oggerd vstal. „Jsou pryč,“ řekl.

„Kam jednou?“

„Směrem k Polygonu.“

„Víte, co se ještě stalo, majore? Jsme bez koní. Ukradli nám je, vzali je s sebou… Popojdeme, začíná se mi připalovat obočí…“

Poodešli od hořící stodoly.

„Naštěstí jsou kolem jen kopřivy,“ zabručel Herr Justin. „Požár se nerozšíří.“

Po vzdálené hrázi se pohybovaly lucerny, zrcadlily se na hladině nádrže. „Přicházejí naši,“ ukázal Ferlingetti.

„Možná vám lhali a pořád mají toho vašeho Finka, majore,“ nadhodil Herr Justin.

„Nelhali.“

„Jste si nějak jistej…“

„Jsou to jenom pěšáci. Gowery předpokládal, že jejich velitel přebývá na farmě, a v tom se nemýlil. Štrůdl rozhodně velitel nebyl.“

„Ne, to nebyl.“

„Ten malý muž ani žena tady nejsou. Proč tu nejsou? Šli do Polygonu. Neotevřel se nějaký průchod?“

„Jo, před desátou se otevřel, a to velice blízko… To, co říkáte, zní logicky. Ale stejně jste to vzdal moc rychle, majore… pozor! Co to je?“

Na rozhraní tmy a rudé záře se cosi pohnulo. Oggerd zvedl pušku, hned ji však sklonil.

Z kopřiv se vynořil opičí muž Arch!-tha. V levičce pozdvihl modrobílé korálky, které mu daroval Gowery, takže bylo jasné, že je to opravdu on.

„Og-gechrd!“ zaráčkoval s nábožnou úctou.

„Tohle je váš chlupáč,“ podivil se Herr Justin.

Arch!-tha mávl pravicí: „Noha! Noha! Jít! Og-gechrd! Jít!“

„Chce, abychom šli za ním.“

„Třeba ví, kde je Gowery!“

Oggerd vykročil k opičákovi a ten se k němu otočil zády, aby ho vedl. Oggerd užasl: „Jeho šrám zmizel! Ale je tam vidět jizva…“

„Natrhli jsme mu kůži kolem oběda,“ vysvětlil Herr Justin. „On se vrátil do Polygonu a strávil tam několik dní. Tím myslím čas počítanej podle našich hodinek, protože tam žádný dny nejsou. Rána se mu zajizvila.“

„Takže je to on?“

„Tím si buďte jistej, majore. Jestli vás dovede k vašemu buršovi, tak jste vyhrál hlavní cenu.“

„Jdu za ním. Hargo, jdeš taky?“

„Jistě.“

„Přidám se,“ zachraptěl Herr Justin. „Ne že bych vám chtěl pomáhat, majore, ale tohle mě prostě zajímá. Ferlingetti, nestůj tady jako cimbál! Doběhni k těm lidem, co sem mají namířeno, a vezmi od nich lampu! A někomu dej tuhle Jürgenovu flintu, já ji nechci, je těžká jako prase. Pohni, než nám chlupáč uteče!“

Kapitola desátá:

Červení mravenci

Nakonec jich šlo s opičím mužem patnáct. Přidali se dva Justinovi vlci, dále nějací kolonisté, ozbrojení mušketami. Vlastně chtěli jít všichni, celý dav, který se přihrnul z Hundsburgu. Herr Justin je však poslal k hořící stodole, aby udupávali plamínky, které se zvedaly z uschlých kopřiv.

Šli pěšky. Koně, na kterých přijeli k farmě, jim ukradli lovci.

Za svitu luceren procházeli zvlněným pásem mezi Šalotkou a rozlivným územím Cheiary. Nad rozježenými siluetami lesíků se zdvihala rozmlžená kopule Polygonu.

Tři kilometry překonali mlčky. Teď se zdálo, že se blíží k terénnímu zlomu, za kterým se objeví sestupný svah do nížiny.

Půlnoc už dávno minula.

„Dole hoří ohně,“ řekl Oggerd.

„Cože?“ zavrčel Herr Justin. „Máte halucinace, majore, nebo co?“

„Jsou tam ohně. Zacloňte lucerny!“ křikl Oggerd na kolonisty.

Stalo se. Pomalu to začínali vnímat i ostatní. Nad hranou svahu se vznášela rudá korona.

„Do prdele!“ vyhekl jeden z mužů. „Někdo tam zapálil všechny ty pitomý lesíky!“

„Og-gechrd!“ pištěl Arch!-tha. „Jít! Jít! Og-gechrd jít!“

Zdálo se, že je silně rozrušený.

Mimoděčně vykročili vpřed. Vlastně už nepotřebovali lucerny. Jak se blížili k hraně svahu, tma se víc a víc rozjasňovala.

Odspoda zněl vzdálený štěkot psů.

Nad blizoučký obzor se vyhoupl kůň. Mohutné zvíře, jaké se tady vyskytovalo jediné: Oggerdův valach. Jezdec ležel na koňském krku a zdál se bez života.

Valach klopýtavě vykročil vpřed, v rudé záři bylo vidět, jak mu z nozdry visí krvavý hlen.

Rozběhli se mu vstříc. Sundali jezdce ze sedla, položili ho do trávy a posvítili mu do tváře.

„To je Marzyn!“ vykřikl někdo.

Lovec se chrčivě nadechoval.

„Jsem celej od jeho krve,“ vyhrkl muž, který Marzyna pokládal do trávy.

„Já jsem se o něco pořezal,“ přidal se jiný. „Něco má kolem sebe omotanýho.“

„Sundejte to z něj!“

Opatrně Marzyna posadili, odmotali z něj podivnou věc: dlouhý chlupatý provaz, pravděpodobně umotaný ze stonků rostlin, do něhož byly vpleteny kusy černé, nesmírně ostré sklovité hmoty.

„Tohle už jsem viděl!“ hlesl Ferlingetti vyděšeně. „Vevnitř, pod Poklopem. Zostera to omotalo a naráz to do něj udělalo tucet děr! Marzyna teď zachránil ten jeho tlustej kožich, ale stejně má dost… To není pravda, že ne, Herr Justine! Nemohli přijít až sem!“

Herr Justin řekl jediné slovo: „Amajzn…“

Marzyn, ležící na zemi, zasténal: „Jsou jich stovky! Stovky!“

Oggerdův valach se zaduněním padl na bok.

„Stalo se, před čím jsem varoval. Amajzn vylezli ven…“ chrčel Herr Justin.

Teprve teď Oggerd pochopil, že zkomolené slovo znamená ameisen, mravenci.

Arch!-tha ho zatahal za vyklopenou postranní kapsu na kalhotách. Volnou rukou mávl k hraně svahu: „Og-gechrd! Jít! Jít!“

Vřeštěl o oktávu výš než před chvílí.

Dole se něco skrývalo. Oggerd se rozběhl, po pár krocích uviděl část nížiny. Vespod hořelo. Nebyl to však požár, ale samostatné ohně, soustředěné na jednom místě.

Spousta vysokých ohňů.

Doběhl na samý okraj svahu a uviděl všechno.

Asi padesát metrů od něj vedla šikmo do svahu řádka strakatých těl. Mrtví koně. Kolem nich ležely další hromádky. Mrtví psi.

Tu a tam mrtvý lovec v chlupatém kožichu.

A spousta malých těl, u nichž Oggerd nedokázal poznat, komu patří.

Vše osvětlovaly poházené pochodně.

Bylo zřejmé, že se lovci pokoušeli uprchnout před smrtelným nebezpečím. Ujížděli do svahu, postupně přicházeli o koně, o psy, o vlastní životy. Na útěku bojovali s pronásledovateli.

Zbývali tři muži a dva psi. Zastavili se několik metrů pod hranou svahu, nejspíš už neměli sílu utíkat.

Odspoda se vytrvale trousili drobní tvorové. Vypadali jako nepovedené lidské děti, na výšku mohli mít kolem metru dvaceti. Nebyli oblečeni v pravém slova smyslu, každému visely na krku dva či tři pásy tmavé látky dlouhé až ke kolenům. Někteří drželi oštěpy, jiní nad hlavou roztáčeli provazy, ježaté kusy vpleteného skla. Zhruba každý třetí nesl zapálenou pochodeň.

Jeden vousatý lovec střílel šíp za šípem, vybíral si vrhače provazů a odstřeloval jednoho po druhém. Zbylé nechával projít, ty pak zadávili psi, které zbylí dva lovci drželi na dlouhých úvazech.

Boj se odehrával potichu. Útočníci snad vydávali nějaké zvuky, ale tak slabé, že k Oggerdovi nedolehly. Psi měli tolik práce s trháním a sápáním, že ani nestíhali štěkat.

Nejděsivější ze všeho byla vytrvalost, se kterou malí humanoidi spěchali vstříc smrti. Ač vypadali téměř lidsky, chovali se jako hmyz.

Jako mravenci.

Oggerd pozoroval probíhající boj snad dvě minuty, za tu dobu se k němu připojili Hargo, Herr Justin i kolonisté. Vytřeštěně zírali dolů, jen stěží chápali, co se tam děje. Tři lovci a jejich psi mezitím pobili kolem patnácti nepřátel.

Na hraně svahu se objevila řádka světel. Pochodně.

Blížil se sem zástup dalších mravenců. Obchvatem se dostali nad trojici lovců a odřízli jim únikovou cestu.

Oggerd mimoděčně založil pažbu do ramene.

Výstřel, zarumplování vyhazovačem, výstřel…

Osm ran během pěti vteřin. Střílel v podélné ose běžícího zástupu, každá kulka prolétla dvěma či třemi těly.

Podivní tvorové zpomalují. Dívají se, odkud přichází smrt.

Oggerd mačká do zásobníku další náboje.

„To jste posral, majore,“ chrčí Herr Justin. „Teď jdou i po nás. Támhle!“

Oggerd se dívá, kam ukazuje. Pod svahem, kde před chvilkou nebylo nic než tma, se teď šine řada pochodní. Další zástup mravenců. Je jich, pokud se to dá odhadnout, nejméně stovka.

„Nemůžeme utíkat,“ chraptí Herr Justin. „Teď ještě ne. Dostali by se před nás. Pobijeme tuhle přední vlnu, pak práskneme do bot. Hej, ty!“ ukazuje na jednoho z kolonistů. „Utíkej do Hundsburgu a zburcuj je! Odveď doktora Harga do bezpečí!“

„Já zůstanu,“ odporuje Hargo. „Mám zbraň a umím s ní zacházet…“

„Když nechce, tak nechce! Běž už, varuj Hundsburg!“

Kolonista si bere lucernu, utíká do noci.

„Máte naládovaný muškety?“ chrčí Herr Justin. „Připravte se na salvu!“

„Nejdřív já!“ přerušuje ho Oggerd. „Jsou v zástupu! Jednou kulkou jich dostanu několik!“

„Ti větší jsou velitelé, majore,“ chraptí Herr Justin. „Jestli máme vyváznout, tak je musíte vyřídit přednostně.“

Ti větší?

Teď už Oggerd vidí, že mrňavé humanoidy doprovází pár chlapíků, kteří jsou o hlavu vyšší. Tihle pořízci jsou vysocí snad metr padesát a vypadají docela lidsky. Dokonce mají i nějaké oblečení: na hlavách špičaté přilbice, na trupech pouzdrové pancíře.

„Tak do toho, majore!“

Oggerd zakládá pažbu do ramene. Střílí. Tentokrát jsou prodlevy mezi výstřely delší, protože si pečlivě vybírá cíle.

Prásk… prásk… prásk…

Nad spěchající oddíl vyčnívali tři půldruhého metru vysocí dlouháni. Teď už tam nejsou.

Další se však drží vzadu.

Oggerd sype zbytek zásobníku do zástupu. Co rána, to tři nebo čtyři vyřazení nepřátelé.

Nezdá se, že by si z toho něco dělali. Klopýtají přes mrtvé i raněné, jdou vstříc smrti. Jedna změna tu však přece jen je: rozvinují se do rojnice.

„Nabíjím!“ křičí Oggerd. „Je tady osm mušket! Zavelte jim, Herr Justine! Manévr číslo osm! Salva a ústup… Pojď, Hargo!“

Bere Harga za rameno, táhne ho do strany.

Herr Justin chraptivě řve: „Na můj povel! Zalícit! Zamířit! Salvou – pal!“

Osm mušket burácí, z hlavní šlehá oheň, valí se bílý dým.

„Třicet kroků ústup!“

Taková je taktika malých jednotek: vystřelit, ustoupit. Nechat postupujícího nepřítele, ať chvíli kucká v chomáčích kouře. Nabít a napálit to do něj znovu.

Nad zdupanou trávou se převaluje světlý, ostře ohraničený chuchvalec dýmu. Vypadá jako obrovská améba. Drobní tvorové do něj vrhají oštěpy i zauzlované provazy.

Někde vzadu chraptí Herr Justin: „Nabíjejte! Nabíjejte, kurva! To musíte zvládnout i poslepu!“

„Připrav se, Hargo,“ říká Oggerd. „Střílej, až řeknu!“

Pušku si zavěšuje na záda, na tuhle vzdálenost ji nepotřebuje. Vytahuje z pouzdra pistoli. Střílí takřka bez míření, jedna rána za druhou.

Dým se rozptýlil, zůstává po něm jen sirnatý zápach, který dráždí drobné tvory ke kašli. Na chviličku se zastavili. Jejich počet se zmenšil, stále jich ale zůstává víc než dost.

Oggerd slyší nepříjemné skřípání, nedokáže však určit, odkud zaznívá.

Vysoké tóny na horní hranici slyšitelnosti.

Z místa, kde se shromáždili kolonisté, práskají výstřely z opakovačky. Ferlingetti nebo jiný z Justinových vlků to nevydržel a začal střílet. Vlastně to není plýtvání náboji. Mravenci se znovu shlukli do houfu, stačí zamířit do světel pochodní a mačkat spoušť. Každý výstřel někoho zasáhne.

Tvorové se znovu dávají do pohybu. Většina z nich utíká ke kolonistům, menší skupina však odbočuje k Oggerdovi. Je s nimi i jeden z těch vysokých, ten s krunýřem a přilbou. Zůstává úplně vzadu.

Oggerd slyší jeho hlas. Je to jakési hmyzí cvrlikání, posazené tak vysoko, že je lidským uchem takřka nepostižitelné. Nepříjemný zvuk, jako když skřípou nehty po skle. Oggerd už chápe, jak se cítili psi, když jim pustil do uší speciálně odladěnou sekvenci.

V mozku se mu probouzí pradávná zkušenost. Dědičná vzpomínka předávaná řetězci DNA z jedné generace předků na druhou mu říká: otoč se a utíkej!

Už ví, proč mu před chvílí ani nepřišlo na mysl, že by měl vyjednávat. Prostě zvedl pušku a začal střílet. V tu chvíli už vnímal hmyzí hlas, nelidský a nepřátelský, jenom si ho ještě naplno neuvědomoval.

Má dost sebekázně, aby zůstal na místě a čelil útoku. Hargo, který má obvykle pro strach uděláno, se však třese jako v horečce. Kdyby ho Oggerd nedržel za rameno, práskl by do bot.

„Soustřeď se, Hargo! Zamiř do houfu!“

Zvedá pistoli, mačká spoušť. Kulka zasahuje velitele mravenců mezi oči, ten se hroutí. Přináší to okamžitý výsledek: hmyzí skřípání je pryč. A co víc: frčivý zvuk roztáčených provazů zní náhle v nižší tónině. Tvorové ztratili velení a s tím poklesla i jejich bojechtivost.

Postupují, instinktivně se shlukují do hustšího houfu.

„Teď, Hargo! Střílej!“

Hal Hargo drží pistolovou pažbu obouruč, mačká obě spouště naráz. Zpětný ráz ho odstrkuje dozadu.

V zášlehu z hlavní Oggerd vidí, že dlouhé pásy, které visí ameisům od krků, nejsou černé, jak se původně domníval. Jsou červené.

Rudé jako krev.

Dvě dávky hrubých broků mají slušný rozptyl. Nezdá se, že by někoho okamžitě zabily, drtivou většinu však zranily.

Tvorové odhazují pochodně. Tentokrát už nejsou zticha, ze tmy je slyšet kvíkavé naříkání. Tenoučké hlásky nejsou ani tak nepříjemné jako spíš podivné.

O padesát metrů dál se ozývají tři pušky Justinových vlků a velkorážní revolver Herr Justina, který štěká v hluboké tónině jako nevrlý pes.

Vše je završeno další salvou z mušket.

V Oggerdově límci se probouzí reproduktorek.

„Dostali na prdel, majore, a my se stahujeme. Mažeme do Hundsburgu.“

Oggerd vyhodil z pistole zásobník, zasouvá další, v pořadí už třetí. Střílí do dezorientovaného, silně prořídlého houfu.

Ameisové se dávají na zmatený ústup, někteří se kutálejí dolů po svahu. Před chvílí se jich odspodu přihrnula nejméně stovka, po několika salvách z mušket a po soustředěné palbě z opakovaček jich zbylo bojeschopných jen pár. Přišli o všechny velitele a je zjevné, že bez nich si nevědí rady.

Pod svahem, v rozlivném území Cheiary, se něco hýbe. Od ohňů se odpoutává proud jiskřiček. Jsou jich stovky.

Ve zdánlivě pomalém proudu se valí jediným směrem. K Oggerdovi.

Jestli sem před chvílí přišla stovka mravenců, tam dole je jich nejméně tisíc.

„Jdeme, Hargo! Jdeme!“

*

K hrázi jsou to tři kilometry, což je vzdálenost, která se dá volným tempem uběhnout za půl hodiny.

Oggerd a Hal Hargo dohonili větší skupinu zhruba na úrovni dohasínajícího požářiště stodoly. Jak se Oggerd blížil, zacvakalo pár natahovaných kohoutků. Hned se však ozval Ferlingettiho hlas: „Nestřílejte! To je major!“

Muži stáli v kruhu kolem Herr Justina, který se opíral dlaněmi o kolena, dávil se a kašlal.

„Blíží se sem nejméně tisíc těch tvorů,“ oznámil jim Oggerd. „Máme náskok nejvýš čtvrt hodiny.“

„Lepší zprávy byste neměl?“ zachrchlal Herr Justin. „Zkurvený cigára…“

„Zastavíme je na hrázi.“

„Blbost!“ odporuje Herr Justin. „Schováme se za palisádu!“

„Ne! Ta palisáda není tak silná, aby je zadržela! V kolonii je zhruba sto mušket, k tomu máme deset opakovacích pušek! Přehradíme hráz a nepustíme je dál! Přes hráz musí postupovat v úzkém proudu, nemohou se rozvinout! Je to naše jediná možnost!“

„Zdá se, že jste už něco podobného prováděl, majore.“

„Ano. To ano.“

„Tak dobře, budu vám věřit. Co tady stojíte jako slívy, vy všichni! Upalujte do Hundsburgu! Všechny zburcujte! Kdo má mušketu, ať se dostaví na hráz!“

Osm kolonistů se poslušně rozběhlo k lesklé hladině nádrže, trojice Justinových vlků zůstala.

„To platí pro všechny,“ chrčí Herr Justin. „Zmizte! Nechte mě tady! Budu střílet, dokud to půjde!“

Oggerd chytá Herr Justina za paži: „Ferlingetti! Vezměte ho z druhé strany!“

Vlečou Herr Justina k hrázi a ten chraptí: „Zkurvený cigára! Bez koně jsem v hajzlu, vydržím jak stará bába…“

Justinovi vlci se nenápadně ohlížejí: v dálce, nízko při zemi, září rudá mlhovina. Desítky a desítky pochodní. Zatím jsou kilometr pozadu.

„Herr Justine,“ říká Oggerd, „musíte velet střelcům. Já půjdu podél nádrže. Najdu si místo, ze kterého budu mít výhled. Budu vám podávat zprávy vysílačkou.“

„Chcete prásknout do bot? Kurva, majore, to jsem si o vás nemyslel!“

„Až začnou střílet muškety, bude všude dým. Na hrázi neuvidíte nic, ale já uvidím všechno! Vidím ve tmě! Uvidím, jestli budou postupovat, nebo jestli se zastaví! Budu vás informovat, abyste nestříleli do prázdna! Také uvidím, kdyby chtěli obejít nádrž!“

„Buď jste skvělej lhář, majore, a chcete si zachránit kůži, nebo jste geniální stratég. Možná obojí… Tak dobře, budu velet… Líbí se mi, jak pečujete o moji zkurvenou reputaci. Budu to já, kdo dneska zachrání Hundsburg, ne vy. Pokud teda něco zachráníme… Teď už mě postavte, dojdu sám!“

Na hrázi se přelévá dav kolonistů, bliká tam spousta luceren.

„Dvě řady na začátek hráze,“ říká Oggerd. „Každá po deseti mužích, víc se jich tam nevejde. Bez luceren, jen by je oslňovaly. V prostředku hráze další dvě řady, ale řidší. Šest a šest mužů. První linie vypálí, hned se stáhne. Až proběhne, vypálí druhá linie a také se stáhne. Na konci hráze postavíte definitivní obranu. Rozvinete křídlo po břehu nádrže, můžete střílet přes vodu.“

„Smrtící trychtýř,“ chechtá se chraptivě Herr Justin. „To se mi líbí. Tak už jděte, majore, najděte si pozorovatelnu.“

Oggerd a Hargo se protlačují davem.

Jsou tady muži, ženy, ale i několik desetiletých dětí. Každý má mušketu nebo alespoň ládovací pistoli. Vyburcoval je předchozí požár stodoly.

Vlastně se toho po setmění stalo plno: nejdřív se ztratil Gowery, pak se najatí lovci obrátili proti Herr Justinovi… Málokdo z kolonistů se po půlnoci uložil ke spánku, teď jsou čilí a připravení.

Odhodlaní.

Ano, to je to slovo: odhodlaní. Hundsburg je jejich domov, a oni ho budou bránit.

Herr Justin se přestal hrbit, napřímil se do dřívější velikosti a burácí nad jejich hlavami: „Tady na začátku zůstanou dvě řady! Deset a deset mužů! První řada zaklekne!… Tak ne, deset je moc, stačí devět. Ostatní zpátky! Popadněte lucerny! Stáhněte se… V první linii nechci žádný ženský! Zuzano! Vypadni odsud! Ještě si zastřílíš až až!“

Oggerd s Hargem jdou po břehu, noří se do stále hutnější tmy. Hargo oslepl jako krtek, Oggerd ho musí vést.

Sto metrů. A ještě třicet. Nad nádrž tady ční ostroh, o který se rozbíjejí vlnky. Pod osamělým stromem, snad hrušní, postavili kolonisté lavičku. Nejspíš je odsud dobrý výhled jak na Polygon, tak na zapadající slunce. Odsud bude mít Oggerd přicházející ameise jako na dlani.

Zítra, pokud se zítřka dožijí, se odsud můžou s Hargem podívat, jak za Polygonem zapadá slunce.

Cvaká tlačítkem: „Tady Oggerd, kontrola spojení. Přepínám.“

„Jo, slyším vás, majore,“ chraptí to z reproduktorku. Je slyšet dlouhý nádech, Herr Justin zřejmě zuřivě potahuje z cigára.

Od vzdáleného opalizujícího vrchlíku se řine řeka rudých jiskřiček, která jako by vytékala přímo z něj.

Co jsou zač? Odkud sem přišli?

Nepochybně je vyvrhl Polygon.

„Herr Justine! Máte nanejvýš dvě minuty! Přepínám!“

„Jo, vidím je. Budu muset ukončit náš podnětnej rozhovor, majore, mám tady neodkladnou práci. Konec.“

Vteřiny utíkají v naprostém tichu. Je slyšet, jak dole šplouchají vlnky.

Proud pochodní je dlouhý, předlouhý.

Čelo se přiblížilo na třicet metrů k hrázi. Příliš velká vzdálenost pro hod oštěpem, tak akorát pro kulku z muškety.

Burácí salva. Protější konec hráze rázem halí oblak dýmu.

Prodleva, jak se první linie stahuje.

Nová salva, tentokrát z prostředku hráze.

Proud ameisů se neohlíží na ztráty, vrhá se přímo do bílého oblaku. Někteří mravenci jsou vystrkáni na okraj, přepadávají do studené vody v nádrži. Nejspíš padají i na druhou stranu, do hluboké rokle, kterou odtéká Šalotka do vyschlého koryta Cheiary.

Chraptivý hlas z vysílačky: „Majore? Jak to vypadá? Přepínám!“

„Střílejte! Střílejte na hráz! Nepřestávejte!“

Z bližšího konce hráze i z přilehlého břehu zaznívá palba. Nejprve mohutná salva, pak už jen neorganizované práskání. Kolonisté pálí do oblaku kouře, aniž by viděli cíl. Oggerd také založil pušku do ramene. Míří přes vodu, tam, kde se rozptyluje kouř z první salvy. Pokouší se zasáhnout velitele. Je to přes dvě stě metrů, takže někdy zasáhne, a někdy ne.

Osm nábojů je pryč, Oggerd si je jistý, že dostal dva velitele. Možná tři. Zamačkává do zásobníku předposlední pásek s náboji. Přivezl si dostatečnou zásobu munice, většina však zůstala v zavazadlech v Hundsburgu.

Střed hráze se utápí v dýmu. Na druhém břehu ztratil útok razanci, ameisové se přelévají sem a tam, ale v podstatě se nehýbají z místa. V nádrži se zmítají ti, kteří tam byli natlačeni.

„Zastavte palbu!“ křičí Oggerd do vysílačky. „Herr Justine! Zastavte palbu! Přepínám!“

„To už je po nich?“ diví se Herr Justin. „Čekal jsem, že jich přijde víc, příjem!“

„Na druhé straně hráze je jich stále několik set! Jsou tam, ale nepostupují, přepínám!“

„Jo, rozumím. Hráz je ucpaná těly. Musí tam ležet ve vrstvách, příjem!“

„Nabijte a počkejte, až se rozptýlí dým! Takhle byste jen plýtvali municí, přepínám.“

„Jo, tak to uděláme. Divím se, že ti kreténi pořád drží pochodně. Proč nezaútočí potmě? Takhle jsou z nich ideální terče. Co je to za cákání? Nezkoušejí přeplavat nádrž, příjem?“

„Ve vodě jsou jich asi dvě stovky, ale rozhodně se nepokoušejí plavat. Oni v té vodě umírají, přepínám.“

„Jo, tomu rozumím. Voda je studená. Něco mě napadá, majore. Před ránem přimrzne, že jo? Přízemní mrazík… už teď je pěkná klendra, od huby mi jde pára, a to jsem neměl cigáro dobrou čtvrthodinu. Tohle mě naplňuje nadějí. Ještě trochu přituhne, a máme je na lopatě, příjem.“

„Pozor, mein Herr. Znovu se pokouší přejít hráz, přepínám.“

„Jo, čmoud řídne. Vidím to taky. Nějak se tam hemží… Ty hromady mrtvol jsou vysoký půl druhýho metru…“

„Střílejte přednostně z opakovaček, ať na ně vidíte! V kouři z mušket by mohli mít výhodu!“

„Jo, takhle to uděláme. Nejdřív opakovačky. Muškety až pak. Díky za radu, majore. Konec.“

Dým se rozplynul, hráz je osvětlena desítkami odhozených pochodní. Těla leží v hromadách, jak útočníky kosily salvy.

Dav, který se přelévá na druhé straně hráze, vysunuje cosi jako obrovské žihadlo. Proud postaviček vyráží vpřed. Kloužou po ležících tělech, šplhají na hromady. Padají nalevo do nádrže nebo do hluboké rokle na druhé straně. Ti, kteří by měli šanci přejít, jsou koseni soustředěnou palbou opakovaček. Z nábojů, vyrobených v továrně, nevzniká téměř žádný kouř, takže je na řezničinu dobře vidět.

Po druhém břehu se posunuje pás pochodní. Část útočníků se odpojila, intuitivně se pokoušejí obejít nádrž.

Pokud projdou až k brodu, dostanou se na druhý břeh.

Je tady jediná možnost: postřílet velitele. Pěšáci pak upadnou ve zmatek.

Oggerd se staví na nejvyšší bod ostrohu. Napíná zrak, hlaveň pušky opírá o pokřivený kmen hrušně. Nemá dobrý výhled, z vodní hladiny teď stoupají pramínky mlhy.

Pečlivě míří.

Výstřel. A ještě jednou.

Vysílačka se probouzí: „Co se to u vás děje, majore, příjem?“

„Asi dvě stě ameisů se pustilo podél nádrže. Mohli by projít až k brodu… Myslím, že jsem dostal jejich vůdce, přepínám.“

„Neblázněte, majore, na tu vzdálenost jste nemohl trefit ani hovno. Moc si fandíte, příjem.“

Mlha vystoupala ještě výš.

„Už přes nádrž nevidím. Půjdu proti proudu přepínám.“

„Jo, to udělejte. Pošlu s váma oddíl mušketýrů, počkejte na ně. Myslím, že jsme je zlomili. Další útok po hrázi už nepřijde, ale stejně to tu pohlídáme.“

Kapitola jedenáctá:

Potomci lidí

Jako by tu byly dva různé druhy mlhy. Napravo na pastvinách povlávají zcuchané mlžné provázky, jimiž se dá prohlédnout do vzdálenosti mnoha desítek metrů. Nalevo, nad vodní hladinou, se drží bílá hmota hustá jako šlehačka.

Pod botami šustí tráva, pokrytá jinovatkou. S příchodem mlhy jako by se rozsvětlilo.

„Za chvíli jsme u brodu,“ řekl jeden ze střelců. Podle hlasu to byl Targosto Wegerich, se kterým se tu Oggerd setkal před kolika? Před patnácti hodinami? Od té chvíle se toho stalo tolik, jako by uplynuly celé týdny.

Uslyšeli zurčení vody. Tohle už nebyla stojatá nádrž, ale bystře tekoucí Šalotka.

Mlha zřídla i na levé straně, zaleskla se tam voda.

Něco se zazmítalo.

Práásk!

Jeden z kolonistů instinktivně vystřelil. Nejenže netrefil, ještě přidal k mlze kouř ze spáleného prachu.

„Nestřílet!“ zaburácel Oggerd.

Zacvakalo pár natahovaných kohoutků, nikdo se však neodvážil stisknout spoušť.

Vstoupili do mělké vody. Tvor ležel naznak na ohlazeném balvanu. Ruce i nohy mu cukaly jako v epileptickém záchvatu, zátylkem tloukl do kamene.

Obstoupili tvora v půlkruhu, zbraně drželi připravené k výstřelu. Svítili lucernami, neschopní pochopit, co to dělá.

Měl rachitické tělo vyhublého předpubertálního dítěte, neúměrně velkou hlavu a jaksi nehotový obličej. Vlasy mu zplihly ledovou vodou, na krku mu viselo pár dlouhých sežmoulaných cárů a to bylo jeho jediné oblečení. Zdálo se, že je mužského pohlaví, ale i jeho pohlavní orgán vypadal dětsky a jaksi nedovyvinutě.

Jeden z kolonistů si hodil mušketu na záda. Mělkou vodou se přebrodil tam, kde mezi kameny uvízl krátký oštěp se silnou násadou a dlouhou vroubkovanou čepelí.

„Propíchnout ho snad můžu, ne?“ zeptal se.

Nečekal na odpověď, prodral se řadou čumilů a vrazil tvorečkovi čepel do prsou. Ten vykvikl dětsky vysokým hláskem a zemřel.

Šli brodem a míjeli další ameisy, tentokrát již nehybné. Vylamovali jim z pěstí oštěpy se skleněnými hroty. Pokud se jim některý mravenec nezdál dost mrtvý, probodli ho.

Přebrodili na druhý břeh a našli tam dlouhý pás ležících těl. Většina ameisů dosud žila. Někteří se zmítali v křečích, jiní leželi zmrtvěle a nehybně. Přivírali oči před září luceren, a to byl jediný pohyb, kterého byli schopni.

Šli od jednoho k druhému a metodicky je probodávali oštěpy. Na polehlou trávu, postříbřenou jinovatkou, vytékala temná krev.

Z pásu těl se vztyčil jeden z velitelů, lidsky vypadající chlapík v lesklém pancíři a špičaté přilbě. V pravici svíral zauzlovaný provaz s vpletenými střepy. Než ho stačil hodit nebo jím alespoň švihnout, skolil ho Oggerd dvěma výstřely z pistole.

Z vysílačky v jeho límci promluvil Herr Justin: „Co se tam u vás děje, majore, že střílíte? Příjem.“

„Jsou tady dvě až tři stovky těch tvorů. Někteří žijí, ale nejsou schopni bojovat. Zdá se, že upadli do jakéhosi šoku, přepínám.“

„Jsou přešlí mrazem, majore, to se jim stalo. Měli jsme z prdele kliku! Kdyby přišli ve dne, když je teplíčko, tak nás převálcovali… My už jsme se taky vydali na druhej břeh. Přelezli jsme ty hromady mrtvol, a je to tady to samý. Někteří se klepou, ostatní ani to. Než vyjde slunko, bude po nich, příjem.“

Hal Hargo zaklekl k jednomu zmrtvěle ležícímu ameisovi a požádal dva kolonisty, aby mu svítili lucernami. Vytáhl z chlebníku vlastní vysílačku a řekl do ní: „Tady doktor Hargo. Mám na vás otázky, Herr Justine, přepínám.“

„Poslouchám, doktore, příjem.“

„Ti tvorové prodělali masivní teplotní šok, přepínám.“

„S tím souhlasím. Jsou zvyklí na stálou teplotu. Přímo bych řekl na pokojovou teplotu. Po celý generace nezažili výkyvy počasí, příjem.“

„Vy jste je pojmenoval mravenci, to je však jen přirovnání, že? Nadsázka. Ve skutečnosti je jejich základ lidský. Teď si jednoho prohlížím zblízka. Vypadá jako osmileté dítě, ale podle opotřebení zubů mu může být pětadvacet až třicet let. Jeho genitálie jsou nedovyvinuté. Vývoj i tělesný růst byl zastaven před pubertou, přepínám.“

„V tom se nejspíš nepletete, doktore, příjem.“

„Někdo je geneticky upravil. Na nejvyšší míru je zjednodušil. Už jsem něco podobného viděl. V podstatě se z nich stali bezpohlavní mravenčí dělníci, teď samozřejmě také mluvím s nadsázkou, přepínám.“

„Nikdo je neupravil, doktore! Oni se do téhle formy vyvinuli sami od sebe. Měli k dispozici statisíce let! Možná miliony! Pořád to ještě nechápete? Přišli z hlubokého času!“

*

Poblíž brodu našli více než dvě stovky mrtvých a umírajících ameisů. Každého probodli kopím, což byla zdlouhavá a únavná práce. Hal Hargo si detailně prohlédl dva velitele, ty v pouzdrových krunýřích a s přilbami. Zkonstatoval, že se jednoznačně jedná o dospělce se zcela vyvinutými pohlavními orgány.

„Tihle větší prošli pubertou,“ řekl Oggerdovi. „Jsou to samci se vším všudy, tedy i s testosteronem, který u nich způsobuje agresivitu. Samozřejmě se mohou rozmnožovat, kromě toho koordinují a ovládají dělníky.“

„Dělníky?“

„Je to terminologie z hmyzí říše, nic jiného v tom nehledejte. Společenský hmyz se dělí na královnu, trubce a bezpohlavní dělníky. Tahle analogie mě sice neuspokojuje, ale přímo se nabízí.“

„Co je to za zvuk, který vydávají?“

„To vysoko posazené, téměř ultrazvukové skřípání? Nejspíš je to něco na způsob válečného pokřiku, který má zastrašit nepřítele a zároveň povzbudit vlastní kmen. Jak jsem si všiml, pokřik vydávají pouze dospělci. Dělníci mají hlasy posazené vysoko, ale stále v přirozeném rozsahu lidských hlasivek.“

*

Když pobili všechny mravence, vydali se podél nádrže. Roztaženi do rojnice hledali další nepřátele, ale už tam žádní nebyli. Než se dostali k hrázi, nastalo svítání.

Před hrází se pohybovali lidé. Sbírali mrtvá těla a odnášeli je na hromady. Kdo se jim nezdál dost mrtvý, do toho vrazili bajonet či ukořistěný oštěp. Bylo znát, že kolonisté jsou víceméně v transu. Žádný z nich nezažil něco podobného. Mnozí sice sloužili v Císařově vojsku a zažili pár bitev, nikdy však neviděli takovéhle množství mrtvého masa.

Palba tady skosila pět stovek nepřátel. Zhruba stejný počet upadl do šoku z podchlazení a zemřel, nebo byl doražen ranou zblízka. Další těla pokrývala hladinu nádrže.

Herr Justin postával na břehu a zachmuřeně potahoval z cigarety.

„Jaké máme ztráty?“ zeptal se Oggerd.

„Pár zraněných, ale spíš z důvodu vlastní nešikovnosti. Kupodivu nikdo nepadl. Za to vděčíme jen a jen mýmu skvělýmu vedení. Víte, jak to myslím, majore, že jo.“

Oggerd neřekl nic.

„Musíme jít tam,“ mávl Herr Justin směrem k Polygonu. „Musíme se podívat, kolik jich tam ještě zbejvá. Sice už nejspíš taky zmrzli, ale jistota je jistota.“

„To musíme,“ souhlasil Oggerd.

„Nezmrzli,“ ozval se Hal Hargo. „Zemřeli na následky teplotního šoku.“

„Jistě,“ přikývl Herr Justin. „Terminologie je důležitá.“

Rozhlédl se a zaburácel: „Chci pětadvacet dobrovolníků! Pětadvacet mužů! Kam se sereš, Zuzano? Říkal jsem, ať se držíš zpátky!“

„Já si budu chodit, kam chci!“ zaječela dotyčná. „Tohle je svobodná země!“

Oddíl byl v mžiku shromážděn, a to včetně čtyř žen, které se nenechaly odehnat. Připojilo se k němu deset Justinových vlků a přidal se i Hal Hargo, ačkoliv ho Oggerd posílal do Hundsburgu.

„Tohle chci vidět, to mě zajímá,“ řekl technolog a víc se o tom nebavil.

*

Putovali zvlněným pásem k šedé kopuli Polygonu. Slunce vystoupalo nad obzor, začínalo hřát a olizovalo jinovatku.

Nejprve se k nim připojil Hargův mezek, ten s černým čumákem. Byl vyděšený, ale šťastný, že našel lidi. Vůbec neprotestoval, když se mu Hargo vyhoupl na hřbet. Takže se Hargo jako jediný vezl, ostatní šli pěšky.

Pak našli Oggerdova černého valacha. Ležel na boku, někdo mu odřízl uzdu a zbavil ho sedla i sedlové pokrývky. Když se přiblížili, pokusil se valach postavit. Nepovedlo se mu to. Oggerd ho dorazil výstřelem z pušky.

Opodál, tam, kde ho zapomněli, spočíval Marzyn. Byl mrtvý, vykrvácel. Zůstal mu sice kožich, ztvrdlý sraženou krví, někdo ho však připravil o boty i huňatou čepici.

O kus dál začínalo pásmo smrti. Leželi tam mrtví mravenci, které skosila palba z mušket i opakovaček. Následoval povlovný svah do nížiny, rovněž kropenatý hromádkami mrtvol.

V nížině stoupaly proužky dýmu z hasnoucích ohnišť.

„Do prdele!“ vyjekl Herr Justin. Ukázal na místo, kde se v noci bránila trojice lovců. „Tohle vypadá špatně.“

Pár lidí se pohnulo tím směrem, Herr Justin je však okřikl: „Zuzano, kam se zase hrneš! Tohle vážně nepotřebuješ vidět! Nikdo to nepotřebuje vidět! Zůstaňte tady.“

Vykročil tam sám, přidali se k němu Oggerd, Hal Hargo a pár Vlků. Za chvíli došli na místo.

Kysele tu páchla žluč, žaludeční šťávy i výkaly z rozpáraných střev. Někdo tady rozporcoval jak koně, tak muže. Zůstaly tu koňské i lidské hlavy, koňské nohy a pár zčernalých hromádek, což byly nejspíš vyvržené vnitřnosti.

„Oni je vážně rozporcovali,“ zachraptěl Herr Justin. Vyklepal z pomačkaného balíčku další cigaretu, Ferlingetti škrtl sirkou o nohavici a připálil mu.

„Jsou to kanibalové?“ zeptal se Oggerd. „Ti, kterým říkáte ameisové?“

„Myslím, že ne. Oni nerozlišujou mezi lidma a zvířatama, všechno je pro ně jenom potrava. Ale tohle mě děsí,“ ukázal do trávy.

Oggerd zdvihl ze země zhaslou pochodeň: „Tohle?“

„Ano, tohle.“

Hal Hargo se podíval: „Je to tkanina napuštěná nějakou přírodní pryskyřicí. Zvláštně zapáchá. Nedokážu ten pach k ničemu přirovnat…“

„Přišli připravení. Teoreticky by neměli vědět, co je to tma. Stovky generací už nezažili noc. Ale pochodně si přinesli… Tohle, co vidíte, je Císařova nejhorší noční můra.“

„Nerozumím,“ řekl Oggerd.

„Víte, čeho se Císař obává nejvíc? Že někde za obzorem, za kterej jsme zatím nenakoukli, prosperuje silná a nepřátelská civilizace. Na východě Rusko, na jihu islámští fanatici, na západě za mořem Amerika. Co se se všema stalo? Byli vyhlazeni? Nebo přežili Apokalypsu, vzpamatovali se a pomalu se vzmáhají? Co když mají k dispozici starý zázračný bojový stroje…? Takovýhle otázky si kladl můj strýc Horst Sibelius. Věřím, že si je klade i můj bratranec… A teď se stalo tohle: z území o zdánlivé rozloze dvaceti čtverečních kilometrů se vyhrnuly dva tisíce nepřátel. Nelítostných, nesmírně agresivních… je to jen nepatrná část počtu, kterej se skrejvá uvnitř… Myslíte, že přeháním, majore? Rád bych se mejlil… Jdeme!“

Mávl na otálející skupinu na horizontu a vydal se k vyhaslým ohňům.

*

V noci to vypadalo jako ohnivá stěna, ve skutečnosti tu někdo rozdělal dvacet velkých ohňů, uspořádaných do oválu. Některé ohně uhasly před ránem, jiné se ani pořádně nerozhořely.

Kolem ohnišť ležela těla, pár se jich nacházelo přímo v chladnoucím popelu. Ve vzduchu páchlo spálené maso a sežehnuté vlasy.

Leželi tu robustní, zhruba půl druhého metru vysocí humanoidi ustrojení do přiléhavých pancířů, přileb a zástěrek. Dospělci. Teď, na denním světle, bylo vidět, že všechny části jejich oblečení jsou sytě rudé. V sevřených pěstech stále svírali krátké oštěpy s vroubkovanými čepelemi, vyrobené z hmoty podobné sklu. Podle všeho je zahubil ranní mrazík.

Pak tu byli dělníci. A ještě ženy.

Ženy? Spíš samice. Nesmírně robustní, s přehnaně širokými boky, takřka nahé. Stejně jako dělníci si i ony oblékly jen dva nebo tři pruhy rudé látky a jinak nic. Vlasy měly krátké, střapaté, neurčité barvy, něco mezi světle hnědou a šedou.

Ležely schoulené do fetálních pozic.

„To je hnus!“ vyhrkl někdo. „Vždyť mají čtyři prsa!“

Hal Hargo nechal převrátit jednu mrtvolu naznak a opravdu, ukázaly se dva páry mléčných žláz.

„Tahle to má taky,“ ozvala se žena jménem Zuzana. „Čtyři kozy. No to mě podrž.“

„Mají to všechny…“

„O tomhle jsem nevěděl,“ zachrčel Herr Justin. „Nikdy jsem se nedostal tak blízko, abych uviděl jejich samice. Ale zapadá to do teorie…“

Nedořekl, protože Oggerd tasil z pouzdra pistoli a stiskl spoušť. Práskl výstřel. Z blízkého ohniště se vztyčil bojovník, který se zahrabal do chladnoucího popela a podařilo se mu přežít. Oggerdova kulka ho odhodila dozadu.

„Pozor na to!“ zaburácel Herr Justin. „Možná jsou někteří naživu! Prošťourejte ohniště! Zkontrolujte každýho! Nikdo nesmí přežít!“

Kolonisté i Justinovi vlci se rozptýlili mezi mrtvé. Bodali do nich oštěpy, propátrávali ohniště. Vše se odehrávalo v naprostém tichu, scenérie byla tak šílená, že každý ztratil řeč. Pouze Herr Justin nevěřícně chrčel: „Byla to invaze… kurva a do prdele… přivedli samice. Vždyť támhle leží dobytek! Vážně! Vzali s sebou domácí zvířata… Musím ty zkurvence vyfotit, aby bratránek viděl, co se tady děje. Snad mi konečně uvěří… Obraťte mi tady tu šmejdku naznak…“

Vytáhl z kapsy fotoaparát, cvakal spouští.

„Ta má tu svoji, ehm… Nechci mluvit sprostě, ale tohle je přímo mašina na rození… Ferlingetti! Spočítej, kolik jich je! Kolik je samic, chápeš?“

Několikrát vyfotil hromadu naporcovaného masa, ve které bez ladu a skladu ležely jak koňské kýty, tak lidské ruce, nohy a vykuchané trupy.

„Tohle je moc. Tohle ne… Ježíši! Rozsekali je na kusy, a kdyby nepřišel mráz, tak je sežrali!“

Pečlivě zdokumentoval podivná zvířata podobná zakrslým krávám nebo snad zmutovaným ovcím bez rouna. Ležela uprostřed oválu vymezeného ohništi, natěsnaná jedno na druhé, mrtvá.

„Přihnali dobytek… Ježíši Kriste… byla to invaze…“

Mluvil a mluvil. Kromě něj už nikdo nevydal ani hlásek.

Pak se ozvalo hlasité zakloktání, které znělo jako smích.

„Ek-ek-ek-ekek!“

Herr Justin se otočil: „No to mě vomej! On je tady zase!“

Mezi mrtvými ameisy procházel opičí muž Arch!-tha. Jak šel, pohupoval se v bocích a rytmicky přešlapoval z nohy na nohu, až se zdálo, že tančí vítězný tanec. Bodal do těl ukradeným oštěpem, do některých i kopal. V hrdle mu bublal smích.

„Uk-uk-ek-ekek! O-oook! Og-gechrd! Og-gechrd! Ek-ek-ek-ekek!“

„Ty zmetku!“ zařval Herr Justin.

Tasil obrovský revolver. Těsně před tím, než zmáčkl spoušť, se cosi velice rychlého vrhlo do dráhy kulky. Oggerd.

Revolver štěkl jako obrovský nevrlý pes. Kulka narazila do plastikového pancíře a odstrčila Oggerda o krok dozadu. Pak zploštělá nárazem spadla neškodně na zem.

Herr Justin se nevěřícně díval podél hlavně: „Kurva, majore, málem jsem vás odprásknul!“

„Pancíř vydrží i dávku z kulometu,“ řekl Oggerd.

„To vám ani neruplo žebro?“

„Ne. Uvnitř plastiku jsou lamely, které rozloží úder po celé ploše.“

„Jo, to já vím! Taky jsem měl takovej, ale s vlkem, ne s tím vaším pitomým ptákem. Jenže jsem z něj vytloustnul. Kromě toho vyšly pancíře z módy, nechci vám do toho mluvit, ale teď už jsou vysloveně trapný… Laskavě uhněte. Ustřelím chlupáčovi hlavu.“

„Ne,“ řekl Oggerd.

Ani gestem nedal najevo, že by chtěl použít zbraň. Jen tam stál s pažemi spuštěnými podél těla, pušku hozenou za řemen na zádech, pistoli v pouzdře.

Arch!-tha se okamžitě přemístil tak, aby byl zakrytý Oggerdovým tělem. Přestal se smát, zmlkl. Tvářil se, že tam vůbec není.

Hal Hargo si stoupl Oggerdovi k boku a vytáhl z pouzdra zkrácenou brokovnici.

„Schovej to, Hargo,“ řekl Oggerd.

Herr Justin se zalykal rozhořčením: „Tohle nemůžete! Majore! Doktore Hargo! Pokoušíte moji trpělivost! Zneužíváte mou dobrou vůli!“

K bokům se mu stavěli Vlci. Shazovali z ramen pušky, znělo cvakání natahovaných úderníků. Kolonisté se urychleně stahovali co nejdál. S tímhle nechtěli mít nic společného.

Oggerd popadl hlavně Hargovy brokovnice a stlačil je k zemi.

„Proč ho chcete zabít, Herr Justine?“ zeptal se netečně.

„Copak to nechápete? On sem přivedl ameisy! Provedl je stěnou! A co víc! Prošli asynchronní dírou! Takový se objevujou mimo algoritmus, ale chlupáči je najdou! Předvídají je! Ameisové tohle neumějí! Jasně že to neumějí, neříkejte, že jo! Ameisové vůbec nevědí, že existuje nějakej vnější svět! Je to poprvé, co prošli na druhou stranu! Zrovna když se tady ometá tenhle šmejd! To není náhoda, majore! Zachránil jste mu kůži, a on se vám takhle odvděčil! Zkurvenec! Zrádce!“

„Já ho potřebuji,“ řekl Oggerd nevzrušeně. „Bude mým průvodcem, až půjdu hledat Goweryho.“

„Cože? Chcete jít dovnitř? Chápu, že jste loajální ke svýmu buršovi, ale nemáte nejmenší šanci! Nemáte tušení, co je pod Poklopem! Ten šmejd vás zavede někam hluboko a pak vás opustí! Nikdy nenajdete cestu zpátky! Je to zrádce a zradí vás znova!“

„Chcete vědět, kdo je skutečný zrádce, mein Herr?“

„Cože? Co to melete, majore?“

„Zrádce stojí vedle vás.“

„To je lež!“

„Vy jste tady v Hundsburgu dva roky, že, mein Herr? Neodešel jste odsud. Udržoval jste korespondenci s magistrem Appeltem. Někdo ty dopisy doručoval. Dopravoval je do Bornnu.“

„To je od vás nesmírně sprostý, majore. Chcete zachránit smradlavýho šmejda a obviňujete mýho nejvěrnějšího muže!“

„Řekněte, mein Herr, kdo najal lovce, kteří vás od začátku špehovali? Kdo sem na jaře doprovodil farmářskou rodinu?“

Her Justin mimoděčně vrátil revolver do pouzdra. Obrátil se k pobočníkovi.

„Ferlingetti?“ zachraptěl nejistě.

Oggerd pokračoval: „Nedokážete poznat intriky, Herr Justine. Ani vás nenapadne, že byste je měl hledat. V tom jste stejný jako já. Právě kvůli tomu se mnou jezdil Gowery. On má dar. Pozná lež z drobných mimoděčných pohybů, z intonace hlasu. Na první pohled pochopil, že nám Ferlingetti něco tají.“

„Ferlingetti?“ zachraptěl znovu Herr Justin. Náhle byl bledý jako stěna. „Řekni, že to není pravda!“

Ferlingetti mlčel, jeho směšná kozí bradka měla v ranním osvětlení barvu dušené mrkve.

„Ferlingetti… vždyť jsi jako můj bratr…“

„Bratr?“ zasmál se pobočník. „Zacházíte se mnou jako s kusem hadru…“

„Co to říkáš, Ferlingetti?“

„Copak to nevidíte? Na konci Století válek jste nás zavedl do mlýnku na maso. Vy jste možná chtěl umřít hrdinskou smrtí, ale já ne! Já jsem chtěl žít! Pořád slyším to svištění kulí a křik kluků, kteří to koupili. Nejdřív jste nám nakrmil uši vznešenejma žvástama a pak jste nás poslal do sraček, jako bysme byli nějakej odpad na odpis…“

Odmlčel se. Herr Justin přerývaně oddechoval, ostatní Vlci vytřeštěně zírali.

„Nevyčítám vám to,“ pokračoval Ferlingetti. „Tuhle věc vám nevyčítám. Teď už vím, že jste měl svoje rozkazy. Tajný rozkazy. Takhle to muselo bejt. Nejdůležitější ze všeho bylo rozdrcení rebelů, je to tak? Jenže co se stalo potom? Po bitvě? Místo abysme se rozešli a užívali si Století míru, tak jste si nás přivlastnil. Nakonec jste nás dovlekl až sem, do největší prdele světa. Hnijeme tady bez vyhlídky na budoucnost…“

Rozhlédl se po ostatních Vlcích: „Vy víte, že je to tak! Nemáte nic a nikdy mít nebudete! Vaše životy jsou v hajzlu!“

„Ferlingetti… kdybys řekl slovo, koupil bych ti farmu… Jenže ty ses spolčil s nějakými… zločinci…“

„Žádní zločinci. Měli Císařovo pověření.“

„Cože? To není možné!“

„Měli ho. Viděl jsem ho na vlastní oči. S razítkem a pečetí.“

„Císař je můj bratranec! Nikdy by proti mně neintrikoval!“

„On asi ne,“ pokrčil rameny Ferlingetti. „Ale k těm razítkům mají přístup i další…“

„Ty jsi zešílel, Ferlingetti… to, co říkáš, je velezrada…“

„Nezkoumal jsem, jestli jsou razítka pravý. Proč taky? Klidně si mohli opatřit dokonalý padělky. Boscho, to je ten mrňous, patří ke Stínový kompanii.“

„To nemůže bejt pravda! Stínová kompanie byla rozpuštěná po smrti císaře Horsta Sibelia, mého strýčka! To vím s naprostou jistotou!“

„Co vy víte? Stínová kompanie je pořád v akci, ať s pověřením, nebo bez něj. Co jsem měl asi dělat, když za mnou přišli? Odmítnout spolupráci? Všechno vám vyklopit? Mám sestru, Herr Justine, a ta má rodinu! Dovedete si představit, co by jim udělali?“

„Dokázal bych ji ochránit, Ferlingetti…“

„Proč vám nevěřím, Herr Justine? Proč si myslím, že byste se o to ani nepokusil? Moje sestra by vám byla úplně ukradená! Co je vám po jejím životě nebo smrti? Nic!“

„Odejdi, Ferlingetti…“

„Cože?“

„Odejdi do Hundsburgu, vezmi si koně a odjeď. Žij si, jak chceš.“

„Ale pane,“ ozval se jeden z Vlků. „Ferlingetti zavinil Jürgenovu smrt!“

„Ticho! Ferlingetti může odejít! To je moje rozhodnutí!“

„Já už se od vás nenechám komandovat, mein Herr,“ zasmál se Ferlingetti.

Otočil se a odcházel.

Dívali se, jak toporně překračuje mrtvoly ameisů. Na zádech měl pořád hozenou svoji pušku, repliku Mauserovy opakovačky.

Když udělal třicet kroků, sundal pušku ze zad. Zůstal k Herr Justinovi otočený zády, přesto bylo zřejmé, že si nacpal hlaveň do úst. Natáhl pravici, jak mohl nejvíc, až se dotkl spouště.

Práskla rána, vršek blonďákovy hlavy se rozprskl na krvavé úlomky.

Mrtvé tělo se zhroutilo.

„Do prdele,“ zachraptěl Herr Justin. „Tohle se nemělo stát…“

Otočil se k Oggerdovi: „Vyhrál jste, majore. Chlupáč je váš. Můžete se s ním třeba oženit…“

Arch!-tha poznal, že nebezpečí pominulo. Vybatolil se z bezpečí Oggerdových zad, zvrátil hlavu a klokotavě vykřikl.

Znělo to jako volání.

Někdo ukázal rukou: „Podívejte! Támhle jsou další! Podívejte!“

Z vysoké trávy, asi padesát metrů od ohnišť, se zvedlo kolem patnácti opičích lidí. Arch!-tha je znovu klokotavě zavolal a oni se k němu zdráhavě vydali.

Mladí, staří, dospělí. Byl mezi nimi starý opičák se srstí prokvetlou stříbrem a přehnaně dlouhými licousy i dvojice puberťáků, kterým na holých obličejích teprve rašily chlupy. Mladá samička s kojencem. Pár sveřepě se tvářících samců vyzbrojených oštěpy, které uzmuli ameisům.

„Podívejte na ně, ukradnou všechno!“

Zužitkovali vše, co původně patřilo pobitým lovcům. Nože, uřezané třmeny, přezky, lesklá cigaretová pouzdra a další blýskavé cetky. Vším tím se ověsili, viselo to z nich jako z vánočních stromečků.

Někteří chlupáči měli přes ramena přehozené sedlové přikrývky, sebrané z mrtvých koní, jiní si oblékli huňaté kožichy. Támhleten puberťák si kolem těla omotal několik svázaných uzd. Jeho parťák si propíchal střechu odrbané hučky trojicí šípů, a tak zajistil, že mu krempa nespadla až k bradě. Odrostlá slečinka si nesla jezdeckou botu s ostruhou, zatím ještě nevěděla, jak ji použít. Mladá samička v rozhaleném kožichu si přiložila k prsu kojence, zabaleného do bobří čapky jako do povijanu. Na rozdíl od samic ameisů měla jen jeden pár mléčných žláz – alespoň tohle bylo v pořádku.

Arch!-tha zamával rukama, čímž si získal jejich pozornost. Pak ukázal kostnatým prstem: „Og-gechrt!“

Bez ohledu na přihlížející kolonisty předvedl krátkou pantomimu, při které mohutně skřečel, ještě mohutněji gestikuloval a kopal do mrtvých ameisů.

Smysl pantomimy byl jasný: Byl to Oggerd, kdo pobil vaše nepřátele a vás samotné vyvedl z otroctví.

Na závěr si položil levici na temeno hlavy a hluboce se Oggerdovi poklonil.

Oggerd je váš bůh, a vy se mu budete kořit.

Jeden za druhým, za naprostého ticha, přicházeli opičáci před Oggerda a předváděli hlubokou úklonu s levicí položenou na temeni.

Když ukončili defilé, ukázal Oggerd na blízkou masu Polygonu, která se klenula od obzoru k obzoru.

„Werch-y-ghachren,“ řekl.

„Werch-y-ghachren,“ souhlasil Arch!-tha.

„Gowery je tam,“ vysvětlil mu Oggerd. Intuitivně při tom gestikuloval. „Já – Oggerd – tam – jít. Oggerd a Arch!-tha. Najdeme Goweryho.“

Zopakoval to několikrát, použil nejrůznější posunky. Nakonec Arch!-tha chápavě přikývl: „Gowery, werch-y-ghachren.“

Píchl ke slunci, které sotva vyšlo nad obzor. Kloubnatým ukazovákem ukázal, jak slunce putuje po obloze až k nejvyššímu bodu. Rukama rozmáchle naznačil cosi jako otvor.

„Ten chlupáč má pravdu,“ hlesl užaslý Herr Justin. „Nejbližší pravidelnej průchod se poblíž otevře před polednem, přesněji řečeno v půl dvanáctý.“

Arch!-tha zavelel, opičí lidé se otočili ke kolonistům zády a seřadili se do zástupu. Odcházeli. Oggerd a Hal Hargo se k nim připojili.

*

Chlupáči ušli sotva čtvrt kilometru a rozesadili se do trávy. Ukázalo se, že tady mají ukryté ohniště a zásobičku palivového dříví. Někteří začali rozhrabávat popel a rozfoukávat žhavé uhlíky, jiní vytáhli zpod přikrývek a kožichů kousky červeného masa. Oggerd doufal, že je to konina. Nehodlal pátrat po tom, jestli si opičáci nepřinesli také odřezky z mrtvých lovců.

„Chtěl bych od tebe už jen jedinou věc, Hargo,“ řekl společníkovi. „Potřebuji, abys dojel do Hundsburgu a zabalil mi věci, především náboje. Když sedneš na mezka, můžeš tam být za hodinu. Někdo mi to dopraví sem… Nemůžu odsud odejít, musím pohlídat tyhle,“ ukázal na chlupáče klevetící nad rozhořívajícím se ohněm. „Mohli by utéct. A také by jim mohl někdo z kolonistů ublížit.“

„Postarám se o to.“

„Díky, Hargo. Uvědomuji si, že jsem se k tobě nechoval dobře. Někdy jsem s tebou zacházel jako Herr Justin s Ferlingettim.“

Hal Hargo se mu zadíval do očí. V dřívějších dobách by si něco podobného vůbec nedovolil.

„Já nejsem Ferlingetti,“ řekl. „Mám vlastní život.“

„Nechápu, jak jsem ti mohl tykat, když ty jsi mi vykal…“

„To kvůli Pěnkavkovi. Trval na tom, abychom si všichni tykali, když jsme, jak říkal, parťáci. Já jsem ti ale nedokázal tykat, Oggerde. Tys byl hrdina ze Století válek, a já jen kluk, který nedávno dokončil Institut. Teď je situace jiná. Stal se z tebe relikt. Vymírající druh. A víš proč? Protože Století válek je pasé. Vyšlo z módy. Nikoho už nezajímá… To vnímám i já, i když je mi móda lhostejná… Píše se to v novinách, mluví se o tom mezi lidmi, například na Institutu… Hrdinové dnešní doby jsou lidé jako já. Vědci. Technologové… Jsem rád, že jsem tě mohl v minulých letech doprovázet. Poznal jsem mnoho anomálií, popsal je a teoreticky zdůvodnil. Publikoval jsem, proslavil se. Teď jsem proslulejší než ty, víš to? Chápu, že tady musíš ohlídat chlupáče. Jsi k tomu povolanější než já. Zařídím v Hundsburgu vše potřebné a přivezu ti náboje.“

„Nemusíš se sem vracet, Hargo. Někdo z lidí Herr Justina mi to dopraví.“

„Půjdu do Polygonu s tebou, Oggerde.“

„Proč? Proč tam chceš jít? Máš přeci učit děti na Institutu! Herr Justin se postará, abys byl v Bornnu co nejdřív. Třeba stihneš začátek semestru a předneseš svůj projev!“

Hal Hargo ukázal na obrovskou mihotající se masu Polygonu, která se nacházela zdánlivě na dosah ruky: „Támhle je anomálie předapokalyptického světa. Půjdu dovnitř a prozkoumám ji.“

Kapitola dvanáctá:

Zóna mělkého času

Goweryho netrápilo, že přišel o modré pončo a zůstal jen v košili a v kalhotách. Tady panovala stálá teplota. Bylo tu trochu chladněji, než by si přál, ale dalo se na to zvyknout. Měl závažnější potíže. Jazyk se mu lepil na patro, před očima se mu míhaly mžitky. Naposledy do sebe vpravil nějakou tekutinu v hundsburské kantýně a pak už nic. Ani kapku.

Krajina už nebyla tak vyprahlá jako na začátku. Trsy odolné trávy se sdružily do kolonií a vytvořily rozsáhlé plochy. Mezi šedozelenými travnatými skvrnami zůstávaly pásy písčité země, která vypadala, jako by ji posypali rozdrobeným betonem.

Nad terén se zvedaly tři typy skalisek: protáhlý hřebínek – větvička, potom ostrý výběžek podobný trčícímu špičáku. Nakonec válcový útvar s roztřepenými okraji a vnitřní prohlubní, který vypadal jako prošlápnutý dort. Skaliska byla rozházená všude kolem. V rozmístění nedokázal Gowery odhalit žádný vzor, což však neznamenalo, že tu není.

Neměl nejmenší představu, jak dlouho už putují. Určitě mnoho hodin. Možná celý den. Jenomže den – to byla časová jednotka, která tady neplatila. Oblohu pokrývala neměnná, světlounce šedivá mázdra a nepohybovalo se po ní ani slunce, ani měsíc, podle kterých by se dal odměřovat čas.

„Šestnáct stupňů,“ řekla zničehonic fraudoktor Wilhelmine Drescher a zamávala lihovým teploměrem.

Šli dál.

„Patnáct a tři čtvrtě. Patnáct a půl. Docela rychle to klesá.“

„Tak zpátky,“ zavelel Boscho.

„Nezkusíme to obejít zprava?“ navrhla Wilma.

„Ne, to bych neriskoval. Vrátíme se. Zapoj se, Finku! Spolupracuj! Chytni toho osla a otoč ho!“

Gowery udělal, co po něm chtěli. Popadl flegmatické zvíře za udidlo, obrátil je čenichem zpátky a pobídl k chůzi.

Vraceli se po vlastních stopách.

„Už to zase ukazuje šestnáct a tři čtvrtě Celsia,“ řekla po pár krocích fraudoktor Drescher. „Normální teplotu.“

„Tak dobře, tady zahneme. Tentokrát to zkusíme víc na východ. Co to vůbec znamená, když se začne měnit teplota?“ zeptal se Boscho.

„Co já vím?“ zapitvořila se fraudoktor. Konec otázky protáhla až do fistule.

„Přece si musíš pamatovat, co o tom vyzkoumal ten tvůj nabíječ!“

„Raul toho napovídal spoustu. Vypínala jsem sluch, když začal mluvit. Fyzika je mi naprosto odporná!“

„Do prdele, Wilmo! Myslel jsem, že jsi proštudovala jeho poznámky!“

„Tak se nečerti, Boscho. Jasně že jsem ty slinty pročetla. Ale víš, v čem je potíž? Složka shrnuje Raulovy názory, jak se měnily a vyvíjely. Část názorů si protiřečí, jednou to Raul tvrdil tak, a podruhý jinak. A víš co? Nemáme žádnou záruku, že jsou jeho prvotní názory chybný a pozdější správný. Klidně můžou bejt chybný úplně všechny, chichichi!“

Chvíli mlčeli. Pak Wilma neodolala a začala sama: „Změna teploty pravděpodobně značí, že se dostáváme do kapsy hlubšího času. To nemusí bejt špatný. Můžou tam bejt věci jako voda a jídlo… Ale ty bys mi měl vysvětlit, co chceš dělat, Boscho. Prozradíš mi svůj plán, mrňousku?“

„Priority jsou tyhle: najít Ninu a dojít k severovýchodnímu emitoru. V libovolným pořadí.“

„Proč zrovna k severovýchodnímu?“

„Něco tam je.“

„Jak to můžeš vědět? Herr Justin se tam nikdy nedostal.“

„Moji lidé tam byli.“

„Tvoji lidé? Ti pralesní kanibalové?“

„Jo. Vlezli pod Poklop před mnoha a mnoha lety, ještě jsem nebyl na světě. Zvědavost, chápeš? Vyvázli jen tak tak. Podle toho, co jsem slyšel v dětství, se dostali právě k severovýchodnímu emitoru. Jsou tam nějaký trosky. A taky duchové, ale nevím, co by to mělo znamenat.“

„Tos mi zatajil, ty šmejde!“ zaječela Wilma. „Tajil jsi mi to celý ty roky! Třicet dlouhejch let!“

„Hele, Wilmo, klídek. Od koho jste se dozvěděli o Polygonu? Ty, Appelt, starej Horst, všichni ostatní? Ode mě… Když jsem vám to vykládal furt dokola, pokládal jsem za rozumný, abych si pár informací schoval na horší časy, víš, jak to myslím…“

Wilma neřekla nic. Chvíli šli mlčky, pak se Boscho zeptal: „Nastudovala jsi ty tabulky a diagramy, Wilmo? Přišel čas použít je, motáme se tady už dost dlouho.“

„Tabulky jsou úplně na hovno.“

„Ty tabulky fungujou! Ferlingetti s nima uměl zacházet!“

„Jo? Tak proč Herr Justin nedošel k tomu severovýchodnímu emitoru, když ho hledal nejmíň dvakrát?“

Boscho neodpověděl. Wilma se zachichotala. „Jsi úplně v prdeli, co, Boscho? Ztracenej jako dítě v lese, chichi-chichi!“

„Jako bys nevěděla, že jsem se v lese narodil! Nikdy se nemůžu ztratit v lese! V lese jsem prožil šťastný dětství, jenže pak mě chytli Císařovi pohůnci a dali mě do drápů jedný vyžilý krasotinky!“

„Ty sprosťáku! Tenkrát mi ještě nebylo dvacet! Když jsem ti tehdá ukázala bradavky, měl jsi z toho svoji první ejakulaci! Miloval jsi mě! Už tenkrát jsi mě miloval! Všichni jste mě milovali, jeden usmrkanej kluk vedle druhýho! A k čemu to vedlo? K tomuhle! Už nikdy se nedostaneme ven! Umřeme tady, fňuk!“

„Nejanči, Wilmo! Nic není jednoduššího než dostat se ven, odejít zpod Poklopu. Pořád jsme v pásmu mělkýho času, takže stačí, když půjdeme přímým směrem! A to podle kompasu můžeme! Dojdeme k obalu a počkáme, až se otevře nejbližší průchod, víš, jak to myslím.“

„Půjdeme přímým směrem? To si asi děláš prdel, ne? Musíme jít po spirále! A kde je ta spirála, chytráku?“

„Wilmo, pro všechno na světě! Tady tě to vynese obloukem! Obloukem! Docela placatým obloukem! Spirála je až v hlubokým času! Když půjdeme přímo podle kompasu, ve skutečnosti obloukem, tak se nakonec stejně dostaneme k vnějšímu plášti!“

„No dobře, věřím ti, můj hrdino. Nemůžeš ode mě chtít zázraky. Jsem jenom slabá dívka, chichi-chichi! A jsem tady poprvé. To ty ses holedbal, že už jsi tu byl. Máš bejt mým průvodcem! Ty máš vést mě, a ne já tebe!“

„Abych řekl pravdu, doufal jsem, že pronikneš do těch Appeltovejch poznámek. Jenže jsem doufal marně. Vědět to dřív, tak jsem popadl Ferlingettiho a vyrazil sem už před měsícem!“

„No tohle? Dal bys přednost tý jeho mrkvový bradce? Ty sprosťáku! Dovoluješ si na mě, protože jsem slabá žena, skoro ještě dítě! Pane Finku, buďte tak laskav a nakopejte tomu nezdvořákovi tu jeho mrňavou prdel, chichichi!“

Gowery mlčel. Měl pocit, že Boscho a Wilma hrají nějakou hru, jejíž pravidla nezná.

„No dobře, pobavili jsme se. Teď je čas odpočinout si,“ řekla Wilma. Ukázala na místo, kde se skalisko typu zahnutý špičák dotýkalo rozšlápnutého dortu: „Támhle se mi líbí, tam se prospím.“

„Jo,“ souhlasil Boscho. „Ani jsem nic jinýho nečekal. Nemáš žádnou výdrž, Wilmo. Jsme na cestě sotva patnáct hodin, a už bys spala.“

*

Odstrojili mezka i strakáče. Dali jim napít, Gowery však nedostal ani kapku vody. Wilma si nechala postavit plachtový přístřešek, nejspíš kvůli tomu, aby si zajistila trochu šera. Teď seděla uvnitř, nohy však vystrčila ven. Vyzutá z bot a bez ponožek vrtěla prsty u nohou. Pod přístřeškem žhnul konec její cigaretky.

Boscho seděl přímo v trávě. Zadumaně si prohlížel Goweryho, který dřepěl proti němu.

„Divím se, že si na mě nevzpomínáš, Finku,“ řekl. Ukazovákem si brnkl o svůj disproporční nos: „Tyhle moje jizvy na frňáku tě tenkrát ohromně zajímaly. Tak co, vzpomínáš si, nebo ne?“

„Nevzpomínám si,“ zašelestil Gowery suchými rty.

„Vy se znáte z dřívějška?“ zeptala se Wilma. „Tos mi taky zatajil, prďolo.“

„Já ho znám,“ řekl Boscho. „A on mě taky zná. Jenom si ještě nevzpomněl.“

„Vůbec nevím, o čem mluvíte, Boscho,“ hlesl Gowery.

„Bylo ti tak sedm nebo osm let,“ dal se do vysvětlování Boscho. „Takový přemoudřelý dítě jsi byl. Bavili jsme se asi dvě hodiny, strávili jsme je takříkajíc v družném rozhovoru o všem možném. O politice, o uspořádání světa a tak. Docela srozumitelně jsi mi vysvětlil, proč žádnej Bůh není a nemůže bejt… Jsem o necelejch deset let starší než ty, ale tenkrát jsme měli na vejšku zhruba stejně, možná jsi mě taky pokládal za dítě. Nevyrost jsem kvůli Wilminejm dryjákům, víš?“

„Nebyl to můj projekt,“ ohradila se fraudoktor. „Tenkrát jsem jenom asistovala.“

„No, injekce jsi nám píchala ty, ostatní na to neměli žaludek. Představ si to, Finku, o projekt se zajímal samotnej Císař. Chodil se na nás dívat.“

„Horst Sibelius?“ zeptal se Gowery nevěřícně.

„Jo, jistě, jakej jinej? Horst osobně, tenkrát ještě v plný síle, statnej padesátník. Shromáždili šest kluků, který nikomu nechyběli. Pokusili se nás stimulovat. Povedlo se to, alespoň u mě. Ty rychlý reakce mám proto, že jsem stimulovanej. Nepotřebuju drátky v hlavě jako ten tvůj kámoš. Je to čistě fyziologická schopnost, víš, jak to myslím… Akorát jsem přestal růst. Je docela možný, že bych nevyrost stejně. V dětství jsem hodně hladověl, ona v těch lesích nebyla vždycky jenom pohoda… Chceš vědět, co se stalo s ostatníma klukama, na kterejch zkoušeli stimulanty?“

„Co se s nima stalo?“

„Chytrej. Spolupracuješ… ti dopadli špatně. Tři umřeli rovnou, za strašnejch bolestí, pochopitelně. Čtvrtej ochrnul. Tomu poslednímu se vlastně nic nestalo, akorát se zcvoknul z těch bolestí. Císař to sledoval od začátku až do konce, další výzkumy pak zakázal. Docela formát, starej Horst. Prostě mu vadilo, že malý kluci umírají takovýmhle způsobem… Mě si pak oblíbil, našel pro mě využití a začlenil mě do systému.“

„Už jste byl v systému, když jsme se setkali?“ zeptal se Gowery opatrně.

„Ale jistě. Úplný ucho. Elév, nebo jak se tomu říká. Nováček. Vzali mě s sebou, abych se něco naučil. K závěrečnýmu jednání mě nepřibrali, nejspíš jsem nevypadal dost děsivě. To jsem vlastně nevypadal nikdy… Tenkrát šlo o to, Finku, jestli bude tvoje země směřovat do Císařova područí skrytě, a nebo veřejně.“

„Moje země, Boiohiem, je samostatnej a suverénní stát,“ ohradil se Gowery.

Wilma se rozesmála: „Jak je chytrej, tak je blbej. No řekni, Boscho, není k zulíbání, chichichi?“

„Teď ses dost shodil, Finku,“ zakřenil se Boscho. „Z tvýho státu se tehdá stala filiálka Císařství. Nemluví se o tom nahlas, ale tušit jsi to mohl. Tenkrát přece vznikl ten pitomej název: regentství Boiohiem. Regentství,“ zdůraznil. „Tvoje rodina se rozumně rozhodla, že bude lepší podvolit se než umřít pomalou a bolestivou smrtí. Slyšel jsi někdy o Stínový kompanii?“

„Něco jo. Dost přehnaný historky. Měl jsem za to, že většina vznikla jako očerňující kampaň proti Horstu Sibeliovi.“

„Můžu ti říct, že některý historky přehnaný nejsou. To vím s naprostou jistotou. My jsme totiž Stínová kompanie. My. Já, Wilma, Marzyn, Štrůdl… i ten blbec Faustus, kterej si vpálil kulku do hlavy, k nám patřil. Stínovou kompanii sice po smrti Horsta Sibelia demobilizovali, ale fungujeme dál. Máme totiž novýho patrona, kterýmu sloužíme a kterej nás úkoluje. Ty máš v podstatě dvě možnosti, Finku. Buď se k nám přidáš, nebo umřeš. Ale i v tom prvním případě ti jméno patrona neprozradím. Nepotřebuješ ho vědět.“

Gowery si suchým jazykem olízl vyprahlé rty. „Takže… tenkrát jste začlenili Boiohiem do Císařství?“

Stále tomu nevěřil.

„Jo, jistě. Šlo to snadno. Pěkní poserové, ta tvoje rodina. Kdo tomu tenkrát šéfoval? Jo, vzpomínám si, tenkrát ještě žil tvůj vlastní otec. Ochranku měl úplně na hovno, tou jsme začali. Museli jsme přece ukázat, že to myslíme vážně, no ne? Tenkrát se těch pět mrtvol nějak zatušovalo… U osobního projednávání jsem nebyl, vlastně jsem tvýho fotra a tvoji matinku nezahlíd ani očkem. Nechali mě s tebou. Abysme měli celou famílii po kupě, kdybysme vás museli podřezat, víš, jak to myslím… Co jsem slyšel, tak si šéfové vzali do prádla tvoji máti. Tenkrát to prej byla moc pěkná ženská.“

Gowery se prudce postavil, zapotácel se však slabostí.

„Nečerti se, nic se jí nestalo,“ uklidnil ho Boscho. „Ani ji neznásilnili, ani z ní nic neuřízli. Jen jí ukázali, kde má na těle pár nervovejch zakončení, to úplně stačilo. Účelem nebyly nějaký sadistický hrátky, ale spolupráce mezi tvojí zemí a Císařstvím. Tvůj tatík se sesypal a všechno odsouhlasil.“

„Co odsouhlasil?“

„Daně ve formě potravin a surovin. Boiohiem všechno odesílá do Bornnu pod zástěrkou obchodu, víš, jak to myslím. Taky jste posílali rekruty do císařskýho vojska, ale to už skončilo, když máme Století míru.“

„Nevěřím,“ zaprotestoval Gowery. „Moje země žádný daně do Bornnu neodvádí. Musel bych o tom vědět.“

„A proč si myslíš, že vás Císař nechal dejchat? Proč si myslíš, že k vám neposlal armádu, aby Boiohiem zabrala silou, jako to udělal s Orgonem? Protože starej Horst byl formát! Netoužil srazit lidi na kolena, vymáchat jim držky ve sračkách a šlapat po nich! Když jeho válečnej stroj dostával suroviny, který potřeboval, byl ochotnej dohodnout se i s takovejma nulama, jako byla tvoje famílie.“

„Nedokážu tomu uvěřit…“

„Tvůj problém je ten, že jsi zpovykanej chlapeček z hóch nóbl rodiny, Finku. Tvoje famílie sice pochází z naprostýho Buranova, ale pořád máš pocit, že jsi něco extra. Když si představím, že jenom pro tebe otevřeli na bornnský univerzitě hybridní obor! Jo, Wilmo, speciálně pro něj udělali samostatný osnovy. A když doštudoval, tak ten obor okamžitě zrušili! Jen se na něj podívej, vidíš před sebou jedinýho doktora aplikovaný psychologie na světě! V celejch dějinách vesmíru! Aplikovaná psychologie! Tos vymyslel sám, ten název?“

„Aplikovaná psychologie se ukázala jako nesmírně užitečná,“ ohradil se Gowery. „Už jenom proto, že jsme utřídili obrovské množství údajů o lidské psychice z předapokalyptických databází! Všechny poznatky jsem později zužitkoval! Stal jsem se vyjednavačem! Domlouval jsem podmínky míru! Zabránil jsem bitvám! Zachránil jsem spoustu lidských životů!“

Sám nechápal, proč se tak vehementně obhajuje. Dokonce začal mluvit spisovně.

„Tak za prvé,“ zakřenil se Boscho. „Otevření hybridního oboru nebylo zadarmo. Stálo spoustu císařských marek, který tvoje famílie vydřela z boiohiemskejch nevolníků. Já jsem na takový maličkosti citlivej, možná proto, že pocházím z opačnýho konce společenskýho žebříčku. Jo, pěkně jsi zachraňoval lidský životy, ale nevolnický rodiny kvůli tomu potily krev na polích a třely bídu s nouzí. Kdybys vyštudoval nějakej tradičnější obor, třeba skutečnou doktořinu, stálo by to setinu vynaloženejch peněz.“

Na to nebylo co říct.

„Za druhý,“ pokračoval Boscho, „v závěru svý kariéry jsi spoustu lidskejch životů ukončil, takže se skóre víceméně srovnalo. Nula od nuly pošla.“

To byla také pravda.

„Měl bys vědět, Finku, že tvoje výzkumy starejch databází nepřišly nazmar. Četl jsem tvý seminární práce i závěrečnou disertaci. Můžu říct, že jsem se hodně naučil a taky to vyzkoušel v praxi. Dezinformace, ovlivňování veřejnýho mínění, zastrašování a tak dál. Fungovalo to, víš, jak to myslím. Takže jo, Finku. Aplikovanou psychologii hodnotím kladně. A teď už si zase můžeš sednout.“

Gowery měl pocit, že mu právě cosi proklouzlo mezi prsty.

Wilma odšpuntovala čutoru a se žbluňkavými zvukovými efekty se napila. Goweryho žízeň se rázem zdvojnásobila. Měl pocit, že každou chvíli omdlí.

„Tak jo,“ řekl Boscho. „Položíme Finkovi otázku, na kterou neznáme odpověď. Když odpoví, dáme mu napít. Když neodpoví, tak ho necháme umřít. My totiž nepotřebujeme nějaký blbce.“

Gowerymu přejel po páteři mráz. Ani na vteřinku nepochyboval, že to Boscho myslí vážně.

Mrňous se vytasil s otázkou: „Tak, Finku, co si myslíš, že je tenhle Polygon? Proč ho postavili? Jakej k tomu měli důvod?“

„Je to habitat,“ řekl Gowery okamžitě. Od chvíle, kdy se Hargo zmínil o habitatech, mu to leželo v hlavě a došel k určitým závěrům.

„Cože?“

„Habitat. Uzavřenej, samostatně fungující a obtížně přístupnej prostor.“

„No to máš možná pravdu, ale nevysvětlil jsi důvod, proč tady stojí.“

„Postavili ho ze stejnýho důvodu jako všechny ostatní habitaty. Aby měli útočiště, do kterýho se dostanou jen oni sami.“

„Myslíš, že je takovejchhle Polygonů víc?“

„Ne Polygonů. Habitatů… Dvacetiletí mezi první energetickou válkou a Apokalypsou je érou habitatů. Satelitní města na oběžné dráze jsou habitaty. Samostatně fungující, nepřístupné, přitom všem na očích. Ale i tady na Zemi je spousta habitatů. Jsou chráněný vstupníma labyrintama, iluzema, ale i skutečnejma časoprostorovejma deformacema. Polygon je nejšílenější stavba, jakou jsem kdy viděl, ale pořád je to jen habitat, kterej má oddělit určitou skupinu lidí od všech ostatních.“

Zdálo se, že to Boscha zaujalo: „Jo? Takhle? Oddělit elitu od chátry?“

„Ne. Takhle ne. Vysvětlím to na příkladu. Víte, čemu se říká Rýnský cedník, Boscho?“

„Jo. Tohle vím.“

„Ta krajina se kdysi jmenovala Vestfálsko. Nacházelo se tam souměstí Düsseldorf-Essen-Dortmund. Na ploše několika tisíc čtverečních kilometrů se rozkládaly fabriky, hutě, válcovny, železárny, ubytovny, dělnické kolonie, administrativní čtvrti. Pak jednoho dne, kterej nebyl tak pěknej, jak mohl bejt, se místní imigranti vzbouřili a vyhlásili Vestfálsko islámským státem. Vznikl kalifát Vestfalia. Oficiálně se to stalo v čase Apokalypsy, ale teď se ukazuje, že to nejspíš bylo pár tejdnů před ní.“

„No a co?“

„Tohle jsou právě ti lidé, kteří měli zůstat vně habitatů. Islámští imigranti. Žili v Evropě třeba už několik generací, ale odmítali splynout. Měli totiž víru.“

„Víru? To jako věřili v Boha?“

„Jo. Měli jinýho Boha než místní Evropani, což by zase nebyl tak velkej problém. Potíž byla v tom, že v něj věřili přespříliš intenzivně. Víra jim zabírala spoustu času. Víte třeba, že jeden celej měsíc v roce nesměli pracovat? Vážně, nepracovali, jen se modlili… Kromě jinýho jim víra zabraňovala i v tom, aby se vzdělávali. Tomu, kdo vyštuduje na doktora nebo inženýra, se totiž rozšíří obzory a Bůh mu začne připadat nadbytečnej. Oni radši věřili v Boha a vzdělání označili za nástroj ďáblův. Víte, kdo je ďábel, Boscho?“

„Jo, to vím. S několika ďáblama jsem se setkal osobně, víš, jak to myslím. Pokračuj.“

„Po roce padesát jedenadvacátého století, po energetický válce, se Evropa hermeticky opouzdřila. Už dovnitř nepustila žádný imigranty. Jenže potomci dřívějších přistěhovalců byli uvnitř a dost rychle se množili. Původní Evropani se najednou nemohli pohnout, aby nešlápli na jejich věrouku. Nemohli říct slovo, aby se nedotkli jejich náboženskejch představ. A jak už jsem se zmínil, tihle imigranti brali svoji víru velice vážně. Nějaký zpochybňování je pokaždý namíchlo a pak vybuchovaly bomby a tekla krev. Kupodivu si tehdejší Evropa podřízla větev, když začala uznávat, že víra v Boha je důležitější než ateismus.“

„Věřit v Boha bylo důležitější než v něj nevěřit? Teď pěkně kecáš, Finku.“

„Ale jo, Boscho, prej to tak bylo,“ podpořila Goweryho Wilma.

„To v tý Evropě žili samý kreténi?“

„Je to složitější,“ vysvětlil Gowery. „Spojencem Evropy byly odjakživa Spojený státy americký, a to i po tom, co tam zvítězili evangelikálové.“

„Eva-co?“

„Evangelikálové. Náboženští fanatici. Vyhráli volby a následně změnili státní zřízení na teokracii. Nejdůležitější knihou ve školách se stala Bible, naopak spousta jinejch knížek byla zakázaná a veřejně spálená. Ateismus byl trestanej vězením. Prej v tý Americe dokonce zavedli inkvizici. Evropa pak byla pod dvojím tlakem. Islamisti na ni tlačili zevnitř a Spojený státy americký zvenčí.“

„Ale v Americe měli jinýho Boha, né toho islámskýho,“ upozornila Wilma.

„To nevadí. Pánbíčkáři se nakonec vždycky spolčí proti ateistům, tak to chodí odjakživa,“ řekl Gowery. „Abych ale pokročil, než omdlím žízní: smyslem habitatů bylo vybudovat území, do kterýho mají přístup jen členové klubu, což znamená bezbožní starousedlí Evropani.“

„Hm… docela dobrý vysvětlení,“ uznal Boscho. „Dáme mu napít, co říkáš, Wilmo?“

„Ale jistě, já ho totiž budu ještě potřebovat. On je mnohem vyvinutější než ty, mrňousku.“

Boscho natáhl ruku s čutorou: „Dva loky, Finku, víc ne… jenom dva! Dost!“

Vyrval mu čutoru dřív, než stačil Gowery podruhé polknout.

„Popovídali jsme si,“ pokýval Boscho mrňavou hlavou. „Než se uložíme ke spaní, je čas na další lekci. Víš, na jakou lekci, Finku?“

„Ne,“ zachrčel Gowery.

„Lekci o tom, že si s tebou můžu dělat, co chci. Podej mi levou ruku. No tak! Levou ruku jsem řekl!“

Gowery k němu váhavě natáhl levačku.

„Původně jsem si myslel, že ti ufiknu prst, budu ale milosrdnej. Mohl by ses zatvrdit, víš? A já potřebuju, abys spolupracoval. Nebo bys třeba zvadnul, lehnul by sis tady a umřel. Už jsem takový zažil. Přišli o pár zubů a následkem toho ztratili vůli k životu. No, stalo se jim toho mnohem víc, ale ty zuby, to byla prostě poslední kapka, víš, jak to myslím. Nebyli tak tvrdý, jak si původně mysleli… To je právě ta aplikovaná psychologie, víš… Tentokrát to bude jen nehet.“

Provedl bleskurychlý pohyb. Náhle měl v ruce malé kleštičky.

Trhnutím serval Gowerymu nehet z prsteníku.

Byla to jen taková střední bolest.

Gowery už zažil mnohem horší bolesti. Třeba když ležel na břehu Laramise pod hromadou padlých vojáků, spíš mrtvý než živý. Nebo když mu Oggerd tahal z plíce kovovou tyč.

Tohle, stržený nehet, byla vlastně prkotina.

Ale ten pocit ponížení a bezmoci byl strašný. V takhle zoufalé situaci se dosud neocitl.

„Opakuj si, že nehet doroste, Finku. Wilmo, vyčisti mu to a zavaž, nebo dostane infekci.“

Když mu fraudoktor polila prsteník dezinfekcí a zalepila náplastí, přišlo to k sobě a začalo opravdu bolet.

*

Usínal a probouzel se. Znovu a znovu otevíral oči do nepříjemného bledého světla, pokaždé se třásl zimou, protože mu nepůjčili přikrývku a on spal na holé zemi. V prsteníku mu cukala bolest.

Zpod přístřešku vykukovala tu jedna, tu druhá Wilmina noha, někdy i obě. Boscho, který se zachumlal do přikrývky vedle skaliska, po Gowerym pokaždé loupl okem. Mrňous nejspíš nepotřeboval spát, to měl společné s Oggerdem.

Oslík a strakáč, udivení nekonečným dnem, oždibovali šedozelenou trávu.

Probouzel se a usínal.

Při jednom probuzení si uvědomil věc, která mu připadla důležitá. Boscho řekl doslova: Bylo ti sedm nebo osm let… Proč takhle neurčitě? Snadno se mohl vytasit s přesným letopočtem.

Třeba Boscho nechce, aby si on, Gowery, událost časově konkretizoval. Z toho by mohlo vyplývat, že Boscho lže.

Lže.

Ve skutečnosti neexistují utajené daně, které Boiohiem posílá Císaři… Je ovšem pravda, že svého času odváděli mladé rekruty do Císařova vojska. Boiohiem byl věrný spojenec. A obchodní partner.

Obchod… do obchodních vztahů se toho dá schovat spousta.

Pokud není k dispozici podrobné účetnictví, může se navenek zdát, že výměna zboží probíhá férově… I když to třeba není pravda…

Při dalším zdřímnutí se dostavil sen.

Osmiletý Gowery, kterému před měsícem vytrhli krční mandle, komusi vysvětluje, že žádný Bůh není a ani být nemůže. Své tvrzení dokládá následující logickou konstrukcí: Člověk je nedokonalý. Má spoustu nadbytečných orgánů, jako jsou krční mandle, slepé střevo a zuby moudrosti. Podobných blbůstek, které jsou v lidském těle pouze pro zlost, je určitě mnohem víc a Gowery se jich časem dopídí a sepíše si jejich seznam.

Z toho vyplývá: Člověka nemohl vytvořit všemocný inteligentní designér, na to je příliš sflikovaný a konstrukčně zpackaný. Pokud ho opravdu někdo stvořil, tak buď nebyl kór inteligentní, a nebo všemocný… nebo, což je pravděpodobnější, se člověk vyvinul postupnými mutacemi.

Hoch, kterému to Gowery vysvětluje, má však zásadní námitku: Bůh přece stvořil člověka k obrazu svému. Co to znamená? Že i Bůh má krční mandle a slepé střevo. A v časech mezi Velkým třeskem a stvořením Země mu narostly i zuby moudrosti…

Tohle zní dokonale logicky. Osmiletý Gowery na to nemá odpověď.

*

Probudil se a nebyl si jistý, zda se rozpomněl na dávné setkání, či zda si začal vytvářet falešné vzpomínky na událost, která se nestala. Už nedokázal rozeznat, co je pravda, a co výmysl.

Jedno však věděl přesně: Boscho rozcupoval jeho život na cáry a každému útržku se vysmál.

Jak že to řekl před tím? Nejdřív tě musím rozložit na kousky a pak tě zase poskládám zpátky.

Přesně tohle teď dělal.

Kapitola třináctá:

Signál

Krajina se pozměnila. Kromě šedozelené trávy ji porůstaly skupiny pokroucených keřů s úzkými listy, které se podobaly spíše jehlicím. Odkud braly keře vodu pro svůj růst? Asi z půdy. Gowery nepředpokládal, že by tady, pod Poklopem, někdy pršelo.

Občas zabzučel hmyz, z keře na keř přelétl pták, mezi trsy trávy přeběhl hraboš. Nedalo se říci, že by to tady kypělo životem, ale oproti předchozímu stavu to byl úžasný pokrok.

Boscho sebou prudce smýkl, skočil do trávy. Napřímil se, zdvihl ruku. Něco se v ní zmítalo a pištělo.

„Podívejte, co jsem našel!“ oznámil vesele.

Rozevřel pěst. Na palci, zahryznutý do kůže, mu visel patnáct centimetrů dlouhý hraboš s hedvábnou šedou srstí.

Hraboš si uvědomil, že už ho nikdo nedrží. Uvolnil stisk zubů a padal k zemi. Než dopadl, Boscho ho znovu chytil. Tentokrát mu nožíkem odřízl hlavu. Přiložil si tělíčko ke rtům a hlasitě z něj srkal tělesné tekutiny.

„Fuj,“ ošklíbla se Wilma. „Tolik jsem se snažila do tebe vtlouct slušný vychování, když jsi byl dítě, ale všechna moje snaha přišla vniveč.“

„Takhle jsme to dělali v pralese,“ zamrkal na ni Boscho. „Je to ohromně osvěžující, měli byste to taky zkusit.“

Nikdo mu neodpověděl.

Šli dál. Boscho v chůzi rozpáral hraboší tělíčko a krmil se nepatrnými sousty růžového masa. Ožužlával kostičky a pak je vyplivoval. Gowery mu to skoro záviděl.

*

„Ten osel vypadá nějak smutně,“ řekla Wilma. „Měl bys mu dát napít, mrňousku.“

„Nemáme dost vody, vždyť víš,“ vysvětlil jí Boscho.

„Protože nám ji upíjí Fink! Chlemtá jak protrženej! Oslík kvůli tomu chcípne žízní!“

Gowery se neobtěžoval odpovědět. Rty měl rozpraskané, jazyk se mu lepil na patro, v hlavě mu hučelo jako ve včelíně. Žízeň zaháněl tím, že žvýkal tuhé listy místních keřů, moc vláhy v nich však nebylo. Skoro žádná. Akorát z toho trnul jazyk.

Nepociťoval hlad, jen neurčitou prázdnotu v břiše. Horší byla škubavá bolest v levém prsteníku, ale i na tu občas zapomněl.

„Nečekal jsem, že to půjde takhle špatně,“ připustil Boscho.

„Nečekal jsi? Přesně o tomhle Ferlingetti mluvil! Omílal to pořád dokola! I Justinovy zprávy jsou z větší části o tomhle! O bloudění! Ale ty sis myslel, že přehánějí! Říkal sis, že seš malej tvrďák z pralesa a všechno zvládneš levou zadní! Hele, mě to tvoje šetření vodou dost sere! Moč mám úplně tmavou, což ti můžu okamžitě předvést!“

Boscho jí nevěnoval pozornost. Zadíval se na levou stranu a pak tam ukázal: „Co je to támhle? Nějakej vršek?“

„Já tam nic nevidím. Ale když říkáš, že je tam vršek, tak tam asi bude. Nejspíš ten samej, na kterým jsme zmermomocnili Finka.“

„Nebude to ten samej, pod tím předchozím nerostly keře. Jdeme tam!“ zavelel.

Jak stoupali vzhůru po povlovném svahu, mlžný opar se rozpouštěl a obzor se posouval dál a dál. Když se dostali nahoru, na západě se znovu otevřel ten závratný pohled na disproporční krajinu s narušenou perspektivou.

Na východě toho nebylo moc k vidění: zvlněná pláň a za ní mihotající se šedá stěna, klenoucí se vzhůru. Jedno podpůrné žebro na severovýchodě a druhé na jihovýchodě.

„Nikam jsme nepokročili,“ řekla Wilma zklamaně. „Kdybych věděla, že takhle vyhoříš, tak bych ty tabulky vážně nastudovala.“

„Vyhoříš? Řekla jsi vyhoříš, Wilmo?“

„Jo, to jsem řekla. Potrestáš mě? Budeš mě mučit? Vytaháš mě za bradavky?“

„Zmlkni, prosím tě. Soustřeď se, protože ti předložím návrh. Je mi jasný, že jsem to podcenil a k tomu emitoru se jen tak nedostaneme. A než tam dojdeme, chcípnou nám soumaři, protože pro ně nemáme dost vody. Máme jen dvě možnosti. Buď se vrátíme zpátky. Cestu k obalu najdeme snadno, o to nemusíš mít strach. Jenže budeme muset dost dlouho čekat, než se poblíž otevře nějakej průchod. Možná dvacet, třicet hodin. Potíž je v tom, že i když tu strávíme třeba tejden, tak až vylezeme, bude možná pořád ta samá noc, ve který jsme sem vlezli. Něco mi napovídá, že spadneme rovnejma nohama do problémů. Takže navrhuju náhradní řešení, který jsem právě vymyslel.“

„A to jako co?“

„Uděláme pořádnej čadivej oheň a počkáme, až sem přijdou chlupáči. Fink se s nima domluví a oni nás zavedou, kam budeme chtít. Při troše štěstí od nich vyzískáme zpátky i Ninu.“

„Ohýnek klidně udělej, ale pochybuju, že někoho přilákáš.“

„Ale jo, oni přijdou, jsou hrozně zvědaví. Tady, Finku, dej si dva loky,“ podal Gowerymu čutoru.

Gowery dvakrát polknul a víc už nic. Ovládl se, i když každá jeho buňka toužila po vodě. Čutora už byla stejně téměř prázdná. Vrátil ji.

„Hodnej kluk,“ pochválil ho Boscho.

Ze zavazadel naložených na oslovi vytáhl mačetu. Hodil ji tak, aby se na jednu otočku zasekla do země.

„Popadni to, Finku. Udělej nějaký dřevo! Pak ti dám třeba zase napít!“

Gowery chytil dřevěnou rukojeť, škubnutím vytáhl mačetu ze země. Klopýtavě se vydal po svahu k nejbližšímu keři.

Po pár krocích se klenuté žebro emitoru rozplynulo v mlžném oparu. Obzor se skokově přibližoval.

Věděl, že ho Boscho zkouší. Může se vzepřít a zaútočit, když má zbraň. Na to je však příliš zesláblý. A nebo může utéct. Utíkat, až se Boschovi ztratí z dohledu, a pak zamířit k bariéře. Jenže Boscho ho dostihne, koneckonců má koně.

I kdyby Gowery unikl, bez kompasu neudrží přímý směr. Začne se motat v kruzích, až zemře žízní.

Takže se rozmáchl a začal sekat do tuhých kmínků suchomilných keřů.

*

„Když vidíme takhle do dálky, znamená to, že z tý dálky vidí oni nás. Nebo ne?“ řekla Wilma. Seděla na přeložené pokrývce, boty zuté, podkolenky svlečené, vrtěla prsty u nohou. Kostkovanou sukni si vyhrnula tak vysoko, až jí vykukovaly krajky na fialových kalhotkách. Kolem ní ležely papíry vyjmuté ze šanonu. Podle toho, co Gowery viděl, to byla stejná složka jako ta, kterou Herr Justin věnoval Hargovi.

Jistě, Herr Justin poslal složku magistru Appeltovi, ten ovšem zemřel. Takže si ji přivlastnila Wilma.

„Co myslíš, Boscho, vidí nás z támhletý divný krajiny, nebo ne?“

„To musíš vědět ty, Wilmo. Ty seš študovaná osoba se spoustou titulů, a já jen kluk, kterýho našli v pralese.“

Dřevo, které vytahali na temeno kopce, hořelo s tichým praskáním a nevydávalo žádný kouř. Proto na ně naházeli co nejvíc šedozelené trávy. Dalo to hodně práce, ale nakonec se z ohniště valil sytě šedý dým. Stoupal kolmo vzhůru. Teprve teď si Gowery uvědomil, že tady, pod Poklopem, nefouká ani nejmenší vánek.

„Čmoudíme tu sotva půl hodiny,“ řekla Wilma. „Ale tam dole, támhle už naše znamení pozorujou celý roky!“

„Přeháníš, Wilmo. Tam dole ještě není zóna hlubokýho času, jen přechodová oblast.“

„Tak nás nepozorujou roky, ale jenom pár dní. Tím hůř pro nás, mají to k nám docela blízko. Co myslíš, přijdou se sem podívat i ti zezdola? Ameisové? Mravenci? Já bych řekla, že jo.“

„Tak to radši uhasíme. Dej se do hašení, Finku, ať už tady není ani čmoudík, ani jiskřička.“

Gowery kopl do ohniště. Rozmetal hořící větve i doutnající trávu do stran a začal je systematicky udupávat. Naštěstí mu zůstaly důkladné polovysoké boty, kterým pár oharků nemohlo ublížit.

„S ameisema bych se potkat nechtěla,“ pokračovala Wilma. „Justin z nich má pěkně nahnáno. Poslal Raulovi fotky. Ukazovala jsem ti je, že jo?“

„Jo, viděl jsem je. Jsou to mrňaví zmetci, ještě menší než já. S nima bych si hlavu nelámal.“

„Jenomže je jich spousta, Boscho. Celý hejna. Justin před nima nakonec utíkal jako zajíc. Jeho muži vystříleli stovky nábojů, přišli o pár koní, dva umřeli. Justin vyvázli jen díky tomu, že ameisové neradi vycházejí sem, do zóny mělkýho času. Tím myslím za tenhle kruh pahorků. Justin ovšem Raula upozorňoval, a to dost důrazně, že je jen otázkou času, kdy ameisové ovládnou pásmo mělkýho času a najdou průchody do vnějšího světa.“

„Zmlkni. Jsou tady.“

„Cože? Kdo? Kdo je tady?“

„Chlupáči. Finku, předveď, co umíš. Vydej ze sebe to nejlepší a Wilma tě zahrne něžnostma.“

„Nešponuj ho, Boscho. Už takhle je dost nalomenej.“

Gowery je viděl také. Jeden, dva… tři… čtyři…

Z křovisek na svahu vykukovali čtyři opičí lidé. Drželi mezi sebou rozestupy patnáct či dvacet metrů, všichni však přišli od východu, tedy ze směru, kde krajina vypadala celkem normálně.

Gowery se přihrbil, aby vypadal menší. Zdvihl ze země větvičku s tuhými lístky, které nestačily strávit plameny. Zlehka větvičkou zamával.

„Musíme jim něco dát,“ hlesl. „Něco sladkého, něco blýskavého.“

„Mám spoustu dárečků,“ zašeptal Boscho. „Cetky, který my, lidi z Pustiny, nade všecko milujeme.“

Wilma se soukala do podkolenek.

„Přestaňte, Wilmo,“ okřikl ji tlumeně Gowery. „Naopak byste se měla svléknout, aby viděli, že jste žena. Nebudou se vás bát.“

„To jako úplně?“ podivila se fraudoktor.

„Do naha.“

„Dělá si z tebe srandu,“ zachechtal se tiše Boscho. „Ale stejně se svlíkni. A co já? Mám si taky všechno sundat?“

„Ne, Boscho, vy nemusíte. Podle vaší velikosti si budou myslet, že jste dítě. Vyndejte nějaké dárečky a pojďte za mnou.“

Zvolna sestupoval po svahu. Pravici si kladl na srdce a pak s ní opisoval široký půloblouk. Znamení přátelství, které ho naučil Arch!-tha. Za sebou slyšel kroky, Boscho mu šel v patách.

Opičí lidé ustupovali, zároveň se přibližovali jeden ke druhému. Zdáli se stejně vysocí jako Arch!-tha, tedy asi metr a půl, ale robustnější. Srst měli světlejší než on, medově nazlátlou. V ostatním se mu však podobali: kolem boků jim visely potrhané zástěrky, holeně měli vybavené imitacemi vysokých bot, předloktí si obandážovali. V rukou svírali oštěpy. Na řemenech, vedených křížem přes trup, jim visely vaky a brašny, utkané z travin či ušité z kůží. Kromě toho se chlupáči ověsili vším možným: korálky, obarvenými kůstkami, špalíkovými totemy, z nichž trčela ptačí peříčka.

Jejich tváře, podobné zvířecím, vyjadřovaly lidské emoce: strach, odhodlání, ale i zcela prostou zvědavost.

Gowery k nim došel na vzdálenost, kterou považoval za rozumnou.

„Rozložte to na zem, Boscho,“ hlesl, aniž se otočil.

„Jo, jasně. Zažil jsem to taky. Přišel za náma jeden zkurvenej misionář a nabídnul nám korálky, zrcátka a lízátka.“

Gowery uslyšel šustění. Ohlédl se. Uviděl, že Boscho rozprostřel na zem přikrývku a na ni urovnal spoustu dárečků.

Vzadu zahlédl Wilmu. Opravdu se svlékla do naha. Pokožku měla mléčně bílou a prsa vytahaná, s pětatřicetiletým působením gravitace si žádné hormonální injekce neporadily.

„Ustupte, Boscho. Odejděte. Oni jsou bojovníci, vy jste pro ně dítě. Budou jednat jenom se mnou.“

„Rozumím, Finku. Děláš to dobře.“

Gowery přešel k pokrývce. Zdvihl do výše šňůru skleněných korálků, gestem ji nabídl chlupáčům a pak ji vrátil na deku. Rozbalil roličku kulatých sušenek. Do jedné kousl, zatvářil se blaženě a pravičkou si spokojeně pohladil břicho. Opět vrátil sušenky na deku.

„Ustupte, Boscho.“

Krok za krokem ustupovali vzhůru do svahu, zatímco chlupáči šli dopředu. Vzrušeně kvokali, skřípali hrdelní řečí, ukazovali na přikrývku. Jeden odvážlivec s nápadně rozčepýřeným obočím uchvátil kulatou sušenku. Kousl do ní, vypoulil oči. Překvapeně zavřískl, až vyprskl spršku drobků. Nacpal si sušenku do papuly. Natáhl ruku po další, drobný chlapík se šibalským výrazem ve tváři mu ji však shrábnul před nosem.

Teď už se na sušenky vrhli i zbylí dva.

Z křovisek se vynořily další chlupaté postavy, od pohledu subtilnější: samičky a mláďata. Bylo jich něco přes deset. Spěchaly k dárečkům, ale opičák s rozčepýřeným obočím se postavil před deku a mával oštěpem ze strany na stranu. Nikoho nepustil dál. Ti, kteří se přiblížili příliš, dostali ratištěm oštěpu přes záda.

Když se uklidnili, začal opičák rozdělovat dárky. Nejprve obdaroval bojovníky, něco rozdal samicím, podělil mláďata. Všichni dostali svůj díl, pouze mrňous, který prve shrábl sušenku, byl záměrně opomenut.

Když skončilo rozdělování, obrátil se opičák ke Gowerymu. Položil si levici na temeno a předvedl ledabylou úklonu.

Gowery mu vykročil vstříc. Rovněž naznačil neznatelnou úklonu.

„Já – Gowery,“ představil se a doplnil to gestem, které odkoukal od Arch!-thy.

„Eff!-ssahu,“ vyrazil ze sebe chlupáč, pravicí se několikrát udeřil do hrudi. Znělo to jako vydechnutí a zasyčení, zcela jistě to však bylo jméno.

„Potřebujeme vodu,“ řekl Gowery. Spojil dlaně do misky a naznačil pití.

„Podejte mi čutoru, Boscho. Tu, která je skoro prázdná.“

Dostal čutoru. Vylil si poslední doušek na dlaň a hlasitě ho vysrkl. Obrátil čutoru hrdlem dolů a zatřepal s ní. Vyteklo pár kapek.

Chlupáčovi blýsklo v očích poznání. Ukázal na čutoru a zachrčel: „Achrr-ua.“

Znělo to jako zkomolenina slovíčka aqua z evropského univerzálu, uměle vytvořeného jazyka, který byl propagovaný v posledních letech před Apokalypsou.

Potom Eff!-ssahu několikrát zuřivě přikývl, až se mu přerostlé obočí rozhoupalo. Otočil se ke svým chlupatým lidem, gestem obsáhl všechny cizince i s oslíkem a strakáčem. Vychrlil pár hrdelních slov. Nakonec si vložil levou dlaň pod pravou paži.

„Právě nás vzal do ochrany svého podpaží,“ vysvětlil Gowery.

„To je od něj hezký,“ hlesl Boscho.

„Myslí si, že jsme rodina, která zabloudila. Otec, matka, dítě. Taky si myslí, že bez jeho pomoci zahyneme žízní.“

„Divím se, že nás prostě nezkusí zabít. Nebo alespoň obrat o majetek.“

„Třeba na to dojde. Zůstaňte ve střehu, Boscho.“

Vzadu zapištěla fraudoktor Wilma. „Nesahejte ně mě! Boscho! Ať na mě nesahají! Ať nesahají na moje věci!“

Chlupáči ji obklopili v těsném kruhu a dotýkali se jí konečky prstů. Sahali na její černé culíky, ale i na prsa a na zadek. Osahávali kostkovanou sukni i boty, které si odložila do trávy.

„Vydrž to, Wilmo, ono je to přestane bavit,“ řekl Boscho. Dal si záležet, aby z jeho hlasu nezazněla hrozba.

„Oni hrozně smrdí! A chmatají mi až do prdele!“

Gowery ráznými kroky došel k Wilmě. Rozhrnul kruh opičích lidí, majetnicky položil fraudoktor paži kolem ramen. Pomohlo to. Chlupáči ustoupili. Ohlédli se po vůdci, aby zjistili, co on na to.

Eff!-ssahu nerudně zavrčel a mávl oštěpem, takže nechali Wilmu na pokoji. Místo toho se shromáždili kolem osla a koníka. Strakáč nervózně frkal a hrabal kopytem, nejspíš ho dráždil jejich pach.

„Už se můžu obléct?“ hlesla Wilma.

„Už jo,“ souhlasil Gowery. Cítil radost z malého vítězství, kterého nad ní právě dosáhl.

Nervózními pohyby na sebe natáhla fialové kalhotky, krajový korzet, kostkovanou sukni i halenku se zažloutlými skvrnami zaschlého potu. Nakonec oblékla i vestičku. Z kapsy vytáhla pouzdro s cigáry a zapálila si. Když vyfoukla dým, chlupáči začali gesty vyjadřovat úlek a pustili se do podrážděného skřečení.

„Radši to típněte,“ řekl Gowery a ona ho poslechla.

Vůdce chlupáčů Eff!-ssahu frázovaně zachrčel. Znělo to nějak jako: „Achrr-ua, achrr-ua.“ Mávl pazourou a na dotvrzení slov zahýbal rozježeným obočím.

„Dovede nás k vodě,“ řekl Gowery. „Jdeme.“

„Jo,“ hlesl Boscho. „Popadni osla za uzdu.“

Gowery šel pro osla a uviděl, jak od země stoupá dým. V trávě doutnala odhozená cigareta. Šlápl na ni a pečlivě ji udusil. Kousek vedle se něco lesklo. Malý stříbrný zapalovač fraudoktor Wilmy.

Předklonil se a předstíral, že zavazuje botu. Ve skutečnosti si ji rozvázal. Nenápadně sebral zapalovač, vsunul ho do boty a zase došněroval tkaničku.

Zapalovač mu může poskytnout výhodu. Nebo, pokud Boscho zjistí, že zapalovač sebral, slízne Gowery pár facek. Ale byl ochoten to risknout.

*

Určitě šli mnoho hodin, Gowery je však dobře využil. Spřátelil se s malým lovcem, který předtím vyfoukl vůdci tlupy kulatou sušenku.

Mrňous se jmenoval Sish!-mi se zdůrazněným há před vykřičníkem. Nějaký čas trvalo, než si s Gowerym vytvořil odpovídající slovní zásobu, která sestávala jak z chrčivých zvuků, tak z posunků a grimas. Chlupáč při řečnění potřeboval obě ruce, takže co chvíli podal oštěp Gowerymu. Ten mu ho zase vrátil, když chtěl gesto zopakovat. V družné zábavě si podávali oštěp mezi sebou, na což vůdce tlupy zpočátku reagoval nerudně, výhružně mával obočím a chrčením dával Sish!-mimu najevo, že by se měl mírnit. Pro Goweryho i Sish!-miho to však byla příliš velká zábava, než aby se nechali zastrašit. Eff!-ssahu nakonec rezignoval.

Gowery úplně zapomněl na únavu i žízeň. Chvílemi ho však roztřásla drobná zimnice, nejspíš měl horečku.

Když už si začali rozumět, pustil se Sish!-mi do vyprávění komplikované historky, ve které mladá samička podváděla partnera s jinými. Pohlavní akt předváděl tím, že si tloukl pravou pěstí do otevřené levice, což dělal téměř pořád a smál se u toho klokotavým smíchem. V chůzi je obklopil hrozen opičích lidí, kteří pozorně naslouchali, občas historku okomentovali a tu a tam se rozesmáli – někteří klokotavě, jiní chrčivě. Část chlupáčů se však držela vpředu s vůdcem, ostentativně dávali najevo, že je Sish!-miho vyprávění nezajímá.

*

„Nějak jich přibejvá,“ řekl Boscho. „Jen aby je nenapadlo, že nás opravdu sejmou.“

Do této chvíle je doprovázelo patnáct chlupáčů, teď se však zleva přiblížila další tlupa.

Eff!-ssahu dal chraptivý pokyn a jeho výprava se zastavila. Počkali, až k nim další chlupáči dojdou.

Příchozí si s Eff!-ssahuem vyměnili pár skřeků a gest. Okamžitě bylo jasné, že Eff!-ssahu je rovněž jejich svrchovaným vůdcem. Noví chlupáči pokukovali po Gowerym, Boschovi, Wilmě i po jejich dvou zvířatech, Eff!-ssahu však dal jasně najevo, že návštěvníci jsou pod ochranou jeho podpaží.

Pak se Eff!-ssahu obrátil ke Gowerymu a párkrát bodl oštěpem do vzduchu, což doprovodil několika posunky.

„Chystají se na lov, v blízkosti jsou zvířata,“ vysvětlil Gowery. „Zve mě, abych se přidal.“

„Chceš prásknout do bot, Finku?“ zeptal se Boscho.

„Ne, nechystám se utéct. Měl bych jít s nimi, je to pocta. Odmítnutí by bylo nezdvořilé. Můžete tady počkat s ostatními,“ ukázal na samice a mláďata, které si sedaly do šedozelené trávy. „Nebo se přidejte k lovecké výpravě, Boscho, dohodnu to. Koneckonců jste jakoby můj syn. Oni pochopí, že vás chci vyškolit. Ale fraudoktor jít nemůže.“

„Ne, ona jít nemůže,“ přikývl Boscho. „Ženy se lovu neúčastní, to by přineslo smůlu.“

„Já tu s chlupáčema nezůstanu,“ zaprotestovala Wilma. „Zase by mě ošmatávali. Kdo ví, kam by mi strčili ty nenechavý prsty.“

„No jo, Wilmo, dobře,“ řekl Boscho. „Počkám tady s tebou. Jen se mi nechce pouštět Finka samotnýho.“

Gowery pokrčil rameny: „Můžu odmítnout, ale nejspíš tím ztratím jejich respekt. Teď jsou přátelští, berou mě jako partnera, to by se však mohlo změnit. Je mi jasný, že je dokážete pobít všechny, Boscho, my ale potřebujeme, aby spolupracovali, ne? Slibuju, že neuteču. Vrátím se. Jsem slabej jako moucha, nejspíš mám horečku. Koneckonců tu zůstanete s jejich samicema a mláďatama. Když jim začnete ubližovat, chlupáči na oplátku ublíží mně.“

„Jo, dobře. Jenže – co když je to léčka? Co když tě bodnou oštěpem do zad, Finku?“

„Vám na mně najednou nějak záleží, Boscho. Tak budu mrtvej, no a co? Co se tím pro vás změní? Nic. Když mě ale nezabijou, bude to znamenat, že jsou skutečně přátelští. Pak od nich dostanete všechno, co chcete. Na vašem místě bych to risknul.“

„No dobře, tak si jdi…“

Eff!-ssahu už nervózně chrčel, dával najevo, že Gowery zdržuje.

„Jdu,“ oznámil mu Gowery. Dvěma prsty předvedl znak pro chůzi.

Kapitola čtrnáctá:

Zelené údolí

Lovecký oddíl, zahrnující zhruba deset samců a nádavkem i Goweryho, vyrazil vpřed. Po chvíli se od něj odštěpila trojice, která odběhla kamsi napravo. Zbytek šel dál. Ušli necelý kilometr a pak se stal malý zázrak. Mezi dvěma nepatrnými pahorky, tak nízkými, že by si jich Gowery nevšiml, se otevřel průchod do nížiny.

Do zelené nížiny.

Prošli jakýmsi úvozem, širokým sotva deset metrů, mělce zahloubeným pod okolní terén. Sestupovali dolů, s každým krokem se zvyšoval dohled. Chvíli se zdálo, že se zelená pastvina rozkládá do nekonečna, pak však Gowery uviděl, že je to jen kotlina, ze všech stran obklopená svahy. Pánev o průměru nějakých deset kilometrů. Nebo možná dvacet. Nebo pět. To se prostě nedalo odhadnout.

Po pár krocích se dohled opět snížil, okraje kotliny zmizely v rozmlženém oparu.

Tráva byla sytě zelená, šťavnatá, sahala Gowerymu až ke kyčlím. Ostře voněla silicemi a cvrlikal v ní nějaký hmyz. Gowery se s rozkoší nadechl omamné vůně. Ohlédl se a uviděl, že nesestoupili nijak hluboko, nanejvýš deset metrů pod původní terén. Tak to odsud alespoň vypadalo.

Eff!-ssahu tiše zavrčel, píchl k zemi. Naznačil Gowerymu, aby se skryl. Gowery to udělal. Klekl si a ztratil se ve vysoké trávě.

Přikrčení lovci se roztáhli do širokého půlkruhu, opatrně vykukovali přes vrcholky travin. Čekali.

Nějakou dobu se nic nedělo. Pak jeden z lovců varovně zasyčel. Země se maličko chvěla. Něco se blížilo. Po chvíli už to Gowery zahlédl: stádečko zvířat v počtu asi dvaceti kusů.

Zvířata se přibližovala podivným způsobem. Popoběhla, zastavila se, nervózně se rozhlížela. Když pak sklonila rohaté hlavy do trávy, aby se napásla, něco je vyplašilo. Takže zase popoběhla. Cosi je zahánělo k půlkruhu číhajících lovců. Gowery si byl jistý, že je sem tlačí trojice chlupáčů, která se prve odpojila.

Po chvíli už bylo zřejmé, že se stádo skládá z vůdčího samce, zhruba deseti dospělých samic a zbytek tvoří mláďata. Podobali se zubrům nebo snad bizonům.

Gowery znal zubry i bizony jen z obrázků, v jeho době už žádní nežili. Věděl však, že to byli pořádní mackové, širokoplecí, vysocí přes tři metry. Těmhle zůstaly zubří proporce, v kohoutku však měli nanejvýš dva metry. I tak mohl každý dospělý jedinec vážit desetkrát tolik co průměrný chlupáč.

Gowery ucítil závan pižmového pachu. Zubříci rovněž navětřili ukryté lovce a znervózněli ještě víc. V tomhle světě pod Poklopem nebylo možné ukrýt se za větrem, protože tu žádný nevál. Pach se šířil do všech stran.

Vůdčí býk koulel očima, natáčel mohutnou hlavu do stran, vztekle funěl. Bylo zřejmé, že by ukryté lovce snadno roznesl na kopytech, pokud měl ovšem kopyta, a ne paznehty.

Eff!-ssahu poznal, že přišla pravá chvíle. Vztyčil se z trávy, zamával oštěpem a zaječel z plna hrdla. Býk po něm okamžitě vyrazil.

Eff!-ssahu zakličkoval do strany, hluboce se předklonil, nad vrcholky travin náhle vykukovala jen jeho šošolka.

Teď už se z trávy vymrštili i ostatní. Řvali, mávali zbraněmi, hned se však rozprchávali do stran. Býk vyrazil po jednom, pak po dalším, nakonec se zastavil. Rozhlížel se, vztekle potřásal velikou hlavou.

Ječící lovci přebíhali sem a tam, takže to vypadalo, že je jich mnohem víc. Obklopili stádo, na jednom místě však nechali volný prostor, aby mohla zvířata uniknout.

Část samic s mláďaty využila nabídnutou únikovou možnost. Vymanila se z obklíčení a obloukem zamířila do otevřené pláně. Vůdčí býk pochopil, že se mu stádo rozutíkává. Zafuněl, rozběhl se a prorazil řídkou rojnici lovců, kteří mu hbitě uhýbali z cesty.

Do průrvy vytvořené býkem se drala další zvířata. Než však proběhla všechna, Eff!-ssahu zaskřečel a vrhl oštěp. Zasáhl opožděnou krávu, které se drželo odrostlé tele.

Kráva žalostně zabučela, tím však povzbudila unikající kusy k většímu spěchu. Chviličku to vypadalo, že se pro ni vrátí býk, ten se však nakonec rozběhl za ostatními.

Kráva a malý býk zůstali sami. Do obou se vzápětí zabodly další oštěpy, které už lovci neházeli, ale drželi v pěstích.

Bylo to rychlé.

Kráva i malý býk se v jednu chvíli pokoušeli uniknout, pak už leželi na bocích, z ran jim vytékala krev, vyvalené oči matněly.

Prudce oddechující Eff!-ssahu kývl na Goweryho, obřadně ho pozval ke kořisti. Ten doklopýtal k dodělávajícímu teleti a padl na ně. Přisál se k jedné z ran a lokal proudící krev.

*

Nejlepší ze všeho byla voda.

Hned poté, co se nalokali krve, se lovci rozdělili na dvě skupiny. Jedna parta se pustila do stahování krávy a telete, druhá začala kopat studnu. Kromě toho vyčlenili bojovníka, který vyběhl ven z údolí, postavil se nalevo od úvozu a začal tlouct do malého bubínku. Svižně vyklepávaný rytmus se rozléhal do daleka.

Kopáči studny nejprve v širokém kruhu vytrhali trávu. To šlo nad pomyšlení snadno. Prostě popadli trs do hrsti, zatáhli a tráva šla ven i z kořínky.

Pečlivě odstranili vrchní humózní vrstvu silnou asi čtvrt metru. Pod ní narazili na hnědé, velmi lehké oblázky o průměru od jednoho do tří centimetrů. Nejspíš to nebyly opravdové oblázky, ale expandovaný perlit, před Apokalypsou hojně používaný jak ve stavebnictví, tak v zahradnictví.

Na vyhazování perlitu měli podélně přeložené kusy tvrdé kůže, původně připevněné k brašnám a vakům. Když kůži rozevřeli, vznikla primitivní lopatka, se kterou jim šla práce rychle od ruky. Za chvíli stáli v nálevkovité jámě, hluboké necelý metr, do které rychle prosakovala voda.

Nastala poslední fáze. Chlupáči bodali do dna jámy oštěpy, páčili a za skřípění a bublání cosi vylamovali. Vylomené kusy vyhazovali ven. Gowery si jeden úlomek prohlédl: byla to světlounce šedá, velmi křehká porézní hmota.

Teď už voda přímo tryskala. Během několika okamžiků se jáma změnila v kruhové jezírko, do kterého naskákali skoro všichni. Ani Gowery neodolal. Dosyta se napil, i když si v té vodě vymáchali chlupáči nohy, a dokonce i umolousané bederní zástěrky.

To už sem úvozem přicházely samice s mláďaty a nesly s sebou otýpky nalámaných větví. S nimi dorazili také Boscho s Wilmou, oslíkem a strakáčem.

Samice vyndaly ze zavazadel pohárky a skládací kbelíčky. Za radostného skřehotání nabíraly vodu, hlasitě ji chlemtaly a dávaly pít mláďatům. Oslík i strakáč se nedali zadržet. Prodrali se davem k okraji tůně, sklonili hlavy a sáli jako parní čerpadla.

„Kde se tady vzala voda?“ zeptal se Boscho.

„Vykopali díru, a najednou tu byla,“ vysvětlil Gowery. Ukázal mu kus porézní hmoty, vylámané z podloží: „Nejspíš je tady nějakej drenážní systém.“

„Jo, jasně. Dovnitř teče ta obrovská řeka. Někam se voda musí podít.“

Zamrkal na Goweryho: „Dodržels, co jsi slíbil, Finku. Nezkusil jsi žádnou levárnu. Máš u mě malý bezvýznamný plus, víš, jak to myslím… Co se to děje? Jdou sem další chlupáči, nebo se mejlím?“

Úvozem scházela další tlupa opičích lidí. Její příslušníci byli rovněž chlupatí, oblečení do zástěrek, ověšení zavazadly i amulety, lišili se však tím, že si za uši zastrkali ptačí peříčka. S místními se zdravili skřeky i posunky, zároveň vzrušeně ukazovali na stažená a částečně rozporcovaná zvířata.

U kořisti stál Eff!-ssahu a tvářil se důležitě. Kromě lovců, kteří se nalokali krve, zatím nikdo nedostal ani kousíček masa.

Pak Eff!-ssahu zaskřečel. Chlupáči se přestali ráchat v tůni a způsobně se shlukovali do skupin. Rytmické bubnování na vršku utichlo.

„Začne rozdělování kořisti,“ řekl Gowery.

„Jo,“ souhlasil Boscho. „Přinesli si dřevo a maso si opečou. Nejspíš tady nějakou chvíli zkejsneme. Odstroj strakáče, Finku.“

Gowery shodil z koníka brašny a prázdné vaky na vodu, nakonec mu sundal i sedlo. S nákladem na oslovi si Boscho poradil sám. Prázdný postroj oslíkovi nechal, byl lehký a nijak mu nepřekážel.

Fraudoktor Wilma si prohledávala kapsičky na vestě: „Neviděl jsi můj zapalovač, Boscho? Kam jsem ho jen mohla založit… tam na vršku mi asi vypadl. Jak jste na mě spěchali.“

Boscho jí obloukem hodil malou krabičku: „Tady máš sirky, Wilmo. Dávej na ně pozor, víc jich ode mě nedostaneš.“

„Ty už další sirky nemáš? Vždyť je budeme potřebovat!“

„Ale jo, mám ještě pár škatulek. Ty už ti nedám, akorát bys je zase zašantročila.“

*

Na zabité krávě s teletem se činilo několik lovců. Krájeli maso na dlouhé proužky, které Eff!-ssahu rozdával příchozím. Každý dostal porci odpovídající jeho fyzické velikosti a zřejmě i významu. Každý také vyjádřil Eff!-ssahuovi respekt tím, že si položil levou dlaň na temeno a uklonil se.

Oslík i strakáč, zbavení nákladu, se popásali na šťavnaté trávě, Wilma se posadila na přikrývku. Přikrmovala se sušenkami ze zásob, pokuřovala u toho cigaretku a listovala v písemnostech, které si rozložila kolem sebe. Gowery a Boscho si sedli do trávy a malými sousty oždibovali syrové maso. Mohli se sice vnutit k některému z ohýnků a maso si osmahnout, měli však příliš velký hlad a nechtělo se jim čekat.

Kolem posedávali chlupáči. Ani příliš nerozprávěli, jen se svědomitě starali o své příděly masa. Kůže, stažené ze zvířat, ležely rozprostřené opodál, obrácené krvavou stranou navrch. Rojil se kolem nich hmyz, ale zdaleka ho nebylo tolik, kolik by se slétlo ve vnějším světě.

„Je jich tady přes padesát,“ řekl Boscho. „To odporuje teorii malejch divokejch skupin, ne? Tlupa by měla mít okolo patnácti členů, aby se uživila. Co říkáš, Finku?“

„Řekl bych, že se tu sešlo několik tlup,“ nabídl Gowery vysvětlení. „Takhle to tady asi funguje. Když tlupa uloví větší kořist, přizve i ostatní.“

„Když jsem byl děcko, mívala moje tlupa nanejvejš deset živáčků. Kolem se potulovalo pár dalších tlup, ale rozhodně jsme se nedělili, spíš jsme se navzájem vytlačovali z lovišť. Často jsme hladověli, ve zlejch dobách jsme neulovili nic než pár veverek. Vzpomínám na jednu dlouhou zimu, kdy jsme snědli dědečka. Říkám dědečka, ale byl starej jako já teď, kolem čtyřiceti. V pralese se stárne rychle.“

Gowery mlčel. Mohl mu vysvětlit, že v obvyklých podmínkách musí tlupy spolupracovat. Především si vyměňují mladé samce a samice ke spáření, aby se nerozběhla degenerace vyvolaná příbuzenským křížením. Jenže proč se chlubit vědomostmi, když o ně Boscho nestojí?

„Byl jsem si jistej, že se nás pokusí bodnout do zad nebo že nás alespoň okradou,“ řekl po chvíli Boscho. „Ale oni ne. Jsou féroví.“

„Jsou naprosto neagresivní,“ přikývl Gowery. „Nechápu, proč je Herr Justin tak pronásleduje.“

„Jsou to hrozní zloději,“ vysvětlil mu Boscho. „Poberou, na co přijdou, ať je to k jídlu, nebo ne. Jeden čas se jich prej vyrojilo z Polygonu děsně moc. Zásluhou Herr Justina jich znatelně ubylo, nechal jich pobít stovky.“

„Jsou to přece vaši muži, kteří je vraždí,“ upozornil ho Gowery. „Teď mám na mysli lovce, které zdánlivě najal Herr Justin, ale ve skutečnosti jim velíte vy, Boscho.“

„Ano, jsou to moji podřízení. Většina z nich byla v akci už dávno, ztratili disciplínu. Herr Justin je štědře platí za každou mrtvolu, prostě se nedají udržet.“

„Vy jste s chlupáči vyjednával, že, Boscho?“

„Jo, pokoušel jsem se o to. Rozdal jsem jim skoro všechno, co jsme přivezli, a ještě jsem jim nabídl jednu hezkou holku. Výsledek veškerej žádnej.“

Gowerymu připadalo absurdní, že tady s Boschem sedí bok po boku, okusují příděly syrového masa a rozprávějí jako nejlepší přátelé. Věděl, že by neměl Boscha dráždit, přesto se zeptal: „Pokud vím, tak jste na té farmě strávili zhruba čtyři měsíce. Celou tu dobu jste víceméně nic nedělali. Co jste vlastně měli v plánu?“

Boscho se mu podíval do očí a zatvářil se přísně, ale pak se zasmál: „Jsi zvědavej, co? Kdo je zvědavej, bude brzo starej… Ale že mám dobrou náladu, tak ti to prozradím. Nejdřív jsme prováděli průzkum. Krmili jsme chlupáče, zatímco kolem objížděli zmagoření fousáči a stříleli je šípama. To nemohlo fungovat a taky to nefungovalo. Dvakrát jsem byl pod Poklopem, abych se rozkoukal. Pokaždý asi den, venku zatím uběhlo sotva pár hodin. Vždycky se mnou byl Ferlingetti. Wilma byla dva měsíce k nepoužití. Když zmizela z dohledu kolegů z Institutu, začala do sebe prát jednu injekci za druhou. Tvrdila, že konečně našla elixír mládí. Omládla, to je fakt, ale otázkou je, jestli za pár tejdnů zase nezestárne… Jak si tak prudce mládla, dokázala prospat dvacet hodin denně… Čtyři měsíce jsme víceméně promarnili, v tom máš úplnou pravdu. Už nám zbejvaly jen dvě možnosti: buď to vzdát a vrátit se na zimu do civilizace, nebo jít pod Poklop a rozštípnout to. Jsem rád, že jste přišli vy tři, ty, Oggerd a doktor Hargo. Popohnali jste nás, usnadnili mi rozhodování… Abych řekl úplnou pravdu, naše zadání ohledně Polygonu je úplně na hovno. Náš současnej patron má, jak to jen říct, potíže s plánováním. Navíc je trošku impulzivní.“

„Rozmarnej?“

„Jo. To je správný slovo. Rozmarnej. Hele, Finku, že ty začínáš tušit identitu našeho patrona? Tak s tím přestaň. Jestli našeho patrona odhalíš, tak tě budu muset podříznout. A to bych nerad, protože jsem k tobě docela přilnul, víš, jak to myslím.“

V tu samou chvíli Eff!-ssahu zaskřečel.

„Něco se děje?“ znejistěl Boscho.

„Nevím…“

„Támhle někdo utíká!“

Po svahu pelášil lovec, který byl nahoře na hlídce. Skřečel a mával oštěpem.

Chlupáči se zvedli ze země, zahemžili se. Samice s mláďaty se shlukly do houfu, ozbrojení samci se rozestavili kolem nich.

Eff!-ssahu se za mohutné gestikulace dohadoval s hlídačem, který je přiběhl varovat. Do skřečivého hovoru se vměšovalo několik dalších samců.

„Naložíme zvířata. Wilmo! Vstávej!“ křikl Boscho.

Fraudoktor vyskočila na nohy a ukázala na roztahané písemnosti: „Musím to zabalit!“

„Pro všechno na světě, Wilmo! Přestaň panikařit! Hlavně tu nezapomeň sirky!“

Gowery hodil na strakáče deku a sedlo. Vaky už měli naplněné vodou, takže je stačilo jen zavěsit. Boscho mezitím strojil oslíka.

Skřečení chlupáčů zesílilo. Zničehonic se část z nich odtrhla od chumlu a rozběhla se vzhůru úvozem.

„Támhle!“ ukázal Boscho.

Z pláně se přibližovala rojnice modrých postaviček.

Gowery zamžikal očima. Opravdu modrých? Takový byl jeho první dojem, teď si však nebyl jistý.

„Vyskoč do sedla, Wilmo!“

„Musím poskládat Justinovu zprávu!“

Boscho popadl složku s papíry a vrazil ji do sedlové brašny.

„Jde o kejhák, Wilmo! Vyskoč do sedla! Tohle jsou ameisové!“

Zasunula botu do třmenu a vyhoupla se na strakáče. Jak vnitřní strana jejího stehna sklouzla po kůži sedla, zavrzalo to.

„S tím jsem nepočítala,“ zanaříkala. „Budu mít stehna odřený do krve…“

Boscho přiskočil k oslíkovi, z nákladu vytáhl dlouhou tyč, která vypadala jako výztuha postroje. Čímsi cvakl, z tyče se vyklopila dlouhá úzká čepel. Boscho ji mávnutím narovnal. Čepel zapadla do kovového pouzdra a zůstala ve vztyčené poloze. Náhle už to nebyla tyč, ale kopí.

Wilma vytáhla ze sedlové brašny pistoli, která původně patřila špehovi jménem Faustus.

„Schovej tu pistoli, Wilmo! Vezmi si tohle!“

Boscho zalovil ve vaku na oslíkově hřbetě a vyndal plochý balíček. Dlouhou čepelí rozřízl obal z voskovaného plátna.

„Chytej, Wilmo!“

Tyhle balíčky, původně ukryté pod podlahou farmy šílenců, skrývají něco důležitého. Gowery se právě dozví, co to je.

Ve Wilmině ruce se objevil rudošedý váleček. Dynamitová patrona. Zastrčila si ji za blůzu a už sahala do balíčku pro další. Celkem jich tam bylo šest. Dvě skončily ve Wilmině záňadří, zbylé čtyři nacpala do sedlové brašny.

„Máš sirky, Wilmo?“

„Jo, tady v kapsičce!“

Gowerymu už je to jasné, oslík nese spoustu dynamitu.

„Hlídej osla, Wilmo! Zahákni si jeho uzdu na sedlovou hrušku! Tady! Vezmi si ji! Držíš? Finku! Jdeme!“

Rojnice modrých pěšáků je blízko, chlupáči se v dlouhém proudu hrnou vzhůru úvozem. Páchnou strachem. Teď se k nim přidávají i Gowery, Boscho a fraudoktor s oběma zvířaty. Jsou poslední.

Nahoru jim to netrvá ani minutu.

Jsou venku, Gowery se mimoděk ohlíží. Oba postranní vršky se opět změnily v nepatrné pahrbky, zelené údolí je pryč.

Kolem panuje nevýslovný zmatek.

Samozřejmě to byla past. Rojnice modrásků vehnala chlupáče nahoru, tam však číhala záloha.

„Ameisové!“ ječí Wilma. „Vážně jsou to oni! Ameisové!“

Teď je Gowery vidí zblízka: jsou to mrňaví humanoidi, ještě menší než Boscho. Drobná těla jim pokrývají modré skvrny, od krku dolů jim visí dlouhé pruhy modře obarvené tkaniny.

Je jich spousta. Obklopují dav opičích lidí, mávají holemi, vřeští vysokými dětskými hlásky. Nad hlavami roztáčejí jakési zauzlované provazy.

Utéct do údolí už není možné, z nezřetelného úvozu vybíhají další modrásci.

Řev. Jekot. Zmatek.

Vysoký Gowery má dobrý rozhled. Vidí, jak z rojnice modrásků vylétla síť a polapila mladou samičku vystrkanou na okraj davu. Okamžitě k ní spěchají tři modrásci. Chytají síť a vlečou ji i s úlovkem za záda soukmenovců.

Trojice chlupáčů se pokusila prorazit. Podařilo se jim to, ale je možné, že je nechali projít. Tři uprchlíci utíkají do pláně porostlé nízkými keři. Modrásci po nich házejí provazy na koncích zatížené kameny.

Dvěma chlupáčům omotávají provazy nohy, ti padají. Na každém okamžitě leží pětice modrých ameisů. Poslední chlupáč uniká, je však jedním z mála.

Teď už si Gowery uvědomuje, že za zády modrásků stojí nějací další tvorové, vyšší a robustnější, ustrojení do sytě modrých kazajek a přilbic. Gestikulují, jejich hlásky jsou posazené tak vysoko, až z nich vibrují zuby v dásních.

Jasně. Tihle pořízci tomu velí. Jsou to koordinátoři. Šéfové.

Gowery si dokonce všiml, že pár koordinátorů drží na vodítkách zubožené, vyhublé chlupáče. Je zřejmé, že si je přivedli s sebou. Zajatí chlupáči jim posloužili jako honicí psi, vyčenichali kořist.

Modrásci chtějí zajmout chlupáče živé. Používají sítě, vrhací lana a hole. Žádné bodce nebo čepele.

Boscho drží skládací kopí svisle, aby nikomu neublížil. Opičí lidé do něj strkají, posouvají ho sem i tam.

„Kurva!“ ječí Boscho. „Tady se nemám kde rozmáchnout!“

„Udělám díru,“ křičí ze sedla strakáče Wilma. „Připrav se, mrňousku! Udělám díru a projdeme skrz!“

Vytahuje ze záňadří dynamitovou patronu, rozškrtává sirku o holeň vysoké boty. Doutnák srší. Wilma se staví ve třmenech, odhazuje dynamit přes hlavy chlupáčů.

„Házíš jako holka,“ neodpustí si Boscho.

Jekot. Ryk. Hmyzí repetění.

Výbuch.

Země se chvěje, vzhůru vylétají kusy drnů. A také kusy chlupáčů a modrásků. Všichni mají rudou krev. I ti modří.

„Jdeme! Jdeme!“

Chlupáči využívají nabídnutou šanci. Proudí dírou v kordonu, prchají do pláně. Strhávají s sebou i strakatého koníka, v jehož sedle se natřásá Wilma. Za Wilmou, na dlouhém úvazu, cupitá oslík. Gowery a Boscho se snaží držet krok.

Koordinátoři pronikavě cvrlikají. Tlučou malé modrásky obušky, nutí je, aby znovu sevřeli obklíčení. Už to však není možné. Opičí lidé se za kordonem rozptylují, ve skupinkách mizí ve spásonosných keřích.

„Pozor!“ ječí Gowery. „Hrne se sem záloha!“

Zprava se přibližuje oddíl modrásků. Tihle nemají ani sítě, ani poutací šňůry, ale krátké oštěpy se zubatými hroty.

Malý Boscho nevidí nic. Povyskakuje, ale stejně je to k ničemu.

„Zabočte doleva, Wilmo!“ ječí Gowery. „Zabočte!“

„Vy šmejdi,“ chichotá se fraudoktor. „Ochutnejte dobrůtku tetičky Wilmy, chichichi-chichichi!“

Doutnák srší. Wilma odhazuje dynamit.

Moc blízko.

„Hodila jste to moc blízko, Wilmo!“ řve Gowery. „Rychle pryč!“

Přebíhá k hlavě strakáče, bere ho za uzdu, otáčí ho. Táhne ho pryč od patrony.

Pozdě.

Země se chvěje, vzhůru vylétají kusy roztrhaného masa. Tlaková vlna se opírá fraudoktor do zad. Wilma se hluboce předklání, až práskne nosem mezi strakáčovy uši.

Napřimuje se: „Nic mi není, chichichi!“

Strakáč vyráží prudkým skokem vpřed. Dlouhá oslíkova uzda, připevněná k hrušce sedla, se napíná.

Škub!

Podle ostrého křustnutí se oslíkovi ulomil zub.

Oslík už toho má dost. Rozbíhá se do pláně, pryč od strakáče, v běhu bolestivě hýká. Po zemi se smýká dlouhá uzda, která se buď přetrhla, nebo uvolnila.

„Finku! Ten osel! Chytni osla!“ ječí Boscho.

Gowery utíká za vyděšeným zvířetem, kterému překážejí prchající chlupáči. Předklání se, zachytává plouhající uzdu.

„Mám ho!“

„Ujížděj, Wilmo, ujížděj!“ ječí mu za zády Boscho. „Wilmóó! Ujééď!“

Gowery se ohlíží. O vteřinu později už by nezahlédl nic, teď však vidí tohle: Od Wilmy, vzdálené třicet metrů, se táhnou napjaté šňůry. Nejspíš ji chytili do nějakých las.

A Boscho? Ten je pár kroků od Goweryho. Místo aby zachraňoval Wilmu, raději se drží blíž k oslovi. Nejspíš nechce přijít o náklad dynamitu.

Strakáč se kácí na bok. I s Wilmou v sedle.

Pak už z Wilmy není vidět nic, Gowerymu brání ve výhledu jak vrcholky keřů, tak hemžící se modrásci.

„Wilmóó! Wilmóó!“ ječí Boscho.

Vstříc mu pospíchá rojnice modrásků, vybavená jak poutacími šňůrami, tak oštěpy. V zádech jim klusají tři robustní koordinátoři.

Boscho se kličkou vyhýbá vržené síti, uhýbá dvěma lasům a jedné poutací šňůře. Mžikem je u rojnice. Prudce zabočuje, běží podél a víří skládacím kopím. Je neuvěřitelně rychlý. Jak utíká, skládají se za ním modrásci jako kostky domina. Někteří jsou zabiti čistě, jiní piští vysokými dětskými hlásky. Z těch i oněch chlístá rudá krev.

Ke Gowerymu dobíhají zbytky houfu, rozprášeného druhou dynamitovou patronou. Nepřichází s nimi žádný koordinátor, což je pro Goweryho výhoda. Jsou dezorientovaní, rozptýlení. Gowery může brát jednoho po druhém.

Zvedá pravou nohu, balí ji pod sebe, až se mu pata dotýká zadku. Pak ji vymršťuje vpřed. Špička těžké boty nabírá nejbližšího modráska do brady s takovou razancí, až to nebožáka zdvihne do výšky. Je slyšet křupnutí sraženého vazu.

Gowery, aniž by přešlápl, provádí pérový kop do strany. Znovu křupnutí. Tentokrát není smrtící, pouze popraskalo pár žeber.

Předloktím vykrývá kopí, kterým po něm kdosi bodl. Na kryt následuje úder pravicí: pěkně po přímce se závěrečným vytočením pěsti. Aniž to Gowery plánoval, šroubovitý pohyb zamačkává jakýsi nos hluboko do lebky.

Kryt, kryt, kop, přešlápnutí. Na závěr kop s otočkou. Přizabil dva další a vycouval z hrozícího obklíčení.

Kopnutí jsou vypočítána tak, aby zneškodnila průměrně narostlého chlapa. Modrásci jsou poloviční, každý zásah má devastující účinky. Bez koordinátora jsou bezradní, vlastně se jen tak motají. Jde to snadno. Jako by Gowery zašlapával mravence.

Náhle je tu Boscho. Víří skládacím kopím, přesekává modráskům tenké krky jako na běžícím pásu. Když má zabitou první dvacítku, což mu netrvá ani deset vteřin, obrací se zbytek na útěk.

„Přestaň si tady hrát, Finku! Musíme najít Wilmu… Do prdele! Ten osel!“

Vyděšený osel se znovu pokusil uprchnout. Obloukem se vyhnul zmasakrovanému oddílu modrých, zabočil do keřů, tam se plouhající uzda zamotala do větví. Snadno ho dostihli.

Tím však znovu změnili místo a směr.

„Vidíš Wilmu, Finku? Kurva! Seš vysokej, tak se rozhlídni!“

Před chvílí tady probíhal boj na život a na smrt, teď je však krajina klidná. Zůstala tu spousta mrtvol, ale už žádní živí.

Zvířený prach se usazuje.

Gowery povyskakuje: „Nevidím ji. Nevidím ani ty dva pahorky, mezi kterejma jsme šli do tý kotliny. Úplně se rozplynuly… Támhle je kráter po dynamitu. A támhle zase hromada mrtvejch modrásků, kterou jste tam tak šikovně vytvořil, Boscho. Takže máme dva body. Když těma bodama proložím přímku, tak… že by to fungovalo?“

„Cože? Co funguje?“

„V dálce jako bych viděl obláček prachu!“

Boscho se opřel o násadu skládacího kopí a povyskočil.

„No jo, vážně,“ připustil. „Něco tam je! Jdeme!“

Proběhli pásem křovin, zamířili do zdánlivě prázdné krajiny. Z trsů šedozelené trávy vykukovala nízká skaliska známých typizovaných tvarů.

„Támhle v dálce je zvířenej prach! Kurva! Je to na hranici viditelnosti!“ křikl Boscho.

Gowery, ať napínal zrak, jak chtěl, žádný oblak prachu neviděl. Připadalo mu však zbytečné o tom mluvit.

„Měl byste zkontrolovat kompas, Boscho,“ navrhl.

„Kašlu na kompas! Přidej, Finku! Za chvíli je máme!“

*

Vytrvale klusali zhruba půl hodiny. Možná to byla kratší doba, možná delší. Gowery si uvědomoval, že vaky s vodou zůstaly na strakáčovi a oni mají jen čutoru. S bolestí v srdci se loučil s každou kapkou potu.

Krajina se opět změnila. Keře už úplně zmizely, tráva se shlukla do malých ostrůvků. Zemi jako by někdo posypal rozdrobeným betonem.

Zpomalil.

„Přidej, Finku, kurva!“

„Před námi jsou nějaké stavby…“

„Jo, už je vidím taky,“ odfrkl si Boscho. „To bude sídlo těch modrejch šmejdů. Bydlí dost blízko.“

„Od místa, kde nás napadli, jsme uběhli tři nebo čtyři kilometry. To je opravdu blízko.“

„S tím čmoudem na kopci jsme to nevymerkovali,“ zasmál se chraptivě Boscho. „Uviděli ho a přišli se podívat. Teď zatáhli Wilmu do svýho hnízda. Budu jich muset pobít tisíc, abych ji dostal zpátky.“

Přece jen vytáhl kompas a podíval se na něj: „Kurva! Ty stavby jsou přesně na severovýchodě! To nebude hnízdo ameisů! Šli jsme blbě!“

„Boscho, vidíte ty sloupky? Tady bejval plot. Tohle je nějakej předapokalyptickej areál. Fabrika nebo něco podobnýho…“

„Jo, je to plot, kurva!“

Z plotu už toho moc nezbylo, jen holé sloupky a na zemi kusy strhaného pletiva.

„Tam vzadu! Ten oblouk!“ vykřikl Boscho. „Došli jsme k severovýchodnímu emitoru!“

Nad troskami se zvedal masivní sloup, který se vysoko nad zemí změnil v klenuté žebro. Jak se žebro natahovalo dovnitř Polygonu, přestávalo být zřetelné, až se jeho konec rozplynul v oslnivé šedi.

Kapitola patnáctá:

Klec

Oggerdův plán byl jednoduchý: Arch!-tha vyhledá zbytek kmene a od jeho příslušníků vyzví, jestli se některý nesetkal s Gowerym. Když nevyzví, rozejdou se chlupáči do okolí a začnou pátrat po stopách.

Zatím se zdálo, že Arch!-tha ví, co dělá. Šlapal v čele výpravy a vedl ji stále stejným směrem, což Oggerd kontroloval podle kompasu.

Hal Hargo se vezl na mezkovi. Před sebou, uchycenou do psací podložky, držel mapu Polygonu, kterou nakreslil Herr Justin. Tence po ní črtal tužkou, spojoval jednotlivé emitory. Kusem pravítka odměřoval vzdálenosti, které si poznamenával na okraj. Mapa se pokrývala vlasovými liniemi, okraj ozdobil sloupec čísel jako prapodivná krajka.

Hargo si nespokojeně brumlal, s frekvencí zhruba čtvrt hodiny si svlékal a oblékal podšitou bundu. Bez ní mu bylo chladno a v ní zase příliš teplo.

Podivnou krajinou, řídce porostlou trsy šedozelené trávy a poházenou nízkými, stále se opakujícími skalisky, už putovali několik hodin. Nahoře se klenulo cosi světle šedého. Viditelnost byla mizerná, sotva pár set metrů. Nezlepšilo se to, ani když Oggerd použil dalekohled. Ve vzduchu se vznášelo něco jako opar, ovšem skutečný opar tvořený kapičkami vody to být nemohl. Tahle krajina byla vyschlá na troud.

Hal Hargo nechal osedlat rezavou klisnu, které Gowery říkal Vánočka, Oggerd však stejně šel pěšky. Klisna byla jakýmsi Goweryho talismanem. Jednou Oggerdovi řekl: Tahle kobylka je jediné, co mě spojuje s bývalým životem. Tady uvnitř, v srdci, věřím jedinému: pokud ona bude se mnou a já s ní, nakonec vždycky všechno dopadne dobře.

Oggerd Goweryho posedlost respektoval, on sám měl také pár obsesí, jen se s nimi nikomu nesvěřoval. V tuto chvíli nechápal, proč Hargo připojil Vánočku k výpravě. Měl nějaký konkrétní důvod? Byl to akt pověrčivosti? Nebo ji nechal osedlat jen tak mimochodem, aniž by o tom přemýšlel?

Byl by se Harga zeptal, jen si nebyl jistý, jak má zformulovat otázku.

Kromě Vánočky a mezka nechal Hargo ustrojit dva soumary, kteří pobrali jak zásoby střeliva, tak vodu, potraviny a tábornické potřeby a část vědeckého vybavení. Teď měl Oggerd kolem dvou stovek nábojů do pušky a necelou stovku do pistole. S ohledem na předpokládaný počet ameisů, které tu mohli potkat, to bylo směšné množství. Dovyzbrojil se těžkým kopím s dlouhou čepelí, která vypadala jako z černého skla.

Od chvíle, kdy vešli do Polygonu, už museli mít v nohách kolem deseti kilometrů. Členové Arch!-thaovy tlupy apaticky šlapali jeden za druhým. Přetrpěli dlouhé a strastiplné zajetí, a poté co odezněla radost z nabyté svobody, se jich zmocnila únava. Navíc sebou vlekli spoustu věcí, kterých se nechtěli vzdát: smotané přikrývky a těžké kožichy, oštěpy a nože se skleněnými čepelemi i spoustu dalšího harampádí.

Oggerd postupně vysazoval do sedla ryzky každého, pod kterým začaly podklesávat nohy: mladou samičku s kojencem, dvojici puberťáků, stařečka se srstí prokvetlou stříbrem. Většinou se na ryzce vezli dva nebo i tři.

„No jasně! Takhle to tedy funguje!“ vykřikl zničehonic Hargo.

Chlupáči, pochodující v zástupu, zvolnili a ohlédli se po něm. Mezek, v jehož sedle se Hargo vezl, šlapal dál. Byl by narazil nosem do chlupáče vpředu, Oggerd ho však popadl za ohlávku a zastavil ho.

„Co se děje, Hargo?“

„Ty vzdálenosti mezi emitory,“ ukázal Hargo na počmáranou mapu. Mimoděčně sklouzl ze sedla, což byl pro chlupáče signál, aby se rozesadili do trávy.

„Co je s těmi vzdálenostmi?“

„Nejsou stejné! Nejdřív jsem si myslel, že je to chyba. Předpokládal jsem, že pětiúhelník musí být pravidelný. Jenže Herr Justin je zaměřil teodolitem a zakreslil je přesně… Zvenčí jsou totiž emitory vidět, vycházejí z nich taková jakoby žebra. Ve skutečnosti tam žádná žebra nejsou, je to jen iluze, optický klam… Abych se vrátil k původnímu tématu: asymetrie Polygonu je záměrná. Už jsem pochopil proč.“

„Proč?“

„Vnitřní část Polygonu vyplňuje takzvaná zóna hlubokého času. Za jedinou hodinu tam uběhne několik let. Podle výpočtů magistra Appelta možná i několik desetiletí… Letmo jsem jeho výpočty prošel a nikde jsem nenašel chybu, i když, připouštím, je takováhle deformace času podivná.“

„Gowery nám řekl o té pohádce. Člověk vešel do království víl, prožil tam celý život a venku zatím uběhlo jen několik dní.“

Hal Hargo poklepal na podložku s počmáranou mapou: „Zóna hlubokého času se za určitou hranicí přemění v zónu mělkého času, což je oblast, ve které se právě nacházíme. Jedna skutečná hodina tady představuje tři až čtyři hodiny místního plynutí, ovšem tento přepočet nestále kolísá. Důležité je tohle: zóna hlubokého času nemá kruhový tvar. Pulzuje. Díky asymetrii emitorů se chová jako měňavka, která vystrkuje panožky do stran a zase je stahuje… Hluboký čas nikdy nepřesáhne tady tu vnitřní kružnici, tu složenou z půlobloučků. Ve skutečnosti, jak jsem se dočetl, je to kruh pahorků. Výběžky hlubokého času někdy dosáhnou až k pahorkům, a pak se zase stáhnou blíž ke středu.“

„K čemu je to dobré, tohle pulzování?“

„Ty to nevidíš, Oggerde? Je to dynamický stav! Proměnlivý! Mnohem lepší než strnulá nehybnost! Z toho vyplývá, že i tady, v zóně mělkého času, se čas nepatrně proměňuje. S tím se samozřejmě pozměňuje i prostor…“

„Aha…“

Arch!-tha varovně zaskřečel, Oggerd se ohlédl. Opičák ukazoval nahoru, kde se pod šedivou klenbou objevil tmavý bod.

Celá výprava byla rázem na nohou.

Arch!-tha vzrušeně gestikuloval, a když nabyl dojmu, že je Oggerdovi všechno jasné, mávl prackou: Jde se!

Zamířil přímo k temnému bodu. Jak putovali, z bodu se stala čárka a postupně se prodlužovala směrem dolů.

Z oparu se vyloupl pahorek. Černá čára stoupala z jeho temene.

Vlastně se zdálo, že je to jeden ze tří identických pahorků, větší část těch postranních se však ztrácela za hranicí viditelnosti.

Oggerdovi začínalo být jasné, že černá vertikála je ve skutečnosti kouřový signál. Na pahorku někdo rozdělal čadivý oheň. Tady pod Poklopem nefoukal ani nejmenší vánek a kouř stoupal svisle vzhůru.

Arch!-tha zaskřečel, výprava se zastavila. Na opičích lidech bylo znát, že mají strach z toho, co by je na pahorku mohlo čekat. Zároveň byli nesmírně zvědaví.

Arch!-tha rozhodl jednoduše: Dál už půjdou jenom on a Oggerd.

Takže šli.

Stoupali do svahu. Po stranách pahorku se začala objevovat šílená krajina, kterou Oggerd spatřil na fotografiích pořízených Herr Justinem. Periferním viděním zaznamenával, že se za osamělými keříky schovávají nějací cizí opičáci. Arch!-tha o nich věděl také, gestikuloval na ně, chraptěl, prskal.

Na temeni kopce, vedle čadícího ohníčku, stála nízká klec a v ní bylo něco zavřené.

Něco nebo někdo.

Neforemnou klec posvazovali z větví suchomilných keřů. Žádná z větví neměla na délku víc než metr a žádná nenarostla úplně rovná. Proto měla klec velice husté stěny, vlastně připomínala spíš řídkou bednu.

Uvnitř klečela nahá dívka a držela se zprohýbaných příčlí.

Opravdová lidská dívka. Žádná samička opičích lidí.

Oggerd na ni nevěřícně zíral.

Vystrčila pravici ven a zamávala mu: „Ahoj!“

Odložil pušku do trávy, vytáhl z kapsy zavírací nůž a pustil se do přeřezávání provazů. Mimoděk přešel do bojového režimu. Do krevního řečiště mu vnikla koňská dávka adrenalinu a neskutečně ho zrychlila.

Arch!-tha, který popadl odloženou větev a uplácával hořící oheň, toho nechal a užasle zíral na míhající se Oggerdovy ruce.

Trvalo to jen chviličku a v kleci vznikla škvíra. Oggerd popadl okraje a škubnutím škvíru rozšířil, vlastně klec napůl rozerval.

Dívka po čtyřech vylezla ven, postavila se.

Byla dost malá, Oggerdovi sahala kousek pod klíční kost. Podle malých pevných prsů, trčících dopředu bez nejmenší známky prověšení, jí mohlo být nanejvýš šestnáct. Byla naprosto klidná, což kontrastovalo s její předchozí zoufalou situací.

„Páni,“ řekla příjemným hlasem. „Vy jste teda rychlej. A silnej!“

To už Oggerd viděl, že není doslova nahá. Tělo si natřela silnou ochrannou vrstvou, nejspíš namíchanou ze směsi tuku a popela. Základ nátěru měl světlounce šedou barvu, stejnou jako klenba Polygonu. Vylepšila ho černými pruhy na pažích, na bocích, na zádech i na přední straně těla. Vpředu se jí táhly dva pruhy od krku přes prsa a kyčle až ke kolenům. Jak si mohl Oggerd všimnout, když vylézala z klece, další dva pruhy jí vedly přes lopatky a hýždě až na lýtka.

Tvář si nechala světlou, jen si temně podmalovala oči a spodní ret. Tmavé vlasy, zcuchané do jakýchsi ruliček, si vzadu svázala do culíku. Jak mluvila, rozevírala se jí v obličeji růžová škvíra úst, lemovaná bělostnými zoubky. Ta růžová barva v sobě měla cosi nesmírně přitažlivého.

Země se rozechvěla dusotem kopyt. Na temeno pahorku vycválal Hargo na mezkovi, nad hlavou mával zkrácenou brokovnicí. Za ním, na dlouhém úvazu, následovala rezavá klisna a dva soumaři. Když Hargo uviděl dívku, sklouzl ze sedla a schoval brokovnici za záda.

Zíral na ni v němém úžasu. Něco podobného, živoucí nahou dívku, zřejmě viděl poprvé.

Oggerd mu duchapřítomně vykroutil brokovnici z ruky, zlomil ji a uvolnil natažené úderníky. Pak Hargovi zasunul zbraň zpátky do pouzdra.

„Půjč jí svoji bundu, Hargo,“ vyzval ho.

Technolog udělal pohyb, jako by si chtěl vyčistit brýle. Nedokončil ho však. Jen tam stál a civěl.

Dívka se otočila k Arch!-thaovi: „Arch!-tha, ty starej kozle, já už myslela, že je po tobě. Díky, žes mě přišel zachránit!“

Řeč doplnila gesty a přidala i několik slov v hrdelním jazyce opičích lidí.

Arch!-tha k ní přistoupil, přátelsky jí položil chlupaté pracky na ramena. Zarejdil jí plochým nosem po obou tvářích a pak se od ní odtáhl.

Na pahorek se trousili opičí lidé, a to jak z Oggerdova doprovodu, tak cizí, kteří se předtím schovávali v keřích. Těch druhých byla spousta, určitě přes třicet, a vypadali zkroušeně. Arch!-tha na ně vztekle syčel, zdálo se, že je kárá, a oni se tvářili ještě zkroušeněji.

Vzrostlý samec s nápadně rozježeným obočím se mu pokusil vzepřít. Gestikuloval, chraptěl, ukazoval na dívku a pak dolů do té šílené krajiny. Arch!-tha se proti němu rozběhl, rozhodil rukama a zaskřečel, až ten druhý v panice ustoupil. Svěsil ramena a celý se zmenšil.

Chlupáči, které přivedl Oggerd, jeden po druhém přicházeli k dívce a přátelsky se jí dotýkali na pozdrav. Každému z nich něco řekla.

Když vítání skončilo, položil jí šokovaný Oggerd otázku: „Kdo jste? Kde jste se tu vzala?“

„Klidně mi tykejte… Žila jsem na farmě s maminkou, tatínkem a bratříčkem. Jenže pak mě ukradli chlupáči.“

„Na farmě u Hundsburgu? S Boschem a fraudoktor Drescher?“

„Vy jste prokoukli Boschovo krytí? Už se to provalilo? Tak dobře, nebudu vám nic nalhávat… Boscho mě věnoval chlupáčům, abych se s nima spřátelila, naučila se jejich jazyk a tak. Že pak Boscho přijde dovnitř a oni ho zavedou všude, kam bude chtít. Jenomže to nefungovalo. Sotva chlupáči vystrčili nos zpod Poklopu, už do nich někdo sázel šípy. Navíc se s Boschem odmítali bavit, považovali ho za dítě… Prostě mě sem Boscho strčil a pak se na mě vykašlal, to je celý!“

„Jak dlouho tady jste?“

„Tykejte mi, prosím, jsem jenom holka, však vidíte.“

„Jak dlouho už jsi tady?“

„Éééé… kolikátýho je venku?“

„Asi tak devětadvacátého září. Možná třicátého.“

„Tak to jsem tady měsíc venkovního času, ale víc než tři měsíce místního. Jo, řekla bych tři a půl měsíce. Handrkuju se s chlupáčema, pokouším se s nima o milostný pletky, jak mi nakázal Boscho, ale výsledkem je čistá nula. Nejsem pro chlupáče dost sexy, chápete? Nerostou mi chlupy, tím myslím všude… Jsem pro ně neochlupený mládě, a oni nejsou tihleti, jak se jim říká? Pedofilové. No, někteří by si možná dali říct, ale ostatní jim to nedovolí. Mají mě rádi a jsou na mě hodní.“

„Jak můžete vědět, že tu jste tři měsíce?“ vyhrkl Hargo. Hlas měl ještě kníkavější než obvykle. „Tady se přece nedá odměřovat čas…“

„Už jsem měla třikrát menses. Víte, co myslím? Pravidelný měsíční krvácení. Podle toho to můžu snadno spočítat…“

Hargo zrudl a střihl pohledem do jejího rozkroku.

„Teď menses nemám, můžeš bejt v klidu. Chápu, že některý chlapy rozčiluje prostá skutečnost, že holka pravidelně krvácí. Když říkám některý, tak tím myslím většinu, konkrétně všechny, se kterejma jsem se poznala tak důvěrně, že přišla na krvácení řeč!“

Rozohnila se, až Hargo o krok ustoupil.

Omluvně zvedla ruce: „Promiň, že jsem na tebe tak vyjela, ale některý věci mi prostě vadí. Je to, jako kdybych musela smrkat potají, když mám zrovna rýmu…“

„No tak, Hargo! Půjč jí tu bundu,“ připomněl mu Oggerd.

Hal Hargo vyklepal levou ruku z rukávu, ale dívka ho zarazila: „Děkuju za nabídku, ale já radši zůstanu takhle, jestli vám to nevadí. Ta bunda vypadá dost teplá, akorát bych se v ní potila a ztrácela vodu. Tady vody moc není, jak jste si mohli všimnout. Jedině že bych sešla támhle dolů do těch údolí, tam prej je vody dost. Ale tam se mi moc nechce… Abych se představila: jmenuju se Nina. Děkuju, že jste mě dostali z tý bedny.“

Natáhla pravici k Oggerdovi, ten ji zlehka stiskl a představil se svým jediným jménem. Pak si dívka potřásla rukou s Hargem.

„Já jsem profesor Hargo, doktor všeobecné technologie.“

„Profesor? Doktor? No páni, to bych do tebe neřekla. Ale brejle máš… Vy jste voják, Oggerde, že? Major císařské armády? Nebo jste ten pancíř někomu štípnul?“

„Pancíř je můj…“

Stáli tu obklopeni hustým kruhem opičích lidí, kteří pozorně sledovali konverzaci, ačkoliv jí nerozuměli. Oheň už dávno udusili, z ohniště nestoupal jediný čmoudík. Arch!-tha ze setrvačnosti peskoval některé vybrané jedince.

„Kdo vás zavřel do klece?“ položil Oggerd důležitou otázku.

„Spunktoval to támhleten s tím hustým obočím, jmenuje se Eff!-ssahu.“

„Proč to udělal?“

„Jestli to dobře chápu, stalo se tohle: Nějakej blb rozdělal ohýnek na takovýmhle vršku. Přilákal nejen chlupáče, ale taky mravence. Víte, koho mám na mysli, když mluvím o mravencích?“

„Už jsme se s nimi setkali.“

„Jo? Vážně? Jak se vám podařilo přežít?“

„Střetli jsme se s nimi před Hundsburgem. Společně s kolonisty a s vojáky Herr Justina jsme jich pobili kolem dvou tisíc.“

„Před Hundsburgem? Vylezli ven? Jakou měli barvu? Myslím, jakou barvu mělo jejich oblečení?“

„Červenou.“

„Červenou? Tak to je v prdeli. Ti jsou ze všech nejhorší… Jak mohli najít cestu ven?“

„Arch!-tha jim ukázal průchod. Vyvedl je.“

„Arch!-tha? Tak tohle chtěl udělat! A vyšlo mu to!“

„Ty víš, proč je vyvedl z Polygonu, Nino?“

„To je jednoduchý. Kolonie červenejch mravenců zajala patnáct chlupáčů. Jo, jsou to tihle, kteří přišli s váma. Tohle se teď děje často. Ameisové se valí z kotle a zabírají území pod kopečkama. Támhle dole, je tam přechodová oblast. Ani hlubokej čas, ani mělkej, prostě něco mezi tím. Víte doufám, o čem mluvím?“

„Ano, víme,“ vyhrkl Hal Hargo. Dodal si odvahy a přešel na tykání: „Jak to, že to znáš i ty, Nino?“

„Nejsem blbá! Mám uši k poslouchání.“

„Aha… ameisové loví chlupáče? A proč?“

„To je snad jasný, ne? Chlupáči se tady umí pohybovat. Vyznají se. Tady se prostě nedá jít rovně za nosem, prostor se různě zakřivuje. Chlupáči mají cit pro kolísání času. Samo o sobě by to bylo k ničemu, ameisům se do mělkýho času nechce, proč taky, jenže tady probíhá válka, víte?“

„Válka?“

„Ameisové válčí o území. Červení, modří, zelení a tak dál. Mydlí se mezi sebou, někdy si to rozdají i kolonie se stejnou barvou. Dole je jich prostě moc a místa je málo. Pokud získají průvodce, kteří je bezpečně dovedou z jednoho místa na druhý, jsou ve výhodě.“

„Aha… proč je tedy Arch!-tha vyvedl z Polygonu?“

„Než se vydal na tu svoji záchrannou výpravu, měl dlouhej proslov, ale používal posunky a slova, kterejm jsem moc nerozuměla. Teprve teď mi to dává smysl. Tvrdil, že má venku úžasnýho přítele. Spojence, kterej pošle všechny ameise pod kytičky a vysvobodí chlupáče ze zajetí… Byla to prostě lest. Vyvedl ameise ven, protože věřil, že je tam čeká jistá smrt… Začíná mi to bejt jasný. Ta jistá smrt jste vy, pane Oggerde…“

„Ano… ještě jsi nám nevysvětlila, proč ses ocitla v kleci.“

„Helejte, už jsem vám povídala, že někdo rozdělal ohýnek. Nějakej vysokej dlouhovlasej chlapík, ale já žádnýho takovýho neznám. Prej s ním byla žena a dítě.“

„To byl náš přítel Gowery. Boscho ho unesl.“

„Aha! Už chápu! Takže manželka a děcko byli ve skutečnosti fraudoktor a Boscho… Škaredě se to zvrtlo. Ameisové je mají všechny.“

„O čem to mluvíš, Nino?“

„Jak rozdělali na vršku ten čmoud, přitáhli k sobě chlupáče. Ti, se kterýma jsem byla já, se na místo nedostali. Ne že by nechtěli, ale nestihli to, což byla klika. Čmoud přilákal i ameise, kteří nachystali léčku a spoustu chlupáčů odvlekli. Jak jsem slyšela, chytili i ty tři. Proto mě teď chlupáči šoupli do bedny. Eff!-ssahu to pochopil tak, že ameisové přišli především pro Boscha, fraudoktor Wilmu a vašeho kámoše. Usmyslel si, že když mě ameisům daruje, tak od nich bude mít navěky pokoj. Pěkně blbej nápad, co? Ale co můžete čekat od chlupáčů. Rozdělali ohýnek a čekali, až si pro mě ameisové přijdou…“

„Říkala jsi, že odvlekli Boscha, Goweryho a fraudoktor? Zůstali naživu?“

„Je možný, že žijou. Mezi mrtvolama prej neleželi. Ameisové si přinesli lasa, sítě a tak, nechtěli zabíjet. Boscho jim prej dal pěkně zabrat, zmasakroval jich tucty, ale stejně ho nakonec chytili.“

„Ty asi nemáš představu, kam je odvlekli, Nino.“

Dívka odstrčila část opičích lidí, kteří zacláněli ve výhledu do surrealistické krajiny: „Kšá, kšá, milánkové. Překážíte. To je výhled, co? Pozor, profesore doktore, abys nám neukázal, co jsi měl k snídani. Já jsem blila jak amina, když jsem to viděla poprvý… Podle chlupáčů je sídliště modrejch támhle. Vidíte, majore?“

Z výhledu se Oggerdovi rozhoupal žaludek, ale nedal na sobě nic znát.

Jako by se díval na fotografii, která vznikla položením několika negativů přes sebe. V dokonalé změti se tam nacházely stovky objektů a útvarů. Skalní útesy, lesklé vodní plochy, zelené lesy. Trosky staveb. Kusy přímých linií natažené odnikud nikam.

Rozeznával každou podrobnost.

Sledoval dívčin prst a uviděl stavbu, která vypadala, jako by na sebe někdo naskládal spoustu krabic. Vespod byl jediný velký hranol, nahoře skoro deset menších, neuspořádaně vyskládaných až do čtvrtého patra. Spodní škatule neměla žádné otvory, kdežto v horních jich viděl tucty.

Jakmile zaostřil zrak, stavba se vyloupla z okolního chaosu a zdánlivě se zvětšila.

„Říká se tomu pueblo,“ upozornila ho Nina. „To je to slovo. Pueblo. Fraudoktor ho našla v nějakejch starejch databázích. Klidně tomu můžeme říkat třeba mraveniště.“

„Jsi si jistá, že je odvlekli právě tam?“

„Chlupáči si jistí jsou a oni se v těchhle věcech nepletou… Počkejte, pane Oggerde, vy tam chcete jít?“

„Ano.“

„Kdo si myslíte, že jste? Archanděl Gabriel s planoucím mečem? Nemáte nejmenší šanci, těch potvoráků jsou tam tisíce!“

Oggerd se obrátil k technologovi: „Máš ve vybavení něco, z čeho by se dala vyrobit zbraň hromadného ničení?“

Hargo se zamyslel: „Zbraň hromadného ničení? S tím jsem nepočítal… Z toho, co jsem vzal s sebou, bych snad mohl vyrobit aerosol… takovou jako mlhu. Jedovatou, a navíc ještě žíravou… Samozřejmě bychom museli získat dostatečné množství vody…“

„Helejte,“ vmísila se do hovoru Nina. „Vy chcete ameise jednoduše pobít? To máte dobrý žaludky a taky žádný svědomí. Bavíme se o nich jako o mravencích, ale v zásadě jsou to lidi. Jenže pro vás je nejspíš pobíjení lidí všední záležitost, což?“

Oggerd pokrčil rameny: „Tak zkusíme nejdřív vyjednávat.“

„Jo, jasně. Určitě sám víte, že s nima se vyjednávat nedá. Ale co byste neudělal pro záchranu kámoše, že? Tisíc lidí sem, tisíc lidí tam… Stejně se k tomu jejich mraveništi nedostanete. Nenajdete cestu.“

„Dovedou mě tam chlupáči.“

„Cože?“ vyprskla. „Tak blbí nejsou!“

Oggerd se obrátil k Arch!-thovi, ukázal na vzdálené pueblo: „Tam Gowery. Já jít. Arch!-tha jít. Tam. Gowery.“

Arch!-tha okamžitě pochopil, co se po něm žádá. Zatímco se Oggerd vybavoval s Ninou, dozvěděl se od soukmenovců, že Gowery byl odvlečen do sídla modrých. Teď nadšeně přikyvoval, že rozumí a souhlasí. Nepochyboval, že Oggerd ameise rozmáčkne jako skutečné mravence.

Zagestikuloval, zaskřečel, několikrát bodl oštěpem ke vzdálenému pueblu. Reakce chlupáčů byla rychlá: většina z nich se pustila do hlasitého nářku, doprovázeného gesty plnými beznaděje. Bývalí zajatci, osvobození z otroctví červených, však překypovali optimismem. Rozkládali rukama, nadšeně skřečeli. Na vlastní oči viděli mrtvá těla trýznitelů a chtěli je vidět znova.

Netrvalo dlouho a kvílení umlklo.

Arch-tha! pronesl krátký projev, v jehož důsledku se chlupáči zahemžili a začali si předávat věci. Ti, kteří přišli s Oggerdem, dávali ostatním kožichy, čapky, přikrývky i nejrůznější cetky ukradené mrtvým lovcům. Během chviličky nesl každý přiměřený náklad. Pak se Arch!-tha hrdě postavil před Oggerda. Gesty naznačil, že jsou připraveni k odchodu.

„Vy musíte bejt vážně Ježíšek, majore,“ užasla Nina. „Půjdou s váma všichni.“

„Proč všichni?“ znejistěl Oggerd. „Potřebuji jen několik průvodců!“

„Půjdou všichni, protože tohle už jsou všichni. Nechtějí se od sebe odloučit.“

„Jak to myslíš – všichni?“

„Všichni, kteří zbyli. Původně jich tady určitě žily celý hejna, myslím támhle dole pod vrškama, v přechodový oblasti, tam je jejich starej domov. Jenže zevnitř se na ně tlačili ameisové, venku je zase kydlil Herr Justin. Takže tak. Víc už jich nezůstalo.“

„Aha… ty s námi ale nemusíš chodit, Nino,“ řekl Oggerd.

„Ne? A co bych tady asi dělala? Sama nikdy nenajdu cestu ven. A vůbec, chci si bejt jistá, jestli je tam dole Boscho a ještě žije… Když jste si poradil s červenejma, pane Oggerde, zmáknete modrý levou zadní, ti jsou mnohem vyměklejší.“

Arch!-tha mávl prackou a vykročil dolů ze svahu. Sestupoval do podivné, nesmyslné krajiny. Za ním se řadili ostatní: mladí i staří, samci i samice.

Oggerd vysadil do sedla ryzky mladou samičku s batoletem a zařadil se do pochodového proudu.

Kapitola šestnáctá:

Symetrie

Pod řetězem pahorků se krajina proměnila. Už to nebyla suchá pláň, rovná jako stůl. Změnila se v labyrint mnoha údolí, která si byla navzájem velice podobná. Z jednoho do druhého přecházeli přes hřebeny. Nejprve šli nahoru, pak prošli jakýmsi kaňonem, sevřeným strmými srázy. Nakonec opět sestoupili dolů.

Prošli dvěma vyprahlými údolími, která vypadala jako opuštěné povrchové lomy. Skýtala neutěšenou podívanou na kamenité stráně a holé skalní stěny. Když vstoupili do třetího, uviděli úplně jinou barvu. Zelenou.

Na svazích bujely keře, ve kterých bzučel hmyz a občas se odtamtud ozvalo začiřikání, vydávané místní ptačí populací. Dole se nacházel travnatý plácek ve tvaru podkovy, uzavřený strmou skálou s převisem. Z převisu spadaly kapičky vody.

Arch!-tha vzhlédl k Oggerdovi a naznačil, že je tady dobré místo pro odpočinek. Oggerd nemohl než souhlasit, někteří členové výpravy už sotva pletli nohama.

Část chlupáčů se rozběhla pod převis, aby se osvěžili pod kapající vodou. Hemžili se, navzájem se odstrkovali, zvedali hlavy vzhůru a čekali na další krůpěje. V chumlu se se smíchem přetlačovala i Nina. Kapičky na ni dopadaly tak řídce, že neměly šanci rozpustit její ochrannou vrstvu z tuku a popela.

Ti rozumnější z chlupáčů vyndali ze zavazadel kelímky a skládací kyblíčky. Naskládali je ke skále, aby do nich nachytali čúrky vody.

Oggerd odstrojil zvířata a nechal je, aby se napásala na zelené trávě. Náklad uložil na stanový dílec a nechal ho bez dozoru. Byl si jistý, že se zavazadel žádný z chlupáčů ani nedotkne, uvnitř společenství panoval přísný zákon osobního vlastnictví. Nikdo si nesměl přivlastnit cizí věc, i kdyby to byl jen provrtaný kamínek.

Hal Hargo si do trávy urovnal další celtu. Pečlivě na ní poskládal přikrývku, místo polštáře použil jeden ze svých chlebníků, zřejmě ten s měkčím obsahem. Než se uložil ke spánku, přešel k Oggerdovi.

„Položím ti otázku, Oggerde. Jak dlouho nám trvala cesta od vstupu do Polygonu až na ten pahorek, kde jsme našli Ninu?“

„Čtyři hodiny,“ řekl Oggerd.

„Přesnější údaj bys nevěděl?“

„Čtyři hodiny, patnáct minut.“

„Zajímavé. Jak dlouho jsme šli od pahorku až sem?“

„Jednu hodinu, dvacet minut.“

„Ohromující…“

„Co se děje?“

Hal Hargo nakoukl do svého notesu:

„Na pahorek jsme šli šest hodin a dvacet osm minut. Z pahorku dvě hodiny a sedmnáct minut. Mnohem déle, než jsi odhadl. To je, mimochodem, i psychologický jev, který Herr Justin zmiňuje ve své zprávě. Lidé odhadují kratší čas, než skutečně uplynul.“

„Proč myslíš, že je to ohromující?“

„Někteří lidé dokážou určovat přesný čas bez hodinek. Patřil jsi k nim i ty, Oggerde. Teď tvá schopnost zmizela, zřejmě proto, že nemůžeš korigovat své vnitřní hodiny podle polohy slunce, hvězd a satelitních měst. To vylučuje možnost, že ti do hlavy zabudovali i časoměrné zařízení.“

To bylo vše, co chtěl Oggerdovi sdělit. Vrátil se ke své celtě. Ještě než se zachumlal do pokrývky, zkontroloval na chronometru čas a zaznamenal si ho do notesu.

Usnul během několika vteřin.

Oggerd sebral ze svých věcí pušku a hodil si ji za řemen za záda. Už před chvílí obhlédl strmou stěnu, právě tu, z jejíhož převisu skapávala voda. Našel v ní výstupky podobné schodům. Pustil se po nich vzhůru.

Když si teď skalní stěnu osahal, pochopil, že je vyrobena z plastbetonu. Při stavbě plastbeton kolorovali žlutou a hnědou barvou, takže působil dojmem solidní žuly.

Vylézt nahoru mu trvalo jen chviličku. Skalní stěna nebyla zdaleka tak vysoká, jak to vypadalo odspoda, nanejvýš šest, sedm metrů. Shora se však zdálo, že se tábořící chlupáči nacházejí dvacet metrů pod ním. Byl to jeden z mnoha optických klamů, na které si už Oggerd začínal zvykat.

Možná to nebyl optický klam. Třeba se prostor opravdu pozměňoval.

Nahoře se nacházela plošina rovná jako stůl. Šedý plastbeton se tu už nijak nemaskoval, nechali mu jeho obvyklou modrošedou barvu. Zely v něm úzké škvíry, jak rozpukal.

Oggerd přešel po plošině sem a tam. Rozhlédl se. Všude kolem, kam jen dohlédl, viděl podobné plošiny oddělující jednotlivá údolí. Takhle shora vypadaly plošiny jako zadní strana papundeklových kulis.

Po chvíli pochopil, že se kolem nenacházejí podobná údolí. Byla navlas stejná. Identická.

Každé údolí vestavěli do pravidelného šestiúhelníku. Vespod mělo podkovovitý plácek, uzavřený skálou s převisem a obklopený strmými i povlovnými svahy. S vnitřkem údolí si zřejmě někdo vyhrál, aby vypadalo opravdu autenticky.

Odsud viděl Oggerd skutečné tvary: jeden šestiúhelník vedle druhého a v každém stejné údolí, jen jinak natočené. Jako buňky v plástvi.

Zaslechl zvuky. Přešel k okraji srázu a zahlédl Ninu šplhající po plastbetonových výstupcích. Za pár vteřin se pružně vyhoupla na plošinu.

Poskočila, jako by měla přemíru energie. Tuhý svazek jejích vlasů se zhoupl, ale prsy zůstaly nehybné.

Začínal si na její nahotu zvykat, teď však zatoužil dotknout se jejích prsů, aby zjistil, jestli jsou opravdu tak pevné, jak vypadají.

„Huh!“ vyjekla. „Tohle vidím poprvé. To asi nejsou opravdový skály, že ne?“

„Ne. Je to plastbeton.“

„Nevěděla jsem, že plastbeton může takhle rozpraskat. Všechen, kterej jsem kdy viděla, vypadal, jako by ho vyrobili předevčírem.“

„Nacházíme se v přechodové oblasti mezi zónou mělkého času a zónou hlubokého času. Hargo si myslí, že zóna hlubokého času vystrkuje výběžky, které někdy dosáhnou až sem a pak se zase stáhnou. Je pravděpodobné, že tady od Apokalypsy neuplynulo dvě stě let, ale několik tisíciletí.“

„To říká profesor doktor? A vy mu věříte?“

„Věřím. Kromě toho má k dispozici výpočty magistra Appelta, ze kterých vychází.“

„Jo, magistr Appelt, to byl pořádnej vědátor. Ne takovej kluk jako tenhle Hargo.“

„Ty jsi magistra Appelta znala?“

„Jo. Helejte, nesedneme si?“

Hned se posadila, a to takovým způsobem, že Oggerd na okamžik zahlédl růžovou škvíru v jejím podbřišku. Byl si jistý, že mu ji ukázala schválně. Pak však pevně stiskla stehna, takže už neviděl nic.

Posadil se vedle ní. Plastbeton byl naprosto suchý, vyhřátý na teplotu okolního vzduchu, tedy zhruba sedmnáct stupňů Celsia. Na dotek nestudil ani nehřál.

„Vy tu chcete držet hlídku?“ zeptala se Nina.

„Ano.“

„To si ani nezdřímnete?“

„Nepotřebuji spát,“ vysvětlil jí. „Stačí mi mikrospánek.“

„Mikrospánek? Co to je?“

„Zdřímnu si na dvě nebo tři minuty a hned se zase probudím.“

„To tady chcete koukat do dálky? Helejte, chtěla jsem vám poděkovat, že jste mě dostal z tý bedny. Né že bych si nemyslela, že mě chlupáči zase nepustí ven, až si to rozmyslejí. Vždycky ale mohli přijít ameisové a pak by se mnou byl úplnej konec. Takže děkuju.“

„Není zač.“

„Chtěla bych vám vyjádřit vděčnost nějak hmatatelnějc. Pokud budete mít zájem, tak vám ten dlouhej čas na hlídce trochu zpříjemním.“

Užasle se na ni podíval: „Nabízíš mi sex, Nino?“

„Jo, jistě. I tak se to dá říct. Žádný oblečení nemám, na patřičnejch místech ani žádnej nátěr. Jsem připravená.“

„Kolik ti je let, Nino?“

Viditelně posmutněla: „Možná vypadám jako malá holka, a taky mi je pořád ještě šestnáct, ale jsem po všech stránkách vyškolená. Spoustě starších pánů se to se mnou líbilo. Třeba magistr Appelt říkal, že jsem jeho květinka, a cpal do mě čokoládový bonbóny. Cpal mi je i do těch otvorů, kde se mi to zrovna nelíbilo, ten starej prasák. Ale jinak byl fajn, akorát mu vždycky hrozně pískalo v plících. Tím nechci říct, že byste byl starej chlap, pane Oggerde. Naopak, vypadáte úžasně, úplně mě to k vám přitahuje…“

„Měl jsem za to, že milenkou magistra Appelta byla fraudoktor Drescher.“

„Jo, to byla. Boscho chtěl, abych na magistra Appelta dohlížela, jestli nemá nějaký postranní úmysly. Magistr Appelt nevěděl, že jsem v jedný partě s fraudoktor, chápete? Poslouchala jsem, s kým telefonuje, hrabala jsem se mu v papírech a tak… Helejte, pane Oggerde, nemám žádnou nemoc. Fraudoktor Drescher mě onehdy zevrubně prohlídla. Neotěhotním, protože mi napíchala nějaký injekce, prej to vydrží nejmíň půl roku…“

Oggerd mlčel.

Nina se zajíkla. „Nevěříte třeba v Boha? Neurazila jsem nějak vaši víru? To bych nerada, v tom případě se omlouvám…“

Zavrtěl hlavou: „Nevěřím v Boha. Jenom se mi nelíbí, když se tyhle… tělesné záležitosti… používají jako platidlo. Protihodnota.“

„Aha,“ vyhrkla zkroušeně. „Máte zásady. Takovejch chlapů jsem moc nepotkala.“

Pak ji něco napadlo: „Že vy máte nějakou, jak se říká, dámu svého srdce? Chcete jí zůstat věrnej! Jo! To je moc pěkný… Tak máte tu dámu, nebo ne?“

„Mám,“ připustil. „Mám i nemám. Je to složité…“

„Cože? Chcete říct, že vám dala kopačky? Mlátil jste ji? Můžete klidně nafackovat i mně, jestli vám to udělá dobře, nijak mi to nevadí! Ale vy byste ženskou neuhodil, to já na vás poznám… Vážně se vám nelíbím? Ani trochu?“

„Prostě jsi pro mě moc mladá, Nino.“

„A kolik vám vůbec je?“

„Třicet čtyři.“

„Jo, to je dost. Klidně byste mohl bejt můj fotr. Máte v sobě něco takovýho, jako míval táta. Byl moc hodnej.“

Mlčel. Položila mu dlaň na hřbet ruky: „Ale povídat si můžeme, ne?“

„Co se stalo s tvým otcem, Nino?“ zeptal se.

„Zabili ho. Stalo se to ještě před koncem Století válek. Byli to nějací dezertéři, pomalu ho utloukli. Ještě žil, když ho všichni počůrali. Bylo to hnusný… Dívala jsem se na to ze schovávačky, měli jsme v hnojišti takovou malou bedýnku, vypadala jako rakev. Já jsem se tam vešla, ale táta už ne. Schoval mě… Dívala jsem se, myslela jsem, že umřu, a pak tam přišlo to dítě.“

„Dítě?“

„Malej kluk. Začal se dezertérů vyptávat na nějaký blbosti, prostě si z nich dělal prdel… Pak je všechny pobil. Byl to samozřejmě Boscho, kterýho poslali po stopě těch dezertérů… Boscho je úžasnej stopař, víte? Narodil se v pralese jako dítě divokejch lidí… Mě pak vytáhnul ze schovávačky, on se jen podívá a všechny skrejše hned odhalí… Helejte, pane Oggerde, doufala jsem, že mě dneska zahřejete.“

„Dole máme ještě nějakou deku.“

„Deku? Já bych spíš brala lidský teplo. Táta mě vždycky zahříval, když jsme mrzli v tý naší boudě… Jestli teď myslíte na ty hnusný věci, který některý tátové dělají svejm dcerám, tak na ně zapomeňte. Můj táta byl moc hodnej.“

„Zahřát bych tě mohl,“ připustil.

„To bych vám byla vděčná.“

Odepnul si pouzdro s pistolí, aby mu nepřekáželo. Vysoukal se z plastikového krunýře.

„Lehni si na bok, Nino.“

Přilehl k ní, přitiskl se k jejím zádům, hlavu jí podložil svým bicepsem. Trvalo jen chviličku, než usnula.

Bděl, chvílemi upadal do spánku. Nakonec tvrdě usnul.

*

S trhnutím se probudil, vyskočil na nohy. Nina stála vedle. Ruce měla zdvižené a upravovala si vlasy, které se jí ve spánku uvolnily z culíku. Byl to moc pěkný pohled.

„Hezky jste mě zahříval,“ řekla. „Takhle teploučko mi už dlouho nebylo. Ale s tím mikrospánkem jste pěkně kecal. Spal jste jak jezule.“

„To se mi stává, když spím se ženou,“ připustil. „Pak opravdu usnu.“

„A to jsme spolu ani neměli sex…“

„Nemáš ponětí, jak dlouho jsme spali?“

„To teda nemám, tady pod poklopem ztratíte představu o čase. Ale chlupáči se už vyspinkali. Vidíte, jak se dole hemžejí? Támhleti vytřásají drny a vybírají z nich červíky a žížaly. Další jsou na svahu a loví hraboše. Samice rejdí po čtyřech s nosem u země, hledají v trávě jedlý kořeny. Támhleti rozjívení kluci šťourají dlouhou trávou do díry a vyhánějí z ní cvrčka. Bude jim trvat celou věčnost, než se napapinkají tak, aby byli schopní pokračovat.“

„Já ale nemám celou věčnost. Musím je nakrmit, abychom mohli jít dál. Když jim dám pšeničné placky, nebudou z toho mít průjem?“

„Určitě ne, ti stráví všechno, i hřebíky. Mně taky dáte placku, že jo? A nebo dvě… Helejte, pane Oggerde, mám docela problém s Boschem, s tím mrňavým zmetkem. Myslíte, že byste mu mohl domluvit, aby mě nechal bejt?“

„To bych mohl.“

„On na jednu stranu není špatnej, vytáhnul mě ze sraček, a to myslím jak obrazně, tak konkrétně… Nevadí vám, když mluvím takhle sprostě, pane Oggerde? Boscho mě učil, že se mám vyjadřovat jako dáma, ale některý chlapy rajcuje, když mluvím jako námořník.“

„Nerajcuje mě to, ale ani mi to nevadí. Pověz mi ještě o Boschovi.“

„Jak říkám, není špatnej. Ujal se mě. Taky dovolil, aby mě fraudoktor Drescher naučila číst, psát a počítat. Za to jsem jim oběma vděčná, protože hrozně ráda čtu knížky… Jenže všechno musí bejt vždycky tak, jak si Boscho usmyslí. Dokáže bejt přesvědčivej a jeho přesvědčování bolí. Strkal mě do postelí různejm pupkatejm dědkům a s některejma nebylo tak snadný pořízení jako s magistrem Appeltem.“

„To, co dělal, je špatné, Nino. A taky nezákonné.“

„Nezákonný? A co by na tom mělo bejt nezákonnýho?“

„Myslím, že se tomu říká kuplířství. A zneužívání dětí.“

„Měl byste vědět, že pro někoho zákony neplatí. Navíc nejsem dítě, brzo mi bude sedmnáct. Prakticky mi už sedmnáct je, protože mám narozeniny v říjnu a tady jsem zkejsla tři měsíce.“

„Postarám se, abys mohla žít slušným životem, Nino.“

„Jo? A jak? Adoptujete mě?“

„To asi ne. Ta, jak jsi říkala, dáma mého srdce, si myslí, že všem kolem sebe přináším jen smůlu.“

„Tak vidíte, nic nezmůžete.“

„Něco zmůžu. Boscho unesl mého přítele a tím se z něj stal můj nepřítel.“

„Zabijete ho?“

„Možná.“

„Helejte, já si nepřeju, aby byl Boscho mrtvej. Stačilo by, kdybyste ho postrašil, aby mi dal pokoj…“

Odmlčeli se. Dívali se do dálky, ve které se znovu a znovu opakoval hexagonální obrys údolí.

„Víte, že tady bejval domov chlupáčů?“ zeptala se po chvíli Nina. „V těchhle údolích?“

„Ne, to jsem nevěděl.“

„Jo, žili tady prej ještě docela nedávno. Vytlačili je ameisové, což už jsem asi říkala. Je mi jich líto, byli na mě hodní. Zůstalo jich tak málo a brzo už nejspíš všichni vymřou.“

Nevěděl, co na to říct, tak mlčel.

*

Hal Hargo seděl na celtě, v jedné ruce držel plechový hrnek a v druhé pšeničnou placku. Definitivně už odložil bundu s teplou podšívkou, zůstal jen v triku s dlouhými rukávy, vojenských kalhotách a bagančatech. Neopomněl si však připnout opasek s brokovnicí.

Nina zavětřila: „To je kafe! Ty piješ kafe, profesore doktore! Dáš mi cucnout?“

Úkosem se na ni odspoda podíval: „Uvařil jsem ho v tomhle hrnku a už jsem z něj upil.“

„No a co? Tak si vyměníme sliny. Bude to, jako kdybysme se políbili. Dáš mi?“

Neochotně jí podal hrnek. Nina si dopřála několik doušků a zatvářila se blaženě. „Díky, tady máš zpátky… Koukám, jakou máš velkou pistoli. Ukážeš mi ji?“

„To není hračka na ukazování, ale skutečná zbraň.“

„Huh? Tak to abych se tě začala bát, ne?“

„Já nezabíjím ženy. Už ne. Zabíjet ženy je špatné,“ vysvětlil jí.

„Tys někoho zabil?“

„Pár lidí. Nepočítal jsem je.“

Nina se obrátila k Oggerdovi: „Vážně už někoho zabil? Nekecá?“

„Je to tak,“ potvrdil Oggerd.

„Tak si tu pistoli nech, když seš takovej škrťa, profesore doktore. Ale nůžky snad máš, ne? Ty bys mi mohl půjčit.“

„Nůžky mám. A půjčím.“

„To bude úplný blaho. Nehty na rukách si jednoduše okoušu, ale s těma na nohách bez nůžek nic neudělám…“

Oggerd je nechal, ať si mezi sebou podávají nůžky a hrnek s kávou. Poodešel, přivolal Arch!-tha a posunky mu naznačil, že rozdá nějaké jídlo. Chlupáč se postaral o zbytek. Skřečel tak dlouho, až se kolem shromáždili úplně všichni. Nepostavili se do kruhu ani do fronty, ale shlukli se do malých skupinek, z nichž každá měla šéfa.

Pšeničných placek s sebou vezli několik kilogramů, kromě nich ještě zavařeninu, ovesné vločky a pár špalíků slaniny. Hargovi to zabalili v hundsburské kantýně, víceméně mu to vnutili. Teď přijdou placky vhod.

Jedna skupinka za druhou přistupovaly a dostávaly příděl: placku a kostičku slaniny. Oggerd podal každou dávku Arch!-thaovi, ten ji předal šéfovi skupinky, který ji konečně přidělil někomu ze svých. Byl to zdlouhavý způsob, ale zajistil, aby se dostalo na každého a aby nikdo nešel dvakrát.

Oggerd s konečnou platností spočítal, kolik s ním putuje opičích lidí. Bylo jich padesát šest, a to včetně dvou kojenců, kteří samozřejmě žádnou placku nedostali.

Během rozdělování pozoroval Ninu. Dívka se posadila na celtu vedle Harga a stříhala si nehty na nohách. Několikrát při tom Hargovi ukázala svou růžovou štěrbinu, což komentovala slovy: „Klidně se mi podívej až do krku, profesore doktore, vůbec mi to nevadí.“

Než Oggerd skončil s rozdělováním, vydali se Nina s Hargem ke schodům ve skalní stěně a pustili se po nich vzhůru.

Oggerd rozdal poslední placky, zbytek vrátil do vaku. Nechal chlupáče, ať si koušou a přežvykují, a znovu se vypravil na horní plošinu. Zajímalo ho, co tam budou ti dva provádět.

Ne, nechystali se k žádným nepřístojnostem. Hargo přecházel sem a tam, rozhlížel se, črtal si do notesu složitý vzor. Zřejmě se snažil zachytit systém, jakým byla seskládána okolní údolí.

„Přišel jsi na něco, Hargo?“ zeptal se Oggerd. Podal Nině placku a ta se do ní s chutí zakousla.

„Jistě,“ řekl Hargo. „Kolem nás se do nekonečna opakuje jedno a to samé údolí. Když říkám do nekonečna, tak to samozřejmě myslím jako nadsázku. Těch údolí je konečný počet. Několik stovek.“

„Co to znamená?“

„Postavili jedno jediné údolí, a to pak podle potřeby zreplikovali.“

„Cože?“

„Zmnohonásobili ho.“

„Jak to mohli udělat?“

„Dá se to vysvětlit jediným slovem. Multiplikace.“

„Multiplikace? Co to je?“

„Zmnožení.“

„Z jedinýho údolí vznikly stovky?“ vyjekla Nina. „To mi hlava nebere.“ Dvakrát snožmo poskočila, tlustý svazek vlasů se jí zahoupal, ale prsy zůstaly pevné. Vyzařoval z ní nadšený zájem.

Ona Harga svádí, uvědomil si s úžasem Oggerd. Když jí to nevyšlo se mnou, přesunula se dál…

Hargo se k Nině otočil čelem, mimoděčně si sundal brýle a začal si je čistit rukávem svého vytahaného trika.

„Vysvětlím to lapidárně,“ řekl. „Tady uvnitř Polygonu jsou oblasti s různým plynutím času, což není žádná novinka. Čas je však neoddělitelně propojený s prostorem. Když zdeformujeme čas, změní se i prostor. Tvůrci Polygonu čas, řekl bych, natáhli. S tím ovšem došlo ke zvětšení prostoru a ten musel být něčím vyplněn. Příroda má totiž strach z prázdnoty, říká se tomu horror vacui… Samovolně došlo k multiplikaci objektů. Stavitelé dokázali ovlivnit, jak velká část prostoru se zreplikuje. Potřebovali zreplikovat údolí jako celek, tak to prostě udělali. To samé by se jim určitě povedlo i s něčím menším nebo s něčím větším. Dokázali otáčet repliku kolem svislé osy. Podívej se, Nino: svislé stěny s převisem jsou v různých údolích orientované do různých stran… Poskládali jedno údolí vedle druhého tak, aby efektivně využili plochu, proto použili hexagony. To, na čem teď stojíme, je právě ta nevyužitá část. Zbytek. Jak vidíte, hexagony nelícují přesně, někde je na styku ostrá hrana, protože se strany dvou hexagonů prolnuly. Jinde se hexagony nedotýkají, jako třeba tady, proto je tu výplň s plošinou. Zároveň vzniklo cosi na způsob labyrintu. Z každého údolí vedou tři symetricky umístěné cesty, které globálně vytvářejí síť trojúhelníků. Ke zvolenému cíli nelze dojít přímou trasou, pouze klikatě, cik cak. To zvyšuje riziko, že poutník zabloudí. Není možné usnadnit si cestu a putovat tady nahoře, po plošinách. Styčné hrany hexagonů jsou přerušené hlubokými úvozy cest. Kolem každého údolí vznikly tři podlouhlé, izolované útesy.“

„Počkej, profesore doktore, zabrzdi,“ skočila mu do řeči Nina. „To jako z ničeho vzniklo něco? Pink! – a máme tady úplně nový údolí? Pink, pink, máme dvě další? A tak dál?“

„A proč ne? Z ničeho přece vznikl celý vesmír, akorát to neudělalo pink!, ale velký třesk.“

„Takhle to vymyslel magistr Appelt? To napsal do těch papírů?“ ujistila se.

„No – ano. V podstatě jsou to jeho závěry,“ připustil Hargo dotčeně. Rychle dodal: „Ještě jsem se nedostal k tomu, abych zkontroloval jeho výpočty, ale matematicko-fyzikální model vypadá v pořádku.“

Nina se raději věnovala své placce. Tohle vysvětlení ji ani trochu neuspokojilo.

„Jestli tomu dobře rozumím,“ ujistil se Oggerd, „tak začali tím, že z plastbetonu vymodelovali jedno jediné údolí.“

„Tohle neříkáš správně,“ opravil ho Hargo. „Oni použili různé materiály, nejen plastbeton. Z plastbetonu je pouze svislá čelní stěna s převisem. Jinde jsou skutečné horniny. Žula, rula, granit, porézní tuf. Kromě toho jsem v čelní skále zahlédl i žílu sopečného skla.“

„Sopečné sklo? Co je to?“

„Obsidián. Hmota, kterou se dá nahradit železo i ocel.“

„To jsem nikdy neviděl…“

„Ale viděl, Oggerde. Z obsidiánu si ameisové vyštípali čepele k nožům a oštěpům.“

„Aha… to je zajímavé, ale myslím, že bychom měli vyrazit…“

Kapitola sedmnáctá:

Rajská zahrada

Údolí, které následovalo, bylo identické s předchozím. Vespod se nacházel travnatý plácek ve tvaru podkovy, který lemovaly svahy – příkré i povlovné. Když sešli až dolů a prohlédli si strmou čelní stěnu, zjistili, že převis má shodný tvar s tím předchozím. Dokonce se vedle něj nacházelo i nezřetelné schodiště, jakoby vysekané do skály.

Z převisu, stejně jako v předchozím případě, skapávala voda.

„Stejné údolí,“ řekl Hargo.

„Ne. Něčím se liší,“ namítl Oggerd

„A čím? Co tady vidíš?“

„Já nevím…“

Vybrali si cestu nalevo od skály, která podle Arch!-thy vedla k cíli. Stoupali do kaňonu, Oggerd se neustále ohlížel. Přemýšlel, čím se údolí liší od minulého. Přímo to křičelo, on však nedokázal odhalit rozdíl.

Jen co prošli kaňonem, už to pochopil.

„Tohle údolí je větší,“ řekl.

„Teď to vidím také,“ odfrkl si Hargo. „Na to nemusím mít posílenou signální soustavu, abych to odhalil.“

Rozdíl byl zřejmý. Dole se nerozkládal plácek, ale rozsáhlá travnatá plocha, v jejímž středu vyrůstal lesík vzrostlých stromů.

„Co to znamená?“ zeptal se Oggerd.

Technolog, sedící na mezkovi, si posunul brýle: „Myslel jsem, že je tady prstenec identických údolí a za ním, blíž ke středu, bude následovat něco jiného. Teď vidím, že jsem se mýlil. Celá zóna hlubokého času i s přechodovou oblastí je vyplněna identickými údolími. Čím blíž ke středu, tím jsou údolí rozsáhlejší, až se změní v obrovské nížiny. Z předělů mezi hexagony vzniknou nízká pohoří. V tomhle údolí rostou stromy, jak vidíš, ale uvnitř, v pásmu hlubokého času, budou celé pralesy.“

*

Další údolí.

Vyšli z kaňonu a chystali se, že sestoupí dolů, když se vpředu ozvalo varovné zaskřípání. Pochodující chlupáči se zastavili, přikrčili se, někteří se ukryli v keřích. Okamžitě splynuli s okolím.

Oggerd se rozhlédl: „Co se děje?“

Zepředu se k němu proplížil Arch!-tha. Ukázal kostnatým prstem, naznačil žvýkání a pohladil si břicho.

Nina, která se držela Hargova mezka, zašeptala: „Tam dole jsou nějaký zvířata. Prostě něco k jídlu.“

Chlupáč jménem Eff!-ssahu, vyznačující se přerostlým obočím, už tiše organizoval lovce. Jednu skupinu posílal nalevo, druhou napravo. Smysl byl jasný: obklíčit stádečko a ulovit co nejvíc kusů.

Oggerd shodil ze zad pušku, Arch!-tha však nesouhlasně zamručel. Ukázal si na uši: zvuk výstřelů by mohl přilákat nežádoucí pozornost.

Pak naznačil bodání.

„Nechte to na nich, pane Oggerde,“ hlesla Nina. „Oni si poradí. Jen se musíte smířit s tím, že až se naperou masa, budou se nějakej čas vyvalovat a trávit. Nic s nima nepohne.“

A tak se to taky stalo.

*

Hal Hargo seděl na celtě, kolem sebe rozložil papíry vyjmuté ze složky. Dokonce je naskládal i na spící Ninu. Dívka se s ním ještě před chvílí pokoušela koketovat, on si jí však nevšímal a věnoval se výpočtům. Nakonec se k němu otočila zády, schoulila se do klubíčka a usnula.

Všude se povalovali lovci, zmožení nečekanou hostinou. Podařilo se jim ulovit šest zakrslých jelenů s atrofovaným parožím. Hned je rozporcovali, stažené kůže nechali osychat. Maso osmahli na malých ohništích a snědli všechno, co sníst šlo.

Někteří samci pochrupovali, jiní se znuděně dloubali v nozdrách. Mládež se věnovala své oblíbené zábavě: vyšťourávání cvrčků z děr. Houf samiček se odbatolil k převisu se skapávající vodou, švitořily tam a vzájemně si upravovaly srst. Dvojice milenců se ukryla za křoviskem, kde se s funěním a vzdycháním důkladně muckala.

Stromy, v jejichž blízkosti se usadili, se podobaly smrkům, skutečné smrky to však nebyly. Jehličí omamně vonělo.

Hal Hargo cosi zuřivě přepočítával a pro tuto činnost měl příliš málo rukou. Pořád mu něco vypadávalo: zápisník, pisátko, logaritmické pravítko. Oggerd trpělivě čekal. Věděl, že Hargo nakonec dospěje k nějakému závěru.

„Nevychází to!“ vyhrkl Hargo nakonec a rozhořčeně plácl do papírů.

Nina se zavrtěla, Hargo z ní začal rychle sundávat papíry: „Pozor! Nezmačkej mi to!“

Posadila se, promnula si oči. „Co se děje tak důležitýho, profesore doktore?“

„Magistr Appelt má ve výpočtech chybu. Jsem si jistý, že ji udělal záměrně!“

„Tys to po něm přepočítal? A kde máš kalkulačku, takovou tu na baterky? Nebo jsi to počítal jen tak z hlavy?“

Hargo zdvihl své počítací zařízení: „Nepoužívám elektronickou kalkulačku, ale tohle. Logaritmické pravítko. Výsledky sice nejsou přesné na tři desetinná místa, ale nepřipustí chybu v řádech, jako se to stalo magistru Appeltovi.“

„Vysvětli nám, co jsi zjistil,“ vyzval ho Oggerd.

„Dobře… Magistr Appelt načrtl teorii, že Polygon udržuje v provozu hydroelektrárna. Měla by být postavena v místě, kde dovnitř vtéká Cheiara. Jakýmsi záhadným způsobem spočítal energetickou náročnost celého zařízení, tedy kompletního Polygonu, a vyšlo mu 30 megawattů. To vypadá rozumně. Příliš rozumně, což mi přišlo podezřelé. Takový výkon byl totiž u předapokalyptických elektráren střední velikosti naprosto běžný. Než jsem se začal zabývat oponenturou magistrových vstupních údajů, letmo jsem prošel jeho výpočty. Ze vstupních údajů jsem došel k výsledku nikoliv třicet, ale třicet tisíc megawattů. To je absurdní číslo.“

„Co to znamená?“

„Myslím, že si magistr Appelt nevěděl rady. Složitými postupy odhalil energetickou náročnost a pak, když mu vyšel nesmysl, záměrně udělal početní chybu. Provinil se proti nejdůležitější zásadě všech opravdových vědců!“

„Jaká je to zásada, profesore doktore?“

„Pokud testuji hypotézu a vycházejí mi nesmysly, je nutné hypotézu odvrhnout a vytvořit novou.“

„A ty máš nějakou hypotézu, Hargo?“

„Ještě ne. Na vytváření hypotéz je příliš brzo. Ale už teď je mi jasná jedna věc, kterou magistr Appelt přehlédl.“

„Co přehlédl?“

„Tady, uprostřed Polygonu, něco je,“ ukázal Hargo na mapu, kterou počmáral spletí vlasových čáreček. „Bublina normálního času.“

Na dotvrzení vlastních slov nakreslil doprostřed mapy kolečko.

„Bublina normálního času?“

„Vycházím z ověřených faktů: kolem emitorů se nacházejí bubliny skutečného času. Herr Justin to experimentálně ověřil… Mezi emitory dochází k interakcím, v jejichž důsledku vzniká energetické pole, které deformuje čas i prostor. Mimochodem – napadla mě zajímavá otázka. Jak hluboko zasahuje toto energetické pole pod terén? Pět metrů? Deset? Padesát? Kdybys tady začal kopat studnu, Oggerde, v jaké hloubce by ses dostal do normálního času?“

„A co myslíš ty?“

„Já sázím na deset metrů, nanejvýš patnáct. Kdybys vykopal studnu a z ní pak vedl tunel, mohl bys pohodlně projít až ke středu Polygonu. Průběžně bys mohl vystupovat svislými šachtami do oblastí s různým tokem času. Osobně si myslím, že tady nejméně jeden takový tunel je. Herr Justin vede válku s opičími lidmi, a přitom se měl soustředit právě na tohle.“

„Na co?“

„Na hledání obslužných prvků.“

„Aha… Jak to souvisí s bublinou skutečného času uprostřed Polygonu?“

„Jednoduše. Domnívám se, že uprostřed Polygonu je skutečný energetický zdroj, ze kterého jsou vedené kabely k jednotlivým emitorům. Kabely uložili do dostatečné hloubky, proto nejsou vystaveny působení deformovaného časoprostoru.“

„Znamená to tedy, že od každého emitoru vede podzemní chodba ke středu?“

„Ne, to určitě ne. To by bylo příliš snadné pro každého, kdo by se chtěl ke zdroji dostat. Kabely položili bezvýkopovou technologií. Použili dálkově řízený vrták o průměru, dejme tomu, třicet centimetrů.“

„Aha…“

„Jedna věc mi však není jasná: jaký energetický zdroj by mohl mít výkon třicet tisíc megawattů?“

„O tom jsme se přece bavili před několika dny. Jedná se o tajemství předapokalyptické civilizace. Disponovala silnými energetickými zdroji, sám jsi to říkal…“

„Ano, to jsem říkal… musím si to ještě pořádně promyslet.“

*

Oggerd si půjčil od Harga chronometr a trpělivě čekal, až uplyne šest hodin. Pak donutil chlupáče vstát a jít.

Nahoru do úvozu a pak dolů, do dalšího údolí. Opět bylo rozsáhlejší. Nerostl tam háj, ale opravdový les, dokonce i s nějakými listnatými stromy. Čelní skála byla širší než minulé, z jejího převisu spadal skutečný vodopád.

Nahoru do svahu. Projít kaňonem. Pak zase dolů.

Oggerd si předsevzal, že tentokrát půjdou nejméně osm hodin. To také dodrželi, dokonce to protáhli na celých devět. Když se pak utábořili, s úžasem si uvědomil, že si nepamatuje, kolika údolími už prošli.

*

Tohle údolí mělo průměr ke čtyřem kilometrům. Stromy se tady shlukly do několika malých ostrůvkovitých hájů, mezi nimi se rozkládala barevná louka plná květů. Vzduch vibroval vůněmi. A bzučením, jak z květu na květ přelétaly divoké včely.

Po pravdě řečeno: kdyby si měl Oggerd představit rajskou zahradu, vypadala by asi takhle.

Devítihodinové putování nikoho nezkrušilo natolik, aby se chystal ke spánku. Naopak, když chlupáči zjistili, že tady poletují včely, zorganizovali rozsáhlé pátrání po úlu. K pátrací skupině se připojili všichni samci, pár odrostlejších mláďat, a dokonce i několik samic. Zbytek výpravy se utábořil poblíž vodopádu.

Oggerd se po dlouhém čase konečně vyzul z bot, vysvlékl se a pod vodopádem si dopřál pořádnou sprchu. Teď, jen v kalhotách, čistém triku a naboso, klečel v meditační pozici s dlaněmi položenými na stehnech. Díval se na shluk, v jehož středu se nacházela Nina.

Dívka, s koleny přitisknutými k sobě, klečela na celtě. Pomocí Oggerdova vyhazovacího nože mazala sladkou marmeládu na pšeničné placky a ty pak rozdávala drobotině, která se rojila kolem. Zájemců bylo pouze šest, ostatní už se nad plackami ofrňovali. S mláďaty tady posedávaly i jejich matky. Dvě z nich se Nině přemístily za záda a pečlivě jí obnovovaly nátěr z tuku a popela.

Celý výjev vypadal neuvěřitelně idylicky.

Hal Hargo se vybavoval s postarším opičákem jménem Hau!-fch. Nina jim musela tlumočit, což jí při mazání placek šlo dost obtížně. Na mluvení potřebovala obě ruce.

Hau!-fch, pokud tedy Oggerd pochytil jeho jméno správně, pocházel ze západní strany Polygonu. Jako mládě zažil okamžik, kdy začaly krajinu ničit jizvy.

„Jak přesně vypadaly ty útvary, které nazývá jizvy?“ zeptal se Hal Hargo.

Nina přetlumočila otázku, přitom se pravičkou rozmachovala tak, až se Oggerd bál, že někomu vypíchne nožem oko.

Hau!-fch před sebe natáhl ruku a co nejvíc roztáhl dlouhé kostnaté prsty. Pak sevřel pravici do pěsti, vystrčil jen ukazovák a mírně ho zahnul. Levičkou při tom píchl přímo nahoru.

„Říká, že těch jizev bylo vždycky víc najednou,“ přeložila Nina. „Dvě a nebo tři. Některé, když se natáhly až úplně nahoru, se na konci ohnuly – takhle, jak ukazuje. Za roh.“

„Ohnuly se? Do pravého úhlu?“

„Cože? Do opravdovýho úhlu? Teď ti nerozumím, profesore doktore, tak vzdělaná zase nejsem.“

„Tohle je důležité: ohnuly se, aby dosáhly vrcholu klenby?“

Chvíle dohadování: „Asi jó, profesore doktore, ale jen ty, který od samýho začátku mířily spíš nahoru, než aby zůstaly nízko… Nakonec se ohnuly všechny, ale vrcholu se dotkly jen některý.“

„Jizvy vycházely z jednoho místa? Jako paprsky?“

„Oni nevědí, co jsou to paprsky,“ řekla Nina. „Tady žádný paprsky nejsou…“

Podala namazanou placku neosrstěnému šprčkovi a pustila se do složité gestikulace, doprovázené jednoslabičnými slovy. Hau!-fch vše pozorně sledoval, pak začal zuřivě přikyvovat. Po další výměně slov i gest Nina řekla: „Jo, je to tak, jizvy vycházely, přeložím doslova, z klidné-místo-věž. Oni mají cit pro změny času, což znamená, že tam u té věže vnímali ticho. Obrazně řečeno. Prostě se tam čas nijak neměnil. Nekolísal.“

„Rozumím. Jizvy vycházely z emitoru, který se nachází v bublině normálního času… Co se stalo pak?“

„Kmen, ke kterýmu Hau!-fch patřil, musel utéct. Po jizvách zůstávala tichá země. Pozor, teď je to docela nechutný. Tichá země prej vypadala, jako když něco sníš a pak to vyzvracíš… Hau!-fchův kmen putoval podél vnitřní strany pahorků, chápu to tak, že se drželi v přechodový zóně. Dávali pozor, aby je nezasáhla čerstvá jizva. Vydali se přes ni, až když začala blednout. Když překonávali tichou zemi, museli utíkat. Tichá země se totiž rozšiřovala, nebo snad zvětšovala. Navíc přestávala bejt tichá… Pár členů tlupy se opozdilo, nikdy už se nedostali ven. Změněná země je pohltila.“

„Tichá země? Znamená to, že tam plynul normální čas?“

„Asi tak.“

„Zeptám se hloupě, Nino: kdy se tohle stalo? Jak je to dávno? Já vím, že se tady nedá měřit čas, ale stejně…“

Proběhla další gestikulace. Nina pak řekla: „Hau!-fch byl mladým bojovníkem, když se jizvy objevily. Měl ženu a odstavené dítě. Jako že už ho nekojila.“

„Pak se přestěhovali sem?“

Další výměna názorů.

„Jo. Přestěhovali se sem. Tady, jak jsme teď. Místní je přijali přátelsky. Hau!-fchovo první mládě odrostlo, manželka porodila další dvě. Z kotle pak začali přicházet ameisové a zabíjeli je. Opičákům nezbylo než odejít do suché země. Tak říkají zóně mělkého času vně pahorků. Tam se ovšem nedalo žít, jen přežívat. Proto se vydávali ven z Polygonu, aby si obstarali potravu na polích kolem Hundsburgu. Podotýkám, že venku se jim nelíbí. Střídá se tam den a noc, někdy je tam horko a někdy zase zima…“

„Takže jizvy…“ řekl Hargo zamyšleně.

„Hele, profesore doktore, já asi vím, o čem mluví. Ferlingetti tomu říkal černá brázda.“

„Ty ses o tom bavila s Ferlingettim?“

„Jo, to jo. Měla jsem s ním sex, jestli to můžu říct takhle naplno. Neuráží tě to? Ne? Fajn. Ne že by se mi zamlouvala Ferlingettiho mrkvová bradka, ale Boscho mi to nakázal. Že prej bude Ferlingetti sdílnější. A vážně, rozpovídal se, nebyl k zastavení.“

„Co povídal?“

„Odstřelili západní emitor. To asi víš, ne?“

„To vím,“ přikývl Hargo. „Dočetl jsem se o tom ve spisu.“

„Oni odstřelili emitor?“ podivil se Oggerd. Tohle byla důležitá informace a on se ji právě dozvěděl jen tak mimochodem.

Hargo poklepal na papír: „Ale jistě, Herr Justin se pokusil zničit západní emitor. Je to popsané tady ve složce.“

„Kdy se to stalo?“

„Loni… Co ještě říkal Ferlingetti, Nino?“

„Odpráskli to a čekali, že Polygon zmizí. Jenže zůstal tak, jak byl, akorát stěnou na západě se už nedalo projít. Počkali asi dva tejdny, pak vlezli dovnitř, aby se podívali, jak to tam vypadá. Prošli stěnou na jihu a šli kolem dokola, pásmem mělkýho času. Hodilo je to k pahorkům, takže na jeden vylezli a koukli se dolů do kotle. Podle Ferlingettiho to vypadalo, jako by území na západě něco přeorávalo… Pak je začala honit ta černá brázda… Jo, jasně, teprve teď se mi to spojuje s tím, co říkal Hau!-fch. Ty jeho jizvy a Ferlingettiho černá brázda jsou jedno a to samý… Ferlingetti mi vyprávěl hrůzyplnou historku, jak ujížděli na východ a černá brázda je odřízla od vnějšího pláště. Docela zpanikařili. A pak, zničehonic, šla černá brázda přímo po nich, jako by měla vlastní rozum, v jednu chvíli prostě zahnula. Málem je to zabilo, tak to alespoň Ferlingetti tvrdil. Samozřejmě mohl přehánět, aby na mě udělal dojem.“

„Ve skutečnosti je černá brázda dostihla,“ řekl Hargo a poklepal na spis. „Tady se to píše.“

„Dostihla je? A zabila? Ne, jasně že ne… Co se teda stalo? Proč nic neříkáš, profesore doktore?“

„Přemýšlím. Ujasňuji si příčinné souvislosti a už je mi to celkem jasné. Všechno zapříčinil Herr Justin.“

„Co všechno?“ zeptal se Oggerd.

Hargo poklepal na složku papírů „Měl by sis prostudovat spis, Oggerde. Prozatím ti udělám alespoň výcuc… Herr Justin podnikl jedinou opravdovou výpravu, a to víceméně neplánovaně. Na začátku, když přijel do Hundsburgu. Vydal se do Polygonu na krátký průzkum, jen s čtyřčlenným doprovodem a se zásobami na týden. Neměl nejmenší tušení, co ho čeká uvnitř. Nevěděl, jakým způsobem Polygon funguje. Všechnu tu terminologii jako zóna mělkého času a zóna hlubokého času sestavil magistr Appelt až rok poté. To, co tady Herr Justin zažil, jím otřáslo. Pak už se nikdy nevydal jinam než do zóny mělkého času.“

„Co tady zažil?“ zeptal se Oggerd.

„Nekončící den. Objevil pahorky a sešel dolů. Začal bloudit, zabředával dál a dál. Setkal se s chlupáči, jeho muži se však chovali neurvale a chlupáči utekli. Uvízl v podmáčených pralesech, kde lovil zvířata, jaká předtím nikdy neviděl. Několikrát se střetl s ameisy. Napoprvé s nimi bojoval, pak už jenom utíkal… Jeden z jeho mužů padl v boji, další zemřel na následky zranění, třetí zůstal zmrzačený. Bez vážného zranění vyvázli pouze on a Ferlingetti. Dostali se ven jen díky kompasu, a ani s kompasem to nebylo snadné. Herr Justin tvrdí, že v Polygonu strávil čtyři měsíce. Když pak našel cestu ven a vrátil se do Hundsburgu, zjistil, že venku uběhlo sotva pár dní. Zbytek jeho mužů se po něm ještě ani nezačal shánět…“

„Pak se pokusil zničit jeden z emitorů?“

„Pak ještě ne. Nejprve chtěl prozkoumat všech pět emitorů, ale navštívil pouze dva. Můžeš se podívat do složky, jsou tam fotografie. Emitory, které objevil, jsou identické. Mají tvar homolovitých věží, trochu se podobají majákům. Ke zbylým emitorům nenašel cestu, neměl dost trpělivosti na jejich hledání. To je obrovská škoda. Alespoň u jednoho emitoru musí být něco zajímavého.“

„Něco zajímavého? Co třeba?“

„Řídící centrum včetně nákresů, plánků, schémat, databází… Když už si pak Herr Justin nevěděl rady, rozhodl se, že jeden z emitorů odstřelí pomocí dynamitu. Předpokládal, že když emitor zničí, tak se energetické pole zhroutí. To je logické řešení, po vyčerpání ostatních možností by ho zvolil každý. On k němu však přistoupil poněkud unáhleně. Nechal si přivézt dynamit. Intuitivně si vybral západní emitor, který je nejvzdálenější od Hundsburgu. Použil časový spínač. Výbuch nastal, když už byli venku z Polygonu…“

„Jenomže emitor nezničili. Pouze ho poškodili.“

„Přesně tak. To, čemu říká Ferlingetti černé brázdy a chlupáč jizvy, jsou ve skutečnosti poruchy. Myslím si, že to jsou paprsky normálního času. Vrátí čas do normálu, a zároveň prostorově zdeformují krajinu. Svislý pás od terénu až po klenbu imploduje, zhroutí se do sebe… Jak říkal chlupáč: poruchy nakonec odeznívají, protože Polygon funguje dál. Pásy normálního času se prohlubují a s tím se znovu zvětšuje i prostor. To však již není řízená multiplikace. Vzniká mrtvá země, ve které není ani voda, ani potrava… Paprsky znovu a znovu devastovaly krajinu, až se západní část Polygonu stala neobyvatelnou. Podívejte: nakreslím kružnici, která prochází jižním emitorem, středem Polygonu a severním emitorem. To je hranice devastovaného území, které zabírá téměř polovinu Polygonu.“

„Myslím, že tomu začínám rozumět,“ řekl Oggerd. „Poruchy vyvolaly pohyb ameisů. Ti putovali k východní straně Polygonu, před sebou tlačili chlupáče, kteří si nakonec začali hledat potravu venku.“

„Přesně tak, Oggerde, přesně tak. Herr Justin se zpočátku choval jako obstojný terénní průzkumník. Zkoušel různé postupy, a to i takové, které jsou na první pohled hloupé. My mu to však nemůžeme mít za zlé. Těžko říct, jak bychom se na jeho místě zachovali my. Jenže pak, místo aby pokračoval v průzkumu, začal válčit s opičími lidmi. Našel si zástupný problém, jak se říká mezi vědci.“

Oggerd zavrtěl hlavou: „Teď asi nemáš úplnou pravdu, Hargo. Herr Justin pochopil, že se mu situace vymyká z rukou. Napsal dopisy odpovědným činitelům, požádal je o pomoc. Dokonce, jak tvrdí, poslal dopis Císaři, který je jeho bratrancem. Jenže Ferlingetti všechny dopisy zašantročil. Do hry o Polygon vstoupil někdo další. Někdo, komu Gowery říkal osoba Iks… Nino? Pro koho jste pracovali? Kdo vás sem poslal?“

Dívka cukla ramínky: „To věděl jen Boscho a možná i fraudoktor Wilma. Já to vědět nechci. Už jsem pochopila, že takovýhle vědomosti neprospívají zdraví… Jenom jsem se ještě nedozvěděla, jak to bylo s tou černou brázdou. Víte, co myslím: když chytila Herr Justina a Ferlingettiho.“

Hal Hargo si posunul brýle: „V zóně hlubokého času mají poruchy devastující účinky, v zóně mělkého času však nemusí být smrtící. Náhlá změna časoprostoru na krátkou dobu poškodila smyslový aparát průzkumníků. Rozostřil se jim zrak, ztratili rovnováhu i kontrolu nad tělesnými funkcemi.“

„Co to znamená?“

„Pozvraceli se, pomočili a tak podobně.“

„A tak podobně? To je nechutný… Proto mi Ferlingetti nic neřekl, styděl se…“

„Nicméně po určité době se vzpamatovali. Nezanechalo to na nich následky.“

*

O několik hodin později už všichni pochrupovali, jen Oggerd klečel s patami pod zadkem a s dlaněmi položenými na kolenou. Vnímal nesmírný klid, ticho, rušené jen šuměním padající vody a bzučením včel.

Nekonečný den, ve kterém se nestrhne ani prudká bouře ani vánice. Nenastane spalující vedro. Tohle je rajská zahrada, stvořená pro líné odpočívání, prokládané pářením a sháněním potravy. Ovšem potravy je všude plno.

Ještě před chvílí byli chlupáči velice hluční. Podařilo se jim najít hnízdo divokých včel a bez ohledu na žihadla je vyrabovali, pak se poprali o ukořistěné medové plásty. Spory byly nakonec urovnány, na každého se dostala alespoň hrstička medu.

Teď už všichni upadli do sladkého spánku spravedlivých.

Hal Hargo s Ninou leželi na celtě zády k sobě, přikrytí jedinou dekou. Vypadali jako sourozenci.

Tráva omamně voněla. Oggerd přivřel oči.

Mír a klid…

V příštím okamžiku už byl na nohou a soukal se do bot.

„Hargo! Vzbuď se!“

Technolog se přizvedl na lokti a zašmátral po odložených brýlích: „Co se děje?“

„Slyšel jsem výbuch! Támhle za hřebenem!“

„Já jsem neslyšel nic…“

To už se zvedali i někteří chlupáči a sháněli se po zbraních. I oni něco zaslechli.

Oggerd se bleskurychle nasoukal do krunýře, připnul si opasek s pistolí. Shrábl odloženou pušku a rozběhl se přes louku plnou květů.

Vyběhl do poloviny povlovného svahu, zvolnil a ohlédl se. Následovali ho jen Hal Hargo, Nina a věrný Arch!-tha. Ostatní chlupáči zůstali dole, samci zaháněli samice a mláďata do nejbližšího lesíka.

Oggerd se znovu rozběhl. Hřeben se zdál být vzdálený, ale když minul určitý bod, byl téměř u něj. V tu chvíli zaslechl výstřely: prásk! – prásk! – prásk!

Podle zvuku se střílelo asi půl kilometru odsud. Oggerd rozeznal i zbraň: byl to Walther P.38. Zřejmě ten samý, který sebrali mrtvému špehovi.

Pak už byl nahoře.

Nacházel se tu zvlněný, velmi ostrý plastbetonový hřebínek, který vznikl prolnutím dvou kusů stavebnice. Za ním následoval strmý svah do dalšího údolí.

Tohle už bylo osídlené.

Kdysi tam vyrůstaly háje, teď tam zbývalo jen pár stromů, louky byly přeměněny v pole a pastviny. Na úpatí svahu, kousek od skály s převisem, vystavěli ameisové své pueblo. Na velkou hranolovitou základnu naskládali krabicové domy a na ty pak zase další – až do výše čtyř pater. Na střechách zřídili zelené zahrady, do kterých přiváděli vodu visutým akvaduktem, nataženým přímo od vodopádu.

V tuto chvíli byl akvadukt stržený a pod pueblem zuřila bitva.

Kapitola osmnáctá:

Záchranná výprava

Pevnost patřila modrým, kdežto prostor pod pueblem se červenal, jako by tam někdo rozlil krev. O spodní kvádr se opíraly dlouhé žebříky, po nichž lezly drobné postavičky, ověšené pásy rudě obarvené tkaniny.

Modří statečně vzdorovali. Odstrkovali žebříky tyčemi, svrhávali na útočníky kameny, házeli na ně oštěpy i provazy s vpletenými kusy obsidiánu. Červení umírali po tuctech, lámali si kosti při pádu ze žebříků, na jejich místa však nastupovali další.

Oggerd si byl jistý, že je od puebla nejméně půl kilometru, přesto rozeznával každou podrobnost. To bylo způsobeno místní zvláštní perspektivou. Objekty se zdánlivě přibližovaly a vzdalovaly bez ohledu na skutečnou vzdálenost.

„Podívej se, Oggerde, mají praky,“ ukázal Hargo, který zalehl vedle.

Bylo to tak. Červenáčci roztáčeli nad hlavami velkorážní praky, upevněné na dlouhých tyčích. Bombardovali obránce.

„Ti, kteří nás napadli před Hundsburgem, praky neměli,“ řekl Oggerd. „Kdyby ano, podlehli bychom.“

Ke svahu prchalo stádečko zakrslého dobytka, promíchané s modrými postavičkami. Útok byl zřejmě tak nečekaný, že modří nestihli hospodářská zvířata ukrýt do pevnosti. Za uprchlíky, sestavené do vidlice, spěchaly dva rudé zástupy.

Když zvířata doběhla k patě svahu, zastavila se. Modří pastevci nezaváhali, zamířili do stráně. Do jejich těl se vzápětí zabodly oštěpy či je omotaly provazy s ostrými obsidiánovými úštěpky.

Pár červených vystoupalo vzhůru a dobilo raněné. Obklopili pak stádečko a hnali je nazpátek – na shromaždiště stranou od puebla.

„V té pevnosti je Gowery,“ zachraptěl Oggerd.

„Třeba tam není,“ namítl Hargo. „Třeba je to jiné hnízdo.“

„Je tam. Někdo střílel z pistole, kterou jsme vzali tomu špehovi…“

„Už jsou vevnitř, helejte se,“ hlesla Nina.

Měla pravdu, červeným se podařil průlom. Udrželi jeden žebřík ve vztyčené poloze, nahoru se dostalo tolik bojovníků, aby zajistili předmostí. Vzápětí se vedle opíraly další čtyři žebříky a po každém se škrábal zástup zuřivců. Hrnuli se na nejspodnější plošinu, probodávali modré, svrhávali je dolů.

Podlouhlý krabicový dům, vybíhající ze změti staveb na spodním kvádru, se zachvěl. Vyvalil se z něj oblak prachu. Teprve pak k Oggerdovi dolehl zvuk výbuchu.

„Dynamit,“ hlesl Oggerd.

Na nejspodnější plošině probíhal zuřivý boj, červení zatlačovali modré dál a dál. Pak už se drali vzhůru, aby dobyli další patra. Část scenérie se však ukrývala v oblaku prachu.

Jak se prach usazoval, bylo zřejmé, co se stalo. Přední část krabicového domu, opatřená vstupem a úzkými okny, se zhroutila. Zbytek zůstal stát, ten však žádná okna ani dveře neměl.

„Gowery zavalil vstup,“ řekl Oggerd. „Ukrývá se uvnitř. Zatím na něj nemůžou.“

„Jestli přežil,“ zapochyboval Hargo.

„Přežil!“

„Co chcete dělat, pane Oggerde?“ zeptala se Nina.

„Já nevím… musím něco udělat!“

„Helejte, jak odvádějí dobytek. Červení tu nechtějí zůstat. Nebylo by nejlepší počkat, až odejdou?“

„Počkáme,“ souhlasil Oggerd. „Nic jiného ani udělat nemůžeme…“

*

„Jak je to dlouho, co dobyli pevnost?“ zeptal se Oggerd.

Hal Hargo zkontroloval chronometr, pak nahlédl do notesu: „Tři a půl hodiny. To je samozřejmě hrubý údaj. Záleží na tom, co označíme za dobytí pevnosti, tedy za čas nula.“

„Takhle to stačí, Hargo… zdá se, že opravdu odejdou…“

„Mají strach, že někdo napadne jejich vlastní hnízdo,“ ozvala se Nina.

„Ano, to je docela možné,“ přikývl Oggerd. „Poslali bojovníky do útoku a vlastní základnu nechali oslabenou…“

Leželi na svahu a vykukovali přes hřeben po celou tu dobu, co červení metodicky pobíjeli modré. K hřebenu přicházeli bojovníci opičích lidí, každý se chvíli díval, pak se opět stáhl k samicím. Věrný Arch!-tha sledoval tu podívanou téměř hodinu, neubránil se však němé gestikulaci, vyjadřující naprosté zděšení. I on nakonec uprchl.

Důvod ke zděšení byl na místě. Modří, když byl jejich odpor zlomen, upadli do apatie, většinou jen útrpně čekali na smrtící ránu. Pro vraždění byly vyčleněny skupinky červených dělníků s oštěpy, ale také robustní dospělci s rudě pomalovanými trupy a špičatými přilbami. Tihle pořízci šli od jednoho modrého k druhému a těžkými palicemi jim rozbíjeli hlavy.

Hemžení vykazovalo značnou rutinu, vše bylo dokonale zorganizováno. Party červených shazovaly mrtvoly dolů, aby se po plošinách dalo vůbec chodit. Pod pueblem ležela těla v několika vrstvách. Pátrači vyvlékali z krabicových domů samice a mláďata, předváděli je před komisi dospělců, která na místě rozhodovala, kdo ze zajatců bude zotročen a komu se dostane rychlé smrti. Červení dělníci odnášeli ukořistěné zásoby. Po žebřících proudily malé postavičky, obtížené velkými vaky. Opravdu se podobaly činorodým mravencům.

Kořist nakládali na dvoukolové káry připravené pod pueblem.

Už před chvílí se vydali na cestu honáci, odvádějící ukořistěný dobytek. Teď se začalo odpoutávat i jádro armády.

„Podívejte,“ ukázal Hargo. „Nepobili všechny modré dělníky. Některé si nechali jako nosiče.“

Bylo to tak. Vaky, které se nevešly na káry, navěsili na záda zotročeným modráskům.

„Až odnesou náklad k jejich hnízdu, tak je červení stejně pobijou,“ hlesla Nina.

„Nepochybně. Nejspíš je i snědí…“

Od dobytého puebla se odpoutávala jedna skupina za druhou, všechny mířily k průsmyku na levé straně.

„Počkáme, až budou pryč,“ řekl Oggerd. „Pak tam dojdu.“

„Jenže támhleti se tam ještě šťourají,“ ukázala Nina. „Budou kutat tak dlouho, dokud nezjistí, co je vevnitř.“

V prvním patře, kde se po výbuchu zřítila vstupní část krabicového domu, zůstala stovka červených. Odhazovali trosky.

*

Poslední kolona se značně vzdálila od dobytého puebla.

„Už uvolnili vstup. Musím jít,“ řekl Oggerd.

„Pobijete je?“ zeptala se Nina.

„Nejdřív zkusím vyjednávat.“

„Já myslím, že byste neměl. To, co udělali modrejm, bylo tak hnusný, že jim přeju smrt…“

„To byl vtip.“

„Aha… Pomohlo by, kdybyste se občas usmál.“

„Hargo, nechám ti tu pušku. Umíš s ní zacházet?“

„Jistě,“ řekl technolog dotčeně.

„Určitě?“

„V šestnácti, při vstupu na Institut, jsem prošel výcvikem. Naučil jsem se používat všechny možné zbraně, také jsem povinně studoval strategii a taktiku. Při jmenování doktorem jsem automaticky získal i důstojnickou hodnost, ale už jsem zapomněl jakou.“

„Když budeš střílet, pečlivě si zapři pažbu do ramene. Zpětný ráz by ti mohl zlomit klíční kost!“

„Ano! Já vím! Už jsem to dělal!“

„Nechám na tobě, jestli pušku použiješ. Jen nesmíš střílet, dokud nebude armáda za průsmykem! Uslyšeli by střelbu a vrátili by se!“

„Nejsem hlupák, Oggerde.“

Oggerd popadl krátké kopí s obsidiánovou čepelí a přehoupl se přes hřeben. Několikrát se překulil, až se dostal do úkrytu.

Svah tu byl hodně strmý, v rozlámané rule rostlo jen pár keřů a téměř žádná tráva. Oggerd přebíhal od jednoho keře k druhému, snažil se našlapovat zlehka, aby nezvířil prach. Na plošině puebla sice stála hlídka červených, zdálo se však, že pozoruje dění u zborceného domu.

Jak postupoval, pueblo se skokově vzdalovalo. Ohlédl se. Také hřeben se mu zdál velice vzdálený, ačkoliv si byl jistý, že neuběhl víc než sto padesát metrů.

Dřív dokázal odhadnout vzdálenost s velikou přesností stejně jako čas. Ve Století válek dosáhl úspěchů díky bezchybně naplánovaným přesunům a obchvatům. Tady, pod Poklopem, se však perspektiva měnila takřka s každým krokem, a to ho chvílemi dohánělo k šílenství.

Zkontroloval, kde je odcházející armáda červených. Už nebyla vidět, snad ji pohltil průsmyk, který odsud vypadal jako černá skvrnka.

Přeběhl za další keř. A za další. Teď už se pueblo skokově přibližovalo.

Rozběhl se k nejbližšímu žebříku. Sprintem překonal posledních sto padesát metrů a proběhl uličkou v hromadě mrtvolek. Chytil se příčlí a vyběhl po žebříku, jako by to byly schody.

Vyskočil na plošinu. Ležely tu závěje modrásků, ke zborcenému domu však vedl vyčištěný koridor. Červenáčci tam odházeli suť a uvolnili vstup. Jeden z dospělců rozdával dělníkům pochodně. Jakýmsi způsobem, který Oggerd nepostřehl, rozdělali oheň a teď si připalovali jednu pochodeň od druhé.

Nalevo i napravo stáli na hlídce dva nepozorní dělníci. Všimli si Oggerda vlastně až teď, protože sledovali, jak se průzkumný oddíl chystá dovnitř. Oggerd máchl kopím na jednu a pak na druhou stranu, smetl oba nešťastníky dolů.

Kvíkavě vykřikli, pak už následovalo tupé bouchnutí, jak dopadli na hromadu mrtvol.

Zbylí červenáčci vyrazili Oggerdovi vstříc. Okamžitě, bez zaváhání. Jako když se vzedme vlna.

Jako když se vyrojí vosy z hnízda.

Počítal s momentem překvapení. Myslel si, že bude mít k dobru dvě nebo tři vteřiny, než zareagují. Přepočítal se.

Rázem mu bylo jasné, že se nebudou ohlížet na vlastní ztráty a prostě ho smetou dolů. Pád z čtyřmetrové výšky by mu asi neudělal dobře.

Zabočil, přeskočil ztuhlou dunu z mrtvých modrásků. Teď už fungoval v bojovém režimu, mikroprocesor mu vháněl do krve adrenalin. Byl rychlý, jenomže rychlost někdy nestačí.

Proběhl uličkou v mrtvolách až tam, kde se opíral žebřík do dalšího podlaží. Bleskurychle po něm vyšplhal. Vyskočil na hořejší plošinu a předklonil se, aby vytáhl nahoru i žebřík. Pozdě. Dole se přeléval chumel červenáčků, někteří už šplhali vzhůru.

Tasil pistoli a v automatickém režimu do nich vystřílel celý zásobník. Stejně se drali nahoru. Než znovu nabil, objevila se nahoře první hlava. Kopl do ní. Smetl vylézajícího ameise dolů, za ním se však hrnul další.

Uviděl, že ameisové nesou další žebříky. Během chvíle se za ním pohrnou v několika proudech.

Do uší se mu zařízlo cvrlikání velitelů. Znělo jinak než onehdy v noci. Agresivněji. Teď už si byl jistý, že tenhle zvuk je opravdu zbraň. Účinná zbraň. Chybělo málo, aby si zakryl uši a s jekotem se pokusil o útěk.

Odskočil a jen tak tak se vyhnul dvěma vrženým oštěpům.

Vhuuuu… vhuuuu… vhuuuu… Dole pár dělníků roztáčelo praky.

Zvedl pistoli, několikrát zmáčkl spoušť. Prakovníci odlétli dozadu. To už se o krabicový dům opíralo pět žebříků, vzhůru se hrnulo pět zástupů.

Prásk!… Prásk!… Prásk!

Tohle byl zvuk jeho vlastní pušky. Hal Hargo, ležící za hřebenem, se připojil k bitvě.

Podle zvuku je Hargo vzdálený asi půl kilometru, díky zkreslené perspektivě však vidí ameise zblízka. Puška má účinný dostřel nejméně kilometr, což je v tomhle případě dostačující.

Hargo vystřílel zásobník do hloučku pod jediným žebříkem. Způsobil tam krvavou spoušť, stále však zbývají čtyři proudy útočníků.

Oggerd už nemá čas přebíjet. Zaráží pistoli do pouzdra, chytá kopí obouruč, rozbíhá se podél plošiny. Hrne tvorečky jako radlicí, shazuje je dolů.

Od hřebene znovu práskají výstřely. Hargo nabil a teď se zaměřil na další žebřík.

V tu chvíli Oggerd zahlédl jednoho z velitelů. Je to ramenatý chlapík, vysoký jen metr padesát, ale opticky zvětšený špičatou přilbou. Opírá se o masivní kyj, tělo má natřené rudou barvou a kromě toho i zacákané krví. Je to jeden z katů, kteří vraždili modré zajatce.

Hlavu má zvrácenou, oči vypoulené. Z úst se mu line vřesk na pomezí infrazvuku.

Oggerd hází kopí. Obsidiánová čepel proráží katův pancíř, projíždí tělem. Kat se skládá naznak.

Vřesk utichá.

Je to lepší. Mnohem lepší.

Oggerd se vyhýbá bodajícímu kopí, podhmatem zachytává ratiště, vykopává nízko při zemi. Těžká bota nabírá drobného ameise do kyčle a odmršťuje ho přes hranu plošiny. Oggerdovi zůstává jeho kopí.

Běží podél hrany a bodá.

Bodá v krátkém rozkmitu, hlavně ne příliš hluboko, aby čepel neuvázla.

Ťup-ťup-ťup-ťup… jako jehla v šicím stroji.

Je nesmírně rychlý. Cítí však, že bude muset zvolnit. Pokud nenechá procesor, aby zahájil odbourávání adrenalinu, roztrhne mu to srdce.

Chytá ratiště na samém konci, točí se jako dětská káča, čistí prostor kolem sebe.

Od hřebene práská puška.

Ratiště mu vylétá ze zpocené ruky. Prostě vyklouzlo.

Oggerd odskakuje dozadu. Obrací se, sprintem překonává vzdálenost k dalšímu hranolovitému baráku. Všude leží plno modrých mrtvolek, takže je to spíš překážkový běh než sprint.

Je u stěny. Zeje v ní velké množství maličkých oken i nízkých dveří, nejsou tu však žádné žebříky. Na další plošinu se zřejmě chodí po vnitřních schodech, ale hledat je v mrňavých chodbičkách by byla pro Oggerda sebevražda.

Vytahuje pistoli, přebíjí, střílí. Už ani nemíří, jen pomalu pohybuje rukou zleva doprava a mačká spoušť. Drobná tělíčka odlétají dozadu.

Zásobník je prázdný, Oggerd zaráží pistoli do pouzdra.

Hořejší terasa se nachází ve výšce dvou a půl metru. Vyskakuje, zachytává se hrany, vytahuje se.

Na horní plošině se kutálí dál od okraje. Plíce mu pracují jako písty v parní lokomotivě, ve svalech ho ostře bodá, před očima se mu míhají mžitky.

*

Vleže vytáhl pistoli z pouzdra a znovu ji nabil. Zhluboka oddechoval. Čekal, zda si ameisové přistaví žebříky, nebo jestli najdou vnitřní schodiště.

Nikdo nepřicházel. Umlkla i střelba z pušky.

Opatrně se postavil, rozhlédl se. Na tuhle plošinu se za ním nikdo nedral. Přešel k hraně, podíval se dolů. Válela se tam spousta červenáčků, někteří se zmítali v předsmrtných křečích, jiní leželi nehybně.

Stiskl přepínač vysílačky, kloktavě se nadechl a zachrčel: „Hargo? Co se děje dole? Přepínám.“

„Prchají, příjem.“

„Prchají?“ vyhrkl Oggerd během hlubokého nádechu.

„Vyřídili jsme jich tak šedesát, sedmdesát. Přišli o velitele, zbytek utíká. Měl by ses pořádně vydýchat, Oggerde. Byl jsi dlouho v pohybu, jedeš na kyslíkový dluh. Právě ti po tisících odumírají mozkové buňky… Nechci kritizovat tvoje rozhodnutí, ale tentokrát jsi to naplánoval špatně. Stačilo málo, a zabili tě, příjem.“

„Nejdůležitější je (nádech) výsledek. Zahnali jsme je (výdech) a já jsem přežil (nádech). Podívám se (výdech), jestli je uvnitř Gowery (nádech), přepínám.“

„Ještě ti chce něco říct Nina. Co je, Nino? Aha. Ano. Možná je uvnitř i Boscho. Podle Niny je velice nebezpečný, příjem.“

„Děkuji za upozornění, konec.“

Oggerd seskočil na spodní plošinu a rozhlédl se, kam se poděly prázdné zásobníky. Měly tu být tři, ale našel jen jeden. Samozřejmě: musel by odházet spoustu mrtvých a podívat se dospod, ale do toho se mu nechtělo.

Prošel se podél okraje plošiny, zahleděl se dolů. K modře pomalovaným mrtvolkám se tam přidružily i červené, ležely promíchané, jako by patřily do jednoho hnízda. Tu a tam se někdo dávil krví, zmítal se nebo jen tak naříkal.

Dál od puebla zahlédl prchající houfek. To nebylo dobré. Dostihnou kolonu a povědí, co se tady stalo.

Našel si žebřík, pod kterým leželo nejméně těl, a sešplhal dolů. Tím se dostal na úroveň, na které se nacházel i zborcený dům. Zamířil k němu. Překračoval tělíčka, ale někdy to nešlo a musel na některé šlápnout. V takovém případě se ozvalo zapraskání drcené páteře.

Ze zborcené části se ježily stropní nosníky. Oggerd je původně pokládal za kmínky místních stromů, byly však příliš tenké, než aby udržely strop. Také měly zvláštní tvar, vytvářely jakási pospojovaná kolínka. Jistěže: nebylo to dřevo, ale žlutohnědě zbarvené kovoplastikové profily.

Mimoděk si všiml odklizených trosek. Zjistil, že základním stavebním materiálem puebla jsou plastbetonové bloky s nápadně drsným povrchem.

Plastbetonové bloky? Jak je mohli drobní ameisové tak snadno odstranit?

Strčil do jednoho bloku nohou a udivilo ho, že je mnohem lehčí, než předpokládal. Pro jistotu se shýbl a potěžkal ho.

Řekl do vysílačky: „Hargo? Ta stavba je postavená z bloků, které vypadají jako pískovec, ale mají barvu plastbetonu. Jsou relativně lehké, příjem.“

„A co má být? Je to napěněný plastbeton.“

„Cože?“

„Plastbeton před zatuhnutím napěnili, nejspíš ho vyplnili plynem lehčím než vzduch. Odlili z něj část falešné skály, přepínám.“

Uvědomoval si, že se chová nesmyslně, přesto se zeptal: „Proč je na povrchu tak drsný, příjem?“

„Ty ďubky jsou pozůstatky bublin. Díky bublinkám se z pseudoskály dají odštípávat bloky… Co se ti na tom nezdá, Oggerde? Postavili vzorové údolí, pro jeho stavbu použili všechny možné materiály: žulu, rulu, obsidián. Napěněný plastbeton. Možná i kapsu hrnčířské hlíny a malé ložisko uhlí. Jsou tady desítky materiálů a stavebních hmot, o kterých ještě nevíme, přepínám.“

„Proč to tak udělali? Jaký měli důvod? Příjem.“

„Vysvětlení je jediné: chtěli tady dlouhodobě žít. V každém údolí se nachází dostatek materiálu pro stavbu domů i výrobu nástrojů. Do každého údolí přitéká voda. Mohou tady přežívat celé generace, obdělávat pole a chovat dobytek… Oggerde, musím tě upozornit, že se armáda červených může vrátit, přepínám.“

„Ano, rozumím, konec.“

Nakoukl do dlouhého domu a zjistil, že to vlastně není dům, ale jen chodba, na jejímž konci se nachází čtvercová díra: vstup do spodního kvádru.

„Pěnkavko?“ křikl. „Jsi tam?“

Žádná odpověď.

Nezbylo, než aby vlezl do chodby. Kolem se válelo plno pochodní, stejných, jaké si invazní armáda přinesla k Hundsburgu. Některé stále hořely. Oggerd jednu vzal. Vešel do chodby, došel k díře na jejím konci. Klekl a podíval se dolů. Byla tam tma. Zároveň se z díry linul hutný zápach, jako kdyby tam dlouho, předlouho přebývalo mnoho živých bytostí. Mnoho chlupáčů. Ano, tohle byl jejich pach, ale velice intenzivní.

Hodil do díry pochodeň, dopadla tři metry pod něj.

„Pěnkavko?“ křikl znovu.

Z odrazu zvuku získal pocit. Pocit, že se dole nachází stísněný prostor, rozdělený příčkami na samostatné kobky a kóje. Náhle mu to bylo jasné: tady, v oddělené části spodního kvádru, je vězení.

Dole se něco pohnulo, zaleskly se oči.

„Kdo je tam?“ křikl Oggerd.

„Že by dorazila záchrana?“ ozval se zespoda ženský hlas.

„Kdo jste?“

„Já jsem nějaká Wilma. A kdo jste vy, drahý zachránce?“

„Major Oggerd…“

„Jo, jasně! To dává smysl! Byl byste tak laskavý a vycouval ven? Chlupáči se vás bojí!“

„Ale jistě…“

„Tak hajdy, zlatíčka, hajdy ven! Major Oggerd vás neukousne!“

Oggerd přešel chodbou zpět, otvorem se prodral do bílého světla. Poodstoupil, díval se, jak se z díry sune konec žebříku. Pak odtamtud lezl jeden opičí člověk za druhým. Byli obou pohlaví, mladí, na prahu dospělosti. Vyhublí, zbědovaní, špinaví, páchnoucí a se slepenou srstí. Napočítal jich šestnáct. Domyslel si, že mladší i starší zajatce ameisové jednoduše povraždili.

Jako poslední vyklouzla z otvoru mladá žena, snad ještě dívka. Nepořádně se přioblékla do dlouhých modrých pásů, které si omotala kolem trupu a provlékla mezi stehny. Tmavé vlasy jí trčely do stran, pokrývala ji vrstva špíny. Kupodivu se obula do důkladných šněrovacích bot z černé kůže, vysokých až ke kolenům. Za improvizovaným opaskem jí trčela rukojeť pistole se střenkami z lidských kůstek a pak ještě konec dynamitové patrony s krátkou zápalnou šňůrou.

Oggerd si všiml skvrn zaschlé krve na vnitřní straně jejích stehen.

Zamžourala do světla: „Máte u mě velikou pusu, majore, ale až se umeju!“

„Gowery tam není?“ zeptal se Oggerd.

„Gowery? Aha, vy myslíte Finka! Rozumím. Takže jste nepřišel zachraňovat mě, ale jeho. Škoda. Ne, Fink tady není. On a Boscho utekli, nechali mě napospas těm modrejm šmejďákům… Co na mě tak zíráte, mladý muži? Ještě jste neviděl polonahou starou ženskou?“

„Nevypadáte stará…“

„Ne? Že ne? Myslíte to vážně, nebo mi jen tak lichotíte?“

„Myslím to vážně.“

„Jo? Že by můj elixír mládí zafungoval dlouhodobě? Asi víte, kdo jsem. Nebo ne?“

„Fraudoktor Wilhelmine Drescher?“

„Ha! Přesně tak! Udělal jste si domácí úkoly, mladíku! Takže víte i to, že jsem už oplakala svoji padesátku. A taky že jsem do sebe naládovala spoustu hormonů, enzymů, stimulantů a podobnejch serepetiček, abych si vrátila ztracený mládí. Namíchala bych elixír i pro vás, ale vy ho nepotřebujete, zatím jste mladej dost, chichi-chichi!“

„Myslím, že jste v šoku,“ řekl Oggerd.

„V šoku? Jo, to jsem! Všechno to střílení a vejbuchy, to je na jednu starou ženskou přespříliš.“

„Vy jste zavalila ten vstup?“

„Jistě, já! Kdo jinej?“

„Kde jste získala dynamit?“

„Měla jsem ho u sebe, když mě modrásci zhaftli, to dá rozum. Na koleni jsem si ho nevyrobila. Pochopitelně mi všechno sebrali, i moje milovaný boty, ale tyhle chlupatý zrůdičky jsou úplný zlatíčka. Někteří se směli pohybovat po pueblu. Všechno ameisům ukradli a nanosili mi zpátky. Pak jsem čekala na vhodnou příležitost, a ta přišla až dneska. Chichichi! Dobrej fór, co? Dneska!“

„Vy se dokážete domluvit s chlupáči?“

„Ale jistě, není to tak těžký, když proniknete tím jejich děsným huhňáním a chrčením. Mluví starým evropským univerzálem, což byl uměle vytvořenej jazyk, kterej…“

Přerušil ji: „Já vím, co byl univerzál!“

„Ha! Vzdělanec! Chci říct, že dneska už mluví univerzálem jen vzdělanci, bez toho se neobejdou… Jak dlouho jste na cestě, mladý muži? Máte hodinky? Sledujete skutečnej čas?“

„Několik dní…“

„Několik dní? Já tady trčím nejmíň tři neděle.“

„Podle čeho odhadujete tři týdny?“ zeptal se. Mžikl k zaschlým skvrnám na jejích stehnech a doplnil otázku: „Podle menstruace?“

„Vy teda umíte zalichotit dámě,“ vybuchla. „Ale jo, měla jsem menstruaci, vrátila se po dvou letech a byla silná jako prase. Asi jsem omládla se vším všudy… Když mě sem dovlekli, tak mě ameisí samci, ti s helmama, jednoduše povalili naznak a pokoušeli se mě oplodnit. Nepočínali si při tom nijak ohleduplně. Nevím, co na mně viděli, nemám čtyři prsa jako ty jejich bachyně. Když jsem začala krvácet, tak mě konečně nechali bejt… Čeho jsem se to dočkala na starý kolena! Předpokládám, že jsou všichni mrtví, chichichi, červení jim dali ochutnat jejich vlastní meducínu. Patří jim to, šmejdům.“

„Aha… Musíme rychle odejít, fraudoktor. Část armády červených by se mohla vrátit.“

„Tak co tady ještě klábosíme? Jdeme! K novým obzorům a k novým zítřkům! Chápete, mladíku? K novým zítřkům! To byl takovej vtípek…“

Kapitola devatenáctá:

Prst osudu

Náměstíčko vydláždili plastbetonovými deskami, které se tvářily jako granit. Uprostřed stála vyschlá fontána, ozdobená sochou polonahé víly s motýlími křidly. Stromy, které tu vysázeli, už dávno uschly, z každého zůstal jen kmen a pár olámaných větví. Nezbylo tu nic, co by vypadalo alespoň trochu živě – ani hmyz, ani ta nejmenší travička.

Barvy vybledly do slonovinové šedi.

Ze tří stran ohrazovaly náměstíčko slepé štítové stěny dlouhých jednopodlažních baráků, které vypadaly průmyslově – jako laboratoře, výrobní haly či ubytovny. V čele stála dvoupodlažní budova zkrášlená parádičkami ve stylu zvaném nová secese. Na fasádě se proplétaly štukové šlahouny vinné révy, zpoza sádrových listů vykukovaly hlavičky elfíků a víl. Do dvoukřídlých vstupních dveří se stoupalo po čtyřech schůdcích lemovaných květináči se zaschlou hlínou. Nade dveřmi se skvěl nápis z reliéfních písmen: DIRECTION.

„Ředitelství,“ přeložil Gowery.

Napravo, přilepená k budově ředitelství, se tyčila homolovitá věž, po jejímž plášti se spirálovitě táhl pás úzkých okýnek. Z bambule umístěné nahoře vycházel svazek čehosi. Dalo by se říct, že tam tryská světlo, ale na světlo to bylo příliš tmavé.

„Tohle je emitor, že?“ řekl Gowery. „Jeden z pěti.“

„Jo, to jo,“ zahučel Boscho nepřítomně.

„Herr Justin tyhle trosky nikdy nenavštívil?“

„Ne.“

„Ne? Proč ne? Vždyť je tu původní řídící středisko! Tady se kdysi bádalo a konstruovalo! Musí tu bejt spousta záznamů!“

„Dojít k emitoru je těžký, to už jsi zjistil sám, Finku. Herr Justin se na tohle místo vydal dvakrát, ale nikdy sem nedošel, vždycky ho to hodilo někam do prdele. Tak to nechal bejt. On si totiž myslel, že je tady jenom ten emitor a jinak už nic… My teď rozštípneme jednu záhadu. Prej jsou tu někde duchové.“

„Duchové?“

„Moji lidé tohle místo navštívili, možná jsem ti to už říkal. Stalo se to v době dětství mýho dědečka.“

„Toho, kterýho jste snědli?“

„Jo, toho… Prej tady našli spoustu věcí, ale pak je tady nechali, když prchali před těma duchama.“

„Jak vypadali ti duchové?“

„Jako duchové přece! Mluvili, vznášeli se, dalo se chodit skrz ně…“

„Nejspíš je tu nějakej hologram.“

„Hologram? Co to je?“

„Iluze. Jako film, ale promítanej do prostoru.“

„Asi vím, o čem mluvíš… odstrojíme osla…“

Mlčky sundávali vaky, skládali je k fontáně. Boscho každý vak otevřel, aby zkontroloval obsah. Zatvářil se nespokojeně: „Doufám, že máme dost dlouhou zápalnou šňůru. Nechal jsem to spočítat Štrůdla, ale asi jsem to měl přepočítat… nevadí. Vystačíme tady s tou… Sundáme z osla i ten postroj, Finku.“

Odkšírovali osla, nechali mu jen ohlávku. Boscho sebral z vyschlé fontány skládací kopí, které si tam odložil, a odvedl osla o kus dál.

Pohnul se tak rychle, že se změnil v rozostřenou šmouhu.

Osel v jednu chvíli stál s hlavou zvědavě natočenou, v druhou chvíli se mu hlava sklopila, jako by byla na pantu. Z přeťatých tepen vystříkla krev, jednou, dvakrát. Teprve pak se osel zhroutil.

Krev už jen vytékala. Boscho se přisál k přerušené tepně a několikrát polkl. Vstal, utřel si drobná ústa: „Nalokej se taky, Finku, jinou příležitost mít nebudeš.“

„Proč jste ho zabil?“ užasl Gowery.

„My už nikam nepůjdeme. Nemáme vodu ani pro sebe, natož pro něj.“

„A co fraudoktor?“

„Tu už nejspíš nikdy neuvidíme.“

„Nedojdeme pro pomoc? Ven, zpod Poklopu?“

„Počkáme, až venek přijde k nám.“

Gowerymu bylo jasné, že Boscho má plán, který zahrnuje použití velkého množství dynamitu. Támhleta homolovitá věž s bambulí se přímo nabízí, aby byla vyhozena do vzduchu. Přesto se zeptal: „Co chcete dělat?“

Dal si záležet, aby posadil hlas trochu výš. Ne moc, toho by si mohl Boscho všimnout a pojmout podezření. Ale přeci jen.

„Dočkej času, Finku,“ zasmál se Boscho. „Dočkej času a uvidíš.“

Rozhlédl se: „Tady nám ty věci snad nikdo neukradne. Než se pustíme do práce, chci vidět duchy.“

Pečlivě otřel čepel a zaklapl ji zpátky do násady. Ukázal ke vchodu do Ředitelství: „Jdeme tam.“

Vystoupali po čtyřech schodech, otevřeli intarzované dveře a vstoupili do prostorné, prosvětlené haly s velkými okny a vysokým stropem. Jak vešli, dveře se za nimi zavřely, což působilo strašidelně. Boscho se raději vrátil a zkusil dveře otevřít. Šlo to dobře, nebyla tu žádná past.

Na druhé straně haly se zdvíhalo široké schodiště, v polovině výšky se větvilo do dvou ramen. Na podestu někdo naskládal pytle s pískem. Vykukoval tam i podstavec těžkého kulometu, zbraň samotná tady nebyla. Nikdy se tu však nebojovalo. Nepadl jediný výstřel, jediná kulka nenarazila do stěny ani neroztříštila okenní tabulku.

Podlahu pokrýval jemný prach, ve kterém zůstávaly otisky šlépějí. Během uplynulých dvou století sem občas někdo zašel a porozhlédl se tu: chlupáči nebo i lidé zvenčí, jako byla Boschova tlupa. Pak zase odešli. Nikdo se tady nepokusil usadit. Nebyla tu voda, nedalo se tu žít.

„Bude to támhle,“ ukázal Boscho a zamířil na druhou stranu haly. Pod podestou schodiště se nacházely dvoukřídlé dveře, nad kterými visela cedule s ozdobným nápisem: AMPHITHEÂTHRE.

Vešli. Ocitli se v rozlehlé aule. Byla tu okna se speciálními skly, která se dala zesvětlovat i ztmavovat. Někdo je kdysi ztmavil a nechal tak. Vládlo tady šero. Předchozí návštěvníci však část oken vytloukli, dírami sem vnikalo trochu světla zvenčí.

Na zdech visely nástěnky, vystavené fotografie však dávno vybledly a zůstalo na nich jen pár skvrn. Do vitrín někdo umístil makety z plastu, ale nedalo se poznat, co představují – zda nějaké stroje, nebo kusy fantastické krajiny.

Čelní stěnu auly pokrývaly řady vyhaslých monitorů. Před nimi, na malém pódiu, trčel řečnický pultík. Pod pódiem stála ve třech křivolakých řadách křesílka z ohýbaných trubek, větší část prostoru však zůstala prázdná.

Boscho prošel halou až k pódiu. Otočil se a píchl do vzduchu složeným kopím: „Tak kde jsou ti duchové?“

A náhle tu byli.

Někteří stáli, jiní seděli v křesílkách. Část už někdo přemístil, ale oni stále seděli tam kde kdysi.

Vycházela z nich slaboučká záře.

Muži v dlouhých laboratorních pláštích s dvěma řadami knoflíků. Ženy v šedých kostýmech. Technici v tmavomodrých overalech. Vojáci v maskáčích.

Poslouchali autoritativního chlapíka s hřívou dozadu začesaných vlasů, ustrojeného do pěkného obleku s kravatou. Levým loktem se opíral o řečnický pult, pravicí gestikuloval.

Otvíral a zavíral ústa. Mluvil, nebyl však slyšet ani hlásek. Nad hlavou mu běžela zářící písmena sestavená do slov a vět.

Boscho se chvíli užasle díval. Pak si dodal odvahy a vešel mezi poslouchající dav. Procházel těly, chvíli trvalo, než se toho nabažil. Muž na pódiu stále řečnil. Už se odpoutal od pultíku, rázoval sem a tam, rozhazoval rukama.

Hologram byl tak detailní, že Gowery dokázal přečíst jmenovku, kterou měl muž zavěšenou na saku.

„Proč je to tak zticha?“ zeptal se Boscho.

Gowery pokrčil rameny a řekl matným, unaveným hlasem: „Nevím. Možná se porouchal zvukovej výstup. Nebo mají energii jen pro vizuál.“

„Co se to tam píše?“ ukázal Boscho na líně plynoucí proud světélkujících slov a vět.

„To je překlad projevu toho chlapíka.“

„Co je to za řeč?“

„Starej evropskej univerzál. Uměle vytvořenej jazyk. Prosazovali ho v posledním dvacetiletí starýho světa.“

„Ty tomu rozumíš?“

„Jo…“

„A co říká?“

„Jmenuje Michiel Chagall. Na začátku povídal, že už nevysílá žádná televizní stanice. Poslední zprávy prej byly z Cody 3, která monitorovala rozsáhlý požáry a taky mračna prachu a kouře. Teď se Coda 3 odmlčela. Michiel Chagall si myslí, že se stala terčem útoku.“

„Coda 3? To je takový to satelitní město, který je vidět v noci na obloze? Vypadá jako lebka, do který někdo zasekl sekyru.“

„Přesně tak, je tam trhlina. Codu 3 zasáhla raketa… Pak Michiel Chagall řekl pár slov o tom, že radiace venku stoupá. Vítr sem žene radioaktivní mrak z Turecka, vybombardovanýho atomovejma bombama. Západní civilizace je prej vyvrácená z kořenů, větší část Evropy se stala neobyvatelnou, ale tady, pod Poklopem, jsou zatím v bezpečí… Teď mluví o projektu nazvaném Keltská brána… Za rok a půl tady stihli to, na čem se mělo pracovat po nejméně jednu generaci. Projekt Keltská brána zahájili v době, kdy už bylo jasný, jak nesmírně nenávidí Evropu její nepřátelé. Původně byl prezentovanej jako výzkum časoprostorový anomálie z keltskejch legend… časoprostorový anomálie? Chápu to tak, že anomálie tady byla už před tím… vždycky tady byla… V čase míru tady postavili věžový detektory a vzorový údolí… opravdu řekl vzorový údolí? Asi jsem to špatně přeložil, ale už je to pryč… Říká, že projekt Keltská brána mohl zásadním způsobem usnadnit mezihvězdný cestování, a ne zachraňovat zbytečky evropský civilizace, jak se to právě děje. Teď říká, že nejtěžší ze všeho bylo rozhodnutí.“

„Rozhodnutí?“

„Jo. Část armády se vykašlala na boj o Evropu a chránila tohle místo. Letectvo, dělostřelectvo, motorizovaná pěchota – ti všichni vybojovali dostatek času, aby mohly bejt věžový detektory přepólovaný na posilovače… Teď jsem to asi přeložil špatně, nedává mi to smysl… Děkuje vojákům, vědcům i technikům za jejich obětavou práci, a především za to, že se ho rozhodli podpořit. Říká, že uvnitř, pod Poklopem, mohou přežít jak lidé, tak živočišné druhy… Má to vlastně logiku… Uvnitř se zvětší prostor, všechna venkovní svinstva se naředí. Radiace sice nakonec pronikne obalem, ale bude to trvat třicet až čtyřicet let, pak už nebude tak nebezpečná… Teď říká nějaký technický věci. Ne zcela uspokojivě vyřešili vnější zásobování vodou i vnitřní cirkulaci. Není si jistý, jestli filtry, osazené na vtoku Cheiary, zachytí veškerý znečištění: radiaci, bojový látky, jedy a tak… Mluví o tom, že není jasné, jestli se nebude vnitřní prostor i nadále samovolně rozpínat, bla bla bla, teď už mi uniká smysl úplně…“

Gowery se odmlčel, nad mužovou hlavou stále běžela písmena.

„Oni udělali Poklop a pak šli dovnitř? Aby se tady schovali před Apokalypsou?“

„Jo. Vzali hospodářský zvířata, i ty divoký, pokud je dokázali pochytat. Semena rostlin a tak. Přisvojili si nějaký záložní sklady všeho možnýho. Přemístili sem část zoologický zahrady… Michiel Chagall říká, že je čeká novej svět. Až skončí vnitřní rozpínání, bude vnitřek velkej jako půlka Evropy. Vyžádá si hodně úsilí, než ji příští generace změní v kvetoucí zahradu… kurva!“

„Co je?“

„Werch-y-ghachren! Tak označují chlupáči Polygon! Ghachren! Garden! Je to zkomolenina slov kvetoucí zahrada!“

„A co z toho?“

„Nevím… projev je vlastně u konce. Michiel Chagall říká, že jejich potomci nakonec vyjdou ven. Až bude Evropa znovu obyvatelná…“

„Asi nepočítali s tím, že tam zdegenerujou a vzniknou z nich ameisové a chlupáči, co? Nebo jim ty filtry nefungovaly a dovnitř se dostaly nějaký mutagenní látky… Jsem sice jen kluk, kterýho našli v pralese, ale o mutagenech něco vím. Nadarmo jsem nepíchal fraudoktor Drescher.“

„Oni nejspíš tak docela nechápali, co vytvořili. Nevěděli, jak to bude skutečně fungovat. Improvizovali, zatímco kolem dopadaly bomby. Snažili se přežít. Vytvořili si uzavřenej svět, do kterýho se pak schovali…“

Michiel Chagall dokončil projev a rozpřáhl ruce, jako by chtěl všechny posluchače obejmout. Ti procitli ze strnutí a nehlučně tleskali.

Pak zmizeli. Zůstal tu jen prázdný sál. Po deseti vteřinách naskočila smyčka znovu a byli tu opět. Michiel Chagall se loktem opíral o pultík, druhou rukou gestikuloval. Řečnil.

„Je to zase od začátku,“ řekl Gowery. „Nic novýho se už nedozvíme.“

„Tak jo. Dáme se do práce.“

*

Vrátili se do vstupní haly. Boscho ukázal na dveře v boční stěně, které evidentně vedly do věže: „Tudy.“

Za dveřmi se nacházelo levotočivé schodiště, stoupající vzhůru. Vydali se po něm. Obvodová stěna po pravé ruce byla hladká a zaoblená, nacházela se v ní úzká okna bez skel, kterými viděli na spodní náměstíčko s mrtvým oslem a pak i do krajiny. Vnitřní stěna byla rovněž zaoblená, ale v pravidelných intervalech z ní trčely výstupky podobné hranatým žebrům. Žebra vystupovala ze zdi dobrých třicet centimetrů.

Jak stoupali po schodech, Boscho klepal na vnitřní stěnu okovanou botkou skládacího kopí. Zvuk, který se ozýval, se mu líbil. „Je to zděný,“ hlásil vesele.

Když zabušil na žebro, znělo to jinak. „Plastbeton.“

Stoupali, Boscho stále klepal na vnitřní stěnu i na žebra.

„Podle záznamů Herr Justina jsem si nechal udělat odbornej posudek,“ vykládal. „Ze všeho nejdřív tady postavili skelet z těchhle zešikmenejch plastbetonovejch žeber. Prostor mezi žebrama vyzdili, čímž vznikla dutina, o kterou jim šlo především. V dutině je uložená technologie, nejspíš nějaký kabely. Když měli hotovou dutinu, přilepili sem tohle schodiště a taky vnější zeď s oknama.“

Shora zaznívalo slaboučké hučení. Jak stoupali po schodech, znatelně sílilo. Nakonec se jim postavily do cesty masivní dveře. Bylo znát, že se do nich už někdo dobýval. Zely v nich drobné jamky, lak kolem kliky byl poškrábaný.

„Někdo tady zapracoval krumpáčem,“ ukázal Boscho na rýhy. „Nevím, o co se snažil. Kdyby se dostal dovnitř, tak by mu to nejspíš uvařilo krev. Jsou tam mikrovlny, tak to alespoň tvrdil magistr Appelt.“

Znovu zaklepal na vnitřní stěnu. „Navrtáme kolem dokola díry, Finku, nacpeme do nich dynamit a celou věž vyhodíme do luftu. Když říkám, že navrtáme, tak tím myslím, že je navrtáš ty.“

Gowery neřekl nic, jen si prohlížel svůj poraněný prsteník. Před časem si ho ovázal proužkem látky, který si utrhl z košile. Prosakovala jím čerstvá krev.

Po pravdě řečeno: dost se snažil, aby tam byla vidět krev. Bolelo to, krev se však nakonec přece jen objevila.

„Nebuď bolestín, Finku,“ okřikl ho Boscho. „Seber se! Čeká tě pořádná chlapská práce.“

„Chcete zničit emitor?“ řekl Gowery kňouravě. „A co se stane pak? Polygon zmizí?“

„Tak nějak by to mělo bejt.“

„A co fraudoktor? Nezabije ji to?“

„Tý už nepomůžeme… Je nepatrná šance, že ji drží v zóně mělkýho času. Tam by podle magistra Appelta mohla přežít.“

„Co bude se všema, kteří jsou zóně hlubokýho času?“

„To není tvoje starost. Jak řekl Michiel Chagall: nejtěžší ze všeho je udělat rozhodnutí. A já už jsem se rozhodnul.“

*

V nákladu, který přinesl osel, byla i brašna s nářadím. Kromě jiného Boscho vzal majzlík, dvě kladiva a skládací klikovou vrtačku s ramenní opěrkou.

Půl patra pod uzavřenými dveřmi začal Boscho označovat, kde má Gowery vrtat. Sestupoval po schodišti, tloukl kladivem do majzlíku, vyhýbal se plastbetonovým žebrům. Ve zdi vznikla sestupná spirála značek.

„Tak se pusť do vrtání, Finku!“

Gowery si založil opěrku vrtáku do ramene, nalehl na ni a začal otáčet klikami. Široký kovoplastikový hrot se zakusoval do zdi jako do másla, netrvalo ani minutu a prokousal se do třiceticentimetrové hloubky. Tam narazil na měkčí místo, ze kterého se začaly sypat černošedé šupinky.

„Takhle to stačí, Finku,“ zarazil ho Boscho. Smetl si na dlaň trochu šupinek a podíval se na ně zblízka. „Tohle je izolační vrstva a pod ní bude jádro, pravděpodobně z plastbetonu. I kdybysme sem přivezli celej valník dynamitu a odpálili ho, věž zůstane stát. S těmahle plastbetonovejma žebrama to nic neudělá. Naším cílem je vyvolat ráz, kterej přetrhá všechno, co je vevnitř, v tý technologický dutině, víš, jak to myslím…“

Gowery neodpověděl. Odtrhl si z košile rukáv, uškubl z něj proužek látky a začal si ho namotávat na prsteník jako další vrstvu.

Boscho si setřepal z dlaně šupinky. Vytáhl z montérské brašny dynamitovou patronu a zasunul ji do vyvrtané díry. Zapadla tam dobře.

„Tohle jsem vymerkoval,“ pochválil se.

Gowery si s konečnou platností ověřil, že se jedná o dynamit z vojenských zásob, v minulosti často používaný také jako ruční granát. Náplň se dala vyjmout z papírového obalu a natlačit do úzkého otvoru, takže se mohla stát i náhražkou plastické trhaviny. Odpalovala se jak pomocí rozbušky, tak prostým přiložením plamene.

„Co tady postáváš, Finku? Vrtej dál!“

„Nemůžu dostat napít?“ zeptal se Gowery kňučivě.

„Jo, dostaneš, ale až pak. Teď bys to akorát vypotil. Co koukáš! Popadni vrtačku a dělej!“

Gowery vrtal a pomalu počítal. Když napočítal do šedesáti, narazil na izolaci. Vytáhl vrták a přešel k dalšímu označenému místu.

Dalších deset děr vyvrtal stejně snadno, pak začal cítit únavu. Z tváří mu stékal pot, v očích ho řezal cihelný prach. Rameno mělo obolavělé, takže zapřel opěrku do levého, ale z téhle strany mu to šlo mnohem hůř.

Aby získal čas pro odpočinek, odtrhl si z rukávu další proužek látky a namotal si ho na prsteník. Už tam měl pořádnou bambuli.

Boscho ho chvíli pozoroval, pak se vrátil dolů k vyschlé fontáně a přinesl další náklad dynamitu.

Rozřezával balíčky z voskovaného plátna, v každém měl šest patron. Zasouval je do vyvrtaných děr.

*

Gowery už přestal počítat, kolik děr vyvrtal. Sestupoval po schodech, opíral se o vrták, otáčel klikami. Na dlaních mu vyskákaly puchýře, co chvíli si upravoval provizorní obvaz na prsteníku.

„Ještě jednu díru, a máš hotovo, Finku,“ řekl nakonec Boscho. „Tak to dodělej, já dojdu dolů pro šňůru.“

Když se vrátil s cívkou, Gowery apaticky seděl na schodech, zpocený, zaprášený, unavený. Poraněnou levici si hýčkal na klíně.

Boscho vytáhl z montérské brašny skládací metr, papír a tužku. Pustil se do složitých výpočtů, jak to udělat, aby všechny patrony vybuchly pokud možno naráz. Odměřoval šňůru, stříhal ji, navazoval na ocásky visící z děr. Když skončil, měl cívku skoro prázdnou.

„Zbejvá deset metrů, Finku. To stačí, abysme vyběhli z věže, než to bouchne. Tak se pohni, posbírej nářadí.“

Gowery vstal ze schodu, popadl montérskou brašnu a naskládal do ní rozložený vrták, majzlík i kladivo. Pak se unaveně opřel ramenem o vnější zeď.

„Jdeme dolů, Finku!“

Gowery sestupoval, Boscho cupital za ním, odvíjel zbytek šňůry a peskoval ho: „Máš hovno výdrž, Finku, myslel jsem si, že jsi lepší pracant. Chlapeček z hóch nóbl rodiny, co? Takovej už budeš nafurt. Tak. Šňůra je na konci. Jdi dál, já škrtnu sirkou… pohni přece! Nebo jestli si tady chceš ustlat, tak můžeš. Za chvíli se tudy prožene tlaková vlna.“

„Jo, už jdu…“

Hlučně vykročil dolů.

Boscho se shýbl a škrtl sirkou. Chviličku se díval, jak šňůra srší. Půl patra pod ním spadla na schodiště brašna s nářadím. Kovově to zarachotilo.

„Teď jsi mě vážně nasral, Finku,“ vyhrkl Boscho. Napřímil se a otočil.

Gowery stál o tři schody níž. Mířil mu do obličeje obandážovaným prsteníkem, ostatní prsty zkroutil do dlaně.

V dlani mu prošlehl plamínek. Ukořistěný zapalovač Wilmy Drescher chytil na jedno cvaknutí.

Oheň olízl bandáž na prsteníku. Pod první vrstvou tkaniny se skrývala trocha křemeliny, nasycené nitroglycerinem. Zatímco se Boscho vracel pro zápalnou šňůru, vytáhl Gowery jednu dynamitovou patronu z díry a podloubal se v ní trnem svého opasku.

Vojenský dynamit obsahuje příměsi, aby explodoval i při pouhém doteku plamene.

Vybuchl i teď.

Z Goweryho ruky cosi vylétlo. Poslední článek prstu.

Boscho zakolísal.

Gowery se nikdy nedozvěděl, jestli se mrňousovi zasekl konec prstu do obličeje tak, jak si to naplánoval. Využil jeho ohromení, popadl ho pravicí za opasek a přehodil si ho přes hlavu. Šlo to snadno, Boscho vážil sotva čtyřicet kilo.

S vřískotem zmizel v ohybu točitého schodiště.

Teprve teď dostihla Goweryho bolest ze zmrzačené ruky. Pár vteřin s ní bojoval. Zhluboka se nadechl a rozběhl se po schodech vzhůru.

Cokoli si Boscho naplánoval, to mu Gowery překazí.

Pozdě. Sršící oheň už olizoval uzel, kde se rozbíhaly jednotlivé šňůry.

Gowery se otočil, utíkal dolů. Po několika vteřinách se vmáčkl za nejbližší plastbetonové žebro. Právě včas.

Vnitřní stěna se zachvěla, výbuch Goweryho ohlušil. Tlaková vlna rozvibrovala plastbeton, hned však byla pryč. Goweryho to ani neofouklo.

*

Opatrně sestupoval dolů, ramenem se opíral o vnější zeď. V uších mu protivně pískalo, z nosu se mu spustila krev. Něco se mu stalo i s očima. Když se podíval úzkým okýnkem ven, uviděl, jak na šedou báň někdo kreslí černou šmouhu.

Sestupoval. V duši mu klíčil strach. Co když mrňous přežil?

Našel ho až dole. Tlaková vlna otevřela dveře a vyhodila Boscha do vstupní haly. Kromě toho vysklila i okna, která tady vydržela dvě stě let.

Boscho ležel na zaprášených dlaždicích, hlavu měl zkroucenou a díval se dozadu. Zjizvený nos mu v podstatě lícoval s páteří.

„Je po tobě, šmejde,“ zachechtal se Gowery. „Stálo mě to akorát půl prstu.“

Euforie byla tak obrovská, že přehlušovala i bolest.

Uvědomoval si, že to mohl zkusit i jinak. Možná by si zachránil prst. Na druhou stranu věděl, že musel něco obětovat.

Něco za něco. Půl prsteníku za svobodu.

Nic není zadarmo.

Sebral odvahu a podíval se na svoji levičku: prsteník končil v půlce původní délky. Pahýl krvácel a čouhal z něj konec kosti.

Na podlaze, tři metry od Boscha, ležela brašna s nářadím. Gowery se v ní prohrábl, našel nůžky na plech. Kromě toho tam byla i baňka s technickým lihem, který mohl použít jako dezinfekci.

Se zaťatými zuby si prsteník ještě trochu zkrátil. Nechal na něm delší kůži, kterou si přetáhl přes ránu. Oderval si z košile druhý rukáv, roztrhal ho na proužky a pomocí pravice a zubů si pahýl pečlivě obvázal.

Vyskleným oknem uviděl jakýsi pohyb. Otevřel dveře, vypotácel se ven.

U fontány, vedle mrtvého osla, sedělo na bobku osm chlupáčů. Dlaně měli položené na hlavách v gestu nejhlubšího zoufalství. Jeden z nich vzhlédl a Gowery poznal, že je to Sish!-mi, vtipálek, se kterým před nedávnem našel společnou řeč. Teď se nezdálo, že by měl náladu na žertování. Ukázal na oblohu, kde se od věže rozbíhaly černé umrlčí prsty.

Vrchlík s emitorem sice zůstal na svém místě, něco se však strašlivě pokazilo.

Kapitola dvacátá:

Chobotnice

Stejný vodopád, jiné údolí. Nahá fraudoktor Wilma Drescher stála pod spadající vodou a obouruč si zuřivě prohrabávala vlasy.

„Nemáte mejdlo? Jasně že ne. Co může člověk čekat od chlapů… Co kdybyste mě laskavě přestali očumovat?“

Oggerd neřekl nic, jen se postavil bokem. Zato Hargo sebevědomě opáčil: „Tady pořád pobíhají nějaké nahaté holky, už nám to ani nepřijde.“

Od chvíle, kdy popadl pušku a začal střílet, v očích Niny ohromně stoupl. I teď se ho zlehka držela za loket, dávala Wilmě jasně najevo, že Hargo je její.

Wilma loupla po Hargovi očima: „Čekala bych od vás trochu kolegiality, doktore!“

Hargo se však nedal: „Kolegialitu projevím tím, že vám zapůjčím své spodní prádlo – i to svrchní. Máte štěstí, že se v terénu převlékám jen zřídka. Všechno je ještě po vyprání, nepoužité.“

Rychlým pochodem se přesunuli ob jedno údolí, ale vybrali si jinou cestu, než kterou přišli. Pokud by se ameisové vrátili, byla tu určitá naděje, že se spletou a vydají se po příchozí stopě. Kromě toho Arch!-tha tvrdil, že tudy je to k pahorkům blíž.

Fraudoktor se nasoukala do Hargových podvlékaček a trička, pak do opraných manšestráků. Natáhla si zapůjčené ponožky a obula se.

„Tyhle moje boty jsou stejně ze všeho nejlepší,“ zachichotala se. „Dodávají mi pocit sucha a bezpečí.“

Oggerd se k ní konečně otočil: „Musím se vás na něco zeptat, fraudoktor.“

Zaculila se: „Wilma, majore. Pro vás vždycky jen Wilma. Klidně se ptejte, na co chcete.“

„Zavraždila jste magistra Appelta?“

Vyvalila oči. „Cože? Raul se přece zabil sám! Vždyť nechal dopis na rozloučenou!“

„O žádném dopisu nikdo nic neříkal,“ ohradil se Hargo.

„Nikdo nic neříkal? Tak to prostě zatušovali! Nehodí se jim do krámu, když vědátoři páchají sebevraždy!“

Hal Hargo rozhodil rukama: „Proč by se zabíjel? Měl přece svoji práci! Měl Polygon! Co může být pro vědce lepší než záhada k rozluštění?“

„Jenomže on ji nedokázal rozluštit!“ kontrovala fraudoktor. „Nechápete to? Babral se s tím třicet let.“

„Třicet let?“

„Jo, šťoural se v tom od chvíle, kdy o Polygonu začali mluvit ti divoši z pustiny! Šolíchal se s tím, ale nepustil k tomu nikoho jinýho, Polygon byl jeho milovaný dítě. Celý roky mluvil o tom, jak to jednou rozštípne! Jak Císaři položí k nohám zázračnej zdroj energie a taky teleport, a navíc ještě stroj času. Dokud věšel bulíky na nos starýmu Císaři, bylo všechno v pořádku. Jo, starej Horst Sibelius, ten viděl tucty zázraků, toho jen tak něco nevyvedlo z míry. Dobře věděl, že všechny tyhle předapokalyptický kejkle mají rub a líc a někdy je lepší nechat je na pokoji… Raul tady byl dvakrát, před Polygonem i přímo v něm. Poprvý už hrozně dávno a podruhý krátce po založení Hundsburgu. Vždyť to byl Raul, kdo založení Hundsburgu inicioval! Myslel si, že využije kolonisty pro průzkum, už je tady začal komandovat! Jenže došlo ke smrťáku a Správa kolonií ho přestala podporovat! Že prej mají kolonisti kolonizovat území, a né dělat poskoky vědátorům… Když se Horst Sibelius odebral na věčnost, Raul vyrukoval se svejma kecama na nový vládce. A to neměl dělat, protože oni to po něm chtěli! Chtěli ten zázračnej zdroj energie i tenhleten teleport a támhleten stroj času, jenomže mu nehodlali dát ani lidi, ani peníze. Raul přešaltroval, začal couvat. Celý roky se vymlouval. Už tady byl, chápete? Viděl Polygon zevnitř a nechtěl se sem vrátit. Měl z Polygonu strach… Jenže oni na něj tlačili… Víte co? Já jsem Raula milovala! Byla jsem jeho milenkou celejch těch zkurvenejch třicet let! Samozřejmě jsem měla i jiný milence, celý tucty, ale nakonec jsem se vždycky vrátila k němu. To já jsem mu sháněla prachy na výzkum. Zahákovala jsem Herr Justina, aby to zafinancoval. Justin na sebe vzal i průzkum. Vypadalo to tak úžasně… a co se stalo pak? Když už nevěděli kudy kam, tak celej Polygon dokurvili. Přesně podle zásady, když to nedokážeš rozebrat, tak na to vezmi velký kladivo. Mezitím si Raul našel zástupnej problém. Víte, čemu se na Institutu říká zástupnej problém? Když nedokážete něco rozštípnout, necháte to bejt a začnete se zabejvat něčím jiným. Raul si našel Ossianovu linii, asi ani nevíte, co to je. Prohlásil Ossianovu linii za principiálně podobnej jev, jako je Polygon. Prohlašoval, že když rozlouskneme Ossianovu linii, budeme mít celej Polygon v kapse. Justina úplně vytěsnil z vědomí… Tady se samozřejmě nepřestaly dít věci. Letos na jaře dostal Raul tu Justinovu zprávu a sesypal se. Uvědomil si, že jestli ameisové vylezou ven, bude to stát životy našich lidí a jednoznačně to padne na jeho hlavu. Na věčný časy ho budou všichni znát jako blbce, kterej otevřel brány pekelný. Přesně takhle to říkal. Brány pekelný. A pak to ukončil. Nechal jiný, ať se trápí s tím, co on nadrobil.“

Rozhlédla se: „Věříte mi? Jo, nebo ne?“

Nikdo jí neodpověděl.

„Věřte, nebo ne, je mi to jedno. Stejně jsem úplně v prdeli. Jak jsem stará, tak jsem blbá. Všechny svoje záznamy jsem měla s sebou, zapsaný na papírech. Nenechala jsem si žádnou zálohu, ani lísteček, ani jedinou poznámku. Víte, co udělali ameisové, když našli moje papíry? Zjistili, že hoří, a začali je pálit. Kousek po kousku, lísteček po lístečku, civěli na to a hrozně se jim to líbilo. Spálili všechno!“

Odmlčela se.

„Teď mluvíte o svém výzkumu?“ zeptal se Hargo. „O vašem elixíru mládí?“

„A o čem asi? Celý ty roky jsem se držela zpátky. Občas jsem si něco píchla, snažila se vypadat zhruba na třicet. Jak se říká, docela fajn, ale mírně použitá! Teď jsem to vážně přehnala! Kdybych si stoupla vedle támhletý nestydatý holky, hádali byste, že jsem její mladší sestra! Ameisové všechny moje záznamy spálili, a já nemám nic!“

„Musíte si pamatovat, jak jste dospěla k výsledku,“ řekl Hargo. Poklepal si na spánek: „Máte to tady!“

Utrhla se na něj: „Závidím vám mladickej optimismus, pane kolego! Tenhle můj výzkum trval pětadvacet let! Pamatujete si, co jste dělal před čtvrt stoletím? Asi jste ještě čůral do plínek, ne? Přestaňte poučovat starou vědátorku, sice nejsem tak geniální jako vy, ale vědeckou rutinu mám zmáknutou. Nedostatek geniality doháním pilnou prací v laboratoři a věřte, těch pokusů s různejma výsledkama byly desetitisíce. Sám ďábel, kdyby mi koukal přes rameno, by si nezapamatoval ani setinu z toho.“

„Ale znáte přece postup! Znáte směr! Pamatujete si slepé uličky! I kdybyste musela celý postup zopakovat, netrvalo by vám to déle než dva roky!“

„Jenže já nedostanu ani tejden! Ona mi neuvěří! Až uvidí, jak jsem omládla, tak to bude chtít taky! A hned! Zavřou mě někam do podzemí, ani Boscho mě nedokáže ochránit! Skoro si myslím, že jsem to u ameisů měla lepší!“

„O kom mluvíte?“ znejistěl Hargo. „Kdo je to – ona?“

„Bílá čarodějka,“ řekl Oggerd.

„Co to povídáš, Oggerde?“

„Bílá, jako je bílá sůl. Je to tak?“

„Jak jste na to přišel?“ užasla Wilma.

„Tak mě to napadlo.“

Hargo to pořád nechápal: „O kom mluvíš, Oggerde?“

„O císařovně Beatrici.“

„Aha… ahá! No jasně! V létě jsem ji viděl při nějaké oficiální příležitosti! Vypadala velice mladě… a přitom jí už musí být…“

„Všechny nás nechá popravit,“ zachrčela Wilma. „Nejdřív nás budou mučit a pak nás popraví.“

„Vy jste Císařovně poskytovala omlazující látky, že, paní kolegyně? Stimulanty.“

„Jo… ona je hrozně milá… ale jen když dostává to, co chce. Když jí nedám elixír mládí a začnu mluvit o tom, že ho nejspíš budu mít až za dva roky, tak už nebude milá ani trochu.“

„Ona teď řídí Stínovou kompanii?“ zeptal se Oggerd. „Císařovna?“

„Jo… Boscho z ní byl nejdřív nadšenej, říkal, že ji pěkně ojebeme… Jenže se přepočítal, ona je práskaná jak stará sviňucha. Když si uvědomím, že jsem to byla já, kdo jí nabídl Stínovou kompanii na stříbrným podnose, tak bych se kousla do prdele.“

„Takže to byla Císařovna, kdo vás sem poslal?“

„Jo! Jasně! Je to ona, kdo teď nosí v císařský rodině kalhoty! Ona rozhoduje! Když si nechala vysvětlit podstatu Justinovy zprávy, tak řekla: Jděte tam a moc se s tím nepárejte. Do podzimu to vyřešte. Když to nepůjde, tak tu blbost prostě zničte… Co to bylo?“

Šedivá báň nad jejich hlavami se zatřásla.

Chlupáči se zahemžili, zvrátili hlavy vzhůru, ukazovali, vyděšeně kvokali.

Nad obzor se vysunovalo černé chapadlo.

„Ten zkurvenec Boscho to vážně odpálil!“ vyjekla fraudoktor.

Bez dechu se dívali vzhůru.

Po chvilce se k chapadlu přidalo ještě druhé a vzápětí i třetí.

Čtvrté.

Páté.

Paprskovitě se rozevíraly, zdálo se, že vycházejí z jednoho místa.

„Někdo poškodil emitor!“ vykřikl Hargo.

Chlupáči sborově zanaříkali. Část z nich se odtrhla a rozběhla se pryč.

„Stůjte!“ zaburácel Oggerd.

Nerozuměli mu. Nemohli mu rozumět, z jeho hlasu však vyzařovala taková autorita, že se zastavili. Oggerd jim gestem nakázal, aby se vrátili.

Poslechli ho. Koneckonců, stále pro ně byl polobohem, který zvítězil nad ameisy. Kdo jiný by je měl ochránit, když ne on?

Oggerd gesty nakázal Arch!-thaovi, aby držel chlupáče pohromadě. Pak se otočil k Hargovi: „Co se stalo?“

„Polygon je nenapravitelně poškozený,“ zašeptal technolog. V obličeji byl náhle bledý jako rybí břicho.

Ukázal prstíkem na Wilmu: „To způsobili oni! Ona a její kumpáni! Poškodili severovýchodní emitor!“

„Přestaňte na mě ukazovat, pane kolego,“ osopila se na něj fraudoktor. „Jsem ve stejný prdeli jako vy!“

„Co můžeme udělat?“ zeptal se Oggerd. „Co musíme udělat? Hargo! Fraudoktor! Chci, abyste spolupracovali!“

„Musíme okamžitě ven!“ vykřikl Hargo. „Do zóny mělkého času!“

„A co dál?“ rozkřikla se fraudoktor. „Co si myslíte, že uděláme dál, pane kolego?“

„Prostě vyjdeme ven. Ven z Polygonu.“

„To asi těžko, doktore Hargo! Nemáme kudy! Myslíte, že se nám otevře průchod? Na to zapomeňte! Celej algoritmus je v prdeli!“

„O čem mluvíte, paní kolegyně?“

„Nemáte něco na psaní? Nakreslím vám to.“

Hargo jí podal notes a tužku. Fraudoktor si našla prázdnou stránku, načrtla kružnici a vyznačila na ní pět bodů. „Poslouchejte pozorně, opakovat to nebudu. V plášti Polygonu se otevírají průchody, to asi víte. Jedním jste se sem dostali. Dřív se otevíraly naprosto pravidelně jako podle jízdního řádu. Když Justin dokurvil západní emitor, jízdní řád se změnil. Průchody se začaly objevovat víceméně nepravidelně. Raul pak hledal novej algoritmus a přišel na něj. Vychází mu to, i když se někdy otevírají i průchody navíc, mimo algoritmus. Jenže! Ve dvou pětinách obvodu se to podělalo úplně! Vidíte? Od západního emitoru až k severnímu a jižnímu se už skrz obal nedalo projít. Otevíraly se v něm díry, to jo, jenže většinou jen problikly. Vydržely pár vteřin a hned se zase zavřely. Pokud jste nestihli projít, což jste většinou nestihli, tak vás to rozemlelo na atomy. A co se stalo teď? Další emitor šel do hajzlu. Nic už nebude fungovat, nedostaneme se skrz.“

„Na jihu zůstala jedna pětina obalu, která by mohla být nedotčená poruchami,“ poklepal Hargo na malůvku.

„Závidím vám mladickej optimismus, doktore. Když se podíváte nahoru, tak to vypadá jak? Jako kdyby tam souložilo klubko chobotnic! Tohle je kolaps, mladíku!“

Vystrašená Nina se teď k Hargovi tiskla celým tělem, objímala ho kolem krku. Hargo vzrušeně gestikuloval pravicí, levá paže zůstávala uvězněna mezi dívčinými ňadry.

„V každém případě bychom měli dojít do zóny mělkého času. Pokud nás porucha zastihne tady, zabije nás. V zóně mělkého času můžeme přežít!“

„Přežít?“ vybuchla fraudoktor. „A jak? I když si tady nabereme vodu, za dva dny budeme na suchu! To je vaše perspektiva – umírat žízní?“

„Zkusíme projít jižní stěnou. I když, připouštím, šance je nízká…“

Po šedivé klenbě prokmitly opalizující šmouhy. A co víc: klenba se prohnula dolů. Bylo to, jako kdyby se nacházeli uvnitř míče, o který se opřela ruka nějakého obra.

Celá krajina se zachvěla, na okamžik se rozostřila, obzor kolem údolí se zdvojil. Vše se ve zlomku vteřiny vrátilo do původního stavu. Černá chapadla ovšem zůstala, natahovala se dál a dál.

Všichni cítili dozvuk onoho jevu: vnitřní rezonanci, která jim rozechvěla maso i kosti.

„Ale ne,“ vyhrkl Hargo. „Tohle je opravdu konec…“

„Hargo!“ křikl na něj Oggerd. „Jaké máme možnosti?“

„Je jen otázkou času, než Polygon zkolabuje.“

„Co přesně se stane?“

„Zóna hlubokého času imploduje.“

„Co to znamená – imploduje?“

„Zhroutí se do sebe.“

„Máme šanci přežít?“

„Ne! Rozhodně ne! Imploze vyvolá mohutnou rázovou vlnu, která zničí rozsáhlé okolí. Možná srovná se zemí i Hundsburg… Napadá mě jediná možnost, jak vyváznout: odstavit Polygon z provozu.“

„Chachachachá!“ zasmála se Wilma hystericky. „Odstavit Polygon z provozu! To se vám povedlo, pane kolego! O co se tady všichni snažíme? Justin, Raul a koneckonců i já s Boschem? Přesně o tohle! A povedlo se nám to? Ne!“

„Mlčte, fraudoktor!“ okřikl ji Oggerd. „A ty povídej, Hargo.“

„Promiň, Nino, teď potřebuju obě ruce,“ řekl Hargo a vyprostil levici ze zajetí jejích prsů. Vzal si od Wilmy notes a do nakreslené kružnice přidal středový puntík. „Tady je zdroj energie. Z faktů vyplývá, že je to nejspíš geotermální čerpadlo.“

„Taková blbost!“ vyprskla Wilma. „Jsme sice v hajzlu, ale ztrapňovat se nemusíte, pane kolego! Geotermální čerpadlo! To vím i já, nefyzikální bioložka, že geotermální čerpadlo utáhne nanejvejš vesničku o patnácti barácích! I kdyby udělali vrt až do žhavýho jádra Země, Polygon by to v chodu neudrželo!“

„Je tady ten příběh!“ nedal se Hargo. „Keltská pohádka. Třeba je skutečná.“

„O čem to mluvíš, Hargo?“

„Keltské pohádky popisují časoprostorové anomálie! My se teď nacházíme v kraji Keltů. Je pravděpodobné, že anomálie tady už byla! Chápete? Vždycky tady byla. Musela tady být, když vešla do legend! Stavitelé Polygonu ji využili, jen ji nějakým způsobem posílili! Pak by jim stačila geotermální studna!“

Odmlčel se. Oggerd se obrátil na Wilmu: „Co na to říkáte, fraudoktor?“

Pokrčila rameny: „Nejsem fyzička a o těchhle věcech vím úplný prdlajs. Jedna věc je ale jistá. Ten střed je odsud tak vzdálenej, že bysme tam šli po celej zbytek svýho života, a to i kdybysme se dožili stovky. Říkám zbytek života, ale venku by stejně uběhlo jen pár dní…“

Hargo mezitím vytáhl z chlebníku kompas a hledal sever. „Podrž mi notes, Nino. Drž ho otevřený tady na té stránce. Zvedni ho, ať vidíme na kresbu… Během cesty jsem zaznamenával, jakým způsobem jsme putovali. Není to mapa, ale spíš jen schéma. Mám tu vyznačený i předpokládaný střed Polygonu. Podívejte se: středem Polygonu jsem proložil srovnávací přímku, která směřuje od západu na východ. Teď se nacházíme tady, kousek nad tou přímkou, severně od ní.“

Ukázal prstíkem na jedno z černých chapadel. Šinulo se zdánlivě kousek od nich, kopírovalo zakřivení klenby.

„Dívejte se! Porucha vede ze severozápadního emitoru, nachází se severně od nás a těsně nás míjí. Dívejte se na ni!“

„Na co se máme dívat?“

„Porucha se blíží k nejvyššímu bodu klenby… už brzo se to stane. Možná se to stane… doufám, že se to stane… ano! Porucha se zakřivuje k jihu! Není to sice opravdový úhel, jak říká Nina, ani pravý úhel, jak říkám já, ale zakřivení je zřetelné!“

„Ano, na konci se to zakřivilo,“ přiznala fraudoktor. „Ale co z toho?“

„Porucha představuje pás normálního času, který prochází krajinou a ruší multiplikované části. Vtahuje do sebe prostor, jako by ho zavírala na zip. Když hrot poruchy dosáhne určité hranice, dojde k jeho zakřivení směrem ke středu, to je empiricky ověřený jev! A teď to nejlepší! Tahle porucha zahnula k jihu, což znamená, že protnula střed Polygonu! Uprostřed je místo s normálním časem!“

Černá čára už nikam nepokračovala. Zdálo se, že začíná matnět.

„Vidíte? Porucha odeznívá. Už brzy se prostor začne samovolně rozepínat. Je tady možnost, že by mohl někdo putovat ve stopě poruchy a zkrátit si cestu. Někdo rychlý. Muž na koni.“

„Zabije ho to,“ vyhrkla Wilma.

„Nezabije, pokud se bude pohybovat po okraji. Ucítí malátnost, nevolnost, může mít halucinace, ale přežije.“

„Mluvíš o mně, Hargo?“ zeptal se Oggerd. „Mám si vzít Goweryho klisnu a jet?“

„Ano.“

„Dobře. Jen mi řekni, co mám udělat.“

„Musíš vyrazit okamžitě. Ihned!“

„I když tam dojde – tak co dál?“ zabručela Wilma

„Použije výbušniny,“ vysvětloval Hargo překotně. „Mám v zavazadlech balíček plastické trhaviny a vám, paní kolegyně, zbyla dynamitová patrona. To musí stačit. Teď ti vysvětlím, jak to tam asi bude vypadat, Oggerde. Geotermální studna je velice hluboký vrt. Jeho horní záhlaví bude v nějakém nadzemním objektu. Musíš ho vypátrat sám, s tím ti neporadím. Z vrtu vede kabel, který je přiveden do rozvaděče. Z rozvaděče pak pokračují napájecí kabely k jednotlivým emitorům. Když zničíš rozvaděč, Polygon přejde na nouzový režim a následně bude nekolizním způsobem odstaven z provozu.“

„Povídali, že mu hráli,“ zabručela Wilma. „Vy mu věříte, majore? Vsadíte na tyhle kecy vlastní život?“

„Máme jinou možnost?“

„Ne. Asi ne,“ připustila.

„Hargo?“ zeptal se. „A co bude s vámi?“

„Musíme se přemístit do pásma mělkého času, to nám zabere nejméně dvanáct hodin. Dobře, nechám rezervu. Dvacet hodin. Dám ti svůj chronometr, Oggerde. Nesmíš Polygon vypnout dříve než za dvacet hodin.“

„Co když vás zasáhne porucha?“ zeptal se Oggerd.

„Tady v přechodovém pásmu nás zabije. V zóně mělkého času máme šanci přežít. Možná se Polygon zhroutí dřív, než ho vypneš, v tom případě také zemřeme. Je možné, že cestou zahyneš. Pak zahyneme i my…“

„Že dneska po ránu sršíte optimismem, pane kolego…“ vyprskla Wilma. „Tak jo, majore, dostanete ode mě dynamit a ještě pusu na rozloučenou.“

„Nino!“ obrátil se Oggerd k dívce. „Musíš chlupáčům vysvětlit, že… že neutíkám, ale odjíždím bojovat s chobotnicí! Nino! Udělej to, nebo zpanikaří! Vaším velitelem teď bude Hargo! No tak, Nino! Vzchop se!“

„Tak dobře,“ zašeptala dívka.

*

Odstrojili z rezavé klisny vše, co bylo nadbytečné, nechali u sedla jen jeden vak s vodou. Hargo mu dal jeden z chlebníků, aby si měl Oggerd kam uschovat dynamitovou patronu a špalíček plastické trhaviny s rozbuškami. Pár drahocenných vteřin obětoval Oggerd na to, aby si s Hargem potřásl rukou. Objal Ninu, od Wilmy dostal vlhký polibek. Chlupáči pochopili, co se děje. Obklopili ho, někteří k němu natáhli kostnaté pravice.

Arch!-tha, Eff!-ssahu, Hau!-fch…

Každému, kdo měl zájem, stiskl chlupatou ruku. To ho zase tolik nezdrželo.

S puškou na zádech se vyhoupl do sedla. Pobídl ryzku, vyrazil k severu.

*

Když projížděl průsmykem, v pořadím už třetím, uvědomil si, že neví, co se stalo s Waltherem P.38. Nejspíš si ho nechala fraudoktor. Ukryla ho, protože by jí mohl v budoucnu zajistit výhodu. Byl to problém? Možná ano.

Vracet se nemohl, zkusil Harga zavolat vysílačkou. Už však byl příliš daleko.

Kapitola dvacátá prvá:

Hlasy

V údolí kvetly jabloně.

Některé kvetly, z jiných opadávaly květy a na dalších se červenala jablka. Paralelně tady probíhala všechna roční období s výjimkou zimy.

Z převisu tentokrát nestékal vodopád, jen pár čúrků vody. Vedle skály si někdo postavil dům.

Dům? Spíš chatku s plochou střechou. K Oggerdovi se natáčela prázdným oknem a temným obdélníkem dveří.

Proč si tady, kde nikdy nenastane vánice, liják ani krupobití, někdo stavěl dům? Nejspíš proto, aby si uvnitř zajistil šero na spaní.

Oggerd měl neodbytný pocit, že ho z chatky kdosi pozoruje.

O kus dál údolí končilo. Nacházelo se tam cosi beztvarého, kropenatého. V měkké vlně se to zvedalo vzhůru a zdálo se, že to pokračuje dál a dál. Do nekonečna.

Tichá země prej vypadala, jako když něco sníš a pak to vyzvracíš…

Tohle přirovnání sedělo.

Prošla tudy jizva. Černá brázda.

Porucha.

Část krajiny imploduje, zhroutí se do sebe… Nakonec porucha odezní, protože Polygon funguje dál. Pás normálního času se znovu prohlubuje a s tím se zvětšuje prostor. To však již není řízená multiplikace. Vzniká mrtvá země, ve které není ani voda, ani potrava…

A tohle, přesně tohle byla změněná země, o které mluvil starý opičák.

Vedl ryzku na podivné kropenaté území. Když míjel chatku, zahlédl, že na parapetu prázdného okenního otvoru jsou uložené čtyři lidské lebky. Dvě dospělé, jedna menší a čtvrtá úplně maličká.

Upřeně ho pozorovaly.

Nebyl si jistý, jestli to není jedna z halucinací, o kterých mluvil Hargo. Možná už projíždí změněnou zemí, pobízí Vánočku k většímu spěchu a tohle všechno se odehrává jen v jeho hlavě.

*

V tomhle pseudofeudálním uspořádání…

V tomhle pseudofeudálním uspořádání je to prostě tak, že můžeš jít přímo za Císařem a říct mu: Jsem Oggerd, syn Orlanda Orgonského, právoplatný dědic. Teď mi koukejte vrátit Orgon. A oni ti ho budou muset dát. Vážně, takhle to funguje. Někdo se zhlídnul v devatenáctým století, což byla ohromně solidní doba, ve který vládl řád a pořádek. Na jedný straně objevy a pokrok, parní stroje, elektřina a nakonec i spalovací motory, na druhý straně všechna ta knížata, baroni a císařové. Čest, odvaha, věrnost. Vlast, služba a tak podobně. To je devatenáctý století. Tím chci říct, někdo to takhle nastavil. Okopíroval habsburský Rakousko a vilémovský Německo. Udělal to už hodně dávno, na začátku Století válek. Od tý doby se na to nabalil různej balast, ale jádro zůstalo stejný. Což znamená, Oggie: oni ti musí vrátit Orgon, protože takový jsou pravidla.

Oni ti ho samozřejmě nedají, Orgon je příliš pěknej, než aby ho věnovali nějakýmu majorovi s drátkama v hlavě. Což je průser, protože jakmile poruší jediný pravidlo, začne se jim hroutit celej systém. Můžou tě nechat zavraždit. Tím by ale riskovali, že se proti nim obrátí část garnitury, která se bude bát, že příště nechají zavraždit je samotný i jejich děti. Buď se pravidla dodržují, a nebo ne, třetí možnost není. Uvědom si, Oggie, že jen díky tomuhle systému jsi pořád naživu. Dvakrát ti vymazali paměť, taky ti nechali nacpat do hlavy drátky, ale tys to přežil a vypadáš docela příčetně. Zavraždit si tě netroufli. Ne kvůli tobě samotnýmu, ale kvůli tomu, že by se jim systém prostě podělal.

Můžou tvý nároky zpochybnit… jenže nejspíš všichni dobře vědí, co jsi zač. Takže to může dopadnout jediným způsobem. Válkou. Někdo se postaví proti tobě, ale jinej tě podpoří, protože tvoje nároky jsou neprůstřelný. A celý Století míru půjde do prdele. Ani jsme si ho moc neužili, což?

Pokud se chceš zeptat, jestli se za tebe postavím i já, Oggie, tak rovnou říkám ne. A víš proč? Protože jsme se tak nějak spřátelili s Herr Mansfeldem. Pamatuješ si ho? Vládne teď v Orgonu místo tebe. Je to takovej kníratej mužík, trochu potrhlej, trochu srandovní. On není špatnej, Oggie. Neintrikuje, nekrade. Nikoho nemučí ani neznásilňuje. Je ze starý školy stejně jako ty. Čest, věrnost, vlast, služba… o tom už jsem vlastně mluvil.

Jestli budeš chtít Orgon zpátky, Oggie, tak z toho prostě kouká válka. A Orgon si žádnou válku nezaslouží.

*

… pak utíkali přes tichou zemi. Byla tam ale jedna potíž: tichá země se rozšiřovala, nebo se snad zvětšovala. Navíc přestávala bejt tichá… Několik členů tlupy se opozdilo a nikdy se už nedostali ven. Změněná země je pohltila…

Uvědomil si, že všude kolem něj se měkce vlní strakatá krajina, složená z kousků, z nichž žádný není větší než dlaň. Černá, žlutá, hnědá, šedá i rezavá barva se skládaly do beztvaré mozaiky, až z toho přecházely oči. Kupodivu tady vznikl ten nejlepší terén pro jízdu na koni. Konzistentní, ani příliš tvrdý, ani příliš měkký.

K dalekým obzorům se táhly nizoučké strakaté vlny. Jedna za druhou.

Změněná země se rozšiřuje, ztuhlé vlny ho odnášejí dál a dál, hlouběji do mrtvého území.

Seskočil ze sedla, dal Vánočce napít. Zkontroloval kompas.

Vyhoupl se do sedla, pobídl klisnu do cvalu a zamířil přímo k jihu.

Ujížděl, sledoval kompas, co chvíli kontroloval čas na chronometru. Trvalo dvě hodiny, než zahlédl něco jiného než strakaté zvratky.

Vpředu vyrůstal les.

Oggerd zaslechl skřehotání žab, začichal pach bahna a tlení. Kropenatá země se náhle, bez jakéhokoliv přechodu, změnila v rozsáhlou podmáčenou krajinu, porostlou stromy s vysokými kořeny.

Z lesa vystoupili jacísi tvorové. Zvědavě okukovali změněnou zemi, která jim možná připadala jako ztuhlý sliz, který tu zůstal po obrovském slimákovi.

Oggerd stočil Vánočku doprava a vedl ji souběžně s předělem. Umiňoval si, že musí dávat větší pozor. Už nesmí zabřednout do změněné země tak hluboko jako předtím.

*

Tohle ještě není Böwald…

Ne, tohle ještě není Böwald, ten se tyčí na jihu jako temné mračno. Orgon je až za ním.

Je to zapomenuté údolí v Boiohiemu. Nikdo o něm neví.

Téměř nikdo o něm neví.

Je chladný den pozdního léta. Na pastvině se pasou ovce. Vysoká žena se dívá, jak rolníci shrabují seno a nakládají je na vůz.

Hrabou tam vůbec seno? Nebo dělají něco jiného? Chlapec neví. Staré vzpomínky mu říkají, že seno se suší v prostředku léta. Teď je slunečné počasí, ale větrno a velmi chladno.

Žena je vysoká, přísná, oblečená do upnuté haleny a dlouhé sukně. Hubená. Stará. Už před dvěma lety oslavila padesáté narozeniny.

Zaclání si oči, něco si tiše šeptá.

„Co říkáš, babičko?“ ptá se chlapec.

„Blíží se jezdci!“ volá žena.

Je to nějaké kouzlo, protože rolníci náhle nemají v rukou hrábě, ale muškety.

Jezdci jsou čtyři. Zamračení, ramenatí, unavení. Ozbrojení. Každému visí na zádech puška. Opakovací puška, což je zatím veliká vzácnost.

Tři jezdci zůstávají stát, čtvrtý vede koně až k hubené ženě.

Žena zvedá ruku, hlavně mušket se sklánějí k zemi.

„Co tady chceš, Herberte?“

„Přijíždíme pro chlapce,“ říká muž naléhavě. „Je tady jen jediná možnost. Odvezeme ho, a zůstane naživu.“

„Ne! Oggerd zůstane tady!“

„Pak ale přijede někdo jiný a zabije ho! Zabijí vás všechny! Už o vás vědí… Když splníme podmínky, nechají chlapce naživu! Samotný Císař se zaručil!“

„Jaké jsou podmínky?“

„Dají ho do vojenského internátu. Vychovají z něj vojáka…“

„Jistě! Vojáka! Co by Horst neudělal pro to, aby jich měl co nejvíc!“

„Věřte nám, madam! Zůstali jsme věrní památce Herr Orlanda! Nikoho jiného už nemáte!“

*

Říkám jí Vánočka…

Říkám jí Vánočka, Oggie. Víš proč? Protože má takovou srandovní barvu. Jako připálená vánočka. Je to takovej můj talisman a přináší mi štěstí… S tím štěstím to ještě není úplně jistý, zatím to nemám statisticky ověřený. Jednou štěstí mám, a jindy zase moc ne. Ale přijde den, kdy mi Vánočka určitě přinese štěstí, a teď myslím opravdový štěstí, který už bude stát za to.

*

Zbytečně na sebe neupozorňuj, chlapče…

Hoch se natřásá na koňském krku, muž jménem Herbert si ho posadil před sebe.

„Dobře mě poslouchej, chlapče, udělej to tak, jak ti poradím. Jednou bude všechno dobrý. Ne hned. Ne za deset let. Jednou… Musíš přežít, rozumíš? Přežít. O nic jinýho nejde. Teď seš ještě malej a každej ti může rozbít nos, kdy se mu zachce. To ale není důležitý. Na rozbitej nos ještě nikdo neumřel. Musíš počkat, až vyrosteš. My všichni počkáme… Neupozorňuj na sebe, nikam se nehrň, ale ani nezůstávej pozadu. Navenek nebuď ani chytrej, ani blbej, v tom je právě ta opravdová chytrost. Nebreč, ale ani se nesměj, rozumíš? Žádnej smích, žádný úsměvy. Oni tě budou sledovat, a když si budou myslet, že jsi v pohodě, začnou vymejšlet nějakou sviňárnu. Klidně hraj mentála. Víš, co myslím? Blbce. Hlavně to ale nepřežeň. Bude z tebe voják, hochu, tak to časem dotáhni na nějakou šarži, to se vždycky hodí… Zůstaň naživu, a my na tebe budeme čekat. I když nám bude třeba šedesát, až přijdeš, půjdeme za tebou. Všem těm zkurvencům pak natrhneme prdele…“

*

Je to můj talisman pro štěstí…

Ležela na boku, pokrytá pěnou, a ztěžka oddechovala. Oggerd se shýbl a odepnul od sedla poloprázdný vak s vodou. Pak shodil ze zad pušku a prostřelil jí hlavu.

Dál už musel po svých.

*

Prej jsi nakopnul plány Bílý čarodějce, medvídku…

Jak to, že ještě žiješ? Jo, tvůj kámoš Gowery to odhadl přesně. Ať se to zdá jakkoliv šílený, za útokem na Freiburg stála ona. Krásná Beatrice, Císařova milovaná manželka. Princezna z Novýho Rotterdamu.

Když se podívám, jak sladká je na těch starejch fotkách z císařský svatby, jak šťastně se tváří Císař, co tehdá ještě Císařem nebyl, tak bych vážně blila…

Bílá čarodějka z Novýho Rotterdamu. Bílá, jako je bílá sůl. Jak to dělá, že pořád vypadá tak mladě?

Nejdřív terorizovala chudáky ze Salin, a oni ji za to milovali. Uctívali ji… Pak dostala na hraní celou Říši… Trvalo spoustu let, než Císaře zatlačila do pasivity, ale teď má volný ruce. Teprve se rozehřívá. Už teď deptá vybraný jedince, kteří se jí nějakým způsobem znelíbili. Kdyby ty chudáky nechala prostě podříznout, tak by na tom byli ještě dobře, ale ona na ně posílá jednu ránu osudu za druhou – zdánlivě odnikud. To posiluje její obraz čarodějky, chápeš, medvídku? Prokletí, uřknutí, přivolání smůly a tak. Je neuvěřitelně rafinovaná. Umí si získat oddaný spojence. Jestli ji někdo nezastaví, tak se Bornn změní v to, čím byl za jejího působení Novej Rotterdam: v nakašírovaný, navoněný a omašličkovaný peklo. Navenek nic nepoznáš, ale zvenčí není úniku…

Je šílená… ne, to není přesný… je opilá mocí. Myslí si, že skrz ni mluví nějaká vyšší mocnost, a teď nemám na mysli křesťanskýho boha, ale krvavýho zmetka, kterej si žádá, aby se mu neustále kořili a přinášeli oběti. Zatím jí stačí zlato a šperky, ale přijde čas, kdy bude chtít skutečnou krev. Tak to předpovídá strejček Dante, a on se v těchhle věcech nemejlí.

Už teď je hodně silná, a časem ještě zesílí, ale jsou tady lidi, kteří si to nenechají líbit. Jenže ona to bude tlačit dál a dál, až za hranu. Pak už máme jen dvě možnosti: buď tady Bílá čarodějka nastolí teror, nebo vypukne občanská válka.

*

Ještě je brzy, Oggerde.

Ještě je brzy na to, aby sis šel vzít Orgon. Dej jim čas, oni rozpoutají válku i bez tebe.

Ještě je brzy, Oggerde.

Tvůj čas teprve přijde…

*

Uvědomil si, že klečí, dlaněmi se opírá o zem a zvrací. Zvrací vodu. Víc už toho v sobě neměl.

Byla tu skutečná zem. Vyschlá, rozdrobená na prášek.

Rozhlédl se. Na svahu ležela stará rybářská pramička. Vlastně to byl jen tvar pramičky, seschlá prkna držela pohromadě silou vůle. Kdyby se jich dotkl, rozpadla by se.

Postavil se, vydal se vzhůru do svahu. Byl to břeh. Protější břeh Cheiary.

Řeka vyschla už před dvěma stoletími.

O kus dál se zvedal pahrbek navršené zeminy. Na výšku měl ke třem metrům, což zřejmě stačilo k tomu, aby při povodních zůstal nad hladinou velké vody. Na kopečku stála zděná bouda s plochou střechou.

Zděná? Jistě, zděná. Z obvodové zdi už opadala omítka, na světlo vykukovaly vybledlé cihly.

Pahorek dříve obklopoval čtverec plotu, z toho tu však zůstaly jen betonové sloupky.

Doklopýtal k pahorku, vystoupal k boudě. Pokusil se nakouknout dovnitř. Nešlo to: okenní otvory byly vyplněné neprůhlednými sklobetonovými tvárnicemi.

Železné dveře zajišťovala petlice s masivním visacím zámkem.

Položil na dveře dlaň, pocítil chvění. Také uslyšel hučení. Uvnitř pracovalo nějaké zařízení.

Bouda vypadala naprosto všedně. Žádný plastbeton, jen cihly a sklobetonové tvárnice. Žádné složité zabezpečení, jen visací zámek.

Rozhlédl se, kolem však neviděl nic zajímavého. Zůstaly tu pahýly stromů, dětská prolézačka, pár zahradních laviček. K molům pro rybáře vedly úzké schůdky.

Tohle muselo být ono. Srdce Polygonu.

Tahle bouda.

Pokusil se zalomcovat visacím zámkem, ale zjistil, že za dvě století takříkajíc vrostl do kovových dveří. I kdyby ho ustřelil, nepomohl by si. Musel obětovat plastickou trhavinu. Namodeloval ji kolem pantů, hrotem nože ji namačkal do škvíry mezi zárubní a dveřním křídlem. Ustoupil za roh a trhavinu odpálil. Povedlo se. Dveřní křídlo odlétlo, zůstalo viset na petlici.

Hučení zesílilo.

Vstoupil dovnitř. Nacházela se tam jediná vykachličkovaná místnost o rozměrech pětkrát pět metrů, v jejím středu trčela z podlahy masivní roura uzavřená železnou poklicí. Na zdi, přesně jak řekl Hargo, visel rozvaděč. Jeho kryt už před lety upadl, takže skýtal pohled na změť pancéřovaných kabelů. V kontaktech, chycených do svorek, přeskakovaly modré jiskřičky.

Zkontroloval čas: od chvíle, kdy opustil Harga, uplynulo dvacet osm a půl hodiny. Víc než dost.

Teď už mohl udělat jen jedno jediné.

Položil dynamitovou patronu do výklenku rozvaděče, zapálil doutnák a urychleně se odklidil z boudy.

Kapitola dvacátá druhá:

Cheiara

Gowery seděl na okraji vyschlé fontány nějakých dvacet minut, možná půl hodiny. Společně s hloučkem zdrcených chlupáčů pozoroval, jak z emitoru vyrážejí svazky chapadel. Šplhaly po klenbě dost rychle, ale ne tak, aby nerozeznal jejich pohyb. Vždy vystřelily víceméně přímo, ale na konci ostře zahnuly: některé doleva, jiné doprava. Prostě tak, aby se co nejvíc přiblížily vrcholu klenby.

Později, když se mu začal vracet sluch, zjistil, že chapadla vydávají charakteristický praskavý zvuk.

Třikrát spatřil, jak se klenba prohnula směrem dolů a pak se zase vrátila do původního stavu. Pokaždé to vyvolalo vibrace, které mu rozechvěly vnitřní orgány.

A pokaždé to bylo horší.

Bylo mu jasné, že příště už klenba zůstane prohnutá napořád a vibrace neustanou. Pak se stane ještě něco horšího.

Už brzy se setká se svým Stvořitelem, pokud tedy nějaký Stvořitel existuje a pokud si na něj udělá čas. Snažil se urychleně najít víru.

Jenomže ji nenacházel.

Pak zničehonic emitor zaprskal a chapadla zmizela. I sloup energie, který původně tryskal vzhůru a měnil se v klenuté žebro, byl náhle ten tam.

Gowery se vymrštil z fontány. Vrhl se k zavazadlům, která tady zůstala po Boschovi. Hledal, dokud nenašel dalekohled. Pak se rozběhl zpátky do věže. Sish!-mi a ostatní chlupáči ho hbitě následovali.

Běžel po schodišti, vykukoval úzkými okýnky a viděl opalizující energetickou stěnu i suchou polopoušť. Když vyběhl po schodišti dost vysoko, našel si okno, kterým spatřil střední část Polygonu.

Opar, jenž prve bránil ve výhledu, byl pryč. Teď se dalo dohlédnout na kilometry daleko, ale jen v rozsahu původního Polygonu. Stále se nacházeli pod opalizujícím Poklopem, teď už zřetelně viditelným.

Kolem areálu se nacházela vyprahlá země, porostlá chudou trávou a poházená typizovanými skalisky. Ta tady byla už předtím, teď se však zdálo, že se jaksi smrskla. Ovšem dál, směrem ke středu Polygonu – tam to bylo něco jiného. V obrovském kotli se cosi líně převalovalo.

Gowery přesně nevěděl, co se v kruhu pahorků nacházelo původně, ale ať tam bylo cokoliv, někdo to nacpal do obrovského mixéru, důkladně rozemlel a pak to zase vylil zpátky.

Z vlnící se huspeniny vykukoval pahorek s věžičkou.

S věžičkou? Možná to byl malý baráček s plochou střechou.

Gowery zaměřil dalekohled o něco blíž, protože i tam zahlédl pohyb. Čtvrt kilometru od areálu, stále ještě v travnaté polopoušti, uviděl shluk postav.

„Kurva a do prdele! Můj ty Tondo kudrnatej! Vždyť je to Hargo! A s ním celá rota chlupáčů!“

*

Něco kovově cvaklo.

Hal Hargo tasil zkrácenou brokovnici, otočil se na patě a zdvihl hlavně.

„Odhodila byste laskavě tu pistoli, paní kolegyně?“ řekl. Hlas mu přeskočil.

„Nemáte to natažený,“ upozornila ho. Ona sama už závěr natáhla, to bylo právě to kovové cvaknutí. Stále však držela Walther P.38 ústím k zemi.

„Natáhl jsem úderníky už před chvílí,“ vysvětlil jí Hargo. „Nina mě varovala, že se nás nejspíš pokusíte zradit.“

„Ta malá sviňka… jen počkej, co ti Boscho udělá!“

Opičí lidé se vyděšeně rozestupovali. Nezdálo se, že by se chtěli zapojit do střetnutí.

„Zastřel ji, profesore doktore!“ vypískla Nina. „Zastřel ji dřív, než bude pozdě!“

„Ne… nezabíjím ženy, pokud to není nutné. Odhoďte pistoli, fraudoktor. Prosím!“

„To vy zahoďte ten svůj kanón, pane kolego! Jak vás Boscho uvidí se zbraní, vůbec se nebude rozmejšlet! Ve vteřině bude po vás… Slibuju, že se u něj přimluvím, aby vás ušetřil! Hele, můžeme přece najít nějakou dohodu, ne? Nemusíme se navzájem pozabíjet.“

Hargo neřekl nic, a to ji znervóznilo. Uvědomila si, že se jí dívá přes rameno. Dívala se tam i Nina a chlupáči.

Tohle nemohli nahrát. Od emitoru, který byl v této chvíli za jejími zády, někdo přicházel.

„Jde sem Boscho, že?“ zeptala se.

Zmátlo ji, že Hargův obličej vyjadřuje určitou radost.

Natočila hlavu: „Boscho? Jsi to ty?“

„Boscho už nepřijde,“ zasmál se za ní Gowery.

„Finku?“

Byl to Gowery Fink – v košili bez rukávů a se zakrváceným obvazem na levičce. Zubil se od ucha k uchu. Přicházeli s ním i nějací opičí lidé.

Měla pocit, že támhletoho chlupatého mrňouse s dlouhým oštěpem už někdy viděla.

„Máte u mě pár vroubků, fraudoktor,“ zakřenil se Gowery.

„Co je s Boschem?“ zachraptěla.

„Dotknul se ho prst osudu a teď je dočista mrtvej.“

„Jéžiš… tak to jsem v hajzlu… Co se mnou chcete udělat?“

Bzzzz… bzzz… bzzzz…

„Co kdybychom vás, jak se říká, předali spravedlnosti, Wilmo? Můžu vám říkat Wilmo? Jednu chvíli jsme si byli docela blízcí, ne?“

Bzzzz… bzzz… bzzzz…

Otočila se k Hargovi: „Pane kolego? Teď pomalu zvednu ruku a střelím se do srdce. Prosím, nechte mě to takhle udělat. Do srdce. Chci bejt hezká i po smrti.“

„Moment, někdo mi volá.“

Hal Hargo vylovil z chlebníku vysílačku a cvakl přepínačem. Bzučení ustalo.

„Tady doktor Hargo, příjem… Ano, vidíš dobře, Oggerde, je tu s námi i Gowery. Má něco s rukou, ale jinak vypadá živě, příjem… Ano, fraudoktor drží pistoli, ale už nás neohrožuje. Chce se zastřelit, příjem… Ano, vyřídím jí to. Máte s tou sebevraždou ještě počkat, paní kolegyně, vzkazuje vám to major Oggerd… Ano, už jsem zase tady, příjem… Co je to tam nahoře, ptáš se? To opalizující? Polygon přešel na nouzový režim, což jsem předpokládal. Jeho funkce je ukončována nekolizním způsobem, příjem… Co je konkrétně ta klenba? Nejspíš nějaké silové pole. Ano, zatím zadržuje i Cheiaru, aby nevnikla do původního koryta. Silové pole vydrží tak půl hodiny, pak zmizí, příjem… Cože? Jak tam mají projít? Střední část Polygonu se stále ještě pohybuje, příjem… Aha, vlnění už ustalo… Dám ti raději Pěnkavku…“

Gowery popadl nabízenou vysílačku: „Oggie! To ty jsi vypnul tu blbost, že jo! Byls to ty! Přepínám!“

„Jsem rád, že žiješ, Pěnkavko,“ ozvalo se ze sluchátka. „Dívám se dalekohledem a vidím, že s tebou přišli i nějací chlupáči. Teď je jich téměř devadesát. Pošli je za mnou. Všechny. Jsem na takovém pahorku, vidíš mě? Na druhém břehu. Pošli je. Musejí být rychlí, do koryta za chvíli vnikne Cheiara, přepínám.“

„Oggie! Co chceš dělat?“

„Ještě před zimou je odvedu co nejdál na jih a tam jim najdu prázdnou zemi, ve které by mohli žít, příjem.“

„Oggie! Vždyť jsme vyhráli! Zvítězili jsme! Ty se s námi nevrátíš domů? Přepínám.“

„Vrátím se, ale nejspíš až za pár let. Rychle pošli chlupáče, čas běží! Pak mi dej fraudoktor.“

Šokovaný Gowery natáhl ruku a ukázal: „Tam Oggerd! Vy jít! Jít! Jít! Oggerd!“

„Og-gechrd!“ zavýskl Arch!-tha. „Og-gerchrd!“

Chlupáči, ať byli jakkoliv unavení, v sobě vykřesali novou sílu. Mladí i staří, samci, samice i mláďata, se rozběhli ke vzdálenému pahorku.

Gowery předal vysílačku Wilmě. „Chce s vámi mluvit Oggerd, Wilmo.“

Vzala si ji.

„Tady Wilma, příjem… Už jsem vám to vysvětlila! Nemůžu se vrátit, strčili by mě někam do bunkru! Nikdy už neuvidím denní světlo, to radši budu mrtvá, příjem… Cože? Nabízíte mi, abych se k vám přidala? Abych s váma odešla do Pustiny? Tak dobře, majore. Jen abyste nelitoval…“

Vrátila Gowerymu vysílačku, pistoli odhodila na zem.

„Přidám se k majorovi, že prej se schováme někde v Pustinách,“ řekla nejistě. „Tak já teda jdu.“

„Hodně štěstí, paní kolegyně,“ kývl Hargo. „Víte co? Vezměte si mého mezka a ujíždějte, protože chlupáči už jsou docela daleko. Vezměte si i oba soumary s nákladem, mohou se vám hodit!“

„Doprovodím vás, Wilmo!“ křikl Gowery. „Jdeme, jdeme! Neboj, Haliku, já se k tobě zase vrátím…“

*

Osaměli.

„Měla bych jít s nimi,“ řekla Nina.

„Ne, to tedy neměla,“ řekl Hargo pevně.

„A co já tady? Bez Boscha jsem v hajzlu! Nemám nic! Nikam nepatřím! Ještě je můžu dohonit!“

„Máš mě. Já se o tebe postarám.“

„Postaráš se o mě?“

„Jsem vážená osoba. Vědec. A taky profesor na Institutu.“

„Nevykašleš se na mě?“

„Ne, určitě ne. Slibuju… přísahám!“

„Ruku na to?“

„Ruku na to.“

„To myslíš vážně? Potřeseme si rukama jako chlap s chlapem? Takhle se to ale nedělá! Muž a žena uzavírají dohodu jinak!“

„A jak?“

„Žena si lehne naznak a odevzdá se. Muž se do ní zasune a tím přijme odpovědnost… Nebo to takhle nechceš?“

„Ale ano! Chci to! Přesně takhle! Uděláme to! Teď hned!“

*

Střední část Polygonu ztuhla do povlovných kropenatých vln. Když skončil pomalý pohyb, z reliéfu zřetelně vyvstalo původní koryto Cheiary. Oggerd do něj vběhl co nejdál, až tam, kde se setkal s pádícími chlupáči.

Silové pole sláblo, po rozmixovaném povrchu se plazily první stružky vody.

Gowery mu podal dvě mláďata, která nesl v náručí. Na potřásání rukama už nezbyl čas.

„Hodně štěstí, Oggie. Já se vracím na svůj břeh…“

*

Spěchali, pod nohama jim šplouchala voda.

Pak už tady byl břeh. Opravdový břeh a opravdová země.

Hravé vlny olizovaly rozeschlou loďku, rozebíraly ji na kousky, které odnášely dál a dál.

„Vylezeme nahoru!“ ukázal Oggerd na pahorek. „Možná se řeka rozvodní!“

*

O dvacet minut později se korytem hnala kalná voda, ale nevypadalo to, že vybřeží.

„Z tohohle povodeň nebude,“ řekla Wilma.

„Ne, asi ne,“ souhlasil Oggerd.

„Zajímalo by mě, kam se poděla všecka ta voda, která dvě stě let natejkala do Polygonu. Co myslíte, majore?“

„Implodovala.“

„Jo, to je dobrý vysvětlení…“

Zdálo se, že svítá.

Poklop nad Polygonem už zmizel, zůstalo po něm jen pět homolovitých věží podobných majákům. Kolem se nacházela opravdová krajina: rozlivné území Cheiary s ostrůvkovitými háji, hřeben podél Šalotky s rozhlednou. Dohlednost nebyla valná. Zatímco byli uvnitř Polygonu, skončilo babí léto a přihlásil se podzim. Obloha se zatáhla, drobně pršelo, Chlupáči nadšeně skřehotali, chytali kapičky deště do otevřených úst. Voda padající z nebe? Něco takového ještě nezažili.

Devadesátka chlupáčů, jediní obyvatelé, kteří přečkali zkázu kontinentu jménem Polygon. Zůstalo jich dost, aby se mohli rozmnožit. Jednou z nich možná bude celý národ.

„Už chápu, proč jste chtěl bejt tady, za řekou,“ řekla Wilma. „Nemůže na vás Herr Justin ani nikdo jinej. Teď je z vás vlastně dezertér.“

Neřekl nic.

„Proč jste mě vůbec vzal s sebou, majore?“

„Jednou vám to prozradím.“

Zatímco putoval změněnou zemí, svázala si vlasy do dvou culíků, které jí trčely do stran. Tvář měla dívčí, jaksi nehotovou, šibalsky se usmívala.

„Líbí se vám tohle moje mladý tělo, majore?“

„Není špatné.“

„Upozorňuju vás, že mi v hlavě zůstal mozek starý zahořklý ženský. Taky mám na svědomí spoustu sviňáren.“

„Ještě se můžete polepšit.“

Zhoupla se na patách, odspoda se na něj podívala z jedné strany a pak i z druhé. Na závěr povyskočila. Pod Hargovým trikem se jí zahoupala prsa, ale culíky zůstaly tuhé.

„Co to děláte?“ znejistěl.

„Dívám se, kde máte svatozář… nezkoušejte mi namluvit, že jste hodil svůj život za hlavu jen proto, abyste odvedl tlupu chlupáčů do země zaslíbený. Vy před něčím utíkáte, majore. Já taky utíkám, takže si budeme výborně rozumět, chichichi… Vsadím se, že už teď vám jdu na nervy.“

„Zatím ještě ne.“

Znovu se zachichotala: „Možná spolu budeme mít dítě, který bude hezký po mně a chytrý taky po mně.“

„Možná,“ připustil. „Promiňte, někdo mi volá.“

Zvedl ruku a stiskl přepínač vysílačky: „Slyším.“

„Oggie? Nevíš, kde je Hargo a ta nahatá holka? Nějak je nemůžu najít, příjem…“

„Já je odsud taky nevidím, přepínám.“

„Ahá! Támhle jsou! No tohle? Oni leží na zemi! Zaujali polohu, kterou bych nazval kopulační. Lapidárně řečeno: píchají, až chlupy lítají, příjem.“

„To je dobře, přepínám.“

„To je dobře? Tak je teda nebudu rušit… Teď se asi dlouho neuvidíme, ty a já, co, Oggie? Příjem.“

„Asi ne. Na shledanou, Pěnkavko, přepínám.“

„Měj se dobře, příteli, konec…“

Voda bouřila, už však bylo jasné, že se tu neschyluje k žádné povodni. Ne, Cheiara opravdu nevybřeží.

Bylo na čase vyrazit.

„Tohle mi podrž,“ řekl Oggerd nejbližšímu chlupáčovi a vrazil mu do tlapek pušku.

Došel na břeh a vysoukal se z plastikového krunýře. Pak se rozmáchl a hodil krunýř s vysílačkou do zpěněných vod.

KONEC

Na závěr něco o chronologii

Keltská brána je chronologicky posledním příběhem z oggerdovského cyklu.

To rozhodně neznamená, že by to byla úplně poslední knížka, za kterou už nebude následovat vůbec nic. Naopak to znamená, že příběhy mají vnitřní chronologii, jdou jeden za druhým podle určité posloupnosti.

Jaká je tedy chronologie oggerdovského cyklu? První jsou Střepy z Apokalypsy, následuje Ostří ozvěny, pak Kyborgovo jméno, potom Projekt Berserkr. Na konci, jak už bylo řečeno, je Keltská brána.

Pro jistotu upozorňuji, že ve všech případech se jedná o samostatné knihy, které na sebe pouze „navazují“. Návaznost je velice volná, čtenáři nemusí znát nic z ostatních textů.

Proč je vůbec Keltská brána chronologicky poslední? Prostě se to tak přihodilo. Některé záležitosti mají své místo a nedají pokoj, dokud se na něm pevně neusadí. Tak to bylo i v tomhle případě.

Co bude následovat po Keltské bráně, pokud vůbec bude něco následovat? To zatím s jistotou nevím, už se však začala rýsovat představa „navazující“ knížky. Nejednalo by se o román, ale o sérii vzájemně propojených detektivních povídek odehrávajících se v Bornnu, jediném velkoměstě oggerdovského světa. Pracovní název knížky je Poslední velkoměsto.

Vláďa Šlechta

Na závěr něco o chronologii 300

http://www.brokilon.cz

* Kompletní databáze knih nakladatelství Brokilon.

* Pravidelně aktualizovaná sekce „Ediční plán“.

* Ukázky z připravovaných i vydaných knih.

* Objednávky bez nutnosti registrace.

* Při objednávce z našeho webu zajímavé slevy!

Nakladatelství Brokilon vydává knihy těchto autorů: Bill Baldwin, Glen Ch. Cook, Juraj Červenák, Jack deCraft, Dušan D. Fabian, Robert A. Heinlein, Petr Heteša, Tanya Huffová, Aleksandra Januszová, Thorleif Larssen, Petra Neomillnerová, Jaroslav A. Polák, Mike Resnick, David Sherman & Dan Cragg a Vladimír Šlechta. O dalších autorech se usilovně jedná…

Vladimír Šlechta

KELTSKÁ BRÁNA

Jazyková redakce Jiří Popiolek.

Odpovědná redakce Robert Pilch.

Obálka Michal Ivan.

Grafická úprava obálky Lukáš Tuma.

Vydání první.

Vydalo nakladatelství Robert Pilch – BROKILON,

Nuselská 1418/51, 140 00 Praha 4

roku 2012 jako svou 202. publikaci.

Tisk Marten, s.r.o.

Cena včetně 14% DPH: 258,– Kč

ISBN 978– 80-7456-101-6

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai