VLADIMÍR ŠLECHTA

ORCIGARD

Copyright © 2002 by Vladimír Šlechta Edition

© 2002 by Michael Bronec Cover Art © 2002 by Milan Fibiger

ISBN 80-86428-23-0

OBSAH

PEKELNÝ KÙÒ

Prokleté zrcadlo ...

Knoflík z lidské kosti ...

Tvrz s vìžovým mostem ...

Lovci odpadlíkù ...

Raymondovi hosté ...

Svìtylka...

Stín ve tváøi ...

Syn Temného mága ...

Mìsto mrtvých ...

Komando smrti ...

HROMADA ZLATA

Muž ze snù ...

Lovci skalpù ...

Hospoda Na rozcestí ...

Odmìna za krvavou práci ...

Mohyla... 

Supí chrám ...

NENÁVIST

Pekelný kùò

Prokleté zrcadlo

Netušila, že pøíšery mohou vypadat tak strašnì. Už od rána se s elánem vìnovala své mapì. Znovu a znovu listovala poznámkami, studovala útržky informací, které složitými cestami získala od nejrùznìjších dobrodruhù nebo z ohmataných, lámanì psaných spiskù. Prameny, z nichž èerpala, hovoøily takovýmito slovy:

Obcházeli jsme skalisko dva dny, za hustého deštì a po pás v bažinì...

Z vrcholku oné prastaré vìže jsme daleko na jihu zahlédli obrysy Východních Zrcadlových hor...

Vodní tok, který jsme pojmenovali Bahnitá øeka, je zøejmì jedním z pøítokù Lodusu...

Orkové zaútoèili krátce po poledni, zabili tøi mezky a stáhli se do lesa. Ukryli jsme se za mršinami a èekali, orkové tu a tam vyrazili ze stromù, ale vždy jsme je odrazili. Za soumraku jsme se jali ustupovat. Po nìkolika mílích jsme narazili na širokou dláždìnou cestu, vedoucí nazdaøbùh od severu k jihu napøíè pralesem...

Na dlouhý cár papíru si zaznamenávala odhady vzdáleností i svìtových stran. Odpichovátkem odmìøovala míle, husím brkem dokreslovala do mapy všechny ty význaèné body, o nichž hovoøila vyprávìní bezejmenných prùzkumníkù. Mapa se rychle pokrývala písmem i topografickými znaèkami.

Ta mapa se mìla stát zlatým høebem její monografie. Jediná dosud zpracovaná mapa Orcigardu! A jediná monografie, v níž budou systematicky vypsány všechny dostupné informace o zaniklé øíši tajemné rasy, zvané pterrové.

Jen si nebyla jista, jak svou monografii nazve. Byl by vhodný název Ti, kteøí odešli? Nebo prostì Pterrové! Èi spíše Tajemní pterrové!

Vstala od psacího stolu a pøešla k oknu. Okenní køídla, vylepená prùhledným pergamenem, byla doširoka otevøena, za nimi se prostíral les a dlouhý soumrak pozdního léta.

Pøed nìjakými padesáti lety tu hranièáøi vyrubali do kožichu pralesa mýtinu a na ní postavili pár srubù. Ty sruby tu stále ještì byly, sloužily pro ubytování lesníkù, stájníkù i dalšího služebnictva. Vedle srubù se pak starému vévodovi zalíbilo vystavìt lovecký hrádek Skalka. Hrádek? Spíš jen o nìco vìtší a pohodlnìjší dvoupatrový srub.

Místnost, z jejíhož okna se mladá žena dívala, se nacházela v podkroví tohoto loveckého hrádku. Z okna byl vidìt krajní srub, ohrada pro konì a... les. Pøíjemný, teplý les vrcholícího léta, sytì zelený listím dubù a bukù s bílými šmouhami bøízek, tu a tam potemnìlý smrkovými houštinami.

Podkrovní místnost pùvodnì sloužila jako ložnice pro ménì významné hosty. Teï se do ní stìží vešla jednoduchá postel, pár polic zavalených svazky papírù a manuskripty, stùl s jedinou židlí.

Na parapetu okna zahlédla žena zrcadlo. Natáhla po nìm ruku a usmála se. Zrcadlo bylo jedním z pout. které ji spojovalo s pterry. Dùkazem, že tady kdysi žili.

Zrcadla se obvykle vyrábìjí ze skla, ale tohle bylo z kovu. Zrcadlovou plošku, velkou asi jako dlaò, mìlo vyleštìnou do úžasné hladkosti a kolem ní širokou obrubu, ozdobenou filigránskou rytinou s kvìtinovým vzorem.

Vzala zrcadlo za zdobenou rukoje a pohlédla do nìj. Neèekala nic jiného, než že spatøí svou tváø, oblièej mladé ženy, ani hezký, ani ošklivý, snad jen s trochu naducanìjšími tváøemi, rámovaný hustými tmavými vlasy svázanými do volného copu.

Podívala se do zrcadlové plochy a chvíli jí trvalo, než pochopila, co tam vlastnì vidí.

Netušila, že pøíšery mohou vypadat tak strašnì.

Nevykøikla. Jen se zapotácela, zrcadlo jí vypadlo z ruky a kovovì zaøinèelo. Opøela se o vyøezávaný sloupek postele. Nohy se jí tøásly, pøemáhala slabost a chtìlo se jí zvracet. A v té chvíli všechno, všechno pochopila.

Pak se rozplakala.

Dlouho do noci nemohla usnout. A když se ráno vzbudila, mìla polštáø zmáèený slzami.

Za oknem, které vèera nikdo nezavøel, zaèínal další pìkný den unaveného léta. Slunce se opíralo do øiïounké mlhy, rozpouštìlo ji, sluneèní paprsky se tøpytily na tìžkých krùpìjích rosy, která zmáèela trávu i listy bukù.

„No tak, Sylvo,“ øekla žena, ležící v posteli. „Vzchop se. Jsi už dospìlá ženská.“

Na chvilièku se zamyslela a pak dodala: „Vzmuž se, holka.“

Nervóznì se zachichotala vlastnímu vtípku, a to ji vydìsilo ještì víc. Nejenže mluví do prázdného pokoje, ale navíc ještì dìlá hloupé vtipy a smìje se jim. Mìla pocit, že zaèíná šílet.

„Marianna mìla pravdu.“ dodala ještì. „To zrcadlo je prokleté. Nikdy jsem ho nemìla brát do ruky.“

Odhodila pøikrývku, nerozhodnì se posadila, bosé nohy spustila na podlahu. Roztøásla se zimou. Ranní mlha pronikla dovnitø, povalová podlaha byla prostydlá a vlhká.

Nerozhodnì døepìla na posteli, tenouèkou noèní košili vyhrnutou nad kolena, tøásla se zimou, odhodlávala se k dalším projevùm života. Na dveøe kdosi zaklepal, a pak vstoupila postarší nosatá služebná.

„Snídanì už je prostøená, má paní,“ oznámila ženì v posteli. „Pomùžu vám s úèesem.“

Žena, která o sobì mluvila jako o Sylvì, potøásla hlavou. „Nebudu snídat, Marianno.“

Služebná se na ni pátravì zadívala: „Není vám dobøe, má paní? Jste bledá! Mìla jste špatnou noc? Nìco vám udìlám s tìmi vlasy.“

Služebná se ráda probírala hustými kadeøemi své paní, snad proto, že ona sama mìla vlasy øídké a splihlé jako myší ocásky. Sylva kapitulovala. „No tak dobøe, Marianno. Nìco posnídám. Ale pøines mi snídani sem... Uèešu se sama.“

Dotyèná se nemìla k odchodu.

„Ještì nìco?“ zeptala se Sylva.

„Pan Skjold.“ vysoukala ze sebe služebná. „Vèera se tu zastavil jakýsi jeho kumpán. Prý nìco ví o tìch...“

„O èem?“

„No o domech tìch...“

„O pterrských stavbách?“ vzedmul se v Sylvì kousíèek vèerejšího elánu.

Orcigard

„Ano,“ zahuhlala služebná. „Ale pokud se necítíte dobøe, øeknu panu Skjoldovi, aby toho svého pøítelíèka poslal pryè.“

„Ne, Marianno! Promluvím s ním. Vyøiï Skjoldovi, že jsem za okamžik dole!“

„Zapletu vám vlasy,“ trvala na svém služebná.

„Ne, Marianno! Uèešu se sama!“

Nosatá služebná odkráèela, nesouhlasnì si mumlajíc. Sylva se rychle pøioblékla, rozpletla vlasy, pøièísla je a znovu zapletla. Nemìla o sobì valné mínìní, byla pøesvìdèena, že je nepohledná a že má pár nepøíjemných liber nadváhy. Vìdìla však také, že takhle pìkné vlasy jen tak nìkdo nemá. Husté, silné a zdravé. Èím si ty vlasy jen zasloužila? Nikdy se o nì nijak zvláš nestarala.

V umyvadle smyla stopy vèerejších slz. Opravdu to trvalo jen chvíli. A pak už scházela po døevìných schodech dolù do haly.

Èekali tam na ni. Rytíø Corwalk, Skjold a Skjoldùv kumpán.

„Dobré jitro,“ pozdravila je. Lehce se uklonili, kumpán se pokusil o jakési neohrabané pukrle.

„To je Fríghas, vznešená, mùj starý spolubojovník,“ pøedstavil kumpána Skjold. „Sloužili jsme spolu pod Raymondem de Couissy.“

„Tìší mì, pane Fríghasi,“ pøikývla Sylva. „Buïte mým hostem. Marianno, prostøi snídani i pro pana Fríghase.“

Služebná se zaškaredila a dokonce i rytíø Corwalk udìlal jakýsi odmítavý pohyb. Ale Sylva se na rytíøe upøenì podívala a dívala se na nìj tak dlouho, dokud se v rozpacích neposadil na židli a neklidnýma rukama se nezaèal zaobírat chlebem a miskou s polévkou.

Sylva také usedla, její místo bylo v èele dlouhého dubového stolu. Pousmála se. Rytíø Corwalk! Znìlo to tak drsnì! Ve skuteènosti to byl vyjukaný, hubený kluk s dlouhými kudrnatými vlasy, na nichž byl poøád ještì patrný pážecí sestøih. Když se ho onehdy zeptala, kolik že mu je vlastnì let, odpovìdìl, že už mu bude brzo osmnáct. Byl sotva o pùl hlavy vyšší než Sylva, ale jistì o dobrých šest liber lehèí. Kdo ví, za jaké zásluhy obdržel svùj rytíøský titul. Možná ho pasovali narychlo, protože nemìli koho jiného poslat se Sylvou do lesù.

To Skjold byl jinší èíman. Hømotný pìtatøicetiletý chlap s rozježenými slámovými vlasy a se širokou tváøí dolíèkovanou po neštovicích. Vìènì se usmíval, ale jak øíkala Marianna, usmíval se drze a nestoudnì. Sylva z nìj obèas èichala slabouèký, ale velmi ostrý samèí pach. Pach potu a ještì nìèeho dalšího. Možná tak èpìla Skjoldova brigantina - kazajka ze zèernalé kùže, skvrnitá hlavicemi nýtù, vypodložená železnými pásky. Skjold nosil brigantinu na nahém tìle a nikdy ji neodkládal.

„Mùj kamarád Fríghas vám mùže povìdìt o kamenné tvrzi skryté v pralese, vznešená. Narazil na ni pøi svých toulkách. Ta tvrz prý není daleko odsud.“

„O pterrské kamenné tvrzi?“ chtìla se ujistit Sylva.

„Já nevím nic o pterrech,“ rozhodil Skjold ruce. „I když - nìco jsem se o nich už dozvìdìl. Od vás, vznešená. Mùj kamarád øíká, že ta stavba je velmi, velmi stará. Viï, Fríghasi.“

„Jo,“ zadrmolil Fríghas, upøenì se pøi tom díval do stolní desky a v širokých prackách drobil krajíc chleba. Pak støihnul oèima po loveckých trofejích, rozvìšených po stìnách haly. „Velmi stará, má paní.“

Bylo na nìm nìco zvláštního. Jeho spodní špièáky se zdály být velice dlouhé. Jako špièáky psa. I ple mìl divnou. Bledou, zažloutlou, kropenatou ostrùvky šedé zhrudkovatìlé kùže.

Vlasy mìl cizinec èerné, proøídlé, hladce sèesané dozadu a zastrkané za veliké neforemné uši. Obleèený byl podobnì jako Skjold: kalhoty z kùže, na nahých pažích ocvoèkované nátepníky, brigantina. Ty brigantiny snad byly souèástí vojenské uniformy z doby, kdy Skjold a Fríghas sloužili pod Raymondem de Couissy.

Což samozøejmì muselo být dost dávno, protože Raymond de Couissy byl z vévodství vypovìzen pøed... pøed kolika vlastnì? Pøed deseti lety?

„Tak se rozpovídej, Fríghasi, kamaráde,“ pobídl cizince Skjold. „Povìz naší princeznì, co jsi vidìl.“

„Nejsem princezna,“ podotkla Sylva unavenì. „Ten titul mi nepøísluší.“

Opakovala jim to poøád dokola, Skjoldovi, Corwalkovi, Mariannì i všem ostatním, ale nevšímali si toho. Pro nì byla princeznou.

„Vidìl jsem kamennou tvrz,“ zachrul Fríghas. „Ne pøíliš daleko odsud.“

„Tvrz v lesích?“ ubezpeèila se Sylva.

„Ne, má paní. Na skále.“

„Tedy až v Zrcadlových horách?“ zeptala se Sylva zklamanì. „Skjold øíkal, že tvrz je nedaleko.“

„To ještì nejsou Zrcadlové hory, vznešená, má paní, princezno la Barro. Tvrz je tam, kde se pahorkatina zdvihá nad Orcigard. Je vystavìna na skále nad bažinami. Na kusu skály, nahoøe...“

„Na skalním útesu,“ napovìdìl Skjold.

„Tak. Den cesty odsud, víc ne. Kdybych teï vyrazil, dobìhl bych k ní do soumraku. Já umím rychle utíkat,“ zdvihl k Sylvì velké oèi. Zazdálo se jí, že se v nich rudì zablesklo.

„Den odsud že je stará pterrská tvrz?“ vyjekla Sylva. „Je velká? Žije v ní nìkdo?“

„Ona je prázdná, má paní, sleèno la Barro. Jen netopýøi, veverky, jezevci... Veliká? Já nevím, co vy myslíte veliká. Ona je na skále, na útesu, tak. Pøístup k ní je po mostì.“

Fríghas se natáhl pro Skjoldovu misku s polévkou, pøistrèil ji kousek od té své. Od okraje jedné misky k druhému okraji položil krajíèek chleba. „Tady je zemì, má paní, princezno, tady skála... útes. Na útesu je tvrz, dole bažiny. Sto, dvì stì stop dole jsou bažiny. Tady je most,“ poklepal uzlovitým prstem na chleba.

„Cože?“ vyjekla Sylva. Opøela se dlanìmi o stolní desku a postavila se. „Most?“

„Most, má paní, vznešená la Barro,“ pøitakal Fríghas. „Most.“

Zaplavilo ji vzrušení. „A ten most,“ zeptala se opatrnì, „nemá na bocích nìjaké znamení?“

„Ano, paní, vznešená. Je tam vytesán kruh,“ naznaèil Fríghas prackami širokou kružnici. „A na zaèátku a na konci mostu jsou strážní vìže.“

„Tvrz s vìžovým mostem!“ vykøikla Sylva. „Ale to není možné!“

„Já vidìl to, má paní,“ zachvìl se Fríghasovi hlas. „Tam, ve skalách, den cesty odsud.“

„Vèera jsem tu tvrz kreslila do mapy,“ chrlila ze sebe Sylva. „Podle zprávy staré tøicet let! Tvrz s vìžovým mostem by se mìla nacházet dvì stì mil severnì odsud! Na severovýchodní stranì Zrcadlových hor!“

„Já nelhal, má paní.“ zamòoukal Fríghas zatvrzele.

Sylva si sedla zpìt na židli, kolem stolu se rozhostilo ticho.

„Od koho je ta zpráva?“ zeptal se po chvíli Skjold. „Ta tøicet let stará...“

„Nìjaký gobliní obchodník z Likaria zbloudil, když na severu obchodoval s orky. Objevil tvrz s vìžovým mostem, jeho zpráva se dostala až do Barge. Od té doby už tvrz hledala nejménì dvì komanda dobrodruhù - marnì.“

„To je vysvìtlení.“ rozšíøil Skjold ještì více svùj úsmìv. „Hledali tam, kde tvrz není. Je blízko vévodství, blízko nás. Goblin lhal - nebo se spletl.“

Znìlo to tak logicky. Hledali tvrz a nenašli ji, protože tvrz je jinde. Blízko nás...

„Chci vidìt tu tvrz,“ øekla Sylva. „Dovedeš mne tam. Fríghasi?“

Fríghas na ni pøekvapenì vykulil veliké oèi. „Vy byste se chtìla vydat tam... nad bažiny, sleèno, má paní, princezno?“

„Ano. Chci se tam podívat.“

„To není cesta na jeden den, sleèno, má paní, ne pro vás. Jeden den tam, druhý zpìt. V lesích. Ne dobrá cesta pro vás.“

„Dovedeš mì tam. Dobøe ti zaplatím.“

„Já nechci peníze, vznešená, má paní...“ zakuòkal Fríghas v rozpacích.

„Mùj kamarád má spíš zájem o dobrou službu, vznešená,“ vysvìtlil Skjold.

„Cože? Aha. Dobøe. Zamìstnám tì, Fríghasi. Skjolde - ty se vyznáš v poèasí - jak dlouho si myslíš, že bude ještì sluneèno?“

Skjold vstal od stolu, došel ke dveøím haly, které zároveò vedly ven z budovy. Otevøel je, podíval se na oblohu a zase se vrátil.

„Tøi dny. Pak možná taky, ale to já už nepoznám.“

„Skvìlé,“ vstala Sylva ze židle. „Vyrazíme ještì dnes. Marianno, a nám udìlají poøádný obìd. Skjolde, ty a tvùj pøítel pøipravíte konì a vybavení. Pøikrývky, stanové plachty a tak. Vyznáte se v tom, ne?“

Teï už ale stál vedle své židle i rytíø Corwalk. „Tak dost,“ vyjekl vysokým, témìø dìtským hlasem. „Sleèno, vzpamatujte se! Vy se pøece nemùžete vydat sama do lesù!“

„Nepojedu sama. Pojede se mnou Skjold a Fríghas. A vy, rytíøi, pokud se nebojíte, pojedete s námi také. A nebo, jestli nechcete jet, tu mùžete zùstat. Za tøi dny se vrátím.“

„Já zodpovídám za vaši bezpeènost!“ rozjeèel se Corwalk. „Já nedovolím, abyste opustila tohle místo!“

„Nedovolíte?“ zasmála se. Neodolala, natáhla ruku a poplácala ho po bezvousé tváøi. „Tak to mì zajímá! Chci vìdìt, jakými prostøedky mi to nedovolíte. A teï mì omluvte, musím se pøipravit. Skjolde, Fríghasi, víte, co máte dìlat. Po èasném obìdì vyrážíme. Zítra pøed polednem už mùžeme být... na místì.“

Otoèila se na patì a rychlým krokem vystoupala do patra.

Vtrhla do svého pokoje, nohy se jí tøásly jako vèera po pohledu do zrcadla. Zhluboka se nadechovala. Má jedineènou pøíležitost získat zpìt vèerejší elán a vrhnout se znovu do práce.

Ale vìdìla, že ještì se musí vypoøádat s tím klouèkem.

Rytíø Corwalk vrazil do místnosti hned za ní, ani nezaklepal.

„Zbláznila jste se?“ rozkøikl se pøeskakujícím hlasem. „Cožpak jste si nevšimla, co je ten Fríghas zaè?“

A hned si sám odpovìdìl: „Je to pùlork! Pùlork z Hengerone!“

„Oh!“ vydechla užasle. Zdálo se, že je toho štìstí až pøíliš. „Pùlork z Hengerone? Autentický pùlork z Hengerone? Musí mi všechno vypovìdìt! O svém domovì, o historii Hengerone, o pravdìpodobném umístìní toho místa... Vždy i ve znalostech o Výspì pidorkii je tolik bílých míst!“

Corwalk byl zjevnì zaskoèený jejím nadšením. Èekal, že ji svým odhalením Skjoldova kumpána jakožto míšence pøivede k rozumu, ale pøepoèítal se. Ta bláznivá ženská se vùbec nepolekala!

Sebral veškerou rozhodnost, které byl schopen a zabouøil: „Já jsem za vás zodpovìdný, sleèno. A øíkám vám rovnou - žádný šílený výlet do pralesa se neuskuteèní!“

Zevnitø zavøel dveøe a postavil se pøed nì, jako by je chtìl chránit. Myslel to vážnì.

Rozhlédla se po pokoji. Pod oknem, tam, kam ho vèera upustila, leželo zrcadlo. Sebrala je a podala Corwalkovi, rudému v dìtském oblièeji, nadurdìnému jako krocan.

„Podívejte se do zrcadla, rytíøi,“ vyzvala ho.

„Co je to za hru?“ zeptal se nedùvìøivì.

„Podívejte se, prosím. Udìlejte pro mne tu laskavost.“

Mimodìk pohlédl do lesklé plochy. „No a co má být? Já vím, že jsem ještì pøíliš mladý. Ale nemyslete si, že mne pasovali na rytíøe za nic! Zasloužil jsem si -“

Zmlkl, vytøeštil oèi, zbledl jako stìna. Chvíli stál bez hnutí, pak se zlomil v pase a zaèal nasucho dávit. Dívala se, jak bojuje s nevolností, pak k nìmu pøiskoèila, podepøela ho a pøistrèila stranou k umývadlu. „Mùžete zvracet, rytíøi,“ vybídla ho. „Možná vám to pomùže.“

Ještì chvíli bojoval se slabostí a pak nad ní zvítìzil. Odstrèil její pomocnou ruku, na zesláblých nohách udìlal tøi kroky a sedl na postel. Bledou tváø mìl zbrocenou potem.

„Co jste tam vidìl, rytíøi?“ zeptala se ho.

Zavrtìl hlavou.

Posadila se vedle nìj, rameno vedle ramene. Náhle už jí nepøipadal smìšný. „Øeknu vám, co jsem tam vidìla já. Podívala jsem se do zrcadla a uvidìla malou roztomilou holèièku. Sebe. Chápete? Takovou, jaká jsem byla pøed patnácti lety. Jak je rozkošná, øíkali všichni. A jak je chytrá!... Jenže ta holèièka byla pøíliš chytrá. Domácí uèitelé ji uèili to, co má vévodova dcera znát. Trochu èíst, trochu psát, nìco málo spoèítat. Ale ona chtìla víc! Chtìla se uèit aritmetiku, rétoriku, historii i biologii! Chtìla mít znalosti o mechanice, geografii, astronomii i astrologii. K èemu takové znalosti, rytíøi? K èemu by byly ženì? Ale ona byla vévodovou nejmladší dceruškou, tak roztomilou a tak chytrou! Vévoda obstaral nejlepší uèitele a pak, na její naléhání, ji nechal zapsat na Akademii v Barge.“

Sylva vstala, pøešla k oknu. Dívala se do øiïounké mlhy, vysoušené znaveným letním sluncem. Zastøeným hlasem pokraèovala: „Jsem jediná dívka, která kdy studovala na Akademii. Nauèila jsem se tolik vìcí! Pak, pøed ètyømi lety, jsem vyslechla nìkolik pøednášek arkastského uèence Rónarda. Vyprávìl o pterrech, o rase, která kdysi žila v Orcigardu. Do té doby jsme z cizích ras znali jen elfy, zwergy a orky. A teï najednou pterrové! Tajemné, magickými silami disponující bytosti s lidskými tìly a ptaèími hlavami. To Rónard je objevil pro náš svìt, on jim dal jméno. A pterrové se stali i mou posedlostí.

Zaèala jsem je studovat. A co víc, dala jsem si za úkol, že vytvoøím mapu jejich øíše. Ètyøi roky jsem strávila nad tou mapou. Byla jsem šastná, že mì otec pøed pùl rokem poslal sem, do lesního hrádku. Pøedmìt mého studia je nedaleko odsud. Orcigardské bažiny, které kdysi bývaly kvetoucí pterrskou øíší, jsou odsud vzdáleny ménì než pìtidenní pochod! A co víc! Pár krokù od letohrádku jsem objevila trosky pøedsunuté pterrské vìže a v nich. po provedení vykopávek, toto zrcadlo.“

„To nebyla žádná pterrská vìž, ale zøícená udírna prvních hranièáøù,“ zachraptìl Corwalk.

„A co to zrcadlo?“

„Zrcadlo pøece objevil Skjold! Objevil? Nejspíš ho tam sám nastrèil! Zamyslete se nad tím, kdo je to Skjold - vždy sloužil pod velením Raymonda de Couissy!“

„Oh - to jsou jen vaše dojmy a úvahy, rytíøi. Skjold si neštítil vzít do ruky lopatu a odhazovat z trosek navátou hlínu. Což se nedá øíct o vás.“

Èekala, že se ohradí v tom smyslu že on, rytíø, je bojovník a ne nádeník. Ale Corwalk zasípal: „Je to prokleté zrcadlo!“

„Ne! To zrcadlo není prokleté, rytíøi. Jen ukazuje pravdu. Nepøíjemnou, nemilou, zlou pravdu, i já jsem vèera pochopila pravdu. Už nejsem roztomilá a chytrá, ach, tolik chytrá holèièka, tatínkùv miláèek. Jsem svému otci na obtíž - bláznivá, pøemoudøelá ženská, pídící se po zbyteènostech. On mì sem neposlal, abych mohla v klidu studovat. Uklidil mne sem! Stydí se za mne! Jsem zrùda! Protože co jiného je vzdìlaná žena než zrùda? Kdo by se se mnou chtìl oženit? Už napoøád zùstanu na ocet! Je mi dvacet šest let a jsem vyøízená! Zaøíznutá, jak by øekl Skjold.“

„Ne, nemáte pravdu, sleèno,“ pokusil se jí odporovat. „Jste velmi hezká a mnoho mužù po vás -“

„Já vím, že nemám pravdu!“ zakøikla ho. „Dnes jsem dostala svou životní šanci! Mohu znovu objevit a popsat tvrz s vìžovým mostem. Chápete, rytíøi? Mohu svému otci dokázat, že to, že jsem jiná, neznamená, že jsem špatná!“

Vstal z její postele, do oblièeje se mu už vrátila zdravá barva.

„Možná by vám mìl Skjold poradit, jaké obleèení si s sebou vzít,“ øekl. „Vyzná se v tom lépe než já.“

U obìda vládla mírnì rozjaøená atmosféra. Skjold, Corwalk a tu a tam dokonce i Fríghas vzrušenì mluvili, odhadovali délku cesty, hádali se o množství proviantu i pøikrývek, které je tøeba vzít s sebou, pøeli se, jak dlouho ještì vydrží pìkné poèasí. Jako dìti, které se chystají na návštìvu k hodnému a zábavnému strýèkovi, pomyslela si Sylva kriticky. Nemohla jíst, žaludek mìla stažený napìtím. Byla udivena svou vlastní odvahou, s níž zorganizovala tu bláznivou výpravu. Nejradìji by všechno zase odvolala, nechala odstrojit a odsedlat konì, zahnat je zpátky do ohrady.

Krátce po poledni doobìdvali a vyšli pøed zámeèek, kde už èekali konì, nízcí strakáèi, kteøí se dobøe hodili pro jízdu v lesích. Sylva nemìla problémy s tím, co si obléci. Zaèátkem jara zjistila, že v pohodlí studovny zaèíná tloustnout, a rozhodla se s tím bojovat. Vydávala se tedy, doprovázená Corwalkem a Skjoldem, na dlouhé projížïky koòmo. Z dámského sedla však mìla pravou pùlku zadnice otlaèenou. Tak si poøídila kalhotovou sukni a jezdila v sedle obkroèmo jako muž. Byla by si snad poøídila i mužské kalhoty, protože kalhotová suknì jí pøipadala mimoøádnì neelegantní, ale tolik odvahy zase nemìla. To, aby žena nosila kalhoty, bylo proti zvyklostem. Kalhotová suknì se tak stala rozumným kompromisem.

Oblékla tedy kalhotovou sukni. Na nohy nazula elfské mucklutiny, boty vysoké ke kolenùm, každá byla ušitá z jediného kusu kùže. Tohle samozøejmì nebyly skuteèné elfské mucklutiny, ale výrobek šece z Barge. Ovšem vypadaly velice elfsky, stejnì jako lovecká halena zdobená tøepením a knoflíèky z perleti øíèních škeblí, kterou oblékla ke kalhotové sukni. Kolem pasu pøipnula široký opasek, na nìmž bylo navleèeno kožené pouzdro, uchovávající její nejcennìjší majetek: svinutý pergamen s èerstvì vytvoøenou mapou Orcigardu. Kromì mapy tam dala ještì pár èistých archù a psací potøeby.

Všimla si, že její spoleèníci jsou ozbrojení: Fríghas a rytíø Corwalk jedenapùlruèními meèi, Skjold pak tisovým lukem a svazkem šípù. Lesník, který je mìl doprovázet, svíral v pravici krátké kanèí kopí.

Vždy je lepší být ozbrojen! Co když narazíme na rozmrzelého medvìda? Nebo na tlupu loupežníkù?

Loupežníkù? Pousmála se té myšlence. Tohle bylo území nikoho, cíp vévodství Barro poblíž Orcigardu a arkastských hranic. Neúrodná kamenitá pùda porostlá øídkými smíšenými lesy, která nijak neoplývala zvìøí. Tady by loupežníci nemìli co loupit a umøeli by hladem.

Vyšvihla se do sedla. Fríghas se podíval na ni, pak na jejího konì, pak zase na ni, jeho pohled sklouzl o trochu níž, kde jí látka kalhotové suknì obepínala boky a stehna.

„Ne moc dobrá cesta pro konì,“ potøásl hlavou. „Spadlé stromy, pøíkopy, houštiny.“

V prudkém sluneèním svìtle vypadala jeho orkoèlovìèí ple ještì zvláštnìji. Šedé nehybné hrudky v zažloutlé kùži.

„Pojedeme tam, kam až to pùjde,“ øekl Skjold. Pak sesedneme a konì povedeme. Támhleta straèka je pro tebe, Fríghasi, kamaráde.“

Pùlork pokrèil rameny. „Pro mì není žádný kùò. Pùjdu po svých, po nohách.“

„Jak chceš,“ zasmál se Skjold. „Ale budou tì bolet - ty tvoje nohy.“

„Nebude nám staèit,“ ohradil se Corwalk.

„Ale bude, bude,“ smál se Skjold. „Fríghas je dobrý bìžec.“

Opodál se louèil lesník, který je mìl doprovázet, se svou manželkou. S ním tam stáli i ostatní tøi lesníci, jejich rodiny, majordomus, Marianna, stájník, kuchaø... celkem témìø tøicet lidí.

„Vrátíme se pozítøí,“ houkla k nim Sylva. Vedle ní nasedali Skjold. Corwalk a lesník, k jehož koni byla na dlouhé oprati pøipoutána ještì nákladní mula.

Fríghas se rozebìhl k lesu. Vyjeli za ním. Les je pohltil.

Knoflík z lidské kosti

      Letní den se chýlil ke konci. Sylva se cítila pøíjemnì unavená. Dnešního dne urazili jistì pìtadvacet mil a pokud mohla soudit, vedl je Fríghas víceménì pøímo. Les byl tímto smìrem pøehledný, rostlý na povlovných pahorcích, tvoøený pøedevším duby a buky. K tomu samozøejmì nìjaké ty bøezové hájky, kousky smrèin, tu a tam nepøehledné houštiny. Ale vìtšinu èasu mohli jet rychle a bez problémù, cválat závìjemi kapradin. Fríghas bìžel pøed nimi, konì mìli co dìlat, aby mu staèili.

Zastavili ještì za plného dne, aby bylo dost èasu rozložit tábor. Muži postavili stan pro Sylvu, vnitøek vystlali silnou vrstvou suchých kapradin. Odstrojili konì, pak se dali do pøípravy veèeøe. Cestou vyplašili hejno divokých slípek a Skjold dvì z nich sestøelil. Sylva užasla, jaký je Skjold skvìlý støelec. Vždy ty slípky jen vylétly, plochým tøepotavým letem popolétly o kus dál, a pøesto i ten kratièký kousíèek èasu staèil k tomu. aby Skjold dvakrát nasadil šíp na tìtivu, dvakrát zamíøil, dvakrát zasáhl. Pøíjemnì unavená èichala vùni slípek, které Skjold pekl nad malièkým ohýnkem. Corwalk sedìl opodál s rukama v klínì, lesník se staral o konì. Fríghas zmizel, øekl jen, že se porozhlédne kolem, aby prozkoumal krajinu.

Smrákalo se a Skjold usoudil, že slípky už jsou hotové. Sundal z nich veliké listy, do kterých je pøedtím zabalil, odloupal maso od kostí a nakladl je na nakrájené krajíce chleba. Ten první podal Sylvì, druhý Corwalkovi. Sám se spokojil s kousky zbylými na kostøe.

Sylva se zakousla do krajíce a až se zajíkla, jak to bylo dobré. „Nevìdìla jsem, že umíš tak dobøe vaøit, Skjolde,“ pochválila ho.

„Péci, vznešená, péci,“ opravil ji. „Nauèil jsem se to, když jsem sloužil pod Raymondem de Couissy. Voják musí umìt všechno: šít, prát, vaøit i péct, brousit nùž, spravit zbroj i koòské postroje. Tažení v lesích, ve snìhu a v dešti je ta nejlepší škola.“

„Poøád mluvíš o Raymondovi de Couissy,“ vzpomnìla si. „Ale já ho znám! Pamatuji si na nìj! Dvoøil se mé nejstarší sestøe... Byl s ní zasnoubený. Vždy Raymond mì nauèil hrát rantu! A pak, v bitvì s Arkastií...“ hledala správné slovo, „selhal. Ano, selhal. Byl nejlepším z vojevùdcù mého otce. Po prohrané bitvì u Le Soto jej mùj otec zavrhl.“

„Ano, má paní,“ pøikývl Skjold a z vìènì roztlemené papuly mu zmizel úsmìv. „Váleèné štìstí nás tehdy opustilo. Bitva byla vyhraná, ale pak...“ Pøes poïobaný oblièej mu pøelétl stín.

„Gordon Fee,“ pøipomnìla Sylva. „Arkastský váleèník, který zvrátil náš útok, se jmenoval Gordon Fee.“

„Ano, má paní. Muž jménem Gordon Fee nám ukradl vítìzství.“

Chvíli mlèeli. „Je už skoro tma,“ podotkla Sylva. „Tvùj pøítel Fríghas nenajde cestu zpátky do tábora.“

„Fríghas vidí i potmì,“ mávl Skjold rukou.

Snìdla svou porci chleba se slípkou. Corwalk mlèel, lesník se držel stranou a i jindy hovorný Skjold zmlkl - snad to byl následek vzpomínání na prohranou bitvu. S plným bøichem se Sylvy zmocnila ospalost. Vlastnì se nedalo dìlat nic jiného, než sedìt u ohnì a dívat se do plamenù, nebo jít spát. Rozhodla se pro to druhé.

Za hluboké noci ji probudil tichý hovor. Vzbudila se, usnula a opìt se vzbudila. Hovor neustával. Zkusila se zaposlouchat, porozumìt slovùm, ale nedokázala to. Dva hlasy venku mluvily jazykem, kterému nerozumìla. Øeè znìla velmi temnì, byla plna ú, ó, á. Náøeèí orkù! To poznání ji probudilo do úplné bdìlosti.

„...Bras-yr-gó...“

Ten výraz se nìkolikrát opakoval. Bras-yr-gó.

U blikajícího ohýnku sedìly dvì temné postavy, jedné z nich se rudì leskly oèi.

„Skjolde?“ vyjekla.

Jedna z postav u ohnì se po ní otoèila. „Vznešená?“

„S kým to mluvíš?“

„Probudili jsme vás, vznešená? To je jen Fríghas, vrátil se. Øíká, že ona tvrz je už velice blízko. Brzy po ránu k ní dorazíme.“

Vzduch venku byl velice chladný, a tak se Sylva radìji vrátila do tepla pod pokrývky. Zítra, pomyslela si. Všechno jde tak dobøe.

Tìsnì pøedtím, než usnula, ji napadlo, jak je zvláštní, že Skjold s Fríghasem mluví orèí øeèí. Kde se to Skjold nauèil? A proè nemluví normálnì? Ráno došlo mezi Skjoldem a Fríghasem ke sporu. „Je lépe konì tady nechat,“ tvrdil pùlork. „Dál špatná cesta pro konì.“

„Chceš tu nechat konì, chytráku?“ osopil se na nìj Skjold. „Nenapadá tì, že les je plný vlkù a rysù? Zítra by tu zbyly jen koòské kosti.“

„Jeden muž s koòmi tu,“ ukázal pùlork na lesníka. „Rozdìlá oheò. Vlci strach z oheò.“

Skjold Fríghase pøátelsky poplácal po zádech. „A všechno povleèeme na zádech? Pøikrývky, proviant, stan? Ne, ne, chlapèe. Dej se do práce. Strhni stan, sbal deky, nalož konì. A hoï sebou, naše princezna je už dychtivá, aby vidìla tu tvrz.“

Sylva si uvìdomila, že Skjold se chová jako velitel výpravy. A kdo vlastnì je velitel? Ona sama snad? Dokáže udržet na uzdì ètyøi muže? Je snad nesmìlý Corwalk s dìtskou tváøí velitelem? To asi sotva, protože po Skjoldovì køiku se poslušnì obrátil ke svým pøikrývkám, aby je smotal do bandalíru.

Osedlali konì, naložili nákladní mulu. Vyrazili a po chvíli se ukázalo, že Fríghas mìl pravdu. Krajina, vèera ještì tvoøená povlovnými pahorky, pøešla do strmého skalnatého svahu, rozbrázdìného výmoly a erozními rýhami. Museli dolù ze sedel, vzít konì za uzdy a opatrnì je vést.

Tohle už nebyla zábava. Konì, nezvyklí takhle obtížnému terénu, se vzpouzeli. Sylva se musela postarat o svou hnìdku, protože nikdo jiný by to za ni neudìlal. Laskavì na ni mluvila, uklidòovala ji, pak už vztekle køièela. Táhla ji za uzdu vzhùru po nezøetelné stezce, vyšlapané snad vysokou zvìøí. Po zádech i tváøích jí stékaly tìžké kapky potu, nohy se jí tøásly. „Skjolde,“ køikla dopøedu, kde se bývalý voják hmoždil se svým sivákem. „Fríghas mìl pravdu! Vrátíme se, necháme konì v táboøe a nahoru vyjdeme pìšky!“

„Nesmysl!“ zahulákal Skjold. „Už jsme skoro nahoøe! Fríghas øíká, že nám k cíli zbývá jedna nebo dvì míle!“

Tentokrát vynechal obvyklé má paní a vznešená. Už žádná úcta. Jen vztek. Skjold byl bez sebe vztekem a pokoušel se to tajit. Sylva si vzpomnìla, že Marianna vždy Skjolda z èehosi podezírala.

Kdo ji ochrání, pokud se Skjold postaví proti ní? Rytíø Corwalk snad? To asi sotva.

Jenže se ukázalo, že Skjold mìl pravdu. Náhle stáli nahoøe nad srázem a dál od nich ubíhal les v obvyklých povlovných vlnách.

„Kde že je ta tvá tvrz, kamarádíèku?“ zachrochtal Skjold a pokoušel se tváøit spokojenì. Nedaøilo se mu to.

„Támhle, vidíš?“ napøáhl pùlork pracku do škvíry mezi korunami stromù.

„Hm, nìco tam je,“ pøitakal Skjold. Sylva, a namáhala oèi, jak chtìla, nevidìla nic.

Skjold se vyšvihl na koòský høbet. „Do sedel, pøátelé,“ vybídl je. „Tohle už bude hraèka.“

Škubl uzdou a jeho kùò se poskokem pootoèil. „Jelen!“ vykøikl Skjold. „Zahlédl jsem vysokou! Jeïte sami, najdu vás. Ulovím k obìdu jelínka!“

Pobídl siváka patami a vyrazil do temnoty pod korunami stromù.

„Skjolde!“ køikla za ním Sylva, ale nebylo to k nièemu.

Podívala se po ostatních, ale ti se dívali na ni. Pokrèila rameny. „Pojedeme,“ rozhodla. „Fríghasi, veï nás.“

Fríghas vykroèil tam, kam pøed chvílí ukazoval. Pobídli konì. Zdejší les byl mnohem divoèejší než ten vèerejší, závìje kapradin vyšší a hustší, protkané šlahouny malin a ostružin, pøehrazené vývraty, i lískovými a smrkovými houštinami. Za chvíli museli znovu sesednout.

Ale jejich cíl se blížil. Les øídl, stromy se rozestupovaly a od zemì se zdvihly vysoké skalní bloky. Sylva cítila srdce až v krku. Podívala se po Fríghasovi, a ten na její nevyslovenou otázku øekl: „To jsou jen skály, má paní. Tvrz je dál.“

Chvíli mlèel a pak dodal: „Mnohem, mnohem dál.“

Jako by to bylo smluvené heslo.

Lesník, který po celou dobu jejich výpravy nepromluvil ani dvacet slov, zajeèel, vyskoèil do sedla a pobídl konì. Kùò se vzepjal, udìlal skok, druhý, tøetí.

Èas se zpomalil. Sylva užasle sledovala, jak se do koòského tìla pøi každém skoku zabodávají další a další oštìpy. Lesník se levièkou držel sedlové hrušky a druhou máchal ve vzduchu. A jeèel. Neartikulovanì, ale o to hlasitìji.

„Aaa - jaaauu! Haa - arghhh - aaa!“

Pak kùò padl do kapradin. Lesník mu pøelétl pøes hlavu a zmizel Sylvì z dohledu. Nepøestával køièet.

Kùò ržál strachem a bolestí.

Pak zmlkl.

Lesník jeèel dál: „Jaaaa - iiii - aaa - mi!“

Nechápala, co se dìje, vydìšená k smrti.

Pak skály vepøedu i houštiny kolem ožily.

Ze stínu vyšly pitvorné postavy s robustními hrudníky a velkými hlavami, s krátkými hubenými a køivými konèetinami. Obleèené v cárech kùží, vyzbrojené svazky dlouhých tyèek, kyji, kamennými sekerami. Jak se blížily, vidìla, že mají šedou plet', vìtšinou pokrytou øádkami ozdobných jizvièek. Spodní špièáky jim vystupovaly z pyskù a trèely vzhùru jako kanèí kly.

Orkové! Lesník nepøestával øvát.

Podívala se po rytíøi Corwalkovi, ten stál vedle svého konì, ztuhlý jako socha. Povzbuzen jejím pohledem sáhl pro meè. Tasil s pøekvapivou elegancí.

Pohnula se, sama nevìdìla, co chce dìlat. Zda skoèit do sedla a ujíždìt pryè, nebo se rozbìhnout a utíkat lesem po svých. Fríghas byl skokem u ní, chytil ji kolem ramen.

„Žádné zabíjení!“ zajeèel. „Žádné zabíjení!“

Orkové byli všude kolem nich. Z kapradin vytáhli lesníka a kopanci ho pøistrkali do hlouèku. Lesník už jen tiše kòuèel, z pravièky, probité dlouhým šípem, mu pramínkem stékala krev. Vydìšenýma oèima se díval na Sylvu, jako by u ní hledal pomoc.

Ale Sylva sama nemìla daleko k tomu, aby omdlela.

Pøesto se vzchopila a vykøikla: „Co chcete?“

„Žádné zabíjení,“ chrèel jí za uchem Fríghas, stále pevnì objímající její ramena. „Žádné zabíjení, Bras-yr-gó!“

Rozložitý, vysoký ork, obleèený do zprohýbaného pancíøe a bederní roušky z vylínalé vlèí kùže, došel až k nim.

„Ty hubu drž, Fríghas,“ zamruèel. Znìlo to jako vzdálená ozvìna hromu.

„To je ta žena, Bras-yr-gó,“ chrèel Fríghas. „Nesmíš jí ublížit. Žádné zabíjení, pamatuj.“

„Pus ji,“ zachrul ork. Sylva si všimla, že kromì pancíøe a bederní roušky má na sobì ještì boty zdobené tøepením, vysoké až do pùli stehen. Jako by k nìmu nepatøily. Vypadaly jaksi elfsky.

Køížem pøes prsa mìl na øemeni zavìšený obouruèní palcát.

Fríghas ji pøestal svírat, dokonce poodstoupil. Ork zvedl pravici, dlouhými prsty stiskl Sylvinu bradu, natoèil její tváø nalevo a napravo. „Vybledlá,“ zahuhlal. „Vybledlá lidská fena.“

„Jsem Sylvia la Barro.“ zajektala zuby. „Žijeme s Alarichem Tourainem v míru.“

„Alarich Touraine?“ zaskøehotal ork. „Pliju na nìj! Jsem Bras-yr-gó, svobodný bojovník!“

Poodstoupil a pohlédl na lesníka, pak na rytíøe Corwalka: „Cožpak nikdo z vás nebojuje o samici, psi?“

„Žádné zabíjení!“ vyjekl Fríghas.

„Žádné zabíjení,“ pøikývl Bras-yr-gó. „Já jen ptám se èervù: vy nebojovat o samici? To dobrá nabídka. Já bojovat. Jenom já. Když vy zvítìzit, vy odejít. I samice.“

„Utkám se s tebou, zrùdo!“ vyjekl chlapec. „Nebojím se tì! Jsem rytíø Corwalk!“

Tøesoucími se prsty rozepnul pøezku, opasek s pochvou spadl do kapradí. Pozdvihl meè.

„Žádné zabíjení, Bras-yr-gó,“ zajeèel Fríghas. „To je rozkaz!“

Ork zaržál: „Mládì chce zápasit! Èest pro nìj, že Bras-yr-gó se s ním utkat!“

Srdce mìla až v krku. Je to jen pár okamžikù, co se blížili k rozvalinám a ona byla plna štìstí. Teï tu jakási zrùda licituje o Corwalkovì smrti, lesník krvácí a jestli mu nìkdo nepomùže, tak ztratí všechnu krev.

Fríghas nastrojil léèku.

To já jsem vina! Já! Svou pošetilou touhou vidìt nìjaké pitomé rozvaliny jsem je vystavila nebezpeèí.

Vzpomnìla si, jak se lesník louèil se svou ženou.

A kde je Skjold? Kde vìzí?

Vší silou odstrèila Fríghase a vrhla se k chlapci: „Rytíøi! Vy se s ním nesmíte bít! Musíte zùstat naživu! Chtìjí jenom mne, nevidíte? Nechte je odejít, postarejte se o lesníka a vrate se na Skalku.“

„Musím se s ním utkat,“ zachrèel Corwalk.

„Nesmíte! Co chcete, abych vám slíbila? Já se vrátím, pøísahám! Otec mne vykoupí! A až se vrátím, dám vám všechno, co jen žena mùže muži dát! Pøežijte, rytíøi, pøežijte!“

„Nerozumíte,“ sípìl Corwalk. „Nièemu nerozumíte.“

„Pøekážíš, feno,“ zachrèel ork. Popadl ji za rameno a smýkl jí stranou. Tam ji chytily pazoury jiných orkù.

Bras-yr-gó sevøel døevìnou násadu železného palcátu, stále však mìl svoji zbraò povìšenou na øemenu. „Jak ses rozhodl, èerve? Budeš bojovat?“

Corwalk se na nìj upøenì zadíval, splihlé kuèery mu visely do tváøe. Na bledém oblièeji mu vystoupily rudé vøídky chlapecké vyrážky. Neøekl nic, jen potøásl hlavou. Sevøel meè obouruè a vyrazil.

Byl to dobrý a pøekvapivý útok. Zaèal plochým seknutím ve výší orkova krku, plynule pøešel do bodnutí. Rychlý.

Ale ne dost rychlý.

Ve chvíli, kdy Corwalk zaútoèil, mìl Bras-yr-gó stále ještì øemen palcátu pøehozený køížem pøes prsa. Pak se ork pohnul.

Corwalkùv meè se svistotem proèísl vzduch, ozvalo se zadunìní, zapraskání, které pøešlo do ošklivého èvachtavého zvuku.

Corwalk stojí ve výpadu, meèem, drženým obouruè, bodá po orkovi. Jenže ten už je o kousíèek vedle, hlavicí palcátu se dotýká chlapcových žeber. Dotýká? Palcát rozdrtil žebra a promáèkl hrudní koš až k páteøi.

Corwalk zvrátil hlavu a bez jediného hlesnutí se skácel na záda.

Lesník vykvikl, pajdavými poskoky se dal na útìk. Nepronásledovali ho. Jen pøedvedli Sylvì, k èemu mají ty svazky tyèek.

Vrhaèe oštìpù, orèí zbraò. Už o nich slyšela, ale teprve teï vidìla, jak se používají. Støely, opatøené pazourkovými hroty, jsou delší než šípy a kratší než oštìpy. Zakládají se do rovných, na konci zahnutých vìtví, opatøených žlábkem. A pak jenom máchnout rukou a zip! zip! - šípy se zakousnou do lesníkova tìla.

Naposled vykøikl, zabublal, padl na oblièej.

Kamenná sekera roztøíštila hlavu Corwalkovu koni. Vzduch se naplnil pachem horké krve.

Fríghas se vrhl na Sylvu, povalil ji, zakryl ji vlastním tìlem: „Ona musí pøežít!“

Zrùdy ještì chvíli bušily do koòských tìl, chlemtaly krev, trhaly z mršin kusy masa a hladovì, s chrochtáním si je cpaly do tlam. Bras-yr-gó si nevšímal pøíšerných hodù, jen strhl Corwalkovi z hlavy skalp a zavìsil si ho na opasek. Když se jeden z orkù pøiblížil k mrtvole, chrochtavì zavrèel a ork odtáhl. Bras-yr-gó pak odklidil Corwalkovu mrtvolu do kapradí a zabodl vedle ní rytíøùv meè. Žádný z orkù se ho nedotkl.

Zato lesníkovo tìlo svlékli donaha a poprali se o jeho obleèení, které pak zahodili. Odstrojili koòské mršiny. Pøikrývky, jídlo a nádobí rozházeli všude kolem, nechali si pouze lahvice na vodu a øemení z postrojù. Sylva bez dechu èekala, že nakonec zabijí i ji.

Ale nechali ji naživu, Fríghas na ní ležel a chránil ji. I Bras-yr-gó se postavil vedle a dával pozor, aby jí žádný z rozdivoèelých bojovníkù neublížil.

Šílené orgie trvaly nekoneènì dlouho. Pak Bras-yr-gó velitelsky zachrochtal a jeho soukmenovci, pokrytí škraloupy zasychající krve, se rázem uklidnili. Fríghas postavil Sylvu na nohy a ona si s úžasem uvìdomila, že nechali naživu nákladní mulu - stála opodál, naložená balíky, a tøásla se, vydìšená pachem krve. Fríghas se vyèítavì obrátil po orkovi: „Cos to udìlal? Pamatuj! Voják kázal: žádné zabíjení!“

Ork k nìmu otoèil kulaté, krví podlité oèi: „To staré pøíkazy, Fríghas. Voják øekl nové: všechny zabít. A teï my jít. Dlouhá, dlouhá cesta!“

„Musíme jít, má paní,“ popostrèil Fríghas Sylvu. „Jít a jít.“

„Kam jít?“ zachroptìla.

„Dva dny. Jít a jít.“ Nìjak pøestával mluvit plynulou obecnou øeèí. Sklouzl do hantýrky, kterou ještì prokládal hrdelními zvuky.

„Dva dny? Jít kam?“

„Jít, má paní, princezno. Neptat se. Jít.“

Les ustoupil skaliskùm. Orkové ji hnali úzkými roklinami, prorostlými hustými houštinami, které se zdály být neprostupné. Vždy se však ukázalo, že se v houštinách najde srnèí stezka, kterou se mohou protáhnout. Šli a šli a Sylva, vydìšená k smrti, šla s nimi.

Teprve teï poznala, co je skuteèná námaha. Vèera to byla jen dìtská hra, nastrojená Fríghasem, aby ji vlákal do léèky a nepoplašil. Kdyby vèera byla vystavena takovéhle døinì, nikdy by nebyla došla tak daleko. Zpocená, uštvaná lapala po dechu, jazyk nateklý žízní. Ruce mìla poškrábané od houštin, vlasy zcuchané.

A bolest ji vracela zpátky k vìdomí.

Jsi vìdec, Sylvo. Uvažuj. Mysli, dìvèe. Pøemýšlej.

Skjold. Je souèástí spiknutí? A pokud je, proè tu není s námi? Nebo i Skjold naletìl na Fríghasovy lži a jen šastnou náhodou vyklouzl z pasti? Už se stmívalo, když se otoèila po pùlorkovi. „Kde je Skjold?“ udeøila na nìho.

Položil uzlíkovitý prst na pysky: „Žádný Skjold. Mlèet, má paní. Tiše.“

Jakou hru to hraje Fríghas? Zneužil svého pøítele, spolubojovníka z armády Raymonda de Couissy, ale chrání teï jeho život? Nejspíš. To znamená, že Skjold unikl. Pøivede pomoc.

A co vùbec chtìjí udìlat se mnou?

Setmìlo se. Zdálo se, že se orkové vùbec nehodlají zastavit. Oni pøece vidí ve tmì, uvìdomila si. Pùjdou dál a dál a nezastaví se, dokud... dokud nepadnu vysílením.

„Už nemùžu jít dál,“ obrátila se k Fríghasovi.

Pùlork na chvilièku zaváhal, ale pak køikl kupøedu: „Žena chce odpoèinout!“

Ork pøed nimi se pootoèil a cosi zachrochtal.

Fríghas se naklonil k Sylvì: „Jen kousek, má paní. Tam voda.“

Nevìdìla, zda se orkové v tomhle opuštìném kraji vyznají, nebo zda našli vodu po èichu. Opravdu, netrvalo to už ani pùl chvíle a došli k malièkému potùèku, stékajícímu ze skal. Zalehli kolem nìj na bøicha a chlemtavì pili. l Sylva mìla hroznou žízeò, ale štítila se pít vedle nich.

Nakonec se napili, Sylva popošla o kus výš, napila se, chladnou vodou si omyla tváø i týl. Fríghas si sedl vedle ní: „Tady, má paní, jídlo.“ Rozložil plátìný uzlík, v nìmž byly jeèné placky a kus uzeného masa. To jim vèera zabalila Marianna.

Snažila se jíst, ale nemìla hlad. Místo toho myslela na svou mapu.

„Rozdìláš oheò?“ zeptala se.

„Ne,“ zavrtìl kedlubnovitou hlavou. „Žádný oheò. Knoflík nechce... Rozložím vám pøikrývky. Zujte si boty, máte jistì odøené nohy - namažu vám je mastí.“

„Knoflík?“ podivila se.

„Bras-yr-gó. To jeho jméno.“

„On se jmenuje Knoflík?“ užasla. Tak legraèní...

„Bras-yr-gó. To znamená: Knoflík z kosti... Knoflík z lidské kosti.“

Ah! Už jí to vùbec nepøipadalo smìšné.

Orkové se tiše dìlili o koòské maso. Zdálo se jí, že chápe, proè zrána tak nemilosrdnì zabili všechny tøi konì - velká zvíøata by nebyla prošla cestièkami v houštinách. Ušetøili jen mulu.

O chvíli pozdìji ležela na lùžku z vìtví, zabalená do pøikrývek, které celou tu cestu vláèel Fríghas. Pochopila, že nemùže mít starostlivìjší chùvu, než je pùlork.

Opakovala si to, co ve tmì nemohla pøipsat k poznámkám. Doufala, že to do rána nezapomene:

Lesem jsme urazili necelých dvacet mil severovýchodním smìrem od loveckého hrádku Skalka, zvlnìnou krajinou, porostlou smíšeným lesem. Došli jsme zøejmì až na samý okraj pahorkatiny, k pøedhùøí Východních Zrcadlových hor. Druhý den jsme pokraèovali dál - strmým svahem. Po asi pìti mílích nás napadli orkové. Zabili lesníka a rytíøe Corwalka, mne vzali s sebou. Celý zbytek dne jsem s nimi putovala... kamže? K severu? K severozápadu? Kolik? Pìtatøicet mil. Nepøehánìj, Sylvo, tolik to urèitì nebylo. Ale ke tøicítce urèitì.

Znamená to, že ještì jeden den takového pochodu, a dorazí do Orcigardu.

Po kolena v bažinách, místy i po pás... vzpomnìla si na pøíbìh, který zaznamenal nìkdo jiný. V noci se budila zimou a trápily ji hrozné sny. Poøád dokola se jí pøed oèima objevoval lesník, louèící se se svou manželkou, i rytíø Corwalk s dìtskou tváøí pokrytou chlapeckými pupínky.

Pøed svítáním ji vykopali z pokrývek. Sotva ji nechali umýt a provést další obvyklé ranní èinnosti, a už ji hnali dál. Žádné jídlo, na nic takového nebyl èas.

Rozlámaná, hladová, tøesoucí se zimou šlapala dál. V noci toho moc nenaspala a nedostatek spánku ji pøivedl do zvláštního stavu mezi bdìním a snìním. Nìkolikrát špatnì došlápla a byla by padla nìkam do výmolu a jistì se i poranila, ale Fríghas na ni dával dobrý pozor. Vždycky ji zachytil a podepøel.

Celé dopoledne byla chùze jako dlouhé, nekoneèné muèení. Ale pak, o polednách, orkové zastavili na skaliscích, vyhøátých sluncem, aby sežrali zbytek koòského masa. Fríghas nutil Sylvu do jídla, mìl pro ni ještì jeden bochánek chleba a zbytek uzeného, ale ona nemìla chu. Namísto toho se radìji stoèila do klubíèka a usnula.

Osvìžena spánkem se pak cítila mnohem lépe. S novými silami se dala na pochod. Dokonce si zaèala všímat krajiny kolem sebe. Oblé pahorky vrchoviny, jak je znala z okolí hrádku Skalka, ustoupily skalám a balvanùm, porostlým divokými, pøevážnì jehliènatými lesy. Duby a buky z pahorkatiny tu byly nahrazeny smrky, borovicemi, modøíny. Jen bøezové háje a lískové houštiny zùstaly tak, jak byly - jako vetøelci v kožichu lesa.

Tu a tam, když pøecházeli høeben, otevøel se za nimi výhled do krajiny, která se svažovala daleko k jihu. Na severu a západì se zdvíhaly vršky Zrcadlových hor, ale ty opravdu monumentální štíty se pnuly stále ještì velmi daleko. Teï už byli v místì, kde se pahorkatina zmìnila v hory, to bylo jisté. V duchu porovnávala krajinu se svou mapou. Orkové ji vedli k severu, ale bìhem cesty se museli stoèit i na západ. Pokud by totiž šli pøímo k severu, museli by už být v orcigardských bažinách.

A nebo byla Sylvina mapa nakreslena špatnì?

Zdálo se, že i orkové jsou unavení, protože skonèili cestu ještì pøed soumrakem. Zastavili se u horského potoka, huèícího po strmém srázu, a chystali se pøenocovat. Rozprostírali pøikrývky, dosud smotané do bandalírù, ze suché trávy si pøipravovali hnízda. Na skalnatém bøehu potoka dokonce rozdìlali oheò.

Vše se odehrávalo v tichosti, a tak hádka, která mezi orky vybuchla s prudkostí letní bouøe, Sylvu znovu vydìsila k smrti.

Nerozumìla slovùm, ale pochopila, že náèelník tlupy, Bras-yr-gó, vzdoruje tøem nebo ètyøem samcùm. Bras-yr-gó stál zády k houštinì, bokem k tøesoucí se, odstrojené mule, kolem nìj jeho protivníci. Køièeli na nìj a on jeèel na nì. Okolní skály vracely ozvìnou jejich zvíøecí øvaní. Poklidné veèerní ticho se roztøíštilo na kousíèky.

Jeèeli, gestikulovali dlouhýma hubenýma rukama, strkali do sebe. Pak Bras-yr-gó mávl rukou, plivnul jim pod nohy a otoèil se k nim zády. Jeden z orkù vytáhl z opasku železnou sekeru se širokým, zubatým ostøím. Rozpøáhl se k ránì.

Sylva zavøískla hrùzou a vecpala si pìst do úst.

Rána dopadla a...

Mula padla na skálu s roztøíštìnou lebkou. Mula, nebo rána byla urèena jí, a ne Bras-yr-góovi.

Ticho vtrhlo zpìt a bylo stejnì strašné jako pøedcházející jekot. Orkové se bez hlesu schumelili kolem padlého zvíøete a zaèali je párat pazourkovými nožíky. Sylvì trvalo chvíli, než popadla dech. „Co se stalo?“ zasykla smìrem k Fríghasovi.

„Mula, má paní, vznešená. Chtìli zabít mulu, Bras-yr-gó nechtìl dovolit.“

„Proè? Proè ji chtìli zabít? A proè nechtìl dovolit?“

„Oni hladoví, má paní. Bras-yr-gó øíkat jim: zítra Voják dá nám jídlo. Jak vy nést ho - pytle s boby, pytle s jeèmenem? Na vlastních zádech, vy psi, pokud vy zabijete mulu.“

Odmlèel se a po chvíli ještì dodal: „Oni mít moc velký hlad, má paní, princezno.“

„Kdo je to Voják, Fríghasi?“

„Ty znáš ho. Ty už víš, kdo on je.“

Tvrz s vìžovým mostem

Následujícího rána poprvé zahlédla Orcigard. Objevil se znenadání po pravé stranì, hluboko pod nimi, skvrnitá zemì zahalená v bìlavých parách. Skaliska, po nichž putovali, se zdvihala vysoko nad bažinami a ze strany Orcigardu byla strmì ukonèena - jakoby odseknutá obrovskou sekerou. Zaujalo ji to. Cesta, po které šli, se chvílemi blížila a chvílemi vzdalovala okraji toho pøírodního ochozu. Ano, cesta, široká sice sotva tøi kroky a místy už zcela pohlcená pralesem, ale stále ještì dobøe patrná. Nìkdo ji pøed vìky vysekal do skály a vydláždil v místech, kde skála pøecházela v zem.

Pterrská cesta!

Z pøednášek arkastského uèence Rónarda vìdìla, že pterrská øíše se rozkládala pøedevším tam, kde se teï nacházejí orcigardské bažiny. Východní Zrcadlové hory tvoøily jednu z pøirozených hranic pterrského území (dalšími hranicemi byly napøíklad Lodus a Vickea). Tato cesta, po níž právì pochodovali, jistì spojovala pterrské pohranièní pevnosti.

Jít po upravené cestì bylo mnohem pohodlnìjší než prodírat se køovisky. Slunce stoupalo vzhùru, ale nedošlo ještì ani k vrcholu, když Fríghas napøáhl ruku: „Támhle, vznešená.“

Proti modré obloze, obtìžkané bìlavými mraèny, se rýsovaly zubaté hroty hor, ale mezi nimi, už docela blízko, vyvstávala svislá linka jako zdvižený prst. Vysoká vìž.

Pevnost!

Krok za krokem se blížili a Sylvì se opìt rozbušilo srdce. Nemohla tomu uvìøit, ale bylo to tak. Orkové ji dovedli až ke ztracené tvrzi s vìžovým mostem.

Skály spadaly strmì dolù k moèálùm, ale jejich linie už nebyla v tìchto místech jednolitá. Naopak - stranou skalního ochozu smìrem do Orcigardu se vypínaly útesy témìø tak vysoké jako stìna samotná. Tvrz byla posazena na širokém temeni jednoho z nich.

Vypadala nedobytnì. Od skalního masivu ji oddìlovala rozsedlina, jejíž dno se dole ztrácelo v šeru. Na útes s tvrzí sice navazoval systém dalších útesù, úzký a rovnobìžný s hlavním skalním masivem, ale po nich byla tvrz rovnìž nepøístupná. Ohlodaný kamenný pás, soubìžný se strmými stìnami, vypadal jako øada obøích dlaní, vztažených z bažin s prsty trèícími vzhùru, èi snad jako høbet zkamenìlého draka.

Jediné, co tvrz spojovalo s pevninou, byl most. Ladnì se klenul nad propastí, dlouhý jisté více než padesát krokù, na zaèátku i na konci opatøený vìžièkami, jež mìly zøejmì jen okrasnou funkci. A na boku mostu, jak si mohla Sylva všimnout, byl vytesán reliéf kruhu.

Od vìžièek se pohnuly nìjaké postavy. Osm nebo devìt mužù, pohublých, zahalených v dlouhých pláštích. Nad propadlými, neoholenými tváøemi se horeènatì leskly oèi, dlouhé neèesané vlasy vlály ve vánku. Všude tam, kde se pláštì rozevíraly, bylo vidìt zašlou kùži brigantin, probitou širokými hlavicemi nýtù. Øemeny se zavìšenými meèi,  samostøíly, palcáty, bojovými sekerami.

Jeden z nich vyšel orkùm vstøíc: „Zdravím tì, Bras-yr-gó. Vidím, že jsi byl úspìšný.“

Pak se zahledìl na Sylvu: „Zdravím i tebe, holèièko. Vítám tì ve svém sídle.“

Zalapala po dechu: „Raymonde?“ øekla opatrnì.

Tohle že byl ten mladý veselý vojevùdce, pøed kolika... dvanácti? tøinácti?... lety zasnoubený se Sylvinou nejstarší sestrou? Ten, který se tehdy mohl stát nástupcem Sylvina otce, budoucím vévodou la Barro?

Vysoký chlapík s ježatou, témìø dohola ostøíhanou hlavou, s dlouhými lysinami smìøujícími od èela k temeni. Znaènì opotøebovaná tváø muže asi pìtaètyøicetiletého. Neholené vousy, kolem nosu popraskané žilky silného pijáka, oèka ukrytá v závìjích vrásek. Široké rty, zvyklé hodnì se smát a usmívat. Pøátelská, sympatická tváø.

Ano, sympatická. Raymond de Couissy dokázal ve spoleènosti svých vojákù pít celou noc a pak je vést do útoku. Ty slabé pak bez mrknutí oka odsoudil k smrti za zbabìlost a oni v okamžiku umírání cítili hanbu, protože zklamali svého velitele.

„Nepoznáváš mì?“ usmál se na ni.

„Zmìnil ses.“

„Všichni se mìníme. I ty ses zmìnila. Když jsem tì vidìl naposled, byla jsi holèièka. Teï jsi dospìlá.“

Došel až k ní a dotkl se jejích vlasù: „Nejsi tak hezká, jako byla tvá sestra. Ale nìco z ní pøece v sobì máš.“

„Snažíš se mi zalichotit?“ hlesla. Necítila ani hnìv, ani strach, ani radost. Jen únavu.

„Vypadáš jako loupeživý rytíø,“ dodala. „Nesnažím se ti zalichotit, dìvèátko. Jen mám radost, že tì vidím.“

„Ještì patøí nám,“ zavrèel Bras-yr-gó. „Máš pro nás jídlo?“

Raymond de Couissy se na orka široce usmál: „Mám spoustu jídla, mùj pøíteli. Všechno podle dohody a ještì víc. Nezùstaneš na dnešní veèer? Moji muži ulovili jelena - bude dost pro všechny.“

„Musím jít,“ zavrèel ork.

„Kam tak spìcháš, váleèníku? Za svými samicemi?“

Ork se po nìm otoèil tak prudce, až Raymond de Couissy ustoupil o krok: „Já jdu pokoøit se pøed Mágem. Já uškodil jsem sobì službou pro tebe. Já opustil svùj klan, nechal ho bez ochrany. Teï já skonèil, víš? Já, svobodný bojovník, skládám zbraò.“

„Pomohu ti,“ vyhrkl Raymond. „Promluvím s Tourainem.“

„Hoho!“ zachrochtal ork. „Ty pomùžeš mnì? Ty pomùžeš mnì snad lovit Pekelného konì? To ta podmínka - já mám pøinést Mágovi hlavu. Já hlavu Pekelného konì položím Mágovi k nohám - pak Mág nechá mì žít. Možná.“

Kostìný knoflík mávl prackou a orkové se pohnuli dál. U první z vìžièek mostu se zastavili a každý z nich si hodil pøes rameno jeden z vakù. které tam byly pøichystány. Raymond de Couissy mlèel a s ním mlèeli i jeho ozbrojenci.

Trvalo to jen chvilku a orkové, obtížení vaky, vykroèili na další cestu.

„Fríghasi,“ zavolal do jejich zad Raymond. „Ty pøece zùstaneš se mnou, ne?“

Pùlork se otoèil a omluvnì rozhodil ruce: „Splnil jsem svou úlohu, kapitáne. Odcházím s Bras-yr-góem.“ Vìnoval jeden kratièký roztìkaný pohled Sylvì a pak se zaøadil do zástupu odcházejících orkù.

Raymond položil Sylvì ruku kolem ramen, nebránila se jeho doteku. „Èekal jsem od nich víc uznání,“ øekl žalobnì. „Ale jsou to jen zvíøata. A Fríghas... myslel jsem, že je mùj pøítel... je stejný jako oni. Pùlork.“

„Jsem unavená,“ øekla neteènì.

Odtáhl se. „Já vím. Promiò. Jsi velmi stateèná. Vlastnì jsem nevìøil, že dojdeš až sem. Dal jsem Kostìnému knoflíkovi a Fríghasovi pøíkazy, aby tì nesli na nosítkách, kdybys už nemohla... Ale ty jsi došla po svých. Jsem si jistý, že tvá sestra by to nedokázala.“

Most pøes prùrvu byl široký pøes pìt krokù. Na stranì tvrze konèil hradbou, v níž se èernal jen dvì stopy široký a pìt stop vysoký otvor. Napøíè hradbou pak vedla deset krokù dlouhá, zaklikacená chodba. Jediný muž ji mohl bránit - stát na jejím konci a sekat do sklonìných hlav útoèníkù.

Ta chodba mìla jedinou nevýhodu - neprošel jí kùò ani jiné vìtší zvíøe. Sylva zapátrala v pamìti: používali pterrové konì nebo jiná jezdecká zvíøata? Zøejmì se touto otázkou ještì nikdo nezabýval.

Za vstupní chodbou se rozkládalo nádvoøí, na nìmž se v koutì choulil hlouèek otrhaných, vydìšených lidí. Zøejmì vesnièani, které Raymond de Couissy bùhvíkde unesl a pak je hnal divoèinou, aby z nich udìlal své sluhy. Rytíø jen køikl a z hlouèku se oddìlila rozcuchaná dívka s poškrábanou tváøí a se šíleným pohledem v oèích. Vzala Sylvu za loket a odvedla ji do vìže. Vedla ji po toèitých schodech vzhùru.

Vìž nebyla jen pozorovatelnou, ale pøedevším pevností v pevnosti. V Barro se takovým vìžím øíkalo donjon a byly stavìny jako poslední útoèištì pro pøípad, že by nepøítel zdolal všechny hradby. Tomu odpovídaly i její rozmìry - pøi základnì mìla ètvercový pùdorys o stranì dlouhé dobrých dvacet krokù.

Od vstupní branky vedlo vzhùru uzouèké pravotoèivé schodištì, osvìtlené jen støílnovitými prùduchy. Takové místo je velmi dobøe hájitelné. Obklopeno kamennými zdmi stoupalo schodištì do druhého patra. Tam na nì navazovala chodba, z níž vedly dveøní otvory do pokojù i jiná schodištì nahoru i zpìt dolù do dolních pater a sklepù.

Dívka vedla Sylvu až do tøetího, pøedposledního patra. Tam byla èistì zametená místnost s hrubì udìlaným stolem, dvìma židlemi a nízkou postelí vycpanou suchou lesní trávou. Jediné neveliké okno bylo pøivrácené do nádvoøí - a za ním se rozevíral neuvìøitelný pohled na Orcigard ležící v hloubi nìkolika set stop. Na zdi visel vak s vodou, na jedné židli pak stálo døevìné umyvadlo - èi spíše jen ze døeva vydlabané korýtko.

Pokoj se od jiných pokojù, které Sylva v ostatních patrech vidìla, odlišoval zásadní vìcí: mìl dveøe. Jiné dveøní otvory byly zakryté pokrývkami nebo cáry kùží, ale tady si nìkdo dal práci, vyrobil z kmínkù mladých stromkù dveøe a zavìsil je do zárubní na panty z nevydìlané kùže. K tomu všemu je opatøil závorou - uzavíratelnou zvenku, z chodby.

Pokoj mìl ještì jednu zvláštnùstku, drobnost, která Sylvu pøekvapila - malièký kamrlík, osvìtlený uzouèkým okénkem, oddìlený od hlavní místnosti závìsem z pøikrývky. Uvnitø kamrlíku byla jen díra v podlaze - výlevka a zároveò záchod. Sylva proèetla už tolik prací o pterrských stavbách, ale nepamatovala si žádné zmínky o záchodech. Byl snad její pokoj výjimkou? Nebo se ostatní autoøi o záchodech nezmiòovali, protože jim to pøipadalo trapné? Na posteli mìla Sylva pøipravené ženské šaty - dlouhou modrošedì pruhovanou sukni, stejnì vzorovaný kabátek, šedou halenu z hrubého plátna. Dívka s poškrabaným oblièejem pomohla Sylvì svléknout jezdecký oblek, pomohla jí se umýt, obléci do ženských šatù a nakonec ji uèesala.

Sylva se položila na postel, zavøela oèi. Usnula.

Když se probudila, v místnosti už bylo šero. U dveøí stál Raymond, v pozdvižené ruce svíral hoøící pochodeò. Všiml si, že se Sylva pohnula, a zastrèil pochodeò do železného držáku na stìnì.

„Jsi vzhùru?“ zeptal se. „Nechal jsem ti pøinést jídlo.“

Uvìdomila si, že to byla vùnì peèeného jeleního masa, co ji probudilo. Toho masa, které pro ni bylo pøichystáno na døevìném talíøi na stole. Posadila se.

Dívala se na pochodeò a zjistila, že plameny nemihotají, jen silnì, namodrale záøí. To nebyl oheò! Vstala a pøiblížila ke svìtlu ruku: vùbec nebylo horké!

„Magická pochodeò,“ poznamenal Raymond. „Vìdìl jsem, že se ti bude líbit. Najez se, dokud je maso teplé. Musíš vzít zavdìk jen masem, nic jiného nemám. Ani chléb, ani placky, nic... Ale to se všechno zmìní,“ vykøikl.

Vedle døevìného talíøe stál pohár s vodou. Upila.

„Je to jen voda,“ pokrèil rameny Raymond. „Pár dní to musíš vydržet.“

„Proè jsem tady?“ zeptala se.

„Abych dostal to, co mi patøí,“ øekl. Napadlo ji, že tuhle vìtu si dlouho v duchu nacvièoval.

„Mám pro tebe návrh,“ pokraèoval po chvíli. „Je výhodný pro tebe i pro mne... Ne, to je špatnì øeèeno. Ten návrh je jediný možný pro tebe i pro mne.“

Mlèela. Èekala, co z nìj vypadne. „Pamatuju si, jak jsem s tebou hrával rantu. Královskou hru, jak se øíká. Dvì armády postupují proti sobì... po pavuèinì pøedkreslených èar. Na zaèátku jsou šance vyrovnané, armády mají stejný poèet bojovníkù. Zvítìzí chytøejší z hráèù. Byla jsi zatracenì dobrá v hraní ranty.“

Pokrèila rameny. „Jsem poøád dobrá. Mùžeme si zahrát.“

U srdce ji píchlo. Vzpomnìla na veèerní partie, které na Skalce svedla s rytíøem Corwalkem. Corwalk byl zarputilý hráè, ne moc schopný, ale peèlivý a odhodlaný. Vìtšinou ho porážela, ale nikdy se jí nepodaøilo nìjakým elegantním zpùsobem zajmout jeho vévodu. Vždycky musela jeho figury vybít až témìø do poslední.

Rytíø Corwalk... Co za hru hraje tenhle namyšlený idiot, tenhle Raymond de Couissy, že kvùli ní musel kuèeravý mladíèek zemøít?

„Co hraješ za hru teï, Raymonde?“ zeptala se.

Pøikývl. „Dobøe øeèeno, Sylvo. Hraju hru. A ty - ty budeš moje dáma... pokud budeš chtít.“

Jeho poslední slova mìla dvojí význam. Zatímco vévoda je figura, kterou protihráè nesmí ztratit, dáma je postradatelná. Ovšem - je to nejsilnìjší figura, pro niž neplatí žádná z omezení, jež zatìžují pìšáky, støelce, rittery a rochy.

I bez dámy je možné hrát rantu dál... a pøi velké obratnosti a znaèné dávce štìstí i vyhrát.

„Obávám se,“ øekla Sylva pevnì, „že ti nerozumím.“

„Ale rozumíš,“ pousmál se Raymond de Couissy. „Jsi dost chytrá na to, abys porozumìla. Mimoøádnì chytrá - na ženu,“ zdùraznil.

„Chytrá žena, to znamená pøírodní zvláštnùstka.“

„Ano. Dospìla jsi, zmoudøela. Už jsi asi pochopila, že být chytrou ženou není v tomto svìtì správné.“

„Ano. Už jsem to pochopila. Ale vrátíme se k tvé høe, Raymonde. Chceš, abych byla tvou dámou. Znamená to snad, že mì tímto žádáš o ruku?“

Pozvedla loket a zamávala mu prsty pøed oblièejem: „O tuto moji baculatou ruèku?“

Tváøil se vážnì. „Ano, Sylvo. Žádám tì o ruku.“

„A proè?“

„Jak to - proè?“

„No, máš k tomu snad nìjaký dùvod ne?“

„Mám pro tebe slabost, Sylvo. Vždycky ses mi líbila.“

„Když jsem s tebou pøed více než pøed deseti lety hrávala rantu, to mi táhlo na tøináct. Copak se ti líbí malé holèièky, Raymonde? Já už jsem jaksi vyrostla.“

Poøád se díval vážnì. „Dobøe víš, o èem mluvím,“ øekl. Ale ona nevìdìla.

„Nevím. Nechápu. Co chceš získat, když si mì vezmeš? Jsem nejmladší vévodova dcera. Nejmladší ze tøí. Mé dvì starší sestry jsou již vdané - za vznešené muže z dobrých rodin. Mùj otec dosud vládne. Myslíš snad, že tì pøivine na svou hruï a pøedá ti vévodské insignie?“

„Insignie?“ podivil se. To slovo zøejmì neznal.

„Insignie - zlatou vévodskou èelenku a žezlo.“

„Aha. Ne, nemyslím, že by to bylo tak snadné. Až se vezmeme, budeme stát teprve na zaèátku cesty.“

„Budeme stát na zaèátku cesty? Budeme? Ty a já?“

„Ano,“ potvrdil. „Ty a já.“

Opøela se o nepohodlné opìradlo døevìné židle. „Povídej dál,“ øekla.

„Ony, jak øíkáš, insignie, mi patøí. Mám na nì právo.“

„Tím. že jsi byl nìjakou dobou zasnoubený s mou nejstarší sestrou, ti nevzniklo žádné právo.“

„Pleteš se. To já jsem vyhrál bitvu u Le Soto. Za odmìnu jsem se mìl oženit s Elvirou la Barro, tvou nejstarší sestrou.“

„Blázníš?“ vyhrkla „Bitvu u Le Soto jsme pøece prohráli.“

„Ne. Tu bitvu, první bitvu, jsme vyhráli. Já jsem ji vyhrál. V èele železných jezdcù jsem rozbil arkastskou obranu, nepøátelští vojáci se dali na útìk. Pronásledoval jsem je až hluboko na jejich území.“

„A mìl jsi co dìlat, aby ses vrátil. S polovinou svých mužù.“

Zavrtìl hlavou. Postøehla, že se mu chvìjí svaly kolem rtù. Špatné vzpomínky na bitvu u Le Soto mu zøejmì nedávaly spát.

„Mýlíš se, Sylvo. To tvùj otec, který velel zbytku armády, pak, o ètvrt dne pozdìji, prohrál druhou bitvu u Le Soto. Zpomalil postup jádra armády dobýváním bezvýznamného opìrného bodu arkastského vojska... Kdyby byl šel dál, o pár dní pozdìji by naši vojáci pochodovali ulicemi Thonnieriky.“

„Obávám se, že dobøe vím, co se tehdy u Le Soto stalo,“ øekla Sylva. „Zaúøadoval tam jistý velmi schopný arkastský dùstojník. Jmenoval se, tuším, Gordon Fee. Sešikoval prchající arkastské pìšáky, postavil se na odpor... náš útok se rozdrobil, zpomalil, zastavil. Nakonec jsme prohráli.“

„Kdybych tam tehdy byl já, nikdy by se to nestalo. Ale tvùj otec mi naøídil pronásledovat ustupující arkastské voje, dorážet na nì, nenechat je, aby se znovu zformovaly. Gordon Fee mì odøízl od zbytku našeho vojska... a pak si arkastští všimli, že mých jezdcù je jenom pár desítek... Probil jsem se zpìt, ale válka už byla ztracena. A já byl oznaèen za viníka. Upadl jsem v nemilost, musel jsem uprchnout.“

„Nepamatuju si, jak to tehdy bylo. Byla jsem ještì témìø dítì... Asi to nebylo vùèi tobì správné... A teï sis pøišel vzít to, co ti patøí. Vévodovu dceru.“

„Nežertuj, prosím,“ napomenul ji. „Ani k tobì se nechovají tak, jak by ti náleželo. S úctou, s poctami. Byla jsi jim na obtíž, a tak tì poslali... do vyhnanství. Nabízím ti spojenectví. Oba získáme to, na co máme právo.“

Vzedmula se v ní vlna pobaveného pohoršení. „Zdá se, že mì znáš dobøe, Raymonde. Nezkoušíš mi vyznat lásku, protože víš, že bys nepochodil. Neuvìøila bych nìjakým zamilovaným slùvkùm. Místo toho na mne jdeš s logikou a já, pøiznám se, nemohu najít v tvých argumentech chybu.“

„Vìø mi, Sylvo, že si tì vážím.“

„Líbím se ti? Pøitahuju tì?“

Zmlkl. Zdálo se, že ho svou pøímou otázkou zaskoèila. Pak pøikývl. „Ano, líbíš se mi.“

„Žádná krasavice, že? Obtloustlá, zanedbaná bláznivá vìdátorka.“

„Køivdíš si, Sylvo. Nejsi tlustá, ani ošklivá. Naopak. Jsi velice pøitažlivá. Øíkali o tobì, že jsi ztloustla, ale teï vidím, že lhali. Vyøídím si to s nimi.“

Zavrtìla hlavou. „Nelhali. Hodnì jsem pøibrala - ale zdá se, že mi život v lesích prospìl.“

Nevšímal si jejích slov. Pokraèoval: „A už vùbec ne bláznivá. Stojíš si za svými názory, což vìtšina mužù jen tak nestráví. Oni tebou neopovrhovali: báli se tì.“

Pochopila, že ji dostal. Nejprve na ni vyzkoušel logiku, ale to byla jen vìjièka. Teï vyrukoval s lichotkami a Sylva pocítila, že se v ní její ženská èást, dosud utlaèená a zašlapávaná do zemì, napøimuje, natøásá a vyhøívá v teple Raymondových lichotivých slov.

Pøed pár dny jí nìkdo øíkal nìco podobného. Ne, nemáte pravdu, sleèno. Jste velmi hezká a mnoho mužù po vás -...

Kdo jí to jen øíkal? Corwalk, rytíø Corwalk, uhrovitý mladíèek, pøepadený a ubitý orky... na Raymondùv pøíkaz.

Ty parchante, pomyslela si. Krásnì sis to naplánoval - a málem ti to vyšlo. Uvìøila bych ti. Ale co ten sedmnáctiletý kluk, který se postavil tvému zabijákovi a nechal se zabít... kvùli mnì? A lesník, kterého orkové utloukli jen tak mimochodem?

Vzpomnìla si, jak se lesník louèil se svou ženou.

Bereš to jako partii ranty, ale zapomnìl jsi, jak dobrá jsem hráèka.

Neuzavøu s tebou spojenectví. Budu hrát proti tobì a porazím tì. Jako pomstu za rytíøe Corwalka a lesníka.

Usmála se. „Zdá se, že sis to dobøe pøipravil, Raymonde. Víš - všechno, co jsi øekl, je pravda. Myslím, že bych se mìla postavit na tvoji stranu. Ale dáma pøece nemùže øíci ano tak rychle. Dej mi èas na rozmyšlenou. Jeden den.“

I on se usmál. Na tváøi se mu rozlil tak ulehèený výraz, až jí ho pøišlo líto. Ale jiná èást její bytosti cítila škodolibou radost.

Zalkni se, parchante.

Usnula brzo, ale záhy ji probudil opilecký zpìv. Znìl odkudsi zdola a doprovázely ho kovové rytmické údery, jako by zpìváci tloukli èepelemi meèù do okrajù štítù. Zpìv nabíral na intenzitì, sílil - a pak se rozprskl do øevu a jeèivého smíchu.

Do toho zaznìly výkøiky. Nìjaká žena tam dole køièela.

Sylva se zvedla z postele. Tak jak byla, tedy jen v košili dlouhé do pùli stehen, došla ve svìtle magické pochodnì ke dveøím. Otevøela je, za nimi se objevilo vnitøní schodištì, utápìjící se v šeru. Jak otevøela dveøe, øev zesílil. Žena dole køièela, v tom køiku byl pláè i bolest.

Od stìny se odlepil stín - nìjaký Raymondùv žoldák se tam opíral o krátkou píku.

„Máte zùstat v pokoji, sleèno la Barro,“ vykoktal.

„Chci mluvit s Raymondem!“ vyštìkla na nìj. „Hned!“

Nejistì se po ní podíval, zaváhal, ale pak se pøece jen vydal dolù. Vzápìtí se vrátil s Raymondem de Couissy.

„Probudili jsme tì, Sylvo?“ zaskøípal Raymond. „Promiò.“

Lehce se potácel, byl opilý. Jako zkušený piják však mìl svou opilost pod kontrolou.

„Co ode mì chceš?“ zavøískla. „Jestli máš chu, tak pojï dovnitø a pomiluj se se mnou... a už to mám za sebou!“

Opøel se o kamennou stìnu. Žena dole se zalykala køikem.

Raymond se otoèil na patì, potácivì sešel dolù po schodech, a pak se tam odsud ozval jeho øev. Zaburácel mezi kamennými stìnami jako padající lavina. Staèilo pìt nebo šest kratièkých, úseèných vìt a bylo ticho.

Tak tiché, až píchalo v uších.

Raymond se vrátil nahoru. „V poøádku?“ zeptal se.

„Jsou jenom dvì možnosti, Raymonde,“ zasípìla. „Buï jsem tvùj zajatec - nebo jsem tvùj partner.“

„Jsi mùj partner,“ pøikývl.

„Abych byla tvùj partner, musím si tì vážit, Raymonde.“

Pøikývl. „Rozumím ti, Sylvo. Trochu jsme zdivoèeli, ale už to bude lepší.“

Obrátila se, vrátila se zpátky do pokoje, on šel za ní. Sedla na postel, tøásla se zimou. Pootevøeným oknem sem províval chladný, vlhký vánek z bažin. Opøel se o kamenné zárubnì, lehce se kýval sem a tam. Èekala, co udìlá.

„Ten èlovìk,“ øekl pak, „Gordon Fee. Nikdy jsem ho nevidìl. Znièil mi život. A já - já jsem se mu pomstil tak strašnì, jak jen se mùže muž pomstít jinému muži. Nìkdy si pøeju, abych to byl neudìlal.“

Nechápala, co to øíká, co to znamená.

Ještì ne.

„Dobrou noc, Sylvo.“

Otoèil se a šel pryè.

Už nikdy ji pak nenavštívil v jejím pokoji.

A nikdy se pøed ní neukázal opilý.

Lovci odpadlíkù

„Myslím, že mùžeme zaèít,“ zaskøehotal obrovitý pták. „Jsme všichni.“ Roztáhl køídla a zamával jimi, aby vehnal vzduch do èadivého ohýnku, problikávajícího tmou. Plameny vzplály a znovu pohasly.

„Zaènìme!“

„Ještì ne,“ ozval se tvor vzdálenì podobný èlovìku. Vstal a roztáhl všechny své ètyøi ruce.

Lidé ovšem obvykle nemívají ètyøi ruce. A tenhle je mìl... dlouhé, zakonèené paøáty. Mezi horním a spodním párem visely záhyby kùže jako zøasená pláštìnka. V lysé hlavì, která kdysi patøívala statnému orkovi, rudì planulo jediné oko, umístìné uprostøed èela.

„Jsme všichni,“ odporoval pták. „Nikdo už nepøijde.“ Vypadal jako sup, pokud by ovšem sup dorùstal velikosti mezka.

„Ještì Ogkchùk-regg,“ zaznìlo ze tmy.

„Není blázen,“ zasyèel Sup. Natoèil hlavu tak, aby jeho pohled pronikl temnotou až ke spleti zahnívajícího rákosí. „Tvùj bratr Ogkchùk-regg není blázen. Otec ho nikdy nevezme na milost.“

„Pøijde,“ zopakoval ze tmy rozhodný hlas.

Pak dodal: „Špinavèe, pøihoï na oheò, a nás Pekelný kùò snáze najde.“

Plameny vyšlehly výš a ozáøily zøícené zdi, které okolní bažina dosud nedokázala pohltit. Pokøivené vrby i olše se šplhaly po polorozpadlých skulpturách, z páchnoucího bahna u paty zøíceniny vyrùstalo rákosí.

Svìtlo ohnì odhalilo orèí bojovníky, rozesazené na zbytcích zdí. Bylo jich asi patnáct, samí dospìlí samci, statní, ale hroznì vyhublí, propadlé líce zbrázdìné rituálními jizvami a kropenaté tetováním. Zažloutlé zuby jim trèely z bezkrevných pyskù vzhùru k oèím, které se v záøi plamenù rudì leskly.

Majitel onoho rozhodného hlasu pøišel blíž k ohni. Rozložitý ork, vysoký jistì více než šest stop, vyhublý stejnì jako ostatní. Ale zatímco ti rozesazení na hradbách byli obleèeni do cárù otrhaných kùží, tenhle na sobì mìl zprohýbaný zwergský pancíø a elfské mucklutiny, boty vysoké až k pasu a zdobené tøepením, doplnìné vlèí kùží, ovinutou kolem bokù a sloužící jako bederní zástìrka. Byl vyzbrojený železným palcátem, zavìšeným na øemenu na zádech. Žluté líce mìl zdobené krátkými, køížem se pøetínajícími jizvami. Ohrnul pysky: „Pekelný kùò pøijde, protože dostal vzkaz. Všichni odpadlíci mají šanci podvolit se Pánu. První a jedinou šanci. Já a moji bojovníci. Ty, Supe. Kyklop. Ještìr.“

Zvláštní bylo, že všichni pøítomní mluvili obecnou øeèí - jazykem, který používají lidé v Arkastii i ve vévodství Barro.

„Myslel jsem, že v sobì máš víc hrdosti, Bras-yr-gó,“ zaskøípal Sup a znìlo to jako smích. Jako výsmìch.

Ork se pohrdavì ušklíbl. „Hrdost? K èemu je mi hrdost. Jsme unavení a vyhublí a zima už je blízko.“

„Mohl jsi odejít za Vickeu a pøidat se ke svobodným klanùm.“

„No a? Co bych dìlat tam? Tohle je mùj domov.“

„Jak patetické - na orka,“ zaševelil Kyklop.

„Drž hubu,“ utrhl se na nìj ork.

Kyklop se jen syèivì zasmál. „Kam jsme to dotáhli? Spolèujeme se s orkama. My, vyšší rasa...“

Sup zaskøípìl: „Já si nepøipadám jako nìjaká vyšší rasa. Co myslíš ty, Ještìrko?“

Žádná odpovìï. Až po chvíli to v rákosí za troskami zaèvachtalo a na ostroh se vyškrábal neforemný tvor.

„Nìjak se necítím,“ zafunìl ztìžka. „Hroznì mì bolí bøicho.“

„Sežral mršinu jelena,“ vysvìtlil Sup. „Asi tak ètrnáct dní starou. Kùži, šlachy, kosti - víc tam nebylo.“

„Myslel jsem, že mrchožrout jsi ty,“ uchechtl se ork.

„Potøebuju k jídlu jen velice málo,“ zaskøípal Sup zobákem. „Mnohem ménì než ty, Bras-yr-gó. Myslím, že za to mùže ta magie, která ve mnì je.“

Chvíli bylo ticho a pak ork nenávistnì zasyèel: „Kdybych já nepotøeboval jídlo, nikdy bych se Mágovi nepodrobil.“

Ještìr zhluboka odfukoval, funìl, sípal, lehce, ale témìø nepøetržitì krkal. Zajíkl se a vyrazil ze sebe: „Mám poøád takový hlad...“

„Vykrmil ses v Otcových službách,“ zasmál se Kyklop. „Narostlo ti bøicho. Teï ho musíš živit. Pamatuju si, jakýs byl štíhlý a svìže zelený, když tì Otec stvoøil. Oèi jsi mìl jako dvì èerná zrcadélka a jazyk ti kmital mezi zuby. Vypadal jsi jako zosobnìná smrt... A není to ještì ani dvacet let.“

„Žiju už pøíliš dlouho,“ zabublal ještìr. „Jsem starý.“

„My pøece nestárneme,“ namítl trochu poplašenì Kyklop. „Nestárneme, viï že ne, Supe?“ dožadoval se ptákova souhlasu.

„Já nevím,“ zaskøípal Sup. „Nevím. Nìkteøí stárnou, jiní ne. Nìkteøí potøebují hodnì jídla, jiní málo. Nìkteøí jsou chytøí, jiní hloupí. Otec nás vytváøel metodou pokusù a omylù.“

Kyklop se zachechtal: „Ještìr byl vytvoøený chytrý, nesmrtelný, nepotøeboval jíst. Teï je vìènì hladový a v posledním tažení. Blbý jako... jako ork.“

„To byl dobrý vtip,“ zaèvachtal ještìr. „Blbý jako ork.“

„Kecy, kecy,“ zavrèel Bras-yr-gó.

„Blbý jako ork,“ opakoval Ještìr. „No to mì podržte.“

„Haha, to být skvìlý fór,“ zapitvoøil se Bras-yr-gó. „Já smát až popadat se za bøich. Znát vy ještì jiný podobný, srandovní, vznešená bytost?“

Z ruin se ozvalo slabouèké zakòuèení a orkové, dosud nehybnì høadující na zboøené hradbì, se pohnuli. Jedni se pøesunuli tam, jiní na druhou stranu, ale zdálo se, že se snaží co nejvíce rozptýlit. Obklíèit místo rokování.

„Pekelný kùò pøichází,“ zachrèel Bras-yr-gó. „Je tady,“

Sup znovu zafofroval køídly. Plameny ohnì vyšlehly do výšky deseti stop a jejich svìtlo dolétlo až na druhou stranu zøíceniny. Na pozadí temné zdi tam vyvstala postava jakéhosi tvora, podobného nejspíše obludnému psovi s robustním tìlem a køivýma nohama.

Ovšem ne nìjakému lehkonohému elfímu ohaøi. Tvor vypadal jako tìžký štváè, pes vyšlechtìný k pronásledování a strhávání kancù. „Jsem tady,“ pohodil tvor beèkovitou hlavou, až mu kolem krátkého krku zavlála dlouhá høíva. Oèi se mu rudì zableskly a mezi nimi se zaleskla svìtlá vertikála, dlouhá asi tøi stopy. Obludnému psovi vyrùstal z èela roh.

„Jsem rád, že tì vidím, mùj bratøe,“ zaskøípal Sup potìšené.

„I já tì rád vidím, bratøe,“ odpovìdìl Tìžký štváè., „Bras-yr-gó, jsem potìšen tvou pøítomností a zároveò jsem tebou zklamán. Moji pøátelé mi sdìlili, že ses zapletl do špinavé hry. Unesl jsi princeznu z Barro a pøedal ji Vojákovi.“

Aèkoliv vypadal Tìžký štváè na první pohled odpudivì, mìl mužný, autoritativní hlas.

Bras-yr-gó se ohradil: „Není ti nic po tom, co já dìlám, Ogkchúk-reggu. Splácel jsem Vojákovi dluh.“

„Únos Sylvy la Barro je Otcova intrika,“ vybuchl Tìžký štváè. „Otec se už sto let snaží znièit Arkastii a stejnou dobu bojují s Arkastií vévodové z Barro. Otec chce najít zpùsob, jak udeøit zároveò - z Barro i z Orcigardu! Musíme ho zastavit!“

„Musíme?“ zašklíbil se Kyklop. „Proè máš tak rád Arkastii, pøítelíèku? Byl jsi tam nìkdy? Obskákal jsi tam nìjaké klisnièky?“

„Protože bojujeme proti Otci. Proto. Nejsme pøátelé Arkastie, ale nepøátelé Alaricha Touraina.“

Rozhostilo se ticho, které po chvíli pøerušil Bras-yr-gó: „Kyklope, ty vysvìtli Pekelnému koni, co my chtít. Já udìlal bych sám to, já vysvìtlil bych, ale já ne dost chytrý. Já, no vždy víš, já být blbý jako ork.“

„Co se dìje?“ potøásl hlavou Tìžký štváè.

„Eh, pøítelíèku, tohle není shromáždìní odbojníkù proti Mágovi,“ zahovoøil sladce Kyklop. „Sešli jsme se tu jako kajícníci.“

„Dostal jsem pøece vzkaz!“ vybuchl Tìžký štváè. Otoèil se k Supovi: „Ty jsi mi vzkázal, mùj bratøe!“

Obrovský pták se naèepýøil: „Nevzkazoval jsem ti nic, bratøe, ale pokud jsi nìjaký vzkaz dostal, tak je tu na tebe nastražena past!“

Zamával køídly: „Uteè, mùj bratøe! Zachraò se!“

Fofroval køídly, ale nikdo se nepohnul. I Tìžký štváè stál poklidnì zády ke zdi a rozhlížel se rudýma oèima. Sup složil køídla.

„Žádná past,“ mluvil sladce Kyklop. „To já jsem poslal ten vzkaz. Mám pro vás poselství od Mága. Vyslechnete ho, pak se rozejdeme jako pøátelé. Nic víc.“

„Nebo nepøátelé,“ podotkl Tìžký štváè.

„Cože?“ zaèvachtal Ještìr. „Co to øíká?“

„Že vyslechneme vzkaz a pak se rozejdeme,“ vysvìtlil Kyklop. „Jako pøátelé, nebo jako nepøátelé.“

„A ten vzkaz zní?“

„Odpuštìní pro všechny, kdo se budou kát. Pøedstoupí pøed Mága a øeknou: provinil jsem se proti tobì, Otèe. Chyboval jsem. Už nikdy se proti tobì nepostavím, ale budu tvým vìrným a oddaným služebníkem. To je vše. Pokoøíme se pøed Mágem a on nám odpustí.“

„Odpustí nám?“ zachrochtal Ještìr.

„Tak. Odpustí nám všem.“

Kyklop se na okamžik odmlèel a pak vykøikl: „Všem kromì Pekelného konì!“

Bras-yr-gó se zatoèil na patì. Jednou, dvakrát. S každým otoèením se pøibližoval k Supovi, který znovu rozpínal køidla.

S tøetí otoèkou už byl u nìho, v prackách násadu palcátu. Rýhovaná hlavice s ošklivým prasknutím pøerazila Supùv zobák a rozdrtila lebku. Vykulené Supovo oko s mlasknutím dopadlo kousek od ohništì. Ze zdi, u níž si kryl záda Tìžký štváè, se snesla sí. Jinou sí vrhli orèí bojovníci ze strany. Psovitý tvor se náhle zazmítal v provazech, dokonale zaskoèený.

„Nepoškoïte hlavu!“ zajeèel Kyklop. Sáhl dozadu a sevøel všema ètyøma rukama násadu kopí s dlouhým zubatým ostøím. „Ustupte! Zabiju ho já!“

Tìžký štváè se zmítal v okách sítí, zezadu pøitisknutý ke zdi a pùlkruhem obstoupený orky. Kyklop, kopí pøipravené k bodnutí, se pohnul k nìmu.

Ještìr, odulý a neforemný, sebou pøekvapivì hbitì smýknul a nìžnì sevøel Kyklopovu nohu. Kyklop na nìj udivenì pohlédl: „Co se dìje, Ještìrko?“

Ještìr pustil netvorovu nohu a žalostnì zakòuèel: „Zabili Supa! Vždy se chtìl vzdát! Chtìl se pokoøit!“

„Museli, Ještìrko,“ øekl konejšivì Kyklop. „Sup byl Ogkchúk-reggùv pøítel. Bránil by ho.“

Tìžký štváè se znovu zazmítal v sítích. Jeho svìtlounký roh ještì víc zbìlel a pak... vybuchl modrým ohnìm. V prudkém svìtle se ukázalo, že tvor vlastnì není pøerostlým psem, ale spíše konìm, obludným ošklivým poníkem.

Provazy sítí vzplanuly. Pekelný kùò potøásal hlavou, v høívì mu pøeskakovaly rudé jiskry a všude tam, kde se roh dotkl provazù, tály sítì jako jinovatka v prudkém slunci.

„Nenechte ho utéct!“ zaøval Kyklop. Se zdviženým kopím se vrhl k Pekelnému koni.

„Orkové zabili Supa! Zabili Supa!“ zakvílel Ještìr. Máchl ocasem a podrazil Kyklopovi nohy. Ten, ještì v pádu, zabodl Ještìrovi kopí do bøicha: „Je mi líto, Ještìrko.“

Zip! Zip! zasvištìly šípy z vrhaèù. S cinkáním narážely do zdi, jiné se ale s tlumenými údery zakusovaly do svalnatého tìla Pekelného konì. Tvor sklopil hlavu a pøepálil zbytky sítí, které mu poutaly nohy. Pak zaržál: „Sami jste to chtìli!“ Poskoèil do strany a nabodl nejbližšího orka na svùj planoucí roh. Potøásl hlavou, zvedl nebožáka do výšky, trhl krátkým krkem: ork odlétl stranou a srazil dalšího bojovníka.

Ještìr, kopí vražené v bøiše, se smýkal k místu boje: „Blbí orkové! Zabili Supa!“

Než bojovníci pochopili, co se vlastnì dìje, chytil Ještìr do tlamy nohu nejbližšího z nich. Teï už to nebyl žádný jemný stisk, jako když upozoròoval Kyklopa na nedopatøení. Kosti zapraštìly, ork zaøval bolestí.

Bras-yr-gó pøiskoèil a zezadu udeøil Ještìra palcátem. Tentokrát nebyla rána tak úspìšná - sklouzla po tvrdé lebce a obludu jen pøiomráèila. Dodìlávající Ještìr se zmítal a máchal kolem sebe ocasem, za ním se po zašlém dláždìní táhly temné šmouhy a klièky støev z otevøeného bøicha.

Pekelný kùò zaržál, pohodil hlavou, jiskøící høíva se vztyèila jako kohoutí høebínek. Hrábl pøedními kopyty do vzduchu a našel cíl. Jedno kopyto narazilo do ramene orèího bojovníka, druhé do placatého nosu. Orkovi vylétla z týla sprška roztøíštìných kostí smíšených s krví a mozkem.

Pekelný kùò se krátkými poskoky rozbìhl podél hradby. Po schodech, zavátých hlínou a zarostlých kyselou travou, vybìhl až na ochoz. Znovu zaržál, vzepjal se a skoèil dolù - na druhou stranu hradby, pryè od orkù.

Ozvalo se žbluòknutí, jak spadl do bažiny.

„Šípy!“ jeèel Kyklop. „Nahoru na hradbu a støílejte, vy psi!“

Pár orkù vybìhlo na ochoz. „Támhle je! Támhle!“

Do tmy záøila jiskøící høíva i modøe svítící roh. Dlouhé šípy z vrhaèù, podobné spíš malým oštìpùm, znovu proèísly vzduch. Ale høíva i roh matnìly, jejich svìtlo pohasínalo, ukrývalo se za bažinnými výpary. „Je pryè,“ hlesl jeden z orkù. „Uprchl.“

Bras-yr-gó se rozkroèil na ochozu a zaøval do tmy, protkané bìlavými parami: „Proklínám tì, Ogkchúk-reggu! Zabil jsi dva z mých bojovníkù! Budu tì pronásledovat dnem i nocí a neskonèím, dokud tì nezabiju!“

„Pronásleduj mì,“ ozvalo se vzdálené zaržání, „a já zabiju tebe!“

Kyklop se postavil vedle orka: „Mág chce tvou hlavu, Pekelný koni! Chce ji prozkoumat, aby zjistil, kde udìlal chybu! Nejvíc ho naštveš, když se utopíš v bažinì a shniješ tam i s tou tvou šerednou kebulí!“

Pak znovu rozpøáhl všechny ètyøi ruce. Tentokrát se kožnaté záhyby napjaly a Kyklop... vzlétl. Vznesl se k temnému nebi jako pøerostlá mùra. Od nízkých mrakù zaznìl jeho hlas:

„Jsi hlupák, Pekelný koni! Hlupák! Pokoøil jsem se a Otec mi daroval køídla! Mohu létat jako pták! I z tebe mohl být pegas, ale propásl jsi šanci, ubožáku!“

Ale Pekelný kùò už uhánìl pryè. Byl pøíliš chytrý, než aby se zapletl do výmìny urážek, zatímco orèí støelci se k nìmu tiše blíží bahnem.

Raymondovi hosté

Dole na nádvoøí se ozvaly hlasy. Znìly radostnì a bujaøe, jako by pøijel nìkdo vítaný. „Další šakalové, kteøí se pøidávají na stranu silnìjšího!“ vyhrkla Sylva sama k sobì. Neodolala, vykoukla z okna.

Na barevných dlaždicích stojí jediný muž a ze všech stran se k nìmu sbíhají Raymondovi váleèníci. Hlasitì ho zdraví, halekají, poplácávají ho po zádech. A už je tady i Raymond osobnì, rozpøahuje náruè, vítá hosta.

Sylvì se zdá povìdomý. Zašlá brigantina, nahé paže s nátepníky, rozježené vlasy barvy slámy...

Vždy je to Skjold!

Skjold, který tak záhadnì zmizel v lese, když pøedstíral, že pronásleduje jelena. Chvilièku po tom, co se ztratil, napadli výpravu orkové.

Skjold. Skjold se vrací do hry jako další figura na hracím plánu ranty.

Dole na nádvoøí se Raymond i Skjold s hlasitým smíchem objímají. Hlasy se odrážejí od útesù, hradeb, budov i vìžièek, ozvìny se proplétají, slovùm není rozumìt. Mluví se však o ní, ví Sylva. Raymond ukazuje na její okno, dva roztlemené oblièeje se obracejí vzhùru. Sylva rychle ustupuje vzad.

Pak váleèníci odešli z nádvoøí, hlasy ztichly.

Sylva si pøinesla k oknu židli. Pøes nízké budovy pozorovala Orcigard. Ze svého pokoje v tøetím patøe vìže mìla skvìlý výhled.

V prvních dnech svého zajetí si myslela, že takhle shora dokáže nakreslit alespoò tu èást bažin, kterou má jako na dlani. Ale ne, to by nedokázal nikdo. Zem pod skalami byla skvrnitá hájky i rákosovými poli, protkaná stovkami drobných vodních tokù, tøpytila se hladinami nesèíslných vodních ploch. Zahalená do bìlavých par, každý den jiná.

Teï, když hlasy na nádvoøí ztichly, zaslechla Sylva z mokøin znovu to bubnování.

Orèí bubny. Znìly už tøetí den. Stmívalo se, Sylva se dívala, jak se stín útesù posouvá, roste, jak zakrývá stále vìtší kus bažinaté zemì.

Na dveøe kdosi jemnì zaklepal. „Vstupte,“ øekla. Ještì než vešel, vìdìla, kdo to bude. A nezmýlila se. Lehce pøedklonìný a s lokajským úsmìvem na lasièèí tváøi vešel pomenší štíhlý chlapík.

Znala jeho jméno a mnohokrát se s ním setkala už za svého pøedchozího života, vždy býval dvoøanem jejího otce. Teï ho sama pro sebe pojmenovala Podvraák.

Zaculil se na ni: „Neruším vás, vznešená?“

„Ale vùbec ne. Máte zájem o další partii ranty?“

„Ano, myslel jsem, že bych vás rozptýlil... Kdyby vás to pøíliš neobtìžovalo...“

Vlastnì mu byla vdìèná, že s ní hraje rantu. Možná by se jinak ukousala nudou. První týden poté, co ji Raymond uvìznil ve vìži, strávila opravováním a doplòováním své mapy, peèlivì zakreslovala ten nepatrný kousíèek území, který v zajetí orkù procestovala. Co vlastnì všechno zjistila? Jen pomìrnì pøesnou polohu tvrze s vìžovým mostem. A linii skalních stìn, oddìlujících Orcigard od pahorkatiny. Doplnila mapu a pak už nemìla nic, èím by zamìstnala svou èinorodou mysl. Partie ranty jí pøinášely vítané rozptýlení.

„Zahrajeme si v sále,“ øekla. „Jako obvykle. Pøijdu tam hned.“

Provedl úklonu až po pás a zase zavøel dveøe. Protože se stmívalo, bylo jasné, že partie ranty pøejde v obvyklou spoleènou veèeøi. Zkontrolovala své obleèení - šedomodrou skládanou sukni dlouhou až na zem a kabátek ze stejné látky. Zpod lemu suknì jí vykukovaly tøásnì mucklutin. Raymond jí sice pøichystal dámské støevíce a naléhal, aby je obula, ale ona nechtìla. Mucklutiny se jí osvìdèily pøi dlouhém pochodu. Pokud by se naskytla pøíležitost a ona uprchla, mucklutiny by jí na útìku posloužily daleko lépe než nìjaké støevíce, vhodné leda k cupitání.

Tenkrát Raymonda tak trochu poškádlila. „Drahý Raymonde,“ øekla mu, „já bych opravdu ráda obula tyhle støevíce, které jsi mi obstaral. Jsou velice pìkné, oceòuji tvou snahu. Jenže tady, v té tvé kamenné vìži, dìsnì táhne od nohou. Myslím, že by vùbec nebylo vhodné, kdyby mi nastydly ty ženské vìci.“

Raymond tehdy zrudnul a už o støevících nepromluvil.

Usmála se pøi vzpomínce na to malé vítìzství.

V zrcadle na stìnì zkontrolovala úèes - vlasy mìla spletené do obvyklého volného copu. Vyšla na chodbu. Dva muži tam stáli na stráži, jeden z nich byl pùlelf.

Pùlelf? V Barge, hlavním mìstì vévodství Barro, nebyli žádní elfové ani pùlelfové k vidìní. Mezi lidmi z Barro a elfy od Vickey panovalo napjaté pøímìøí. Nebylo tomu tak vždycky. Ještì pøed nìjakými patnácti roky byly vztahy mezi lidmi a elfy velmi pøátelské. Jenže pak oddíl váleèníkù z Barro, vedený Sorelem la Marek a Denisou Robinett, lstí obsadil starou pterrskou pevnost Timorok do té doby drženou elfy. Váleèníci tehdy pobili elfskou posádku a drželi samice i mláïata jako rukojmí tak dlouho, dokud elfové nepøenechali vévodství Barro èást svého území. Pro vévodství to znamenalo pøedevším znovuotevøení starých pterrských rudných dolù v okolí Timoroku. Hoøkou stránkou celé té záležitosti zùstávalo vìdomí, že lidé z Barro bezostyšnì zradili a okradli své spojence.

Tohle byl pùlelf a jmenoval se, pokud Sylva vìdìla, Fergus Xí-írg. Zvláštní jméno. Ale co mùže èlovìk chtít od pùlelfa? Chodil obleèený do obvyklé brigantiny a kalhot z kùže, ale pøes ramena mìl navíc pøehozený šedý pláš. Oblièej mìl jaksi špièatý, porostlý kratièkou hedvábnou srstí, plavé vlasy okudlané nožem a po stranách dvì dlouhé uši.

„Partie ranty?“ vycenil na ni pùlelf špièáky. Žádné má paní nebo vznešená. Žádné zdvoøilosti.

„Jo,“ pøikývla. A pak se zeptala: „Ty, Xí-írgu, odzdola z bažin slyším bubny. Nevíš, co to mùže znamenat?“

Pocukl rameny. „Orèí znamení.“

„Znamení? Jak to myslíš?“

„Když vy posíláte zprávu, nakreslíte znaèky. Pošlete mluvící papír. Orkové vysílají zprávy pomocí bubnù.“

Okouzlilo ji to. Je zase o nìco chytøejší. A ptala se dál: „Co øíkají ty bubny?“

Smál se jako vlk: „To je tajemství.“

„A øekneš mi to tajemství?“ pokusila se na nìj koketnì usmát.

„To není tajemství, které by mohla poznat žena.“ Zjevnì si z ní dìlal legraci. Umínila si, že si nebude jeho neomalenosti všímat. „Zeptám se tì na nìco jiného, Xí-írgu. Velmi daleko na jihozápadì je za jasných nocí vidìt záøe. Nemáš ponìtí, co by tam mohlo být?“

Smál se dál a snad ji chtìl zase nìèím urazit. Pak si zøejmì uvìdomil, na co se Sylva ptá, a udìlal si na srdci ochranné znamení. Zvážnìl.

„Špatné místo,“ øekl.

Pøikývla. Tušila, co to tam za nocí záøí. A teï, po elfovì odpovìdi, se tušení zmìnilo v jistotu.

Sestupovala dolù po schodech. Ne po tom uzouèkém toèitém schodišti, smìøujícím na nádvoøí, ale po širokých pohodlných schodech vedoucích k velkému sálu v druhém patøe. Pùlelf šel za ní, druhý strážný zùstal na místì. Dával pozor, aby se do Sylvina pokoje nikdo potají nevkradl.

Zøejmì byl dùvod k obavám.

Ve velkém sále služky prostíraly k veèeøi. Mužùm i ženám, které sem Raymond bùhvíodkud pøivlekl, už zmizel z tváøí ten vydìšený výraz. Škrábance na oblièejích se zahojily, modøiny vybledly. Zavleèení lidé teï tiše vykonávali své povinnosti, stále se zlepšovali v dovednosti sloužit, být sluhou.

Stejnì tak se zmìnili i Raymondovi žoldáci. Pøed ètyømi týdny vypadali jako banda lapkù a jejich chování tomu odpovídalo. Teï se jako zázrakem promìnili v disciplinovaný elitní oddíl. A pøece to stále byli titíž muži v kalhotách z èerné kùže, vysokých botách a brigantinách obleèených na nahých tìlech. Jen si na sobì dávali víc záležet. Sylvì až bralo dech takové pokrytectví. Tìch zhruba patnáct dìlníkù války, kteøí pøed tøemi týdny bez ostychu znásilòovali odvleèené ženy, teï nosilo hlavy vztyèené a zdálo se ztìlesnìním Cti, Hrdosti a jiných veskrze chvályhodných vlastností. Stoly ve velkém sále byly rozestavené do podkovy. Na podlaze, když sluhové odstranili nános hlíny, se objevily pìkné èerné a bílé dlaždice sestavené do abstraktního vzoru. Podobnými abstraktními malbami, znázoròujícími snad popínavé rostliny, byly vyzdobeny stìny. Za velkými klenutými okny, usazenými do delší strany sálu, byl vidìt pás rozeklaných útesù.

Obranné vìže obvykle mívají jen malá okna, výhradnì obrácená do nádvoøí. Ale tady byla okna velká a navíc do krajiny. Ale kdo by mohl z této strany zaútoèit z útesù? Nedostal by se na nì, pokud by nebyl ptákem.

Pod oknem stál malý stolek s rozbaleným hracím plánem ranty, u nìj èekal Podvraák. Nebyl sám, s ním tam stál muž, jemuž Sylva øíkala Starý generál.

Starý generál byl poslední z lidí, kterého by tady Sylva èekala. Èestný, pøímý, hrdý. Pøed deseti lety, po prohrané bitvì u Le Soto, se zastal mladého velitele Raymonda de Couissy. A co víc - do krve se pohádal s Ferdinandem la Barro, Sylviným otcem. Raymond pak uprchl a vévoda nechal Starého generála penzionovat.

Teï ho Raymond pozval na svou svatbu.

Oba muži èekali, až se Sylva posadí, pak si sedli taky. „Generál by se rád podíval na naši partii,“ vysvìtlil Podvraák. Mìl bílé figury, a tak zahájil.

Starý generál mlèel, zpod pøivøených víèek si prohlížel místnost. Služky tiše pøinášely nádobí, u vstupních dveøí ležel Raymondùv obrovský váleèný pes. Pùlelf stál na opaèné stranì místnosti, díval se z okna.

Odehráli nìkolik tahù. „Pøehlédl jste pìšáka,“ upozornila Sylva. Podvraák po ní støihl oèima, vypadal nervózní.

„Tady generál zaslechl divné zprávy,“ šeptl. Hlavu mìl sklonìnou, aby nikdo nevidìl, že pohybuje rty. „Od kohopak se je dozvìdìl?“ hlesla Sylva. Pøistoupila na Podvraákovu hru.

Starý generál mlèel, jen hlasitì oddechoval. Byl už letitý, jistì pøes šedesát.

Podvraák si zamnul ruce, Sylva si všimla, že je má úplnì zpocené.

„Pøed tøemi týdny se v Barge rozšíøila senzaèní novina. Jistá Sylvia Viktorina la Barro, tedy vy, sleèno, a jistý Raymond de Couissy k sobì vzpláli láskou. Tajnì se zasnoubili a navzdory všem protivenstvím chtìjí uzavøít sòatek. Zároveò jsem dostal pozvání na vaši svatbu, a to takovou formou, že jsem si nedovolil odmítnout.“

Sylva mu vìnovala záøivý úsmìv. „Beru vám jezdce, pøíteli. Musíte být pozornìjší, zbyteènì pøicházíte o figury... nìco snad není v poøádku?“

Podvraák šeptal dál: „Generál øíká, že dnes dorazil jeho sluha a pøinesl jinou zprávu. Lesníci a personál z hrádku Skalka prý tvrdí, že jste byla vylákána jakýmsi pùlorkem do lesù. Mìla jste se vrátit do tøí dnù. Když jste pak nepøišla, šli lesníci po vašich stopách. Našli vaše prùvodce povraždìné. Podle všeho povraždìné orky.“

Ritterem mu sebrala rocha. „Dnes hrajete mizernì, pøíteli.“

Hlas se mu chvìl: „Vznešená princezno, já a generál bychom rádi vìdìli, zda jste byla unesena a zda vás tu Raymond de Couissy drží násilím.“

Podívala se na nìj, podívala se na Starého generála. „Co ode mne chcete?“ zeptala se. „Co ode mne chcete?“

Mlèeli. „Hrajte,“ vybídla Podvraáka. „Veèeøe se bude podávat za chvilku.“

Starý generál se zafunìním vstal a beze slova odešel z místnosti. Sylva se pøedklonila a šeptala Podvraákovi: „Možná jsem tady držena násilím, ale co vy s tím mùžete udìlat, pøíteli? Ale já možná už mám plán na útìk.“

Mlèky odehráli dalších pár tahù, pak Sylva pokraèovala v šepotu: „Možná chci uprchnout zjara, protože v zimì bych v bažinách zahynula. Tou dobou už budu asi tak v šestém mìsíci tìhotenství. Chápejte, tohle jsou jen hypotetické úvahy. Jen hra. Ale pokud bych tu opravdu byla zajatcem a pokud bych chtìla uprchnout, musela bych na svou stranu získat nìkteré z Raymondových mužù. A samozøejmì - než bych uprchla, musela bych Raymonda zabít. Což se dá provést jedinì, až on bude spát. Tak, pøíteli, povídáme a povídáme a vy nedáváte pozor. Vidíte - beru si vaši dámu. A zde mùj jezdec a roch v dalších tazích zajmou vašeho vévodu. Dìkuji vám za partii, pøíštì se budete muset víc snažit.“

Záøivì se na otøeseného Podvraáka usmála a odešla ke dveøím vítat Raymondovy hosty.

Takže tohle byli Raymondovi pøátelé. Pøijíždìli na chystanou svatbu a pøiváželi dary. Sylva nìkteré od vidìní znala z Barge. Byli tu dva muži z rodin, jimž bylo postoupeno právo titulu rytíøe pro všechny mužské potomky. Pak syn bohatého kupce. Zpustlý šlechtic, o nìmž se øíkalo, že si tu a tam pøivydìlává pøepadáním gobliních obchodníkù. Prelát Dvojjediné bytosti, povolaný k provedení svatebního obøadu až z Arkastie, pøijel s tìlesnou stráží a svitou knìžíkù. Podvraák. Starý generál.

A jejich sluhové a družiny. Dalších asi tucet nevýznamných obejdù.

Raymond de Couissy jistì musel dlouhá léta krást a loupit, aby si mohl dovolit ty darmožrouty hostit.

K veèeøi se podával peèený kanec. Zaèátek žranice se odehrával beze slov, pouze za doprovodu chroupání, žvýkání a decentního mlaskání. Jeden z rytíøù, když utišil nejhorší hlad, ulehèenì vydechl a oslovil arkastského preláta: „Jaké štìstí, vznešený knìze, že jsi s sebou vzal i svého kuchaøe. Když vzpomenu na tu vojenskou kuchyni ještì pøed týdnem...“

Nebylo to vùèi Raymondovi pøíliš ohleduplné.

Prelát, tlustý, narvaný, vyholený, obleèený v hnìdé kutnì, po nìm loupl okem: „Vždycky s sebou vozím svého kuchaøe.“

Zpùsobnì ohlodával kanèí žebro, ale rozhovor už byl zapoèat.

Pak prelát upøel zarudlá oèka na Raymonda: „Pane de Couissy, všiml jsem si, že nìkteøí z vašich mužù jsou ozbrojeni samostøíly.“

Raymond pøisvìdèil: „To jsou.“

Pousmál se a hodil obranou kost svému obrovskému váleènému psovi.

„Víte vy vùbec, že na arkastském území jsou tyto zbranì zakázané?“ zeptal se ho prelát.

Raymond se opatrnì rozhlédl. Rychle zapøemýšlel o nìjaké správné odpovìdi. Pak pøikývl: „Nìco jsem o tom zákazu už slyšel. Ale tady nejsme na arkastském území.“

Prelát se dotèenì ohradil: „Tohle je pøece souèást arkastského Pohranièí!“

Rozhostilo se ticho. Pak se Zpustlý šlechtic rozvalil na židli a poznamenal: „Nerad bych vám kazil vaše výpoèty, ctihodný preláte, ale jsem pevnì pøesvìdèen, že se nacházíme na výsostném území vévodství Barro.“

„Nesmysl,“ odštìkl prelát.

„Pøete se zbyteènì, pánové,“ pokusil se je porovnat kupcùv syn. „Váš spor zaèal tím, že jste našeho hostitele upozornili na malièkost, na to, že vyzbrojil své muže zakázanými samostøíly. Víte pøece, že tyto zbranì jsou zakázané jak na území vévodství, tak Arkastie. Zákaz samostøílù je souèástí mírové dohody od Selkidy a v tuto chvíli je jedno, zda jsme na území Arkastie nebo Barro...“

„Nevedeme žádný spor,“ odsekl prelát. „Toto je jednoduše území Arkastie, nic víc.“

Raymond se opatrnì pokusil hádku usmìrnit: „Až do teï jsem byl pøesvìdèen, že tohle území nepatøí nikomu.“

„Jak - nikomu?“ vpadl do hádky jeden z rytíøù. „Každé území musí nìkomu patøit!“

„A co Likario?“ namítl Raymond.

Chvíli bylo ticho a pak Podvraák otázku zodpovìdìl: „Likario patøí goblinùm. Podlidé sice nemají žádná práva a nemùže jim patøit ani kousíèek pùdy, ale likarijští goblini jsou výjimkou. Likariu byl pøiznán statut plnoprávného mìsta.“

„No vidíte,“ zavrèel prelát. „Likario nepatøí nikomu... zatím. Ale nikdo z vás není tak tupý, aby popíral, že Likario leží na hranici mezi Barro a Arkastií. A toto místo leží severnì od Likaria - tudíž náleží Arkastii.“

Kupecký syn se nechtìl vzdát. „Je tu ještì jedno území, pánové, o kterém jsme dosud nemluvili. Území ovládané Alarichem Tourainem. Orcigard. Jsme nad bažinami. Teoreticky je možné, že se nacházíme na pùdì patøící Temnému mágovi.“

Kromì preláta pocházeli všichni hosté z vévodství Barro a s Tourainem žili v míru. Proto se až polekali, když prelát vybuchl: „Touraine? Alarich Touraine? Vy se odvažujete mluvit o tom bezbožném démonovi? Cožpak lupiè a krvavý vrah mùže mít nìjaká práva?“

Sylva pøemáhala smích. Teï se dostal Raymond do pìkné kaše. Pozval si sem pleticháøe, kteøí se navzájem urážejí a pøipomínají si prastaré spory mezi vévodstvím Barro a Arkastií. Zdá se, že staèí málo, aby se prelát prohlásil za uraženého a odejel - dva dny pøed plánovanou svatbou.

Jenže prelát udìlal nìco, co nikdo z pøítomných neèekal: usmál se. Pichlavýma oèkama se rozhlédl kolem sebe. „Já vím,“ øekl, „že vévodství Barro uznává Alaricha Touraina jakožto svrchovaného vládce Orcigardu. Ale já vám povím, co možná ještì nevíte. Severnì od Západních Zrcadlových hor, na západním bøehu Lodusu, leží zemì. která opravdu nikomu nepatøí. Prázdná, úrodná zemì, èeká na své obyvatele. Nemìla jméno, ale teï se jí øíká Gordonova zemì. Jsou do ní dva možné pøístupy. Jedna cesta vede pøes pøírodní most, zvaný Tunel, který se klene v místì, kde se Lodus prohlodal horami a který spojuje Západní a Východní Zrcadlové hory. Tuto cestu Alarich Touraine dobøe hlídá. Ale je ještì jedna možnost, jak se do Gordonovy zemì dostat: pøes prùsmyky v Západních Zrcadlových horách, ty jsou ovšem støeženy zwergy.

Náš, arkastský váleèník jménem Gordon Fee získal dùvìru zwergù a ti mu otevøeli jeden z prùsmykù. Gordon Fee odvedl do té prázdné zemì pøes ètyøi stovky kolonistù, aby tam založili osadu. Ovšem osada v Gordonovì zemi nebyla po chuti Alarichu Tourainovi. Temnému mágovi. Ptáte se: proè mu pøekážely ètyøi stovky osadníkù na území, které nepokládá za svoje? Vždy Orcigard zaèíná až na druhém bøehu Lodusu. Ale Temný mág vyslal své orèí hordy pøes Lodus. Orkové oblehli opevnìnou osadu Gordona Fee a po urputných bojích ji dobyli. Povraždili muže i ženy. Ano, povraždili i dìti, které se v osadì narodily. Malá, sotva roèní dìátka. Tohle je Temný mág. Kdysi snad býval èlovìkem, kdysi, pøed sto padesáti roky. Bezbožné obøady však znièily jeho duši.“

Prelát se pichlavým pohledem podíval po pøítomných: „A vy tohoto démona pokládáte za spojence!“

***

Pootevøela okno. Vítr vál od severovýchodu, pøinášel záchvìvy vlhkého pachu, o nìmž se Sylva domnívala, že pochází z bažin. Ale zároveò znovu pøivál slabouèký zvuk bubnù. Tam dole, hluboko pod skalními srázy, žily mokøady vlastním životem. Proè tam vlastnì dunìly bubny? Jaké dùležité zprávy pøedávaly?

Zhluboka se nadechla vlhkého vzduchu. Noc byla ještì mladá, nechtìlo se jí spát. Tam dole v sále už nemohla zùstat. Raymond, aby utišil spory, nechal pøinést láhve s koøalkou. Pivo, zdálo se, už pøedevèírem došlo. Spoleèenská veèeøe se zvrhávala v divokou pitku.

Zvenku, z chodby, zaslechla hlasy. Poslouchala. Hlasy strážných, kteøí vystøídali pùlelfovu hlídku.

A ten tøetí jí pøipadá povìdomý.

Vždy je to Skjoldùv hlas!

„Hej, kamarádi, vás dva jsem ještì nevidìl,“ hlaholí Skjold a jazyk se mu plete. „Kolíku, pìknì jsi zpupkatìl za tìch pár let!“

„Sem nemùžeš, Skjolde,“ snaží se ho usmìrnit Kolík, obtloustlý pøiplešatìlý chlapík s pøerostlým plavým knírem. „Vra se do ubikace - po pùlnoci mi konèí stojka a pak spolu zapaøíme.“

„Ach, Kolíku, nevyznám se v tìchhle mizernejch chodbách. A co to tu s tebou stojí za hošíka? Nepamatuju si, že by byl v našem komandu smrti.“

„Mladej, ale kovanej, Skjolde. Z tohohle mlíèòáka nìco bude. to ti povím -“

Vzápìtí výkøik, tupý úder, køápnutí, jako když rozbíjíš vajíèko. Dupot tìžkých bot. Vyheknutí. Bublavý zvuk, jako když ze sudu vytéká víno. Dveøe se otevírají, vchází Skjold. Širokou dolíèkovanou tváø má zrudlou, pøes rameno pøehozený øemen a na nìm zavìšený neforemný balík. Z oboustranné sekery, kterou svírá v pravaèce, odkapává krev žíhaná nìjakou svìtlounce šedivou hmotou. Sylva v hrùze ustupuje do kouta, co nejdál od nìj.

Skjold si všímá jejího pohledu a otírá zakrvácené ostøí do pøehozu na lùžku. Konejšivì natahuje levou ruku: „Odvedu tì odsud, vznešená. Zachráním tì! Pospìš!“

Sylva si tiskne dlanì na tváøe, neschopná pohybu.

„Vyvedu tì ven! Nebo nechceš jít? Snad se ti ten odpornej parchant Raymond tolik zalíbil? To bys mne zklamala.“

„Co chceš dìlat?“ vyjekne Sylva. „Odtud se nedostaneme!“

„Chochó, vznešená,“ chechtá se Skjold. „Vidím, že uvažuješ chytøe! Dùvìøuj mi! Pojï.“

Chytá Sylvu za ruku a táhne ji z pokoje.

„Poèkej ještì!“

V záchvatu duchapøítomnosti se Sylva obrací a bere ze stolu široký opasek se zavìšenou koženou brašnièkou. V ní je svinutá mapa, ètyøi roky jejího života.

A pak už jsou venku na chodbì. Oba strážci leží na barevných dlaždicích, tomu velmi mladému, rozhozenému na zádech, chybí polovina oblièeje.

Tak z tohohle mladíèka už nic nebude.

Obtloustlý Kolík, zkroucený do klubíèka, má v týle krvavou ránu a jeho tìlo se rytmicky zachvívá. Jednou, dvakrát, jeho smrtelné køeèe snad nikdy neskonèí.

Skjold dupe dolù po schodech, Sylvu vleèe za sebou. Jedno patro, pijácký zpìv z velkého sálu. Další patro - odsud vede schodištì na nádvoøí a pak tím uzouèkým tunelem na vìžový most. Ale Skjold sestupuje po jiných schodech, do pøízemí a pak ještì níž. Hloubìji už jsou jen sklepení. Prázdná sklepení zavalená sutí, páchne to v nich jako v latrínì. Snad tyhle prázdné prostory pùvodnì používali Raymondovi vojáci místo záchodù. V držácích ještì tu a tam trèí magické svítící louèe.

Skjold vleèe Sylvu dál a dál, po kotníky v kuchyòských odpadcích. Kdo by byl øekl, že jsou sklepení tak rozsáhlá? Zdá, že tyhle prostory vedou až pod samotné základy tvrze.

Skjold odhazuje shnilá døeva, nahrnutá pod polozøícenou klenbou. Objevuje se výklenek a v nìm stojí hoøící lampa. Skjold bere lampu do ruky a zdvihá ji do výše: „Tudy, vznešená!“

Mezi stíny se rozevírá uzounká chodbièka.

Vede tu snad tunel až do boku skály? Na skalním výstupku pak Skjold spustí lano a pokusí se sešplhat tìch nìkolik set stop dolù do orcigardských moèálù?

Ale ne, tunýlek smìøuje poøád dolù. V blikotavém svìtle lampy jsou vidìt slizké a napùl rozpadlé schody, zborcená klenba, jež se vzpøíèila o skálu.

„Opatrnì, vznešená!“

A pak se tunýlek rozšiøuje, nizouèký strop se zdvihá nahoru. Sylva už mùže narovnat krk a zvednout hlavu. Chodba pokraèuje dál, hloubìji do nitra skály.

Z jedné strany je rostlá skála, z druhé kamenná zeï a na ní balancuje napùl vysypaná køížová klenba. Skjold vkládá Sylvì do ruky držadlo lampy. „Posvi mi, vznešená. A malièko popojdi.“

Než Sylva pochopí, k èemu se schyluje, už se Skjold v tom stísnìném prostoru rozpøahuje sekerou. Jeden úder, druhý.

„Utíkej!“

Bìží skalním tunelem, v ruce vysoko zdviženou lampu, do zátylku jí funí Skjold. Za nimi se s ohlušujícím rachotem øítí padající kameny. Svìtlo lampy se ztrácí v kotouèích víøícího prachu.

Svìtýlka

 A pak bylo po všem. Stála vede Skjolda v úzké chodbì, prach se zaèal usazovat, ozvìna rachotících kamenù utichla.

„Chodba je zavalená,“ zachechtal se váleèník „Raymond už na nás nedosáhne.“

„Dostaneme se ven?“ hlesla.

„Myslíš, že chci v tìchhle mizernejch chodbách chcípnout, vznešená? To o mnì máš špatné mínìní!“

Blikající uhlíky nasvìcovaly chodbu raženou do skály. Cosi se zatøepetalo ve svìtle a opìt odlétlo. Sylva vykøikla.

„Neboj, to byl jen netopýr,“ uklidòoval ji Skjold. „Z chodby vedou vìtrací prùduchy do boku útesù, tudy se sem netopýøi dostávají...“

„Kam vede ta chodba?“

„Vede skrz útesy, co jsou vedle Raymondovy tvrze. Vede až ven, pod skály.“

„Ty už jsi tu byl, Skjolde? Už jsi tou chodbou procházel?“

„Ne. Prohledal jsem sklepení pod tvrzí a našel vchod. Prošel jsem chodbu až k prvnímu rozcestí a pak jsem se vrátil. Jsem tu poprvé, stejnì jako ty...“

„A jak ses dozvìdìl o tìch chodbách?“

„Z každé tvrze pøece vedou tajné chodby, ne?“ zachechtal se. Nechápala, jak mùže být tak veselý. Zabil dva muže. Uloupil svému pøíteli nevìstu. Málem ho zasypaly padající kameny. Je uvìznìný ve skalních chodbách - mluvil pøece o nìjakém rozcestí.

„Tak pùjdeme,“ zavelel.

Popošli sotva pár desítek krokù, když se chodba rozevøela. Náhle stáli v nízké kavernì nepravidelného tvaru. Ta už nebyla vytesaná dláty, vypadala spíš jako vyhlodaná obrovským èervotoèem. Sylva se rozhlédla, uvidìla temná ústí dalších tøí tunelù. Jeden z nich byl umìle zúžený kamenným zdivem, ve zteøelých zárubních na jednom pantu visely okované dveøe.

„Máš nìjakou minci?“ zeptala se Sylva. „Staèil by liard...“

„Proè?“ podivil se váleèník.

„Že bychom si hodili, kterým z tìch tunelù se dáme...“

Skjoldùv smích zaburácel pod nízkou klenbou. „Jsi stateèná! Já na tvém místì bych se strachy pos... ehm, zbláznil. Ale neboj se, nejdeme naslepo. Mám plánek podzemí.“

„Plánek?“ vyjevila se.

Skjold se pustil do rozmotávání balíku, který nesl zavìšený na øemeni pøes rameno. Ukázalo se, že je to brašna, ovinutá dámským pláštìm dobré kvality, lemovaným kožešinkou. Hodil pláš Sylvì: „Obleè si to, vznešená, chodby jsou chladné.“

Pláš nemìl rukávy, jen výøezy pro ruce, patøila k nìmu i kapuce, kterou si Sylva pøehodila pøes hlavu. V chodbách opravdu citelnì protahovalo. „Pùjèila mi ho jedna dámièka v Likariu,“ pobrukoval si Skjold, zatímco se pøehraboval v brašnì. „Neztra ho, princeznièko, budu jí ho muset vrátit.“

Pøihodil do lampy hrstièku døevìného uhlí a plamen se rozhoøel jasnìji. Pak se zadíval do jakéhosi lejstra: „Nauèil jsem se to nazpamì, ale radši se do toho budu dívat poøád.“

Dívala se mu pøes rameno. Milovala mapy, plánky a náèrtky.

Na pergamenu byla obkreslená èást nìjaké mapy. Køivolaká linka vedla z kresbièky Raymondovy tvrze (poznala se podle charakteristického vìžového mostu), pokraèovala vyèernìným skalním masivem a ústila mezi nìkolik jednoduše nakreslených stromeèkù. Na køižovatkách vycházely z únikové cesty jiné chodby a odboèky, ty však byly jenom naznaèené, nedokonèené. U vìtšiny z nich nakreslil autor magické znaky: Hada, Vlkodlaka, Pavouka, Dýku. Snažil se tak Skjolda varovat pøed prozkoumáváním vedlejších chodeb.

Kousek od stromeèkù, od východu ze skály, byl nakreslený kruh a v nìm umrlèí hlava.

Skjold, spokojený sám se sebou, pøetékal slovy. „Tady,“ ukázal na náèrtek stromù, „mám pár spolehlivých mužù... No, muži jsou z nich jenom nìkteøí. Mizerného goblina bych za muže urèitì nepovažoval... Èeká nás ještì dlouhá cesta, deset mil i víc, než projdeme skrz útesy a vyjdeme ven.“

„Vyjdeme ven - a pak?“

„Hm, pak jsou dvì možnosti. Od Raymondovy tvrze vede dolù do Orcigardu stará stezka, schody vysekané do skály. Vèera jsem byl dole, hledal jsem tam východ z tìchhle mizerných chodeb - marnì. Nejspíš je dùkladnì maskovaný a zajištìný zevnitø. Je urèitá šance, že Raymond o staré stezce neví. V tom pøípadì bychom vyšlapali nahoru, prosmykli se kolem tvrze a tradá do Likaria. Za pár dní tam mùžeme být.“

„A pokud Raymond o té staré stezce ví? Pokud ji bude hlídat?“

„Pak budeme muset jít do Likaria pøes orcigardské bažiny. Ale neboj se, vznešená, v Likariu jsem pøibral do party prùvodce - goblina, který se v bažinách dokonale vyzná... Musíme jít. Tady, tohle je ta správná cesta.“

Položila ruku na hladkou, jaksi vymletou skálu.

„Voda,“ hlesla. Pøešlápla, nesnesitelnì ji bolely kyèle, zøejmì z toho rozrušení a nervového vypìtí.

„Voda?“ podivil se Skjold.

„Ano, voda. Vìtšinu z tìch tunelù i tuhle jeskyòku do útesù vyhlodala tekoucí voda.“

„Chm,“ odfrkl, „pøesnì to øíkal ten mizerný èarodìj. Líbí se mi, že jsi taková praktická.“

„Houbelec!“ oboøila se na nìj. „Kdybych byla praktická, vzala bych s sebou pár magických pochodní. Ta tvoje pitomá lampièka bliká jak za dušièky.“

„Vidíš,“ pøiznal, „nenapadlo mì vzít pár tìch, jak øíkáš, magických pochodní. Vidìl jsem je poprvé, nevím, k èemu jsou dobré ani jak se s nimi zachází...“

Vyšli. Neodolala a udeøila na nìho: „Opustil jsi nás - tam v lese. Zavedl jsi nás do léèky a utekl jsi.“

Zdálo se, že je opravdu zaskoèený. „Já? Vìø mi, vznešená, já jsem byl ve stejné pasti jako ty. Vùbec jsem nevìdìl, co se stane.“

„Vìdìl jsi to. Fríghas, ten pùlork, ti to øekl.“

„Øekl. Ale až když už bylo pozdì. Vìø mi, vznešená, netušil jsem, co Raymond chystá. Ano, plnil jsem jeho pøíkazy, pøiznávám. To zrcadlo, které jsme našli pøi vykopávkách, jsem tam podstrèil já. Raymond mi ho poslal. Ale intrikovat proti tobì? Spolupracovat na únosu? Ne, takový hlupák nejsem. Nevìdìl jsem nic, až na poslední chvíli mne Fríghas varoval. Orkové mìli pøíkaz zabít všechny kromì nìj a tebe. Fríghas sice poøád opakoval žádné zabíjení, žádné zabíjení, ale já zdám dobøe Raymonda, toho parchanta.“

„Zavinil jsi smrt rytíøe Corwalka a lesníka! Lesník mìl ženu, nepamatuješ? Louèil se s ní, když jsme odjíždìli.“

„Já jsem zavinil jejich smrt? To orkové je zabili! A byli by zabili i mne! Utekl jsem na poslední chvíli!“

„Mohl jsi nás varovat.“

„Vzepøít se Raymondovi? Já nemìl odvahu se mu vzepøít - tehdy ještì ne. A nemohl jsem podrazit Fríghase - on je víc než mùj bratr. Nelíbilo se nám to, mnì ani Fríghasovi - a proto jsem se pro tebe vrátil.“

Mluvil pøerývanì a s naléhavostí, jako dítì pøistižené pøi nìjaké nepravosti.

Chodba strmì klesala, nízká a uzouèká, vymletá vodou a tu a tam rozšíøená dláty. Ty chodby tady používali... pterrové. Už teï o nich Sylva vìdìla mnohem víc než pøed chvílí. Pterrové, a už vypadali jakkoliv, byli na výšku rozhodnì menší než lidé.

Skjold kráèel i v tìžkých botách neslyšnì jako šelma a neustále zdvihal a spouštìl lampu, snad proto, aby povzbudil skomírající oheò. Pøíkrá chodba nìkolikrát pøešla ve schodištì s uzouèkými stupni, které nebyly tesané pro lidská chodidla. Trvalo dlouho, velice dlouho, než došli k dalšímu rozcestí.

Skjold postavil lampièku doprostøed kaverny a znovu vytáhl mapu. Studoval ji, jezdil po ní prstem a pak se tiše zasmál: „Ten mizerný èarodìj mi dal neúplnou kopii. Jenže já jsem chytøejší, než on si myslí.“

„Kdo že ti dal mapu?“

„Jeden tvùj známý. Èarodìj Rónard. Nebyl bych si pomyslel, že vy dva se znáte.“

„Rónard? Ah! Byla jsem na nìkolika jeho pøednáškách. Vyptávala jsem se ho tehdy na jeho výzkumy! Jak by si mne mohl nevšimnout? Byla jsem jediná dívka mezi tolika chlapci.“

Srdce se jí rozbušilo vzrušením. Rónard, muž, kterého tolik obdivovala.

„Co od tebe za mapu chtìl?“ zeptala se nenápadnì.

„Pøedstav si, že nic. Já... utíkal jsem do Likaria, když jsem tì tehdy nechal v lese. Mìl jsem v Likarii schùzku s Fríghasem. Asi tak za dva týdny dovezl jezdec z Barge to oznámení: Raymond de Couissy, zvlèilý žoldák, vyhnaný z vévodství Barro, unesl Sylvu la Barro a vìzní ji. V pøípadì osvobození této nejmladší vévodovy dcery bude šastný zachránce bohatì odmìnìn. Vévoda též pátrá po jistém Skjoldovi... no a byl jsem dvojnásobnì v hajzlu. Dali jsme s Fríghasem hlavy dohromady a mudrovali, jak bychom to tomu mizernému Raymondovi dali sežrat za všechny ty podrazy. Pak zaúøadovala náhoda. V Likariu se tou dobou zastavil Rónard. Zašli jsme za ním, trochu jsme vyzvídali a nakonec jsme mu to všechno vyklopili. Zaèal povídat o podzemních chodbách - nabídli jsme mu, že se s ním šábneme o odmìnu za tebe. On se pak vytasil s mapou podzemí. Mìl ji celou, ten starej lišák, ale nedal jinak, než že nám obkreslí jen èást, kterou potøebujeme. Prej - že bude rád, když se v poøádku dostaneš z Raymondova zajetí.“

„Rónard ti dal mapu zadarmo - jen kvùli mnì?“ hlesla. Cítila vzrušení, které se jí rozlévalo v hrotech prsù a kdesi hluboko v bøiše.

 „Ten na tebe trpí, vznešená, to ti povídám,“ pochechtával se Skjold. „Vyptával se, jak se máš, co dìláš, jak teï vypadáš...“

Chvíli šlapali mlèky. Chtìla se na oplátku zeptat Skjolda, jak se má Rónard, co dìlá, jak teï vypadá... Místo toho mu položila jinou otázku.

„Myslela jsem, že jsi Raymondùv pøítel, Skjolde.“

„Nenávidím ho!“ vykøikl. „Já snesu hodnì, ale on je horší než ïábel! Proklínám ho!“

Až se vydìsila, jak se Skjold rozzuøil. Tøásl se jako v horeèce, jen zvolna se uklidòoval.

„Byl jsem dobrým vojákem,“ mumlal si pro sebe. „Osvìdèil jsem se u Le Soto. Ale Raymond mì nemìl zaøazovat do svého komanda smrti.“

Pak vykøikl: „Nesnáším ty, co si o mnì myslí, že jsem hlupák. A je to Raymond - nebo Rónard.“

Zastavil se a zamával lejstrem s mapou: „Já jsem vidìl ten skuteèný plánek, Rónard ho pøed náma rozbalil, než si uvìdomil, že je to chyba. A tady, v tìch místech, je nìco. Nìco!“

Šli dál. Chodba teï byla znatelnì širší a místy vyzdìná. Sylva nechápala, proè se tu nìkdo obtìžoval s provádìním zdiva. Chvílemi se jí zdálo, že za tìmi zdmi slyší náøek zazdìných panen. Ale ne - to jen kvílel prùvan ve vìtracích šachticích.

Spìchala za Skjoldem. Minuli další dvì køižovatky, na nichž muž peèlivì studoval mapu. Dívala se mu pøes rameno a snažila se vštípit si nákres do pamìti. Nebylo to jednoduché, protože odboèek bylo hodnì. Poèítala kroky mezi uzlovými body, porovnávala vzdálenosti s plánkem. Zdálo se, že náèrt je v pøesném mìøítku.

Skjold se zachechal: „Raymond netuší, že útesy pod jeho tvrzí jsou dìravé jako èervotoèivé lavice. Jenom by mì zajímalo, kdo nakreslil ten první plánek - ten, který má Rónard. Myslím, že ho koupil od likarijských goblinù - a bùhví kde ho splašili ti. Pøipadal mi starý, prastarý.“

Èas v podzemí utíkal, aniž bylo možné ho zmìøit, snad jen bolestí v utrápených nohách. Sylva odhadovala, že urazili více než dvì tøetiny cesty, sedm nebo osm mil.

Pak se pøiblížili k místu, kde byl v plánku zakreslený kruh s lebkou.

Do rozcestí ústilo pìt tunelù. Jedním pøišli, do druhého mìli vejít. Z dalších tøí chodeb vedly dvì nalevo, na opaènou stranu, než byl nakreslený kruh s umrlèí hlavou. Zbývající, poslední chodba byla orámována jakýmsi kamenným portálem. Portál byl zdobený zašlými vlysy, které mìly snad pøedstavovat šlahouny popínavých rostlin. Stejný vzor, jaký byl v sále Raymondovy tvrze.

Zatímco ostatní vstupy do chodeb byly jen èervotoèivými dírami, tady si nìkdo dával práci s orámováním. Proè?

Skjold civìl do plánku, poèítal na prstech, nìco si pro sebe mumlal. Sylva døepla na vlhkou podlahu. Skjold se na ni ušklíbl: „Teï se podívám do nezakreslených míst. Jenom tam nakouknu, hned se zase vrátím. Ty tady na mì mùžeš poèkat, vznešená. Ale pokud si dobøe vzpomínám, tebe vždycky zajímaly tyhle staré rozvaliny.“

Zajímaly, jistìže zajímaly. Teï však Sylvì pøipadaly zajímavìjší její bolavé nohy.

„Nemusíš se mnou chodit, vznešená. Poèkej tu na mì, brzy se vrátím. Bohužel, mám jen jednu lampièku...“

Zachraptìla: „Rónard si nepøál, abychom tam chodili. Nakreslil do mapy varování. Tam v té chodbì se skrývá nìco nebezpeèného.“

„Jak chceš. Jen se podívám za roh a hned tu budu zpátky. Zùstaò tady a odpoèiò si.“

„Ahhh... jdu s tebou. Jen si musíme dát pozor, abychom nesešli z cesty. Mám u sebe kus olùvka, budu do plánku zakreslovat vedlejší cesty.“

„Haha, já vìdìl, že se vyznáš. Zdá se, že jsi rozená hledaèka pokladù, vznešená,“ zachechtal se Skjold „Tak jdeme - noc se krátí a za svítání musíme být z tunelù venku!“

Vešli do chodby, orámované nezøetelným vlysem. Po nìkolika desítkách krokù narazili na další kavernu, z té vedly celkem ètyøi chodby. Sylva provedla do Skjoldovy mapy zákres, Skjold chvilièku rozmýšlel, kterou z tìch chodeb se má pustit. Nakukoval do jedné, pak do druhé.

„Tohle bude ono, vznešená. Podívej - chodba je dláždìná!“

Mozaika èerných a bílých dlaždic, stejný abstraktní vzor jako nahoøe v Raymondovì tvrzi. Nìkdo se obtìžoval s vydláždìním podzemního tunelu. Proè?

Tento tunel nebyl vymletý vodou, ale vysekaný kameníky. Na stìnách dosud zùstávaly stopy dlát a sekáèù. V pravidelných intervalech chodbu lemovaly dvojice sloupù z jakéhosi svìtlého kamene.

Skjold se Sylvou šli dál, šlapali po dlaždicích a nevšímali si odboèek. Odboèek? Tunel, kterým celou noc šli, mìl odboèek jen pár. Jak by se také mohly vejít boèní chodby do úzkého pásu útesù, kterým únikový tunel vedl? To, že se tady najednou odboèky objevily, znamenalo, že Sylva se Skjoldem sestoupili až tam, kde byly ostrohy spojeny s mateøskou skálou.

Chodba, kterou teï šli, byla zjevnì velice dùležitá. V žádném z boèních tunelù už nebyly dlaždice položené.

Rudé uhlíky lampièky se odrážely na lesklém povrchu dlaždic. Chodba už byla tak široká, že Sylva moha jít Skjoldovi po boku.

„Pozor!“ V rudé záøi lampièky se mihl pøikrèený stín. Skjold pøirazil Sylvu ke stìnì, zaclonil lampu jejím pláštìm. „Tiše, vznešená! Nehýbej se!“

Ticho bylo tak silné, až z nìho bolely uši. Ale Skjold mìl trpìlivost. Nekoneènì dlouho stál bez pohnutí, dýchal otevøenými ústy. Pak náhle skoèil vpøed, tiše jako útoèící šelma, v jedné ruce sekeru a v druhé odstínìnou lampu.

„Klid, vznešená, je to jen socha.“

Jen socha? V Sylvì se až zastavilo srdce. Jak mohl nìkdo vytvoøit takhle odpornou sochu?

Pokroucená postava byla vyskládána z èástí lidských i zvíøecích tìl. Pitvorný oblièej nebyl lidský, ale pøecházel v dravèí zobák, zkøivený v záchvatu bolesti èi snad smíchu. Kamennou pokožku protínala srpovitá žebra i konce zlomených kostí.

Skjold šel pomalu vpøed, lampièku zdviženou. Jedna za druhou vyvstávaly z temnoty další sochy, rozevíraly vlèí mordy èi pøerostlá hmyzí kusadla. Jejich údy byly mnohokrát zlámané, zkroucené paøáty ukazovaly na kulaté støíbøité disky, veliké jako dlaò, zapuštìné do opracovaných skalních stìn.

Celá ta hrùza Skjolda neoslovila. Se zájmem si prohlížel støíbrné terèíky. „Støíbro... podle kresby jsem myslel, že to bude Záøící, zlaté, zlaté slunce. Ale v tìchhle chodbách se zøejmì skrývali uctívaèi Bledé paní...“

Sylva pochopila, proè jsou ty sochy tak divné. „Nemají lidské proporce,“ hlesla. „Nestvoøil je èlovìk, myslím. Pterrové zøejmì mìli s lidmi jen málo spoleèného.“

Tentokrát byla ostražitìjší ona. Slabì vykøikla a ukázala dál do chodby. V temnotì se objevila svìtlá skvrnka, záblesk narùžovìlého svìtla. „To je jen odlesk naší lampy,“ zabruèel Skjold. Ale pøece jen natáhl Sylvin pláštík a zakryl jím lampu. Svìtélko v chodbì svítilo dál.

Skjold napøáhl sekeru a jal se ke skvrnce obezøetnì pøibližovat. Sylva postupovala za ním, tiskla se k jeho zádùm, dokonce ho objala v pase. Vykukovala mu pøes rameno.

Na barevné dlaždice odnìkud dopadalo svìtlo. Nic víc, nic míò.

„Prasátko,“ vydechla Sylva. Opravdu se to podobalo sluneènímu prasátku, vrženému zrcadlem na zastínìnou zeï. Skjold pohyboval dlaní nad oválnou svìtelnou ploškou, snažil se zjistit, odkud paprsek pøichází.

Nìžnì rùžová ploška se zachvìla a zaèala se pomalouèku pohybovat.

„Co je to za mizerné žerty!“ zavrèel Skjold. Dupl do osvìtleného místa - a svìtylko zhaslo.

„Támhle jsou další,“ šeptla Sylva. Po podlaze, na stìnách i pøes pitvorné sochy se zvolna pohybovalo nìkolik jiných svìtélek. V jejich záøi byly vidìt i blízké detaily - spáry mezi dlaždicemi, vrypy po sekáèích, vycenìné zuby zkamenìlých šelem.

Pøišli blíž a nevìøícnì se dívali. Lampièka zaèala být zbyteèná, chodbu prosvìtlovala bledì narùžovìlá záøe. Zdálo se, že putující svìtélka nejsou svìtelnými odrazy, ale pøímo zdrojem svìtla.

Skjold se pokusil nejbližší svìtelnou skvrnku podebrat èepelí sekery - a opravdu se mu o podaøilo. Svìtýlko zùstalo viset na sekeøe jako palaèinka.

„Jsou to živí tvorové,“ vykøikl. Opatrnì to položil na zem, pøevrátil tvoreèka naznak. Døepl si ke skvrnce a Sylva si sedla k nìmu. V záøi byly vidìt vlnící se øasinky po obvodu i stíny vnitøních orgánù v plochém tìlíèku. Pak se placièka svinula do rulièky, a když se rozvinula, byla opìt bøíškem na dlaždicích. Vlnila se pryè z místa, kde jí kdosi ubližoval.

Sylva na ni položila ruku.

Zvíøátko bylo o trochu teplejší než skála kolem. Hladké, pulzující. Rosolovitá pokožka se napjala a pak tvoreèek jako by kýchnul. Tmu ozáøil záblesk jasného svìtla. Sylva odtáhla ruku, placièka se vlnila dál.

„Ne tak rychle,“ zachechtal se Skjold. Hrábl sekerou, podebral tvoreèka a nadhodil ho stejným pohybem, jakým kuchaøi obracejí na pánvi omeletu. Tvoreèek dopadl na èepel dvoubøité sekery, tentokrát pøistál na zádech. Skjold se dotkl jeho bøíška.

„Au!“ vykøikl. „Ta mrcha mì popálila!“

Mávl sekerou, placièka se rozpleskla na stìnì. Zùstala tam pøilepená, pøebìhlo pøes ni nìkolik duhových skvrnek. Pak zhasla.

„Prasátko umøelo,“ zašeptala Sylva.

„Ta mizerná mrcha mì popálila,“ opakoval Skjold. Pøitáhl si ruku ke svìtlu a prohlížel si ji. Na prstech mu vyskákaly drobné puchýøky. „Ah, nic to není, jenom jako když tì žahne kopøiva. Ale pálí to...“

Rozhlédl se: „Co je to za mizerné svítící placky? Zdá se, že si tu nìkdo zaøídil osvìtlení podle svého gusta.“

„Vypadají bezmocní, Skjolde, ale dovedou se bránit. Ten záblesk mì na okamžik oslepil - a tobì prasátko popálilo ruku. Jsou to magiètí tvorové! Kdo ví, co ještì dovedou? Mìli bychom se vrátit.“

„Vrátíme se,“ pøikývl Skjold. „Hned se vrátíme. Jen popojdu pár krokù dopøedu. V tom záblesku jsem zahlédl nìco jako velký sál.“

Sál? To nebylo to správné slovo. Po pár krocích se pøed Sylvou a Skjoldem rozklenul obrovitý skalní dóm, vyhlodaný v pradávných èasech proudící vodou. Po stìnách, klenbì i urovnané vydláždìné podlaze lezlo tolik prasátek, že lampièka už nebyla potøeba. Obrovskou prostoru zalévala rùžová záøe. Podobala se planetáriu nìjakého zbohatlého astrologa s pomalu putujícími planetami i hvìzdami. Nìkteré svítící placky dosahovaly velikosti štítu a jejich záøe nebyla narùžovìlá, ale jasnì bílá, takových však bylo jen pár.

Po obou stranách sálu se tyèily øady sloupù. Naproti jedinému vchodu, kterým Sylva a Skjold vstoupili, stál na pódiu obrovský trùn a za ním byla už jen hladká svislá stìna.

Ten, kdo by chtìl na trùn pohodlnì usednout, by musel být nejménì dvakrát takový jako mohutný Skjold. Nicménì schodištì, které k nìmu vedlo, mìlo normální lidské rozmìry. Èi spíše menší rozmìry než normální lidské.

Na každém stupni sedìla dvojice ještìrek, dráèkù èi ïasíkù s rubínovýma oèkama.

Sylva se unavenì opøela o kamennou zárubeò vstupního otvoru, nechtìlo se jí jít dál. Skjold k ní odložil nepotøebnou lampièku a èenichal v zákoutích mezi sloupy. Pøišlapoval placièky a ty pod jeho botama zhasínaly, èi se naopak rozžínaly do krátkých oslòujících zábleskù.

Magiètí tvorové. Jsou to magiètí tvorové.

Sylvì se zazdálo, že slyší jejich hlásky. Placièky jsou jednoduché, a tak jsou jednoduché i jejich myšlenky. Bolest. Strach. Panika.

„Nikdo tu není. Nikdo tu nebyl celé roky!“ zajeèel Skjold.

Nikdo? Cožpak prasátka jsou nikdo?

„Prasátka pláèou,“ vyhrkla Sylva. „Dávej pøece pozor!“

Vzápìtí si uvìdomila, jak hloupì to zní.

Strach. Panika... Vzdor! Skjold vykroèil pøímo ke schodišti, stoupajícímu k obrovskému trùnu. Zastavil na prvním stupni, prohlédl si sošky ztvárnìné nezvyklým, nepøíjemným zpùsobem.

„Žáby, mloci...“ zamruèel.

Mávl sekerou, ostøí ualo zèernalý párátek vodního draèka. Kus kovu dopadl se zacinkáním na kamenný schod. Skjold se shýbl, aby prozkoumal øez.

Dolíèkovaná tváø se mu roztáhla do širokého úsmìvu.

„Støíbro! Ty mizerné sošky jsou z èistého støíbra! Podívej se na Skjolda, vznešená! Skjold to dokázal!“

Pøes sál se Sylvì uklonil a udìlal pár neohrabaných taneèních krokù. Pak nabodl nìkolik placièek na zahrocenou hlavici dvoubøité sekery. Pozvedl sekeru nad hlavu. Jasné svìtlo, doprovázející umírání tvoreèkù, nasvítilo støíbøitý kruh vsazený do opìradla velikého køesla.

Nìkolik placièek umíralo najednou. Náraz pocitù byl tak silný, že srazil Sylvu na kolena. Cožpak to Skjold neslyší?

„Prasátka køièí! Pøestaò, Skjolde, pøestaò!“

Skjold kopl do støíbrné sošky, ta se pøevrátila a spadla ze schodu na dlaždice podlahy. „Každá z tìch potvor váží deset liber! To je sto dvacet liber støíbra! Jsem bohatší než ti mizerní goblini z Likaria! Koupím si dùm v Barge, sud koøalky a k tomu pìknou holku, aby mi v noci høála záda!“

Skjold se dal do tance. Jeho krokové variace se grotesknì odrážejí v lesklé podlaze. Tìžké boty dupají po prasátkách, ostøí sekery seká do chvìjících se tìlíèek.

„Utopím se v koøalce!“ jeèí Skjold. „Budu chlastat, až na všechno zapomenu! Zapomenu i na komando smrti! Budu zase žít jako èlovìk!“

Vzpamatuj se, Sylvo, vzpamatuj se!

Tiskne si pìsti na spánky. Tak tohle je další zbraò placatých zvíøátek: nabourávají se do myšlenek vetøelcù! Možná je to pach, který vydávají, možná nìco jiného, snad opravdu myšlenky. Ale pùsobí to jako droga - oslabilo to Sylvinu vùli, posílilo Skjoldovu rozjaøenost.

Ale proè?

A Sylva už to ví: lehká opilost, zpùsobená prasátky, má zlomit obezøetnost vetøelcù.

Nad pódiem s trùnem svítí jasný proužek. Ne. Není to proužek, ale úseè z kruhu. Obrovský záøící tvor šplhá vzhùru po svislé stìnì.

„Uteè, Skjolde, uteè!“

Sylvin jekot je tak zoufalý, že zastavil i rozjaøeného váleèníka. Zatøásl hlavou, ohlédl se pøes rameno: „Ty mizerné lívance si na nás pøišly posvítit...“

Záøící kolo má v prùmìru snad deset stop. Už témìø celé vylezlo po zdi nad trùn. Svítí, svítí, svítí.

Zastavilo se ve svém vlnìní.

Jako by se nadechlo.

Sylva popadla odloženou lampièku, vyskoèila a vybìhla ze sálu.

Skjold, kovaný v desítkách pùtek, už to ví také. Uvnitø toho záøícího kruhu je Smrt.

Pøes bílé kolo pøebíhá vlnka a pak-

Záblesk.

Jako by celá jeskynì vybuchla studeným ohnìm.

Jako pohled do slunce.

Sylva už je za rohem, pøesto ji zášleh svìtla oslnil. Svìtelná vlna jí smýkla vpøed.

A Skjold - Skjold už to nestihl.

Utíkala špalírem šklebících se soch, jež byly po pár desítkách krokù vystøídány strohými sloupy. Dobìhla do kaverny, ve které spolu se Skjoldem odboèili ze správné cesty. Zhluboka oddechovala. Co dál?

Poèká na Skjolda, rozhodla se. Poèká. Poèká...

Lampièka zaprskala, svìtlo zazáøilo silnìji a pak zmatnìlo. Zmocòovala se jí panika. Skjold má jistì zásobní lampu. A pokud ji nemá - co mu brání v tom, aby vzal do hrsti pár tìch svítících placièek?

Lampièka znovu zaprskala. Zdálo se, že teï svítí ještì matnìji. Co mám dìlat? Co mám dìlat?

„Uvažuj, Sylvo! Uvažuj!“ vyhrkla, „Za chvíli budeš potmì! Uvažuj vìdecky!“

Vìdìla, jaké je vìdecké rozhodnutí. Vrátit se zpátky, najít Skjolda, protože Skjold pro ni nasadil život a ona by mu to mìla oplatit. Pak se musí vybavit záøícími tvoreèky. Bez svìtla tady v tìch tunelech zahyne.

Uvažovala vìdecky a tøásla se strachem. Nic na svìtì by ji nedonutilo k tomu, aby se také vìdecky zachovala. Nemùže se vrátit zpátky - nìco tam èíhá!

Kde je Skjold? „Skjolde!“ køikla do tunelu. Ozvìna jí nìkolikrát vrátila výkøik.

V mihotání dohasínajících uhlíkù urèila vchod do toho správného tunelu. Tudy vede cesta ven!

Vešla dovnitø.

„Skjold nás tehdy opustil v lese,“ vyhrkla témìø plaèky. „Udìlal to, protože mìl strach! Myslela jsem, že jsem lepší! Že nikdy neopustím pøítele v nouzi. Jenže já nejsem lepší! Mam strach!“

Zvuk vlastního hlasu jí dodal odvahu.

Lampièka zhasla. Zahodila ji a rozpøáhla ruce, tunel byl tak úzký, že dlanìmi dosáhla na protilehlé stìny. Vzpomínala na Skjoldùv nákres.

„No tak, Sylvo, pøes mapy a plánky jsi pøece kadet!“ Ještì dvì køižovatky. Pokud se nesplete, pokud se neukvapí a vybere správnou trasu, bude volná.

Ztratila pojem o smìru i o èase. Každých pìt krokù se ohlížela, zda za sebou neuvidí záøi Skjoldovy lampy, zda neuslyší jeho funìní a zlostný køik. Byla by mu padla kolem krku. Jenže svìtlo se neobjevovalo. Skjold za ní nešel. Byla tu jen tma a tma a tma. Ozvìna jejích vlastních krokù, zvuk kapek stékajících z vlhkých zdí.

Její unavená paže sáhla do prázdna. Stála na køižovatce.

Nespìchala s urèováním správné chodby. Už vìdìla, že na Skjolda se spolehnout nemùže. Pøedstavovala si jej, jak supí chodbou, na øemeni za sebou táhne støíbrnou sošku. Funí, kleje, odplivuje si. Støíbrné šupinky zùstávají zachycené na nerovné podlaze.

Zároveò však vìdìla, že Skjold už... skonèil. Buï už je mrtvý, nebo právì umírá.

Byla klidná, byla rozvážná. Šla. Pak další rozcestí, to poslední. Ramenní klouby rozpažených rukou se zmìnily v kusy cizího tìla. Bolely, jistìže bolely, ale nìkoho jiného.

Náraz pøišel neèekanì. Hlavou a kolenem udeøila o pøekážku. Chodba skonèila.

Hmatala kolem sebe a nemohla najít kliku ani závoru. Opøela se o stìnu, která jí bránila v cestì, ta povolila jejímu tlaku. Byla tak dlouho ve tmì, že ji svìtlo hvìzd málem oslepilo.

Stála ve vysoké trávì, dýchala chladný noèní vzduch, který páchl tlením a bahnem. Vítr chøestil ve vìtvích vrbových keøù, šustil vysokou travou. Nalevo od ní se tyèil vysoký masiv - tam nìkde nahoøe se nacházela tvrz s vìžovým mostem.

Skalní chodby vedly dolù do orcigardských moèálù.

Z bláta do louže, napadlo ji. Utekla jsem Raymondovi, teï se utopím v bažinách. Vzpomnìla si, co Skjold øíkal. Že má poblíž pár spolehlivých chlapù.

„Jsem tady!“ vykøikla.

Vítr šustil ve vìtvích, z bažiny cosi zavøeštìlo.

Opodál se zablesklo, jako by tam nìkdo odkryl a zase zakryl lampu.

„Jsem tady! Tady! Tady!“

„Skjolde, to jsi ty? Zùstaò na místì, jdem k tobì!“

Nìkdo se prodírá køovisky. Šustot a zvuky krokù zní z nìkolika stran.

Zavrzání natahovaného samostøílu.

„To jsem já, já, já!“ vykøikla vydìšeným hláskem.

„Di do hajzlu s tou kuší, Ofirku,“ zaskøípal po stranì známý hlas. „To je sleèna Sylvia Viktorina la Barro.“

Fríghas, pùlork, zdvihl do výšky lampu a odstínil ji. „Rád vás vidím, má paní,“ usmál se. V temném oblièeji se mu zaleskly dlouhé spodní špièáky.

Stín ve tváøi

Byli ètyøi. Fríghas. Pak dva váleèníci v brigantinách, zjevnì další trosky Raymondova komanda smrti. Jeden holohlavý, narvaný, jakoby sražený, ale se svalnatýma rukama. Pøes rameno mìl na øemeni zavìšený samostøíl. Druhý byl hubený s dlouhými plavými vlasy a dívèími ústy. Ten byl vyzbrojený meèem s krátkou èepelí a dlouhým jílcem - zrovna tak to ale mohl být oštìp s krátkým ratištìm a dlouhým ostøím.

A ten ètvrtý byl... Co to vlastnì bylo za tvoreèka? Na orka to bylo pøíliš mròavé. Šedá kùže s nádechem až do zelené, propadlý hrudníèek, hùlkovité ruce i nohy. Místo bot elfské mucklutiny, vysoké do pùli stehen. Byly mu pøíliš velké, a tak je køížem krážem omotal øemeny. Bederní zástìrka z vylínalé psí kùže i vypelichaná vestièka snad pocházely z jednoho a téhož nebohého zvíøete. Na tenkém krèku sedìla lysá kebule s chocholem žíní na temeni, z bezkrevných žabích pyskù se draly špièaté zoubky. Tvoreèek už musel být dost starý, protože kùži na èele a v koutcích vodnicích oèí mìl svraštìlou do vrásek. Na každé tváøi mìl tøi rozšklebené, mírnì sešikmené jizvy, které mu tam kdosi vyøezal pøed dlouhými roky, zøejmì na ozdobu.

„Kde je Skjold?“ zachrèel onen nazelenalý skøet.

„Tam... vevnitø,“ hlesla Sylva a ukázala do temného ústí tunelu.

„Jak - vevnitø?“ vyštìkl jeden z mužù, ten narvaný.

„Zùstal tam - nevím, co je s ním.“

„Sebereme ji a mažeme pryè!“ rozkázal ten narvaný. „Nahoøe na skalách je plno svìtel - Raymond už ví co a jak a za chvíli ho máme na krku.“

„Ještì musíme zjistit, co je se Skjoldem,“ namítl Fríghas.

„Kašlu na toho blbce!“ zachraptìl narvaný. „Fríghasi - ty pøece znáš jeho kontakt v Likariu?“

„Podívejte,“ vyhrkl plavovlasý mladík. „Támhle!“

Zhruba v polovinì skalního masivu se šikmo dolù pohybovala øádka svìtel. „Raymond je nám v patách!“

„Jestli nás Raymond chytí, jsme v hajzlu!“ køikl narvaný. „Stíne! Dekujeme se! Zaveï nás do bažin!“

„Raymond nás dostane!“ kvílel plavovlasý. „Proklínám den, kdy jsem ho poznal!“

„Do prdele! Skjold je pryè a Raymonda máme v zádech! Vezmeme tu ženskou a dáme mu ji! Øekneme, že jsme netušili, co Skjold dìlá!“ drnèel narvaný.

„Neodpustí nám,“ témìø plakal plavovlasý. „Znáte Raymonda! Víte, jaký je!“

„Do hajzlu a do prdele!“ ztrácel narvaný nervy. „Jsme až po uši ve sraèkách! Zabijeme ji a práskneme do bot! Strèíme ji zpátky do díry, tøeba ji tam nenajdou.“

„Nemùžeme ji zabít,“ kvílel plavovlasý.

„Že ne? A proè ne! Je to naše jediná šance!“

„Necháme ji tady pro Raymonda a zdrhneme!“

„Jo? A ona Raymondovi vyslepièí, kdo ji to tady mìl vyzvednout. Za pár mìsícù nás Raymond vyèenichá a podøízne nám krky. Raymond je mstivej parchant, sám jsi to øíkal. Naše jediná šance je zbavit se jí, aby Raymondovi nic nevyžvanila!“

Ukòouraný blonïák se mimodìk pøipojil narvanému k boku. Fríghas mlèel. Tak, pochopila Sylva, je vymalováno. Jestli se nìco nestane, tak mì zabijou. Jsou dva proti Fríghasovi.

Ale ještì tu byl malièký skøetík. Vztekle vyrazil a postavil se proti narvanému - sahal mu sotva k ramenùm. Zaštìkal: „Zøejmì nevíš, s kým mluvíš, Ofirku! Tak já ti to pøipomenu! Já jsem Stín ve tváøi! Já nezabíjím samice a mláïata!“

Chvilièku bylo ticho. Sylva pøedpokládala, že narvaný Ofirk prostì mávne samostøílem a srazí Žabáèka pažbou - jenže Ofirk ucouvl a sklopil zbraò tak, aby ani trochu nesmìøovala ke skøetíkovi. Nucenì se zasmál: „Nezkoušej mi namluvit, že nezabíjíš samice a mláïata, Stíne. Víme svoje.“

Skøetík se vypjal na špièky: „Nepøipomínej mi to! Jen jedinkrát jsem se nechal strhnout bojovým šílenstvím. Jedinkrát, Ofirku, rozumíš? Už to nikdy neudìlám.“

Plavovlasý klesl k zemi a pøikryl si hlavu rukama: „Nemluvte o tom! Nemluvte o tom! Už jsou zase tady! Tahají mì za vlasy, píchají mì do oèí tìmi malými prstíky! Zažeòte je ode mne! Zažeòte je!“

Narvaný Ofirk poplácal plavovlasého po rameni: „No tak, Duchu, už jsou pryè. Už odlétly.“

Bylo to tak zvláštní. „Èeho se bojí?“ zeptala se Sylva Fríghase.

„Tìch mrtvých dìtí, má paní,“ odpovìdìl pùlork. Nebyla z toho moudrá. Skøetík pohlédl na Sylvu: „Chci slyšet, co je se Skjoldem!“ Oèi mìl pichlavé, zapadlé pod hlubokými nadoènicovými oblouky.

„Øeknìte mu to, má paní,“ vyzval Sylvu Fríghas. A ona to vypovìdìla: jak ji Skjold vedl podzemními tunely, jak odboèil, našel svìtélkující zvíøátka a pak i skalní sál plný støíbrných sošek. Ona utekla, protože cítila nebezpeèí, ale Skjold tam zùstal.

„Podzemní chodby Starých,“ pøikývl skøetík. „Skjold byl blázen, že pokoušel Neznámo. Ale já jsem Skjoldùv pøítel a zjistím, co se s ním stalo. Pùjdu dovnitø. Kdo jde se mnou?“

Rozhlédl se. Narvaný Ofirk zavrèel: „Nikdo na svìtì mì nedonutí, abych do té díry vlezl. Ani ty ne, Stíne.“

Plavovlasý mladík sedìl na zemi, kýval se dopøedu a dozadu. „Proklínám den, kdy jsem se nechal zverbovat Raymondem de Couissy,“ opakoval, „proklínám den, kdy...“

„Pùjdu s tebou,“ odhodlala se Sylva.

„Ty se chceš vrátit?“ podíval se na ni skøetík odspoda. Ve zjizveném oblièeji se mu zraèil údiv.

„Myslím si, že to Skjoldovi dlužím.“

Žabáèek pøikývl: „Jdeme. Fríghasi - dej mi lucernu. Zùstaneš tady a dohlédneš na ty dva, aby neutekli.“

„Až se vrátíš, Stíne - pokud se vrátíš - už tu na tebe bude èekat Raymond,“ zaprorokoval ponuøe Ofirk.

„Kašlu na Raymonda!“ vyprskl Žabáèek. „Máme ještì moøe èasu, než se sem Raymond doplazí ze skal! A i kdyby byl dost rychlý - já jsem Stín ve tváøi a Raymond je dost chytrý, aby se mi klidil z cesty.“

Sylvì se zazdálo, že o sobì má Žabáèek až pøíliš dobré mínìní. Jak by mohl takový tvoreèek vzdorovat Raymondovi a jeho oddílu dobøe vyzbrojených zabijákù? Už ale pochopila, že vzteklý skøetík byl osobností, kterou je nutné brát vážnì. „Pojï, feno,“ vzal ji za ruku a vtáhl do tunelu.

Rychle šel vpøed, v pazouøe lucernu, mìla co dìlat, aby mu staèila. Na prvním rozcestí se zastavil. „Tak kudy?“ štìkl.

Sylva se rozhlédla, spoèítala ústí tunelù a ukázala: „Tudy.“

„Jsi si jistá?“ zapochyboval.

„Jo... Ty jsi ork?“

„Já?“ nafoukl vztekle kuøecí hrudníèek. „Co si myslíš - že jsem nìjakej zaprasenej ork? Tos nikdy nevidìla goblina, feno?“

„Ne, nevidìla. Takže ty jsi goblin?“

„Jsem Stín ve tváøi, bojovník, váleèník a Tourainùv honící pes.“

„Já jsem Sylvia Viktorina la Barro,“ hlesla.

Nedbal na to, co mu øekla. Vlezl do oznaèené chodby a rázoval dál. Popobíhala za ním. Další rozcestí bylo velice blízko.

Oznaèila správný vchod, vešli a -

Goblin ze sebe strhl vestièku a zakryl lucernu. Jenže vepøedu záøilo ještì jiné svìtlo.

„Zùstaò tady, feno,“ zasykl goblin. V podøepu, pøedklonìný, v jedné pìsti zastínìnou lucernu a v druhé kamennou sekeru, se plížil ke svìtlu. Nedbala jeho pøíkazu, kradla se za ním.

Záøící, pohybující se hromádka.

Slabouèké zaúpìní.

„To je Skjold!“ vykøikl goblin.

Svítící placièky se pohybovaly na Skjoldovì tìle jako èervi na mršinì. Sylvì se zazdálo, že slyší jejich volání: Jídlo! Jídlo!

Goblin horeènì loupal svìtýlka ze Skjoldova tìla, vrstvu po vrstvì. Odhazoval je, dupal po nich, svìtýlka hasla. Desítky a desítky plochých tvoreèkù, pro které Skjold pøedstavoval obrovskou zásobárnu potravy. Zdroj živin mnohem vydatnìjší než jsou øasy a plísnì uchycené mezi spárami.

Sylva brala tvoreèky do rukou, odhazovala je, oni se vlnivým pohybem snažili vrátit. Jedna placièka zùstala Sylvì na pøedloktí. Dívka vykøikla, pálilo to. Párkrát udeøila pøedloktím o stìnu, po svítícím povrchu pøebìhly duhové skvrnky. Goblin vzal okraj placièky do uzlíkovitých prstù a strhl ji ze Sylviny kùže. Na pokožce zùstal krvavì teèkovaný pruh.

Ale na Skjolda mìly placièky mnohem více èasu. Jejich trávicí šávy už se dávno propracovaly koženými kalhotami i brigantinou, z níž zbyly jen øídce pospojované plátky železa. Brigantina je však pøece jen zpomalila, snad proto Skjold stále ještì žil, i když byly jeho paže a nohy obrány témìø až na kosti.

Spodní èelist je obnažená, do hradby zubù ztìžka naráží nateklý, popálený jazyk. Jedno oko už vypila jakási mròavá bestie, ale druhé dosud zùstalo v dùlku. Goblin si ono zbývající oko prohlédl v záøi lucerny - bìlmo bylo zšedlé a témìø splynulo s panenkou.

„Oslepily ho,“ zasípìl goblin. „Ty placaté mrchy ho oslepily. To je nejspíš jejich taktika - oslepená koøist se už z podzemí nedostane... Sbohem Skjolde, kamaráde.“

Goblin švihl kamennou sekerou. Temeno Skjoldovy lebky se rozstøíklo do všech stran.

Pak se napøímil: „Musíme se rychle vrátit.“

V rozèvachtaném rosolu, který tu zbyl po rozdupaných placièkách, pøebíhaly duhové vlnky. Když vylezli ze skalní chodby, rozednívalo se. „Skjold je mrtvý,“ oznámil jim goblin. Neposlouchali. S hlavami zvracenými pozornì naslouchali dunìní, které se neslo od skalního masivu.

„Co øíkají bubny?“ zeptal se plavovlasý mladík Fríghase. Teï, v pøibývajícím denním svìtle, si Sylva všimla, že není ani plavovlasý, ani mladík. Vyhublý, bìlovlasý, pøedèasnì zestárlý muž, k nìmuž se pøezdívka „Duch“ výbornì hodila.

Dále si uvìdomila, že všichni ètyøi bojovníci mají holé èásti tìla potøené jakousi tmavou pastou. Velice brzy pochopila, že je to opatøení proti komárùm.

„Vím já, co øíkají bubny?“ pokrèil rameny Fríghas. „Nejsem ork, abych rozumìl bubnùm.“

„To je Raymondùv buben,“ vysvìtlil narvaný Ofirk. „Zdá se, že opakuje tu zprávu, kterou jsme slyšeli v noci.“

„Raymond kašle na nìjaké opakování zpráv,“ ohradil se Duch. „Vzkazuje orkùm, aby nás chytli.“

„Je to signál pro zadržení uprchlíkù,“ øekl goblin, podobný jako ten, co jsme slyšeli v noci.“

„Co to znamená?“

„Orkové pronásledují uprchlíka. Nìkoho jiného než jsme my.“

„To se nás pøece netýká.“

„Jak to: netýká?“ vyprskl Ofirk. „Orkové pøehradí celý kraj. Chytnou i nás.“

Goblin po nìm štìkl: „Zmlkni už! Øekl jsem ti pøece, že jsem Stín ve tváøi! Orkové se neodváží postavit se mi do cesty! Jdeme! Najdeme nìjaký orèí hoogan. Zjistíme, co se dìje, vezmeme si od nich jídlo, fena si odpoèine.“

„Nespala jsem celou noc,“ pøiznala se Sylva.

„Prospíš se v hrobì, dìvenko,“ zahuèel Duch.

„Za jak dlouho myslíš, že budeme v Likariu?“ zeptal se Fríghas goblina.

„Dva dny!“ vyštìkl Žabáèek.

„Ale to je nesmysl,“ ohradil se pùlork.

„Nesmysl? Znám kraj jako svoje boty! Znám zkratky!“

Sylvì, která mìla tuto èást mapy v malíku, bylo jasné, že za dva dny nemají šanci do Likaria dojít. Vždy je to témìø sto mil bažinami a lesy! Neodvážila se však nic øíct.

Muži sebrali ze zemì tlumoky a hodili si je na záda. Goblinùv vak byl trochu zvláštní - nemìl popruhy na ramena, ale èelní pásku.

Bažiny. Míle a míle èerného páchnoucího bahna. Mraèna komárù. Tak si Orcigard vždycky pøedstavovala a teï zjistila, že moèály mají mnoho rùzných tváøí.

Tak pøedevším: komárù tu byla opravdu spousta. Ale její prùvodci vìdìli, jak na nì. Ještì než vyrazili na cestu, vytáhl Fríghas z vaku krabièku s mastnou páchnoucí pastou a dohlédl, aby si jí Sylva dùkladnì potøela všechny holé èásti tìla - oblièej, paže, zátylek. Neodmlouvala. Ze zpráv dobrodruhù vìdìla, že komáøi jsou tím nejhorším nepøítelem, jakého lze v Orcigardu potkat.

Orkové, draví ještìøi, medvìdi i bestie vytvoøené Alarichem Tourainem - s tìmi lze bojovat, vyjednávat, skrýt se pøed nimi èi uprchnout. Ale komáøi chtìjí jen krev, krev, krev. Èetla pøíbìhy o laních, které se zabìhly do moèálù a ze kterých zbyly jen vysušené, vysáté mrtvoly. Vìdìla však i to, že tvorové, trvale žijící v Orcigardu, na komáry nìjakým zpùsobem vyzráli. Teï vidìla jak. Mastná páchnoucí pasta jednak komáry odpuzovala a jednak bránila jejich sosákùm proniknout až pod kùži. Jestliže si pøedstavovala Orcigard jako akry páchnoucího bahna, z nìhož trèí pahýly stromù, pak se mýlila. Zemì byla pokrytá porostem. Rostly tu olšové háje i vrbové houštiny, tráva ostøice, rákosí, vysoké pøeslièky. A všude byla voda. Zurèela ve stružkách, zahnívala v tùních zarostlých žabincem, prýštila poutníkùm pod nohama.

Nicménì se nemusela brodit vodou po pás. Její prùvodci ji vedli víceménì po suchu, po stezkách vyšlapaných zvìøí, pøes ostrohy a boule suché zemì, na nichž zùstával pùvodní bukový a smrkový les. Pøes bobøí hráze i visuté mosty pochybné kvality, které nad vodou pøed mnoha desetiletími vystavìli orkové.

Orcigard. Žloutnoucí tráva, hnìdošedé olše, zelené vrbové lístky. Sylva stateènì šlapala, aby staèila svým prùvodcùm, rozhlížela se, aby zahlédla co nejvíc z krajiny, kterou si tolik pøála poznat. Ale nevidìla nic, jen palisády olšových kmenù a záclony z listí, trávy a rákosí. Kolem uší jí bzuèeli komáøi, ve slatinách køièeli vodní ptáci, vzduch tlumenì vibroval vzdálenými bubny.

Hlava se jí toèila únavou, vzrušením, hladem a nevyspáním.

Ráno se zmìnilo v dopoledne, když Fríghas ukázal: „Kouø.“

Sylva nevidìla nic, jen tetelení vzduchu nad mokøinami, stejné jako všude kolem.

„Zjistíme, co tam je,“ pøikývl goblin.

Orèí osada, hoogan, byla nìjakých tøi sta krokù odsud. Sylva doposud znala ten název jen z psané formy a dohadovala se, jak se vyslovuje. Snad hógan. Nebo hougen. Ale pravda byla jednoduchá: Fríghas i goblin øíkali hoogan a pøitom, bez pøídechu, vyslovovali obì „o“.

Nebylo to nic jiného než obrovská kupa uschlé trávy, pøed níž se rojily pokøivené nazelenalé bytùstky. Rejdily sem a tam, vydìšené pohromou, která se na nì chystala. Bylo jich asi tøicet.

Sylva jen lapala po dechu. Jak je tohle možné? Jak mohou takoví tvorové vùbec existovat? Ještì pøed mìsícem si nedokázala orka vùbec pøedstavit, aèkoliv èetla rùzné jejich popisy a prohlédla si vyobrazení. Ale ve skuteènosti nevìøila, že orkové existují. Mimodìk je považovala za vybájené tvory, nìco jako jsou draci, víly, bludièky. Samotná existence orkù, pokøivených, šedozelených bytùstek s køivými konèetinami, velikými hlavami s okrouhlýma oèima a zuby deroucími se z pyskù, urážela její estetické cítìní. Pøed pár týdny poznala Bras-yr-góa a jeho bojovníky. Ti ještì jakž takž odpovídali jejím pøedstavám: hrdé stvùry, služebníci Zla. Ale pøíšerky, které se hemžily pøed rákosovým domem, zakrslé, hbité a nepohledné, byly spíše než co jiného... dojemné.

Jakýsi starý samec se svìtle šedivou kùží a šedými vlasy splihle rozhozenými na kostnatá ramínka, pøiodìný pouze do bederní roušky, stál na køivých nohách pøed goblinem, rozhazoval ploutvovitýma prackama a cosi vykøikoval øeèí, která byla plná ó, á, ú. Tøi nebo ètyøi samice v sukních ze suchých travin, s plochými prsy visícími na bøicha, se vrhly na udupanou zem pøed hooganem a daly se do hlasitého kvílení. Drobná mláïata stála kolem, pøešlapovala z tlapky na tlapku, uzlíkovitými prstíky se šourala v zubech nebo v rozpláclých nosících.

Pak vykøikl goblin tou øeèí plnou hrdelních samohlásek a pak zase starý ork.

Fríghas, stojící vedle Sylvy, poslouchal jejich køik a mimodìk vyhrkl: „Ah, to je zlé.“

„Co je zlé?“ zeptala se ho.

„Bras-yr-gó je za øekou.“

„To øekl ten starý? Proto oba tolik køièí?'

„Ne, proto ne. Starý prosí Stína, aby odešel.“

„Proè?“

„Ork øíká, že Stín ve tváøi je prokletý. Pøináší smrt všem, s nimiž se setká. Ty samice kvílí proto, že už je pozdì - Stín ve tváøi je navštívil a celý hoogan je odsouzený k smrti.“

„A co øekl goblin?“

„Ptal se, co vzkazovaly bubny - a starý øekl právì to o Kostìném knoflíkovi. Bras-yr-gó je poblíž a loví Pekelného konì. Zøejmì už zaslechl Raymondùv vzkaz - odøízne nám cestu.“

Goblin se rozjeèel až k nepøíèetnosti.

„Stín øíká, že plije na Kostìného knoflíka. Že si z jeho lebky udìlá pohár na pití. Ach - nemusel by tolik provokovat.“

Goblin se zklidnil a jeho dialog se starým orkem nabyl na plynulosti.

„Je to rybáøský kmen,“ pøekládal Fríghas. „V hooganu se nacházejí jen samice, starci a mláïata. Samci jsou na lovu a vrátí se bìhem nìkolika dní. Hoogan je vystavìný na bøehu øíèky - odsud ji nevidíme, ale je od nás vzdálená sotva tøicet krokù, tam, za tìmi vrbièkami. Stín se starého ptá, zda mají orkové vor nebo prám - kdybychom se vydali po øece, snad bychom unikli Raymondovi. Jenže øíèka teèe špatným smìrem. Po jednom a pùl dni se prý vlévá do Øeky elfù, což je zøejmì místní název pro Vickeu. Tam my nechceme, my se musíme dostat do Likaria. Smìrem po proudu také loví Bras-yr-gó.“

Goblin domluvil a otoèil se po svých prùvodcích. „Odpoèineme si uvnitø hooganu - jenom pøes poledne. Orkové nám dají najíst. Pak pùjdeme dál, proti proudu té øíèky.“ To, co zvenèí vypadalo jako kupa sena, bylo uvnitø jednoduchou ale velmi dùmyslnou stavbou. Ètyøi sloupy, vysoké asi šest stop, sestavené do ètverce, a na nich umístìná ètyøi vodorovná bøevna. To byl rám, který držel celou stavbu pohromadì. Kolem dokola pak orkové zapíchali do zemì dlouhé vrbové pruty a obloukem je ohýbali až k vodorovným bøevnùm, k nimž je pøivázali houžvemi. Z ohnutých prutù vznikla kostra stavby, kterou orkové pokladli došky z rákosí. Hoogan mìl zhruba kruhový pùdorys o prùmìru necelých patnácti krokù. Vnitøní èást mezi sloupy sloužila jako spoleèenská místnost, v jejím støedu hoøel oheò, kouø stoupal vzhùru a odcházel dírou, která tam pro tento úèel zùstala. Pod kostrou z ohnutých prutù pak byla lehátka na spaní.

Goblin, Fríghas, Ofirk a Duch vtrhli dovnitø, na jedno z lehátek uložili Sylvu, na jiná si lehli sami. Fríghas se dobrovolnì nabídl, že bude držet hlídku a že ostatní po poledni vzbudí. Zvenku znìl køik mláïat a kvílení samic, vnitøek byl prázdný. Žádný z orkù nechtìl sdílet prostor s nezvanými hosty.

Sylva zavøela oèi a... vzápìtí jí nìkdo jemnì ale vytrvale tøásl ramenem. „Vzbuïte se, má paní, vzbuïte se. Vstávejte, musíme jít.“

Zamžourala do šera, nad ní se sklánìla hrudkovitá Fríghasova tváø.

„Mám pro vás návrh,“ zašeptal jí Fríghas. „Nemusíte jít s námi. Rozhrnu vám támhle stìnu, uteèete. Za chvíli je tady Raymond, už jsme zaslechli štìkání psù. Vrátíte se k Raymondovi.“

„Ne!“ vykøikla. „Už se nikdy k Raymondovi nevrátím! To se radìji utopím v bažinì!“ Díval se na ni ještì chvíli a pak pøikývl. „Musíme jít. Napijte se, má paní, tady, to je dobrá voda. Nepijte vodu z moèálu - orkové ji pijí, ale jim neuškodí. A tady je jídlo.“

Jídlo byla jakási mastná hmota, páchnoucí rybinou. Jak Fríghas vysvìtlil, byla to orèí zásobárna živin - rybí maso vysušené na slunci a zahuštìné bobøím tukem.

Vyšli ven.

Ranní polojasné poèasí se zmìnilo. Obloha se potáhla šedými mraèny, z nichž zaèalo mžít.

Celý orèí kmen byl shromáždìný venku. Všechny ty ještì nedávno tak hluèné kreaturky teï mlèely, dívaly se na vetøelce velikýma okrouhlýma oèima. Sylva si všimla, že staøí samci se svlékli do naha, ovìsili se amulety z lasturek a zvíøecích zubù, na svrasklou kùži si modrou hlinkou nakreslili ozdobné ornamenty.

„Co se jim stalo?“ kývla k nim Sylva.

„Pøipravili se na umírání. Setkali se se Stínem ve tváøi a Smrt obchází kolem.“

„My jsme se také setkali se Stínem ve tváøi,“ ohradila se Sylva dotèenì.

„Ano, ale my jsme silní... Ti slabší z nás stejnì už brzo zemøou,“ pøikývl Fríghas.

Dopálilo ji to: „Mìl bys trochu bojovat, vojáku,“ oboøila se na nìj. „S nepøáteli i sám se sebou.“

Jenom se pousmál: „Udìlal jsem, co jsem musel.“

Goblin, narvaný Ofirk i bìlovlasý Duch stáli na bøehu øíèky. Goblin moèil do vody a zadumanì se díval na pramínek, rozstøikující se o hladinu. Na vlnkách se pohupoval prám ze smrkových klád - materiál na nìj museli orkové potáhnout bùhvíodkud, protože všude kolem rostly jen olše a vrby. Øíèka samotná se ztrácela pod bohatými vìtvemi vrbièek, které rostly po obou bøezích i na ostrùvcích v proudu. Vlastnì se nedalo dost dobøe urèit, kde leží protilehlý bøeh. Bystøe tekoucí voda cloumala s pøevislými vìtvemi, ohýbala rákosí.

„Padáme,“ mávl rukou Ofirk. „Psi štìkají sakra blízko.“

Goblin si pøehnul zpátky bederní roušku a srovnal si na èele øemen tlumoku. „Tudy,“ ukázal. „Pùjdeme poøád tímhle smìrem a nemùžeme udìlat chybu. Do dvou dnù jsme v Likariu.“

Ponoøili se do vrbièek, smìrem proti proudu øíèky.

Nejprve šli po suchu. Klièkovali po ostrozích suché pùdy, pøeskakovali z drnu na drn. Vyšli z vrbových houštin a zanoøili se do pralesa z vysokých pøeslièek. Tady byla opravdu èerná pùda, z níž vyrùstaly stvoly silné jako palec. Houpala se jim pod nohama a prýštily z ní pramínky vody. Nevidìli nic, jen pøeslièky, které je pøevyšovaly o více než dvì stopy. Mrholení se zaèalo mìnit v drobný déš.

„Hej, Stíne,“ ozval se Ofirk. „Mìli bychom se držet øeky. A øeka je tam, kde jsou ty vrbièky, ne?“

„Tohle je zkratka,“ zafunìl goblin dotèenì. „Nevìøíš snad v mùj orientaèní smysl?“

„Tady nejde o to vìøit nebo nevìøit - øíkali jsme si pøece, že pùjdeme kolem øeky!“

„Ne, jdeme takhle. A jestli se ti to nelíbí, jdi si sám!“ odsekl goblin. „Ostatnì támhle - to jsou vrbièky, nevidíš? Øeka teèe klikatì a my jsme šli pøímo.“

Krajina se pøed nimi rozevøela do roviny, ve vzdálenosti asi pùl míle od nich se temnìl vrbový porost. Prostor mezi poutníky a vrbièkami byl porostlý rákosím.“

„Ty chceš jít tudy?“ ohradil se Ofirk. „Vodou? Chceš nás utopit? Sežerou nás pijavice!“

Goblin jen mávl prackou a vešel do rákosí. Nedalo se nic dìlat, museli za ním. Nejprve to byla jen podmáèená, pohupující se pùda. Pak jim zaèala voda sahat po kotníky. Pak výš.

Brodili jsme se po kolena ve vodì, místy i po pás. Sylva už vìdìla, jak se nìco takového pøihodí. Výprava prostì jde zdánlivì suchým terénem a najednou je voda všude kolem.

Suknì, promáèená ke kolenùm, zplihla a ztìžkla. Boty provlhly, ale zatím do nich ještì neteklo horem. Pøed nimi s dotèeným køikem vylétali z rákosí vodní ptáci.

„Kouø,“ upozornil Fríghas. Po jejich levé stranì, ve vzdálenosti asi tøí mil, vystupoval nad vrcholky olší hustý chuchvalec kouøe.

„Kouøovej signál,“ zaskøehotal goblin.

„Myslíš, že ho vysílá Raymond?“ zeptal se vydìšenì Duch.

„Ne. Raymonda jsme nechali daleko za sebou. Tohle je nìjakej Raymondùv spojenec. Nejspíš orèí lovecká výprava. Ale z tìch nemusíme mít strach, orkové se mi zdaleka vyhnou.“

Nicménì trochu zahnul, aby mìli sloup kouøe za zády. Šlapali dál. Probrodili se až k pásu vrbových houštin. Bohužel se ukázalo, že tam není suchý bøeh, ale soustava zatravnìných boulí, vystupujících nad hladinu rychle tekoucí vody. Tady už to bylo mnohem horší. Pøeskakovali z pahorku na pahorek, jen goblin, jemuž bylo mokro lhostejné, chodil vodou. Místy se brodil až po pás. Ovšem postupnì se to stalo každému. Chybný krok, špatný doskok - a èlovìk náhle zjistil, že má vodu všude kolem sebe. Prvního to potkalo Fríghase. Po došlápnutí na zdánlivì suchou trávu se propadl do tùnì až po prsa. Duchovi se vzápìtí stalo nìco podobného.

Zdola, z vody, vzhlédl pùlork k Sylvì. „Je zbyteèné, abyste se namáèela, má paní.“ Obratným hmatem ji popadl a chytil do náruèí. Nevìdìla, co má dìlat. Fríghas se brodil vodou, držel ji v náruèí a ona mohla jen vdechovat jeho zkažený dech. Napìtí kolem trochu povolilo, všichni se uculovali.

„No, je to docela zábavné,“ zachrul po chvíli pùlork, „ale celý den bych to dìlat nechtìl.“

Byla ráda, když ji po asi míli postavil na zem.

Mžení se zmìnilo v hustý, vytrvalý déš. Krajinu pokryl pøíkrov šera, zdálo se, že se už stmívá. A pøece jistì nebylo víc než polovina odpoledne.

Pak dosáhli ostrohu suché zemì. Jedna za druhou se zdvíhaly nad hladinu pásy suché zemì porostlé olšemi. Šli po nich a nevšímali si deštì. Déš mìl tu výhodu, že zahnal komáry.

Pak se zase ozval neodbytný Ofirk: „Deme blbì!“ vyhrkl.

„Jasnì, že nejdeme správným smìrem,“ ohradil se goblin. „Trochu jsme odboèili, když jste se tak báli vody. Chtìli jste jít po suchu, ne? Teï to støihneme tady pøes tu pláò. Najdeme nìjaký další hoogan, najíme se a pøenocujeme... Raymond už je patnáct mil za náma. Ani ti jeho psi ve vodì nenajdou stopu.“

„Psi ne, ale Fergus Xí-írg ano,“ zaprorokoval ponuøe Ofirk. „Ten zkurvenej pùlelf najde stopu i na holý skále.“

Pláò, pøes kterou se goblin pustil, byla porostlá pøeslièkami vysokými až nad hlavu. Šlapali v nich asi míli a pak vešli do vrbových houštin.

„Cítím kouø,“ zaèenichal Fríghas.

„Co jsem øíkal,“ spokojenì zkøivil pysky goblin. „Další hoogan je nablízku. Pøenocujeme v nìm.“

Sylva si pøedstavila pøívìtivý, zasmrádlý vnitøek rákosinového domu a pochopila, že si nepøeje nic jiného, než se natáhnout na lùžko z vrbových vìtví a pøikrýt se pokrývkou sešitou z bobøích kùží. Pak vešli na mýtinu a tam stál hoogan... nebo spíš jeho kostra. Ohoøelá kostra té samé stavby, z níž o polednách vyrazili.

Všude kolem se válely zakrvácené orèí mrtvoly. Starci, samice, mláïata, rozsekaní meèi, prostøílení šípy i šipkami ze samostøílù.

„Do prdele,“ ujelo Ofirkovi. „Tady už jsme dneska byli! Jak jsi nás to vodil. Stíne!“

„A Raymond už tu taky byl,“ konstatoval suše Duch.

Raymond? Raymond šel po jejich stopách, nechal povraždit orky a spálit hoogan.

„Proè to Raymond udìlal?“ ujelo Sylvì. Jako kdyby z rozmaru rozkopal mraveništì...

Goblin se zbìsile rozhlížel po rozmáèených mrtvolkách, z nichž déš smýval krev: „Raymond tu byl, ale už tu není! Ten blbec je teï nìkde zapíchlej v bažinách!“

Divoce se rozchechtal: „Vyzráli jsme na nìj! Hledá nás bùhví kde a my se teï vrátíme na starou cestu ve skalách! Vylezeme nahoru a projdem kolem Raymondovy tvrze! Odsud je to do Likaria sotva dva dny - a po suchu!“

„Jak chceš najít starou cestu, blbèe?“ rozeøval se Ofirk. „Nenajdeš ani vlastní hovno! Já už toho mám po krk!“

„Proè to Raymond udìlal?“ opakovala bez dechu Sylva

Rozbité hlavy, pozutínané údy, rozpáraná bøicha...

„Jsou to jenom orkové, feno!“ zajeèel na ni Stín ve tváøi.

„Jak chceš najít starou cestu?“ øval Ofirk. „Jak chceš najít skály? Vidíš je nìkde?“ Rozmáchl se rukama a ukazoval tam, tam, tam... ještì za poledne se nad vegetací tyèila skaliska, ale teï byla všude vidìt jen neprostupná clona deštì.

„Stín má pravdu!“ zajeèel Fríghas. „Proklouzneme Raymondovi za zády! Tímhle smìrem - najdeme skály a pak i starou cestu!“ Ve skuteènosti to byla jediná možnost. Všichni už pochopili, že jít napøíè Orcigardem znamená bloudit v kruhu.

V zástupu, s Ofirkem v èele, vyrazili tam, kde tušili skalní stìnu.

„Natáhni kuši, Ofirku,“ houkl zezadu Duch. „Raymond tu mohl nìjaký chlapy nechat!“

„To mohl!“ ozval se zepøedu cizí hlas. Sylva zahlédla jen siluetu v plášti, které nad pravým ramenem trèely døíky šípù. Neznámý udìlal rychlý pohyb v úrovni pasu a pak sebou smýkl do houštin na stranì.

Šumìním deštì proniklo všvšvšvš letícího pøedmìtu, pak Ofirk zajeèel: „Ten parchant mì dostal.“

„Jsou tadyyy!“ køièel z vrbièek Raymondùv bojovník. „Sem ke mnì, chlapi!“

Ofirk stál, ruku si držel na boku, pak se pod ním podlomily nohy. Duch byl skokem u nìj.

„To byl Xí-írg, ten zkurvenej pùlelf!“ chroptìl Ofirk. „Ten, co má jméno, jako když chèiješ proti vìtru!“

„Ofirk má díru v bøiše,“ oznamoval Duch. „Xí-írg po nìm hodil nùž!“

Na protìjší stranì palouku zahlédla Sylva nìjaké hemžení. Raymondovi bojovníci se tam houfovali do útoku.

Goblin se zatoèil na patì, nad hlavou zamával kamennou sekerou: „Jsem Stín ve tváøi, požíraè srdcí! Tady stojím! Vylezte ven, vy psi!“

„Rychle, má paní,“ chytil Fríghas Sylvu za loket. Pobídl ji tìch pár krokù k ležícímu Ofirkovi. Naøvanec si tiskl obì ruce na levou stranu bøicha, mezi prsty mu prosakovala krev. Mžiknutím si Sylva všimla zbranì, která prosekla Ofirkovu brigantinu: vrhací nùž, jak se zdálo, nemìl støenku, ale dvì jednoduché, oboustrannì nabroušené èepele. „Pomozte mi, má paní,“ pobízel Fríghas Sylvu. Nadzdvihl sprostì klejícího Ofirka a snažil se mu pøetáhnout pøes hlavu øemen samostøílu. Pomohla mu. Náhle držela samostøíl v rukách. Fríghas ještì odepnul Ofirkovi od pasu pouzdro se šipkami.

Na pasece pøed spáleným hooganem tanèil goblin a k nìmu se ze dvou stran obezøetnì blížili dva Raymondovi vojáci, jeden vyzbrojený meèem a druhý krátkým kopím.

„Pøišli jste si poslechnout mou píseò, psi?“ jeèel skøetík. „Jsem Stín ve tváøi. Stín, Stín!“

Fríghas se opøel Sylvì o rameno a svrchu ji zatlaèil do pokleku: „Toto, má paní, je samostøíl. Tady tohle je napínací páka,“ oddìlil od tìla kuše zvláštnì tvarovaný kus železa. „Zde ji zasunete do tohoto výøezu, tlaèíte proti tìtivì.“

„Di tomu skrèkovi pomoci, Duchu,“ chroptìl jim za zády Ofirk, „než ho utluèou.“

Zasunula páku do výøezu, opøela pažbu o zem a zapøela ji patou. Stlaèovala páku tak, jak Fríghas øíkal. Tìtiva se napnula a sklouzla do jazýèku spouštìcího zaøízení.

Duch je témìø pøeskoèil. Vytrhl Ofirkovi z bøicha vrhací nùž. „Ve jménu Bledé paní!“ zavøeštìl a hodil zbraò po žoldákovi s kopím. Kopiník uskoèil, nùž neškodnì prosvištìl kolem nìj a zalétl do køovin.

„Vedle, Duchu, vedle!“ zachechtal se kopiník. Pak si všiml Sylvy s kuší, Fríghas právì zasadil do žlábku šipku.

„Zapøete pažbu do ramene, má paní, tak, takhle je to správné. Tady je spušadlo, dívejte se podél šipky. Až hrot zakryje cíl, zadržíte dech. Pak teprve stisknete.“

„Co mám dìlat?“ vykøikla Sylva. „Co mám - dìlat?“

„Musíte si vybrat, má paní. Buï odstøelíte goblina nebo Terence - to je ten s kopím.“

„Vznešená paní - nedìlejte to!“ zajeèel kopiník. „Pro všechno na svìtì - já nejsem váš nepøítel!“

Zadržela dech a poèkala, až výøez v míøidlech pøekryje kopiníkovu hruï. Vzpomnìla si na tu dívku s poškrábaným oblièejem.

Stiskla spouš.

Kopiník se chytil za prsa, z nichž mu náhle trèel opeøený døík. Goblin se ohlédl a zachechtal se: „Tak se to dìlá v Likariu!“

Pøemetem se pøekotil pøes rameno, mávl kamennou sekerou a roztøíštil žoldákovi s meèem koleno. Po zemi sebou smýkl na druhou stranu a vztyèil se za protivníkovými zády. Mávl pružnou násadou, kamenná hlavice roztøíštila mužùv zátylek.

„Jsem Stín ve tváøi!“ jásal skøetík.

„Padáme k prámu!“ zajeèel na ostatní. „Upláchneme Raymondovi po proudu!“

Terenc, muž, který útoèil na goblina kopím, tam stále stál a držel døík šipky, co mu trèela z prsou. Fríghas mu jen tak mimochodem vrazil meè do zad: „Pozdravuj v pekle, Terenci!“

Pak se otoèil po Sylvì: „Vezmìte samostøíl a šipky, má paní! Držte je pevnì! Utíkejte k prámu!“

Rozbìhla se k øece, šlápla na mrtvolku orèího mládìte, nohy jí podklouzly. Padla oblièejem pøímo na bezhlavý trup orèí samice s otevøeným hrudním košem. Na okamžik mìla pocit, že šílí, pak ji Fríghas chytil za ruku: „Pospìšte, má paní!“

Táhl ji k øíèce, za nimi Duch vlekl Ofirka. který si tiskl pìst pod brigantinu a snažil se zastavit krvácení. Na bøehu už goblin malým nožíkem odøezával prám. Naskákali na svázané klády a pøes nohy se jim pøelila vlna - prám nebyl stavìný na takovou zátìž. Goblin podal jedno bidlo Duchovi, sám si vzal druhé. Odstrèili prám, ten se ztìžka rozjel, pak si ho vzal proud.

Z vrbièek vyletìl šíp, prosvištìl goblinovi kolem ucha a zmizel na druhé stranì v porostu.

„Tys byl vždycky støelec na hovno, Xí-írgu!“ zaøièel výsmìšnì Ofirk. „Slyšíš, ty elfskej bastarde? Máš jméno, jako když chèije proti vìtru!“

Pøes horní plochu prámu se pøelévaly vlny, ale teï už bylo plavidlo v proudu a plulo rychle.

„Pozdravuj Raymonda, Xí-írgu!“ jeèel Ofirk. „Vyøiï mu, že jsi mizernej støelec! Netrefíš ani... ani prdel!“

Z vrbièek vylétl další šíp, zdálo se, že letí nekoneènì pomalu. Dotkl se vodní hladiny, odrazil se od ní a zabodl se Duchovi do hýždì.

„No to mì podržte!“ vybuchl Ofirk. „Duchu, on tì zasáhnul do prdele!“

Zaèal se hystericky smát.

Duch zbledl. Jestli už pùvodnì byl bledý, teï zmìnil barvu témìø do zelena a jaksi zprùsvitnìl. Nadvakrát se zlomil - v pase a v kolenou. Pøitom se pootoèil a Sylva zahlédla, že šíp mu ve skuteènosti neprojel hýždí, ale rozkrokem.

Kéž by se byla nepodívala!

Kdyby takhle šíp zasáhl ji, nezpùsobil by jí žádné zranìní. Ale z anatomického atlasu vìdìla, že muži jsou ustrojeni jinak.

Zahlédla nevýslovnì zdìšený Fríghasùv pohled.

Pak se Duch pøedklonil ještì víc a pøepadl do vody.

Stín ve tváøi skoèil okamžitì za ním, jenže Ducha se už zmocnil proud. Fríghas se chopil bidla a odstrkoval prám od bøehù. Z rychle plujícího plavidla vidìli, jak se goblin znovu a znovu nadechuje a potápí. I on plaval s proudem, stále poblíž prámu.

Po dlouhé chvíli Ofirk zavrtìl hlavou: „Toho už nenajde. Je to tak pro chudáka Ducha lepší, ten elfskej parchant ho støelil do -“ a dodal slovo, kterému Sylva nerozumìla.

Vzápìtí se z hladiny ozval goblinùv køik: „Mám ho, mám!“

Fríghas zarejdoval prámem ke bøehu a zapíchl ho do vrbièek. Goblin bojoval s proudem, táhl bezvládné tìlo. Pøivlekl je k prámu a napùl vystrkal na smrkové klády.

„Staèí, staèí,“ zakvikl úzkostnì Ofirk. „Nechci vidìt, co je vespod.“

„Utopil se,“ konstatoval Fríghas.

Promodralá tváø, vypoulené oèi, splihle dlouhé vlasy. Už v nìm nebylo nic živého. Tak takhle vypadá utopenec?

„Chudáèku Duchu,“ pohladil ho Ofirk po tváøi zkøivené bolestí. „Už tì nebudou trápit ty povraždìné dìti.“

Tichounce se rozplakal.

„Musíme si vzít Duchovy vìci,“ øekl Fríghas.

„Ne, to jsou jeho vìci,“ štkal Ofirk. „Jeho, rozumíš?“

„Mìj rozum, Ofirku. Sundáme Duchovi ze zad batoh. A vezmeme jeho brigantinu.“

„Proè? Proè brigantinu? K èemu? Myslíš snad, že si ji vezme goblin? Vypadl by z ní, byla by mu velká.“

„Pro ni,“ kývl Fríghas k Sylvì.

Pùlork pak také skoèil z prámu do vody, bylo mu tam sotva po prsa. S goblinem odstrojil mrtvolu. Pak sáhl do Duchova tlumoku a vytáhl poloprázdnou láhev èiré tekutiny. Odzátkoval ji, dùkladnì si lokl a pak podal láhev Sylvì: „Napijte se, má paní.“

„Co to je?“

„Koøalka. Zahøeje vás.“ Dvakrát polkla a zdálo se jí, že pije tekutý oheò. Spálil jí hrdlo, ale høál. Horkost se šíøila tìlem do údù, postupovala až do koneèkù prstù.

Pod brigantinou mìl Duch špinavou propocenou košili bez rukávù, Fríghas ji roztrhal na cáry. Vysoukal se nahoru na prám a pomocí hadrù ovázal Ofirkovo zranìní. Ostatnì - Ofirkova rána se už zatáhla a pøestala krvácet.

„Chci svoji kuši,“ zakvílel Ofirk. Už vùbec nebyl takový kadet jako zrána, když chtìl, aby Sylvu zabili a tìlo schovali do jeskynì.

„Kuši si nechá paní,“ vysvìtlil mu pùlork.

„Chci svoji kuši!“

„Ne. Ty si vezmeš Duchùv scorch.“

Scorch - to byl zøejmì název toho napùl meèe a napùl oštìpu.

Goblin se také vysoukal nahoru na prám. Ze svého promáèeného batohu, který mu kupodivu neuplaval, vytáhl oválný kus døeva, ovinuty strunou, vyrobenou nejspíš z jelení šlachy. Stoupl si na kraj prámu, co nejdál od vrbièek. „Sehnìte se,“ zavelel. Rozvinul strunu, chytil její konec a zaèal døevo roztáèet nad hlavou. Vydávalo to zvuk podobný bzuèení rozdráždìného sršnì: vzunn, vzunn, vzuuuuunn.

Pak strunu znovu smotal a sedl na prám.

„Dával si znamení Bras-yr-góovi?“ zeptal se Fríghas.

„Pøivolával jsem všechny, kdo by nám mohli pomoci.“

„Tady není nikdo takový! Kostìný knoflík nás dostane ještì pøed svítáním!“

Goblin se na nìj po oèku zadíval: „Zapomnìl jsi, proè tu Bras-yr-gó je. Loví Pekelného konì. Když se spojíme s Pekelným konìm, budeme silnìjší.“

Fríghas jen zavrtìl hlavou a Ofirk zaúpìl: „Pekelný kùò! Bledá paní Matko, ochraòuj nás.“

„Kdo je Pekelný kùò?“ zajímala se Sylva.

„Stvùra vytvoøená Temným mágem.“

Pustili mrtvolu po proudu a odpíchli prám od bøehu. Mrtvý Duch plul chvíli s nimi a poulil na nì nehybné oèi. Pak ho strhly jiné proudy a vtáhly do vedlejších øíèních ramen.

Syn Temného mága 

Zøejmì na chvíli upadla do spánku. Ještì pøed chvilièkou, zdálo se jí, plameny obou ohòù vysoko šlehaly a goblin kolem nich tanèil smìšný a zároveò dìsivý tanec. Žár ohòù vysušil mokrou sukni, provlhlé mucklutiny i brigantinu mrtvého muže, do které ji nasoukal Fríghas. Brigantina jí byla velká, ztìžklá kovovými pásky i hlavami nýtù, neohrabaná, neohebná.

Protrhla se z døímoty. Oba ohnì už se zmìnily v hromady rezavého popela. Tábor byl rozložený na suchém ostrohu, porostlém hustým smrèím. Z jedné strany tekla øíèka, z druhé se rozkládaly mokøiny, ale tady, na suché bouli, bylo paliva dost.

Ohnì, které zveèera zapálil goblin s Fríghasem, mìly dvojí úèel: jednak je zahøát, vysušit boty i obleèení a jednak pøivolat... spojence.

Uvìdomila si, že má pøes bok pøehozenou ruku... cizí ruku. Prudce se posadila. Jak spala, Fríghas se k ní zezadu pøitiskl a høál ji. Vlastnì to nebylo nepøíjemné, jen pøekvapující.

Cožpak nìkomu pøipadám pøitažlivá? napadlo ji. Fríghas otevøel oèi, v odlesku žhavých uhlíkù se mu rudì zaleskly. „Nìco se dìje, má paní?“

„Já... nevím. Slyším bubny.“

„Raymond se domlouvá s Bras-yr-góem. Zøejmì vidìli ohnì, ale nevìdí, co si mají myslet. Tuší léèku.“

„A je to léèka?“

„Ne. Jen další šílený goblinùv rozmar.“

V slabé záøi žhavého popela zahlédla goblina, jak leží schoulený jako dítì, malièký jako dvanáctiletý chlapec.

„Jak dlouho jsme spali?“

„Noc se naklání k ránu, má paní. Záøící nám dopøál ještì chvíli spánku. Budeš silná, až budeš utíkat pøed Raymondem a Kostìným knoflíkem.“

„Je to poprvé, co jsem spala vedle muže,“ pøiznala se.

Tiše se zasmál: „Život ke mnì byl laskavý této noci. Myslel jsem, že by ti mé teplo pøišlo vhod.“

Vycítila z nìj cosi, co by nazvala patetickým odhodláním.

„Jsi ke mnì velmi pozorný, Fríghasi.“

Pùlork se znovu tichounce zasmál: „Nic z toho, co jsme dìlali, jsme nedìlali pro tvùj prospìch, má paní. Skjold snad chtìl získat nìjaké peníze - možná i Ofirk. Ale my ostatní jsme se chtìli pøedevším pomstít Raymondovi de Couissy. Myslím, že se nám to povedlo.“

„Proè se mu chcete pomstít?“

„Zavedl nás do pekla. Udìlal z nás peklo. To my sami jsme byli peklem. A nìkterým se to i zalíbilo.“

„Ah - ten orèí hoogan. Raymond nechal ty ubožáky vyvraždit - jen tak, z rozmaru.“

„Pøesnì tak, má paní... Poslouchej mì dobøe. Mìj poøád po ruce kuši, zbývá ti osm šipek. Když je dobøe použiješ, nebude tì mít kdo pronásledovat. Bohové stvoøili ženy slabší než muže, ale zwergské samostøíly mezi nimi alespoò èásteènì nastolují rovnoprávnost.“

„Budeš pøece se mnou, Fríghasi.“

„Ne. Myslím, že nebudu. Stín ve tváøi je prokletý - každý, kdo se s ním spojí, kdo ho potká, zemøe. Nevìøil jsem tomu. Ale teï už vím, že je to pravda. Ten goblin má zvláštní vlastnost - kdykoliv se rozhodne, rozhodne se špatnì.“

„Pøeháníš...“

„Rozhodl se vrátit se pro Skjolda,“ vypoèítával Fríghas. „Nepomohl mu, ale ztratili jsme èas. V bažinách nás zavedl zpátky na výchozí místo. Pustili jsme se na prámu blíž k øece elfù - a pøitom jsme mohli proklouznout starou stezkou a projít kolem tvrze. Raymond byl tou dobou nìkde v bažinách a u hooganu nechal jen stráž. A nahoøe u tvrze - nìkteøí z Raymondových hostù by se pøece byli postavili na tvou stranu.“

„To ano,“ pøipustila.

„Vidíš. A nakonec goblin pøivolal Pekelného konì a tím zavolal i Raymonda a Kostìného knoflíka. Je po nás. Duch to má za sebou, Ofirk s dírou v bøiše taky moc dlouho nevydrží. A já... udìlal jsem to rád.“

„Nemáme žádnou nadìji, Fríghasi?“

„Nadìji máme vždycky. Ale jsme až po krk v sraèkách.“

„Po krk ve sraèkách,“ zopakovala. „Co to znamená - ve sraèkách?“

Zasmál se. „To se jen tak øíká... Jen mì mrzí, že ten zmetek, Stín ve tváøi, zase nejspíš vyvázne.“

Chtìla mu na to nìco øíct, ale on prudce poklekl a pak vstal.

„Už to zaèíná,“ hlesl.

Všimla si, že i goblin stojí na nohou a Ofirk, tisknoucí si ruku k boku, se také hrabe nahoru. „Tady, má paní, vezmi si batoh,“ podal jí Fríghas svùj vak. „Jsou v nìm šipky, láhev s vodou, nìjaké jídlo. Ještì zbývá okamžik - mohla bys dát polibek muži, který už brzy zemøe?“

Nechápala, co po ní chce.

Pak i ona zaslechla rytmický dusot, jako by vzhùru po ostrohu bìžel kùò.

Ze smrkového houští nìkdo zakøièel: „Jsi to ty, Tourainùv pse?“

Nepøíjemný, rezavý, ale pøesto mužný, autoritativní hlas.

„To jsi ty, Pekelný koni?“ zajeèel goblin. „Tady stojím! Jsem Stín ve tváøi, požíraè srdcí, Tourainùv pes!“

„Pøiprav se zemøít, skøete!“

„Jsem Stín ve tváøi! Nabízím ti spojenectví!“

„Blbèe! Myslíš, že jsem hlupák, abych se spojil s Tourainovým psem? Mám už dost utíkání! Bojujte!“

„Nechceme bojovat!“ vyjekl Fríghas.

„A kdo jsi ty?“ zaøièel neznámý.

„Fríghas z Hengerone!“

„Pùlork! Pùlork z Vojákova komanda smrti! To byla nejhorší lest, jakou jsem kdy zažil, vy špíny, vyslat signál samice v nebezpeèí!“

„Poèkej!“ zakøièel Fríghas. „Tady je samice v nebezpeèí!“

„Cože?“

Temný stín pøidupal blíž. Sylva zahlédla jeho siluetu - neforemný, soudkovitý trup na køivých nohách, z pøíliš velké hlavy trèí do stran dvì dlouhá ušiska a z èela stoupá šikmo vzhùru svìtélkující linka.

Jednorožec! Nebo spíš Tourainova pøedstava o jednorožci!

Obluda naznaèila jakousi úklonu. „Kdo jste, paní? Nebo jste snad souèástí léèky? To jsem tak cenný, aby na mne Tourainovi psi políèili... ženu?“

„Sylvia Viktorina la Barro,“ hlesla Sylva.

„Vyrvali jsme ji Raymondovi de Couissy, který ji chtìl násilím pøinutit k sòatku,“ pochlubil se goblin.

„Oh.“ zmìnil zrùdný jednorožec tón hlasu. „Princezna v nesnázích! Je mi ctí... Ještì jsem se nepøedstavil. Mé jméno je Ogkchùk-regg.“

Znìlo to jako odchrchlání.

„Už nám vìøíš, Pekelný koni?“

„Vìøím, že jste neskuteèní pitomci! Èelisti se svírají! Kostìný knoflík je mi v patách, od øeky vìtøím pach Vojákových mužù. Všichni se sbíhají k vašim ohòùm jako mùry!“

„Spoleènì je porazíme!“ jeèel goblin. „Jsem Stín ve tváøi a ty jsi Pekelný kùò! Zahryzneme se do jejich srdcí!“

„Jsi prokletý, gobline. Kdo se s tebou spojí - ten zemøe!“

„Kecy! Kecy! Myslel jsem, že jsi tvrdší, Ogkchúk-reggu!“

„Jsou tady!“ zaržál jednorožec. „Pøicházejí!“

„Musíte prorazit!“ zaøval Fríghas. „Zachraò princeznu. Pekelný koni - odnes ji odsud!“

„Už nebudu utíkat! Zùstanu a budu bojovat!“

„Ne!“ øval Fríghas. „Odnes ji odsud! My zùstaneme! Zdržíme je!“

„Vy smradlaví orkové!“ pištìl do toho goblin. „Vylezte! Jsem Stín ve tváøi! Èekám na vás!“

Jednorožec pøiklusal k Sylvì, v odlesku žhavého popela zahlédl brigantinu.

„Ach, princezna bojovnice,“ uklouzlo mu.

Poklekl na pøední nohy: „Nasedni, vznešená.“

Otoèila se k Fríghasovi: „Neopustím tì!“

„Nasedni a jeï!“ ovanul jí oblièej zkaženým dechem. „Odjeï, má paní, tohle není tvùj boj. Pamatuj - nedìlám to pro tebe.“ Pøitiskla se k nìmu a políbila ho, zranila si ústa o jeho dlouhé spodní špièáky.

Polibek pro mrtvého muže.

Odstrèil ji. „Jeï už, má paní.“

„Polezte ven, prasata,“ jeèel po stranì Ofirk.

Skoèila na jednorožcùv høbet, prsty zapletla do høívy. Pekelný kùò vyskoèil na všechny ètyøi, zvrátil hlavu a zaøièel. Roh se mu rozzáøil bìlavým svitem.

„Zabij ty Pekelného konì, ty Pùlork,“ zakvákalo z temnoty. „Zadrž ty ho! Temný mág tebe odmìnit!“

„Hlavu dolù, vznešená,“ øièel jednorožec. Vzepjal se na zadních a skoèil do tmy. Jednou, dvakrát udeøila jeho kopyta na pevnou zem a pak se kolem rozstøíkla voda.

Cválal mokøinou, voda cákala na všechny strany.

„Aryu gwyeen, ogró! Y aúgurn Hengerone!“ zaslechla daleko za sebou Fríghasùv hlas.

„Jsem požíraè srdcí!“

„Groúo fach rgú!“

„Prasatááááá-árghohhhh!“

„Hengerone! Hengerone!“

A pak už kolem byly jen obvyklé zvuky - šumìní listí ve vìtru, kvákání žab, bzuèení komárù, bublání bahenního plynu. Jednorožec neúnavnì cválal rákosím, po bøicho ve vodì.

Rozednívalo se. Sylva odpočívala uprostřed březového háje, vyrůstajícího na suchém kusu půdy uprostřed mokřin, tam, kde ji jednorožec složil. Jak je to dlouho, co ji Skjold vtáhl do podzemních chodeb? Den a půl? Zdálo se to jako věčnost. Na severozápadě zahlédla strmé skalní stěny. Tam nahoře je tvrz s věžovým mostem a pak už jen pohodlné a suché cesty do Likaria, do arkastského Pohranièí i do Barro. Nedokázala odhadnout vzdálenost. Jak jsou ty skály daleko? Deset mil? Patnáct? Nebo ménì?

Deset mil bažinou.

Pekelný kùò postával opodál, srst mìl zpìnìnou, nohy se mu tøásly. Takhle v ranním úsvitu už nevypadal nijak dìsivì. Svalnatý, robustnì stavìný, k smrti vyèerpaný tvor.

Samec, jak si mohla v pøibývajícím svìtle všimnut. Navíc dobøe vyvinutý samec. Nevyvádìlo ji to zase tak moc z míry. Vyrùstala ve šlechtickém domì, obklopena obrovskými psy a ušlechtilými koòmi. Pokud si dobøe vzpomínala, ani jeden ze psù nebo høebcù nenosil kalhoty. Tak proè by si je mìl oblékat jednorožec?

Na druhou stranu - žádný ze psù ani z høebcù s ní nerozmlouval lidským hlasem.

Vstala, uškubla chomáè suché trávy. „Setøu ti pot,“ nabídla.

Podíval se po ní, pak rezignovanì sklopil hlavu.

Dìlala to už tolikrát - otírala koním pot po dlouhých projížïkách. Cítila chvìjící se svaly pod sametovou kùží. Jednorožec trpìlivì stál.

„Tak, hotovo,“ øekla po chvíli.

„Dík,“ zahuèel. „Je to lepší.“

Popošel pár desítek krokù dolù k vodì, sklopil hlavu a hltavì pil. Dlouhá høíva mu lehce povlávala ve vánku. Když se napojil, podíval se po Sylvì.

„Mám hlad,“ oznámil jí. „Už dva dny jsem nic nejedl.“

„No a?“ vyhrkla. „Tak se napas - trávy je kolem dost.“

„Jsem snad koza, abych žral trávu?“ ohradil se.

„Ty nejíš trávu?“

Znovu se na ni upøenì díval: „Támhle z té strany vìtøím párek bahenních prasat. Zkusím jedno ulovit..,“

„Ty žereš... maso?“ vydìsila se.

„Jo. Maso. A cos myslela?“

Postøehl strach v jejích oèích. „Nemusíš ze mì mít strach. Ulovím prase. Bude ho dost pro nás oba.“

Uvìdomila si, že si nepamatuje, kdy se naposled najedla. Poslední jídlo mìla pøi veèeøi v Raymondovì tvrzi - a pak už se jen tak rùznì pøikrmovala. Vzpomnìla si na tu rybí huspeninu v orèím hooganu. Jak by jí teï pøišla vhod!

Stále se mu ještì chvìly nohy. Svalnatým tìlem tu a tam pocukávaly svaly.

„Uštval ses,“ øekla Sylva. „Mìl bys odpoèívat.“

„Pokud se nenajím, pak už vùbec nemusím utíkat. Lehnu si tady a poèkám, až pøijde Kostìný knoflík a Voják.“

„Což kdybys mi nìjaké to zvíøe nadehnal?“ navrhla.

„Máš nìjakou zbraò? Nùž? Dýku?“ zeptal se.

Podivila se: „Mám pøece samostøíl. Cožpak sis nevšiml?“

„Samostøíl? Co to je? To je nìco magického? Magická zbraò? Tak malým lukem... pøidìlaným na kusu døeva pøece nemùžeš nic zasáhnout... ani zabít.“

Pøedvedla mu, jakým zpùsobem se samostøíl natahuje: vyndala z tìla kuše páku, zastrèila ji do výøezu, zašlápla pažbu, opøela páku proti tìtivì...

V úžasu udìlal nìkolik krokù pozpátku. „Oh - luèištì je z ocelového prutu! Nevšiml jsem si toho...“

„Samostøíly jsou vynálezem zwergù ze Západních Zrcadlových hor. Byly zavedeny teprve pøed dvìma lety - do výzbroje arkastské armády, bohužel. Arkastští kušovníci v bitvì u Selkidy rozstøíleli obrnìnou jízdu mého otce. Mùj otec samostøíly nenávidí, nevím, co by mi øekl, kdyby mì tu takhle vidìl. Do pozdìjší mírové smlouvy s Arkastií prosadil, že samostøíl je zbraò bezbožná, a tedy zakázaná... Šipka ze samostøílu prostøelí i rytíøské brnìní. Nemìlo mì pøekvapit, že jsi samostøíl nepoznal a že nevíš, co dokáže. Vìtšina lidí v Barro i v Arkastii je na tom stejnì.“

„Oho! Nevìøím ti... vlastnì nemám proè ti nevìøit. Takhle to vypadá jako hraèka, jako nìjaký modloslužebnický pøedmìt - a jaká se v tom skrývá síla!“ Pekelný kùò se otoèil a tichounce vešel do bažiny. Dívala se za ním, jak postupuje vlnícím se rákosím, jak obloukem míøí za další pahorek v mokøinách. Nadhodila si v pìstech samostøíl.

Posadila se na kmen vyvrácené bøízy, samostøíl složila do klína. Èekala.

O hodnou chvíli pozdìji zahlédla od protìjšího pahorku pohyb. Jakýsi tlustý tvor tam cupital mìlkou vodou, hlasitì kvièel. Chtìl zaboèit do rákosí, ale za pahorkem se vynoøil jednorožec, høíva za ním vlála. Zaøièel, zadupal.

Sylva pomalièku založila pažbu do ramene. Èuník teï smìøoval pøímo k ní. Snad ji ani nevidìl. Ostatnì - vítr vál od nìj k Sylvì. U suchého ostrohu zaváhal. Zdálo se, že je doma spíše v mìlké vodì a že dobøe ví, že na suché pùdì budou jeho nepøátelé rychlejší.

Sylva využila jeho chvilkového zmatku. Stiskla spušadlo. Šipka se s plesknutím zasekla do tuèného tìla. Vepøík zajeèel.

A už tu byl Pekelný kùò a pøibodl ho rohem k zemi.

Èuník se zmítal, kvièel, jeho pohyby slábly. Pekelný kùò ho pak, nabodnutého na roh, vítìznì pøinesl Sylvì a složil jí ho k nohám.

„Dobrý zásah, princezno. Je vidìt, že to se zbraní umíš.“

„Nejsem princezna,“ zahuèela unavenì. „Jsem jen tøetí, nejmladší dcera vévody la Barro. A z kuše jsem støílela teprve podruhé... Poprvé jsem zabila muže jménem Terenc.“

Zdálo se, že její øeè nevnímá. „Mohla bys nasbírat nìjaké døevo na oheò?“ požádal ji. „Nebudeš jíst maso syrové.“

„Nemám køesadlo. Ani nevím, jak bych to zvíøe stáhla a uøízla z nìj kus masa. Neumím ho upéct. Neumím nic.“

„Nasbírej døevo,“ vyzval ji. „Já umím všechno.“

Lámala vìtve z padlé bøízy a házela je na hromadu. Kdesi v tìch historkách o dobrodruzích a hranièáøích se doèetla, že bøezové døevo hoøí syrové, ba i mokré. Po oèku pozorovala jednorožce - širokým kopytem si vepøíka pøidržoval a ostrým hrotem rohu ho páral. Nakyslý pach teplého masa jí trochu rozhoupal žaludek. Mìla takový hlad, až si chvíli myslela, že se do vepøíka zakousne rovnou, bez nìjakého pokusu o tepelnou úpravu.

„Musíš mi pomoci, princezno... nejsi princezna, tak jak ti mám øíkat?“

„Sylva. Jsem Sylva.“

„Pojï mi pomoct, Sylvo.“

Pøidržovala mrtvé tìlo za tlusté nožky a jednorožec ostrým rohem vykrojil z kýty nìkolik øízkù.

„Nabodneš si je na prut a opeèeš,“ vysvìtlil.

„Poøád nemám oheò,“ pøipomnìla.

„Ale máš.“ Poodešel k hromadì vìtví a vstrèil do ní špièku rohu. Zdálo se, že se soustøedí. Pak mu od èela k hrotu rohu pøebìhla svìtelná vlna a hromada døeva vzplála. Jednorožec poodskoèil.

„Být magickým tvorem má své výhody,“ podotkl.

Všechno bylo v poøádku. Opékala na prutu dva øízky najednou a stranou Pekelný kùò hltavì a s èvachtavými zvuky požíral vepøíkovy vnitønosti. Po støevech a plících se pustil do masa, kosti drtil silnými zuby. Jeho nepøíèetný hlad Sylvu dìsil, zároveò oceòovala, že se do krvavé hostiny dal, až když oddìlil její podíl.

Øízky byly svrchu spálené a uvnitø krvavì syrové, ale Sylva je snìdla oba dva. Zbylé dva položila na kámen, který dovalila až k ohništi. Sedla si pøed padlou bøízu, o její kmen si opøela záda. Dívala se, jak maso na kameni syèí a prská, ale už se nemìla sílu postarat, aby se nespálilo na uhel.

Jednorožec se nachlemtal vody z bažiny, vymáchal tlamu, roh i potøísnìná kopyta.

„Máš co pít, Sylvo?“ zeptal se. „Já mùžu pít tuhle vodu, ale ty bys onemocnìla.“

Ukázala velikou plochou láhev, která pùvodnì patøila muži zvanému Duch. „Jo, mám.“

Došel až k ní a podíval se na ni jaksi provinile. „Promiò, Sylvo,“ zahuèel. „Nemùžu za to, ale mám tak nìjak pøespøíliš dobrý èich.“

„No a?“

„Neuraz se, prosím tì. Èichám dokonce i to, že jsi ještì panna.“

„Hmmm!“ Dotklo se jí to.

„Mohl bych... smìl bych ti položit hlavu do klína?“

„Cože???!!!“

„Prosím. To my jednorožci dìláme - pøicházíme k pannám a klademe jim hlavy do klínù.“

Kdyby už nebyla napùl naštvaná, urèitì by se rozesmála. A to by byla chyba, protože tím by na oplátku urazila Pekelného konì. Takhle jen nadzdvihla oboèí: „Klidnì.“

Opatrnì se položil na bok a položil jí hlavu na stehna. Byla tìžká, podobná spíše hlavì váleèného psa. Jen ten roh, spirálovitì zatoèený, lehounce pulzoval vznešeným svìtlem.

„Jak mám øíkat já tobì?“

„Jmenuji se Ogkchùk-regg.“

„Mohu ti øíkat jenom Regg?“

„Mùžeš.“

Položila mu dlaò na krk. Slastnì se zachvìl.

„Proè tì pronásledují?“ zeptala se. Mlèel. Dlouho mlèel, až si pomyslela, že se ho nìjak dotkla. Pak øekl: „Jsem vzbouøenec.“

„Proti komu ses vzbouøil?“

„Proti Alarichu Tourainovi, Otci.“

Zalapala po dechu. Tohle bylo pøíliš! „Ty ses vzbouøil proti Tourainovi? Chtìl jsi ho svrhnout?“

„Ne! Nikdy bych se neodvážil proti nìmu vystoupit! Jen jsem chtìl žít svùj vlastní život.“

Teï mlèela zase ona. „Tomu nerozumím,“ øekla po chvíli.

Chvíli váhal, ale pak se dal do vyprávìní. „Já nejsem skuteèný jednorožec, to pøece víš. Stvoøil mì Otec. Vzal kosti z... co já vím - z mezka, svaly z bahenního buvola, moji lebku sestavil z rùzných èástí. Jen ten roh je pravý, roh jednorožce, Otec ho prý koupil za drahé peníze. Vidíš má kopyta? Jsou široká, abych se neboøil v bažinách. Živím se masem. Nevím, èím se živí skuteèní jednorožci, ale maso to asi nebude. Jednou jsem se ptal Otce a on mi øekl, že pokud bych žral trávu, musel bych mít ètyøi žaludky a celý den bych jen pøežvykoval jako kráva. Mùj Otec mì stvoøil jako šelmu, jako zbraò. Mìl jsem být nejpøednìjší váleèník jeho øíše. Korunní princ.“

„A proè nejsi nejpøednìjší váleèník?“

„Chtìl jsem žít vlastním životem. Poznávat svìt, uèit se. Vytváøet si vlastní názory na to, co je správné a co špatné... Otec mì poslal vyvraždit vesnici odpadlíkù - pobít samice i mláïata. Neudìlal jsem to.“

„To byla orèí vesnice?“ ujistila se.

„Tak. Ano. Klan Bras-yr-góa, Kostìného knoflíka.“

„Pomohl jsi Kostìnému knoflíkovi a on tì teï honí.“

„Ano. Otec mì zavrhl. Myslí si, že jsem nepovedený zmetek. Chce moji hlavu s rohem, s tím rohem ze skuteèného jednorožce, aby mohl stvoøit nového Pekelného konì - ale takového, který by ho poslouchal.“

„Jak dlouho tì už pronásledují?“

„Nevím. Mnoho let. V jednu chvíli jsem opanoval èást Orcigardu a prohlásil ji za své území. Byl jsem bláhový. Otec nesnese ve své blízkosti žádné jiné vùdce. Bojoval jsem. Vítìzil i prohrával. Ale teï jsem na konci cesty. Spojenci mì opustili nebo jsou mrtvi. Voják a Kostìný knoflík nás už brzo dostihnou.“

Vstal.

„Dìkuju ti, Sylvo, že jsi mi dovolila položit hlavu do tvého klína. To je pro nás jednorožce nejvyšší pocta.“

Nezasmála se. Jen ji udivovalo, jak je ten nepodaøený Tourainùv výtvor tak rozumný a zároveò tak pošetilý.

I ona vstala. „Je èas, abychom se dali na cestu. Nevím, jestli máš dùvod tady èekat na orky a na Raymonda, ale já bych se radši pohnula o kus dál.“

„Neznám to tady. Jsem tady poprvé - netuším, jakým smìrem se dát.“

Sáhla do pouzdra na opasku a vytáhla svou mapu. Rozbalila ji, podlouhlý pás pergamenu.

„Ah, mluvící papír,“ podivil se.

„Tady,“ ukázala, „tady nìkde jsme. Vidíš? Útesy zakonèující Pahorkatinu. Tvrz s vìžovým mostem, ve které mì Raymond vìznil. A tady je Likario. Skjold øíkal, že v Likariu budeme v bezpeèí. Pokud se tam dostaneme a nabídneme goblinùm dobrou cenu, tak nás ochrání. A já mohu nabídnout dobrou cenu. Za sebe i za tebe.“

Díval se do mapy. „Obrázkové písmo? Neumím je èíst.“

„Nevadí. Podle mých zákresù jsme z mokøin už skoro venku. Tady, vidíš? U skály se rozlévá jezero. Goblini mu øíkají Jezero mrtvých svìtel. Povzbuzující název. A to Jezero mrtvých svìtel pøechází v bažinu. Velmi rozsáhlou bažinu. Goblini jí dali název Hladová bažina. A teï pozor - mezi Jezerem mrtvých svìtel a Hladovou bažinou se nachází pruh suché pùdy. Vyjdeme z bažiny, projdeme mezi jezerem a bažinou, do Likaria nám zbývá tak šedesát mil. Dle informací pomìrnì schùdným terénem.“

„To zní až pøíliš dobøe,“ zahuèel jednorožec.

„Ano,“ pøikývla. „To zní velice dobøe.“

„Prozraï mi všechno, Sylvo. Nechci se radovat pøedèasnì. Kde je ten háèek?“

„Ten suchý kus pùdy mezi jezerem a bažinou,“ pøipustila „Goblini z nìj mají takový strach, že mu vùbec nedali jméno. Pøedstav si - šedesát mil od Likaria, pøímá cesta do Orcigardu. Ale obchodní karavany z Likaria obcházejí Hladovou bažinu z východu. Podle kusých útržkù informací, které jsem získala, jsem to místo mezi Jezerem mrtvých svìtel a Hladovou bažinou pojmenovala... Nekropole.“

„Hm. Co to znamená?“

„Mìsto mrtvých.“

Mlèel. „Je na èase, abychom vyrazili,“ pobídla ho.

„Slyšel jsem o té Nekropoli. Je to zlé místo.“

„Chceš tu snad èekat na Raymonda a Kostìného knoflíka?“

Pøikývl: „Vyrazíme. Vyskoè mi na záda, Sylvo.“

Teï už to nebyl cval ani klus, jenom vytrvalá chùze. Jednorožec šlapal napøíè mokøinou a Sylva se divila, jak to, že se neproboøí. Souvisela s tím ta jeho široká kopyta. A možná i nìjaká magie, o které Ogkchùk-regg nechtìl mluvit - nebo nevìdìl. Kolem dokola však poøád ještì nebylo žádné to mazlavé èerné bahno, jen podmáèená pùda v olšových lesích a mìlké vodní plochy porostlé rákosím.

Sedìla na jednorožcovì širokém høbetì, chvíli na jedné stranì, chvíli na druhé, pak zkusila i obkroèmý posez. Takovýhle zpùsob cestování se jí zaèínal líbit. Rozhlížela se po rákosovém poli, pøerušovaném nízkými ostrohy porostlými olšemi, vrbami a bøízkami, sledovala hejna vodních ptákù, která se pøed nimi s hlasitým køikem zdvihala z hladiny.

Nìjaký èas pak procházeli olšovým porostem, protkaným tisícem bystøe tekoucích potùèkù. Olše pak zvolna zaèaly pøecházet ve smíšený bukový a smrkový les. Sylva už zaèínala doufat, že tento smíšený les kolem nich znamená, že vybøedli z Orcigardu a mezi nimi a Likariem je jen suchá pùda. Cožpak musí být Nekropole právì v místech, kde je zakreslena do mapy? Tvrz s vìžovým mostem byla pøece také úplnì jinde.

Nìkdy po poledni byla surovým zpùsobem probrána z iluzí.

Pekelný kùò stanul na okraji vysoké terénní vlny a zavìtøil: „Bahno,“ øekl. „Pøed námi jsou bažiny.“

Popošli mezi øídnoucími stromy ještì o kus dál, a pak se pøed nimi rozložila temná pláò, pokrytá bìlavými parami.

Hladová bažina.

Stovky a stovky akrù pokryté èerným bahnem, z nìhož pøi okrajích trèí holé pahýly stromù jako kostry utopencù. Tisíce malièkých ostrùvkù øídce porostlých živoøícími stromy a dlouhou trávou.

„Tak takhle jsem si pøedstavoval Hladovou bažinu,“ podotkl Pekelný kùò a nebyla v tom ani stopa ironie. Rozhlížel se. „Napravo by mìla pøecházet v Jezero mrtvých svìtel, ne?“ Sklouzla z Reggova høbetu: „Co dál?“

Podíval se na ni velikýma zarudlýma oèima: „Øíkala jsi, že se tady dá nìkde pøejít suchou nohou až na pevninu.“

Zdálo se, že pro obyvatele mokøin je pevnina všechno, co je mimo Orcigard.

„Tohle je Hladová bažina, což znamená, že bychom se mìli obrátit doprava a jít po jejím okraji, smìrem ke skalám... Napadá mì - což kdybychom se otoèili doleva a pokusili se bažinu obejít?“

„Jak dlouhá by to mìla být cesta?“

„Nìkolik dnù.“

Zachrochtal, snad to mìl být smích. „Nevíš, jak vypadají bažiny, Sylvo. Tak ostrý pøedìl mezi bažinou a suchou pùdou, jako je tady, je jen málo obvyklý. Pokud se obrátíme, pùjdeme do míst, kam bažina vyslala chapadla - výbìžky bahna, zálivy, zátoèiny. Tohle není bahno, pøes které bych mohl pøejít. Tady jsou má kopyta k nièemu. Uvízneme mezi pásy bažiny, budeme bloudit, dokud se neutopíme nebo dokud nás nedostihne Voják a Kostìný knoflík.“

„Dobrá. Pùjdeme najít Mìsto mrtvých.“

Otoèili se napravo a šli øídkým lesem po ostrohu nad bažinou. Po chvíli znovu zahlédli skalní stìnu a pak i odlesky slunce na vodní hladinì.

„Mìla jsi pravdu,“ zahuèel jednorožec. „Mezi bažinou a jezerem nìco je. Hráz.“

Necelé tøi míle od nich se na rozhraní bahna a vody táhla tenká linka, pøímá, jako by ji tam narýsoval nìjaký stavitel, pøímá jako dráha šípu. Smìøovala ke vzdálenému oblému pahorku na druhé stranì bažiny.

„Ten pahorek,“ podotkla Sylva, „to je Nekropole. Není úplnì u protìjšího bøehu, vidíš? Ale dá se z ní pøejít na druhou stranu.“

„Není to jen ostrov, spojený hrází pouze s naším bøehem?“ zapochyboval Regg.

„Ne,“ øekla pevnì Sylva. „Mezi jezerem a bažinou je pøedìl. Musí tam být. Jinak by se vody z jezera rozlily do bažiny a jezero by se také zmìnilo v bažinu.“

„Na tom, co øíkáš, nìco je,“ pøipustil Regg. „Ještì ale musíme dojít k hrázi.“

Nebylo tak snadné najít cestu k té rovné linii. Jak jednorožec øekl - bažina vysílala výbìžky do okolní krajiny. Museli se vrátit do lesa. Šli asi dvì míle ve smìru, který považovali za správný. V polovinì odpoledne pak vyšli ze stromù. Na západì, ve vzdálenosti asi šesti mil, se vypínaly skalní stìny ukonèující pahorkatinu. Jižním smìrem se rozkládalo rákosové pole.

„Mìlká voda,“ zaržál jednorožec. „Naskoè, Sylvo!“

Cválal rákosím, voda se rozstøikovala. Po chvíli zahlédla Sylva temnou skvrnu vystupující z rákosí. Kamenný pylon, vysoký asi deset stop. „Tam, Reggu, vidíš? To bude oznaèník cesty!“

Jednorožec obloukem zaboèil ke sloupu tak, aby se ke skalám obrátil pravým bokem. Široká kopyta udeøila do suché zemì. Mokøina skonèila.

Napøíè rákosovým polem se táhl suchý ostroh, porostlý dlouhou polehávající trávou. Bok tohoto ostrohu byl øídce ohranièen øadou kamenných oznaèníkù, vzájemnì vzdálených asi tøicet krokù. Minuli jeden, druhý, tøetí...

Po levé stranì se pøed nimi rozložilo èerné bahno s tetelivými bìlavými parami. Na pravé stranì se v klidné jezerní hladinì odrážely pomalu plující mraky. A pøed Sylvou a jednorožcem se natáhla pøímá cesta. Hráz mezi jezerem byla v korunì široká asi deset krokù a vysoko vyènívala nad jezero i bažinu. „Ta cesta je jako pozvánka do Mìsta mrtvých,“ hlesla Sylva.

„Mìsto mrtvých - to je tamhleten pahorek?“ ukázal Regg rohem. „Už jsem o nìm slyšel. Prý má tvar královské koruny.“

„Podle toho, co vím o mrtvých, bychom se mìli snažit, abychom Nekropolí prošli døív, než nastane noc. Za soumraku od ní musíme být co nejdál.“

„Máš pravdu, to všechno mùžeme stihnout. Hráz není delší než tøi míle a tamten kopec není v prùmìru širší než míli. Co je to pro mne deset, patnáct mil? To snadno ubìhnu, než pøijde noc. Kolikrát jsem z pouhé bujnosti urazil sto dvacet, sto tøicet mil na jeden zátah od úsvitu do soumraku. Naskoè na má záda, kamarádko!“

Mìsto mrtvých

Pahorek se pøibližoval s každým úderem kopyt. Teï už bylo zøetelnì vidìt, že je rozèlenìn pásy, které se v rùzných úrovních táhnou kolem dokola po jeho obvodu.

Tohle mìl být tvar královské koruny? Spíš se to podobalo tøípatrovému narozeninovému dortu, ale takovému nìjakému rozplácnutému.

Nahoøe, na samém vrcholku, se tu a tam cosi zablesklo oslòujícím tøpytem.

„Nìco se tam blyští,“ podotkl Regg.

„Jsem pøesvìdèena, že vùbec nechci vìdìt, co to je,“ øekla Sylva odhodlanì.

Pak se pokornì opravila: „Ne. Jsem hroznì zvìdavá a chtìla bych zjistit, co je zaè ta tøpytivá vìc. Ale nemáme èas na nìjaké prozkoumávání.“

Pak už bylo zøejmé, že tøi stupnì pahorku jsou vytvoøeny valy z navršené hlíny. Tøi prstence valù obepínaly pahorek jako obruèe, vnìjší, støední a vnitøní. Nad nejvyšším, vnitøním valem, bylo ještì vidìt oblé temeno, zakonèené oním blyštivým pøedmìtem. První z valù se zdvíhal do výšky dvaceti stop kousek od bøehu. Šedá, lysá, jakoby plesnivá zem. Aèkoliv byl každý kousek pùdy v Orcigardu porostlý bujnou vegetací, na svazích Nekropole nerostlo nic než øídká kyselá tráva. Žádné bøízy, ani duby, ani buky. Jako by i stromy, dbalé dobré povìsti, odmítly žít uvnitø Mìsta mrtvých.

Po strmé stìnì valu by se jistì dalo vyšplhat až nahoru, jenže temeno valu kdosi završil masivní kamennou zdí. Nebylo však nutné drápat se vzhùru. Pøímo pøed hrází, po níž dusal jednorožec se Sylvou na zádech, zela v prvním valu díra. Stavitelé ji tam nechali zámìrnì - jako vstupní bránu do Nekropole.

Jednorožec zarazil tìsnì pøed vstupem, Sylva mu sklouzla ze høbetu. Pohled jim utkvìl na silném kùlu, zaraženém do zemì uprostøed brány. Kùl byl vysoký sotva pìt stop, silný jako mužské stehno, zèernalý stáøím. Na nìm byla naražena zprohýbaná bronzová pøilbice, pùvodnì zformovaná do tvaru ptaèí hlavy.

„Pterrská pøilbice,“ vydechla okouzlenì Sylva. Dotkla se bronzu a zjistila, že pøilbice je ke kùlu pøibita železnými høeby.

„Co to znamená?“ zeptala se. „Varování,“ odpovìdìla si sama. „Je úplnì jasné, že ta pøilbice na kùlu nás má varovat, abychom nevcházeli dovnitø. Chtìla bych si tu pøilbici vzít, ale nìkdo ji ke kùlu pøitloukl. “

Regg zatím nakukoval za bránu. Za prvním, vnìjším valem byl pás široký asi sedmdesát krokù, pak se z nízkého svahu zdvihly náspy støedního valu. V pøíkopu mezi obìma valy se v kotouèích kroutily trnité vìtve nízkých zauzlovaných køovisek, prorùstající zbytky jakýchsi kamenných staveb.

Postávali ve vstupní bránì a zkoumali, kudy by se mìli vydat. „Pøes temeno a pryè,“ øekla Sylva. Do lesù. Ale zdá se, že to nepùjde tak snadno. Støední val se táhl všude, kam dohlédli, a nebyla v nìm ani skulinka. Na jeho temeni se rovnìž tyèila kamenná zeï.

„Cítím magii,“ zahuèel Pekelný kùò. „Zlou, zlomyslnou... Jak se zdá, pøes pahorek nevede pøímá cesta.“

Støední val vypadal mnohem vyšší než ten první. Byl posazený na zdvihajících se svazích pahorku, ostatnì - pradávný architekt si dal záležet, aby zdálky dobøe vynikl stupòovitý charakter stavby.

Z køovisek mezi vnìjším a støedním valem páchla zatuchlina, plíseò, hniloba. Ta místa se nacházela ve vìèném stínu navršené hlíny. Zdálo se však, že mezi trnitými keøi a kamennými troskami vedou úzké pìšinky.

„Obejdeme Nekropoli po obvodu,“ navrhla Sylva. „Vùbec nepùjdeme dovnitø. Mezi vnìjším valem a jezerem je ještì dost místa. Podívej, po bøehu vede stezka.“

„Zkusíme to,“ pøešlápl jednorožec. „Ale myslím si, že to nebude možné.“

„Asi ne,“ pøipustila Sylva. „Zdá se, že ti dávní stavitelé se postarali, aby nebylo možné se jejich dílu tak snadno vyhnout.“

Sylva a její pøítel se pustili napravo. Prostor mezi patou valu a bøehem Jezera mrtvých svìtel, široký asi patnáct krokù, se poznenáhlu zužoval. Bøeh se zdvihal. Už to vlastnì nebyl bøeh, ale cesta, stezièka, široká sotva tøi kroky, vedená po kamenné stìnì vyrùstající z jezera. Val, tyèící se po levé stranì, pozvolna pøecházel ve strmou zeï z kamenných blokù, naskládaných na sebe bez malty. Stezka se zmìnila v ochoz.

Po levé stranì svislá kamenná zeï, po pravé stranì sráz do hloubky asi deseti stop, pak jezerní hladina.

Jak obcházeli pahorek, zahlédli za ohybem bøehu kamennou hráz, vybíhající z Nekropole pøímo do jezera. „Tudy neprojdeme,“ øekli Sylva i jednorožec témìø souèasnì.

„Obejít pahorek z druhé strany nemá smysl,“ pokraèoval Regg.

„Ano,“ souhlasila Sylva. „Z té strany je bažina.“

„Což zkusit skoèit do vody a támhle tu hráz obeplavat?“ navrhl Regg. „Jsem dobrý plavec. Unesu i tebe. Doplaveme na pevninu pøes jezero.“

„Ti, co Nekropoli vystavìli,“ pokrèila rameny Sylva, „si jistì dali dobrý pozor, aby nebylo možné jezero pøeplavat nebo pøeplout.“

„Jak by to mohli zaøídit?“

„Možná v jezeøe nìco žije.“

„Jo,“ pøitakal Regg. „Nìco velkého a hladového. Slabouèce cítím ozvuky magie. Nìjaký magický tvor. Magický strážce. Ale vùbec nevím, že by Otec, Alarich Touraine, vytvoøil nìjakou vodní stvùru.“

Sylva se nevesele zasmála: „Zapomínáš na pterry. Ti tady byli pøed Tourainem. To oni zaèali s vytváøením stvùr. Touraine se uèil ze zbyteèkù vìdomostí, které tu po nich zùstaly.“

„Aha... Vrátíme se k té bránì?“

„Proè se vracet? Ochoz vede vzhùru a my už jsme skoro nahoøe. Rozhlédneme se.“

Byla to pravda. Za pár okamžikù stanuli na vrcholku zdi postavené na temeni vnìjšího valu. Jestliže si Sylva myslela, že budou mít dobrý rozhled, mýlila se. Vidìli jen temný jícen spodního pøíkopu a stìnu støedního valu. A ovšem také zeï, vybíhající do jezera. Ta zeï tam nejspíš byla postavena proto, aby všem odvážlivcùm co nejvíce znepøíjemnila každý pokus o obeplutí Nekropole.

Z vrcholku zdi vedlo do pøíkopu úzké schodištì se širokými stupni. Zaèali po nìm sestupovat. Po pár desítkách krokù se zmìnilo ve stezku, vydláždìnou v øídké trávì. Stezka klesala po boku svahu až dolù do køovisek, vyrùstajících mezi vnìjším a støedním valem.

„Sestoupíme do pøíkopu,“ navrhla Sylva. „Nebudeme se vracet. Stezka vede naším smìrem.“

„Jak myslíš. Ale všimni si, že támhle, v tìch trnitých keøích, jsou vyšlapané pìšiny. Nìkdo tu chodí.“

„Zkus zavìtøit. Cítíš nìjaký podezøelý pach?“

„Hniloba. Zahnívání. Staré zpráchnivìlé kosti... Nic moc, vítr vane od jezera. A teï... Ach! Zoufalství! Šílenství... Nìco obludného, ale tak starého, že už to témìø vyvanulo.“

Chvíli stáli v polovinì valu, v místì, kde schodištì pøecházelo v dláždìný chodník. Ještì Nekropoli neobešli ani ze ètvrtiny.

„Natáhni samostøíl, kamarádko,“ rozhodl jednorožec. „Voják a Kostìný knoflík tu budou co nevidìt. Jdeme dolù.“

Natáhla samostøíl, ale nezaložila do nìj šipku. Nechtìla riskovat možnost, že by pøi cestì nerovným terénem klopýtla a samostøíl neèekanì spustil. Šipka by zranila ji nebo Regga, èi by zmizela v trnitých keøích.

Sestupovali šikmo po svahu ve smìru, který je stále víc vzdaloval od vstupní brány. Byli už témìø dole, u ostnatých køovisek, když Regg ukázal rohem: „Támhleta temná šmouha. Vypadá to, že ve vnitøním valu je další prùchod. Prùchod do pøíkopu mezi støedním a vnitøním valem.“

Sylva se tam zadívala. „Labyrint,“ podotkla pak.

„Cože?“

„Labyrint je zpùsob, jak z krátké cesty udìlat dlouhou. Systémem zdí a prùchodù prodloužíš vzdálenost až na nìkolikanásobek. .. Teï už je mi jasné, že kamkoliv pùjdeme, vždycky dorazíme na temeno pahorku. Tam k té blyštivé vìci. Ano, jediná cesta do Likaria vede pøes vršek. Budeme chodit tam a zpátky, obcházet zdi, hledat prùchody. Budeme se škrábat do svahù a spouštìt se do pøíkopù. Jediné, co mì tìší, je, že stejnou cestou budou muset jít i Raymond a orkové.“

Sešli dolù. Trnité keøe netvoøily neprostupnou hradbu. Vedly mezi nimi desítky stezièek. V keøích se skrývaly polorozpadlé kamenné zdi. Dešová voda, která nemìla kam odtékat, vytváøela v keøích bahnité louže.

Regg šel vepøedu, a tak to uvidìl první: „Stopy!“ vyjekl.

Napøíè blátem se táhla øádka stop, které vypadaly, že je tu vyšlapalo lidské dítì - to dítì mìlo ovšem na každém prstu dva palce dlouhý dráp. Sylvu až zamrazilo.

„Ach - do prdele.“

Jednorožec se zaškaredil: „Myslím, že bys nemìla používat takováhle slova, kamarádko... Ještì nikdy jsem nevidìl takovéhle stopy.“

„Já taky ne... ale èetla jsem o nich. Zdá se, že ty mrchy skuteènì existují.“

„O kom øíkáš, že existuje?“

Opatrnì se brodili blátem, snažili se co nejkratší cestou dostat k protìjšímu svahu, kde se terén pøece jen trochu zvedal a bahna ubývalo.

„Dlouhá léta jsem studovala zprávy zanechané dobrodruhy a prùzkumníky,“ vysvìtlovala Sylva. „Zmiòovaly se o orcích. O nebezpeèných zvíøatech, které v Orcigardu žijí - o bahenních ještìrech, velkých hadech škrticích, mrzutých buvolech samotáøích, o šakalech, vlcích, obèas i o medvìdech. Zprávy hovoøily o stvùrách, které vytvoøil Alarich Touraine - o všech tìch rùzných griffitech, iglerech, baziliších. Dobøe. Tomu všemu jsem ochotna vìøit. Ale tu a tam se autoøi tìch zprav zmiòovali o naprostých nesmyslech - o bájných, vymyšlených bytostech - vodnících, rusalkách, mátohách, ghúlech a oživlých kostlivcích. A teï mám pìknì nahnáno. Ta stopa vypadá tak, jak bych si pøedstavovala stopu ghúla...“

Propletli se mezi køovím a troskami až na druhou stranu pøíkopu, tam, kde se strmì zdvíhal svah støedního valu. Stezièky stále klièkovaly mezi pøekážkami, teï alespoò vedly po suchu. Jednorožec mlèel.

„Døív jsem cítil nìco jako vinu,“ øekl pak, „že nejsem narozený z matky. Vznikl jsem jako zrùda poskládaná z rùzných èástí. Hodnì jsem o tom pøemýšlel. Dospìl jsem názoru, že jsem stejnì dobrý - nebo stejnì špatný jako takzvaní pøirození tvorové.“

Teprve teï jí to došlo. Pøed chvílí mluvila o stvùrách vytvoøených Temným mágem. „Ah - promiò. Nechtìla jsem se tì dotknout.“

„Neomlouvej se. Chováš se ke mnì mnohem lépe než kdokoliv jiný, s kým jsem se v minulosti setkal. Každý, i ten nejubožejší ork, se pokládal za nìco lepšího, než jsem já. Ty, kupodivu, jsi se mnou od zaèátku jednala jako s rovným.“

„Nìjak mì nenapadlo srovnávat tì s griffity, iglery, bazilichy... tvory bez vlastní vùle, kteøí Tourainovi slouží jako bojoví otroci.“

„Ne,“ opravil ji, „neøíkáš to správnì. Moji sourozenci, tvorové vytvoøení Otcem, jsou rùzní. Nìkteøí jsou opravdu bez vlastní vùle, nemyslící, tupá hovada. Ale jiní...“

Chvíli mlèel a pak zaèal jinak. „Rozhodl jsem se, že nejsem Tourainovým majetkem. To, že mì vytvoøil, mu nedává právo oèekávat, že pro nìj budu zabíjet každého, koho mi ukáže.“

Blížili se k prùrvì ve støedním valu. Sylva podotkla: „Mùj otec, vévoda Ferdinand la Barro, byl vùèi mnì velmi tolerantní. Poskytl mi veškerou volnost. Nechal mne studovat. Pøesto, podle zákonù platných v Barro, v Arkastii i v Øíši, je mùj otec neomezeným pánem nad mým životem. Chápeš? Otec rozhoduje o osudech nezletilých synù a neprovdaných dcer podle vlastního uvážení. Jistì, existují rùzné zvyklosti, ale mohl by se mnou udìlat cokoliv. Provdat mne, vyhnat... Ty uznáváš Touraina jako svého Otce - a vzbouøil ses proti nìmu. Vlastnì ses provinil i proti lidským zákonùm.“

Chvíli o tom pøemýšlel.

„Opovrhuješ mnou?“ zeptal se pak.

„Ne. Necítím k tobì ani opovržení, ani lítost, ani mi nepøipadáš odporný. Nemám z tebe ani strach. Prokázal jsi, že jsi laskavý a stateèný. Ten nejlepší spoleèník, kterého mi mohl Stín ve tváøi obstarat.“

Jednorožec už nemìl èas nìco na to øíci.

Od plesnivého svahu se oddìlil blátivì hnìdý tvor a skoèil mu po krku.

Sylva ho zahlédla jen koutkem oka. Srdce se jí sevøelo a èas se jaksi zpomalil.

Pak, stále v tom jediném okamžiku, její srdce vybuchlo a zbìsile prohnalo krev tepnami.

Presto nebyla schopna se pohnout.

Zato Regg - ten zareagoval okamžitì.

Uskoèil, nastavil hlavu.

Bytost se nabodla na bìlavý roh a rozvøeštìla se. Regg mával hlavou ze strany na stranu, napíchnuty tvor máchal dlouhými drápy a vøeštìl. Pak se Regg vzepjal, trhl hlavou. Tvor sklouzl z rohu a setrvaèností odlétl nìkam do køovisek.

„Za mnou!“ zaržál Regg. „Utíkej, Sylvo!“

V první chvíli myslela, že ji tu Pekelný kùò nechá a odcválá do bezpeèí sám. Ale pak pochopila, že Regg bìží vpøed, aby jí udìlal cestu. Vrazil do prùrvy ve støedním valu, zadupal, zatoèil se na místì. Bìžela za ním. Cesta prùrvou prudce stoupala, aby dosáhla vyšší úrovnì. Probìhli jí tak rychle, že Sylva témìø ztratila dech.

Za prùrvou nebylo to, co èekala, tedy další volný pás, široký nìkolik desítek krokù, a pak svah vnitøního valu. Kdysi tomu tak bývalo. Ale na vnitøním valu zapracovalo nìco jako stádo pøerostlých krtkù. Svahy, provrtané skrz naskrz, se èásteènì sesunuly do meziprostoru, kamenná zeï na temeni vnitøního valu popraskala.

A celá ta zpustošená zem byla pokryta úlomky kostí.

Stádo pøerostlých krtkù... Krtkù?

Ti tvorové pøesnì odpovídali tomu, jak si pøedstavovala ghúly. Velcí asi jako desetileté dítì, hùlkovité paže zakonèené lopatovitými prackami se silnými drápy. Lysé lebky s dopøedu protaženými tlamami plnými ostrých zubù. Tvorové byli ovìšení šperky, amulety, náramky a náhrdelníky, pøiodìní do kusù zteøelých látek.

Jak Pekelný kùò øièel a toèil se na místì, drtil kosti prvního z nich. Z rozdupaného tìla tekla nažloutlá krev a kysele páchla. Z rozvrtané zemì, z dìr a nor lezli další. Vzduchem zasvištìl kus zpráchnivìlé lebky a udeøil Regga do boku.

„Vzhùru po svahu!“ zavøískla Sylva. „Nahoru! Na vrcholek!“

Mìla dost duchapøítomnosti na to, aby založila do samostøílu šipku. Regg tanèil pøed ní, kopyty drtil ty nejdotìrnìjší z nepøátel. Kolik jich mohlo být? Zatím snad deset nebo patnáct.

Sylva se pachtila po boulích rozhrabané zeminy. Noha jí sklouzla, po koleno zapadla do díry. Opøela se o levièku, vytáhla nohu ven. Vzápìtí z nory švihl paøát a pøipíchl okraj modré suknì k zemi. V temnotì se žlutì zaleskly dvì veliké oèi. Zajeèela hrùzou.

Pozdìji nechápala, kde se v ní vzalo tolik chladnokrevnosti. Položila luèištì samostøílu až tìm planoucím bulvám a stiskla spouš. Paøát, držící sukni, se zazmítal ve smrtelné køeèi. Vyškubla se a po kolenou se škrábala dál.

První útoèníci byli rozdrceni, rozdupáni širokými kopyty. Dav ghúlù zakolísal. Pekelný kùò jim pøedvedl, co dokáže, a nikomu dalšímu už se nechtìlo lézt do mlýnku na maso. Regg a Sylva se drápali rozvrtaným svahem vzhùru, tam, kde v kamenné zdi zela široká trhlina.

Ghúlové propukli v nenávistný vøískot. Brali do ruky všechno, co mìli na dosah, a házeli to po vetøelcích: hroudy hlíny, kameny vypadlé ze zdí, kusy kostí i lebek. Sylva dostala nìkolik bolestivých zásahù do zad.

Proklouzli trhlinou v kamenné zdi. Za ní už byl jen mìlkouèký pøíkop a pak povlovné temeno pahorku.

Vøeštìní ghúlù zùstalo náhle daleko za nimi.

Dlouhá tráva, hebká jako vlasy krásných žen, se vlnila ve vánku, jako by žila vlastním životem.

Ticho a klid. Nekoneèná obloha, velebnì plující bílá oblaka.

Regg a Sylva zhluboka oddechovali.

„Jak jsi vìdìla, že za námi sem nahoru nepùjdou ti... tamti...“ zachraptìl Regg.

„Ghúlové,“ lapala po dechu Sylva. „Nevìdìla jsem... to. Ale nemìli jsme jinou... možnost. Kdybychom se... obrátili zpátky... do tìch keøù... obklíèili by nás... Doráželi by na nás... jako sršni... dokud by nás nedostali... A nejdou za námi... viï,“

„Nejdou za námi. Drží se támhle v té trhlinì, vykukují, netroufají si vejít.“

„Buï z tebe mají takový strach, Reggu, nebo…“

„Nebo je tady nìco, èeho se bojí.“

„Cítím hroznou tíseò.“

„Ano, já taky. Až se mi svírá srdce.

„Zoufalství. Beznadìj...“

Rozhlíželi se kolem. Na nejvyšším bodì pahorku byl na kamenných podstavcích uložený bìlavý hranol, jakási naležato položená skøíò. Kolem ní se v okruhu asi tøiceti krokù vinul øídký plot z nízkých, støepùm podobných trojúhelníkových kamenù.

A když popošli po pahorku ještì výš, otevøel se jim pøes vnitøní zeï neuvìøitelný rozhled do okolní krajiny.

Na západì se tyèily skály, tvoøící východní hranici Orcigardu. Támhle severozápadním smìrem je nìkde Raymondova tvrz s vìžovým mostem. Ještì dále na severozápad se skály zdvihají výš a pøecházejí v Západní Zrcadlové hory. Na severu i na východì je k vidìní bujná zeleò orcigardských mokøin. Jižním smìrem se rozkládají temnì zelené lesy, tam nìkde je Likario a za ním vévodství Barro.

Šli vzhùru po pahorku, blíž k té schránce na kamenných sloupech. To ona byla tím lesklým pøedmìtem, blyštícím se ve slunci a vrhajícím záblesky do vzdálenosti mnoha mil.

Tráva se pøed nimi rozevírala. „Podívej,“ ukázala Sylva. „Co to je?“

Velký køišálový blok ve tvaru nízkého hranolu.

„Nìco je uvnitø!“

Pøes prùhlednou hmotu byly vidìt obrysy tìla.

Uvnitø køišálu byl zatavený malý váleèník.

Krátká, jakoby sražená postava, ne vyšší než ti ghúlové za zdí. Ale ramenatá, velice široká. Zbroj z leštìného bronzu - helmice ve tvaru ptaèí lebky, hrudní plát, chránièe paží, loktù, stehen, holení. Z levé strany byl trup èásteènì zakryt okrouhlým štítem. Ze strany pravé pak nìkdo pøiložil oštìp s krátkým ratištìm a dlouhou èepelí, zbraò velmi podobnou vìci zvané scorch, kterou používal Duch.

„Jako vosa zalitá v jantaru,“ podotkla Sylva.

Vyskoèila na horní plochu hranolu.

„Je to nìco jako rakev,“ øekl Regg. „Rakev z køišálu.“

Sylva se rozhlédla. „Stejné rakve jsou kolem dokola, zarostlé v trávì. Takhle shora je dobøe vidím... A támhle, Reggu, támhle! Dohlédnu až na hráz mezi jezerem a bažinou!“

Chvíli se dívala a pak se zachichotala. „Pohybují se po ní nìjaké teèky. Zdá se, že už nás Raymond dohonil.“

„Nemùžeš vidìt Raymonda na hrázi,“ odporoval jí Regg. „Jsme od hráze pøíliš daleko.“

„Jo, takhle vzduchem je to nìjaké dvì míle. A já je pøesto vidím, nemùžu si pomoct. Ale není to Raymond, jsou to orkové. A vepøedu utíká... ten Raymondùv obrovský pes. Zdá se, že ho zatím mají na øemenu... Jo. Drží ho pùlelf, Fergus Xí-írg. Rozeznávám Kostìného knoflíka... Do soumraku nás mají.“

„Musí se dostat pøes ghúly,“ podotkl Regg.

„Ah, nedìlej si marné nadìje. Patnáct orkù, Xí-írg a ten obrovský váleèný pes. Nìkde v lesích je navíc ještì Raymond a zbytek jeho žoldákù. Celkem tøicet silných a zkušených zabíjeèù. Ti si snadno poradí s tlupou zakrslých mrchožroutù.“

Sklopil hlavu. „Máš pravdu. Pøipravím se na poslední boj.“

„Ne! Nemùžeme bojovat. Musíme se dostat pryè z Nekropole, projít do lesù a jít do Likaria - podle pùvodního plánu.“

„Dobøe. Máme dost èasu, než Voják projde labyrintem a vypoøádá se s ghúly. Naskoè mi na záda, kamarádko.“ Se Sylvou na høbetì pøecválal kolem onoho obrovského kvádru, uloženého na samém vrcholku Nekropole na kamenných nohách. Jestliže køišálové schránky, rozložené kolem dokola, byly rakvemi, tak ta prùhledná skøíò se nedala nazvat jinak než sarkofág. Ano, to bylo to správné slovo. Sarkofág. Sylva uvnitø zahlédla obrysy robustního tìla ve zlatavé zbroji. Tìlo mìlo stejné proporce jako váleèníci v rakvích, ale bylo více než dvakrát vìtší.

Regg pøecválal mìlký pøíkop mezi temenem pahorku a nizouèkým vnitøním valem. Vnitøní val býval kdysi také završený kamennou zdí, ta však mìla spíše jen okrasný význam. Na vìtší èásti obvodu se již rozvalila, zbyla z ní jen su a pár osamocených pilíøù. Regg probìhl mezi rozházenými kameny.

Pak prudce zarazil, že mu Sylva jen taktak nepøelétla pøes hlavu.

Rozhlédli se dolù po svahu. Vnitøní val už v tìchto místech pøestal existovat, stejnì jako pøíkop a èást støedního valu. Všechno se zmìnilo v obrovskou prodìravìnou bublaninu, z níž nìkdo vybral tøešnì.

A všude zase ty kousíèky kostí.

Mezi dírami a výmoly, poulíce žluté oèi, èekali blátivì hnìdí ghúlové.

Sylva a Regg se chvíli dívali na tu spouš.

„Tudy neprojdeme,“ zahuèel Pekelný kùò.

„Proè? Vždy tìch ghúlù není zase tak moc. Tøicet, ètyøicet... Zkusíme to.“

„Všimla sis tìch dìr? Ty tudy snad projdeš, ale já? Mám ètyøi nohy, což nevidíš? Nenajdu tam pro sebe cestu! Musel bych jít nanejvýš opatrnì, jinak sklouznu, zapadnu do díry a zlámu si kosti. Nemùžu si hledat cestu a zároveò bojovat! Ètyøicet ghúlù? Vždy támhle vylézají další! A další!“ Zaržál a bylo v tom zoufalství.

Pak se otoèil k Sylvì: „Až pøijde Voják, vrátíš se k nìmu. Nesmíš zemøít!“

„Ty taky nesmíš zemøít,“ namítla. „Znám tì sotva den a už vím, že jsi nejlepší pøítel, jakého jsem kdy mìla.“

„Když se vrátíš k Vojákovi, Voják odejde. Já pak budu bojovat jen s Kostìným knoflíkem a s jeho orky. Budu mít mnohem vìtší šanci,“ pokusil se ji pøesvìdèit.

„Nemáš žádnou šanci,“ zachichotala se nervóznì. „Raymond se spojil s Kostìným knoflíkem a pomùže mu dokonèit úkol. Nechá své muže, aby tì prostøíleli šipkami ze samostøílù... Zùstanu s tebou. Budu taky bojovat. Mám sedm šipek, doufám, že je stihnu vystøílet všechny.“

Svìsil hlavu, høíva se propletla s dlouhou travou.

„Ještì máme èas,“ øekla. „Pojï, podíváme se, kdo je to tam v tom... sarkofágu na kamenných sloupech.“

„A k èemu nám to bude?“ namítl sklesle.

„K nièemu. Ale já se tak dlouho zajímám o pterry - a teï mám možnost o nich nìco zjistit!“

„Nechápu tì.“

„Já se taky nechápu, vìø mi. Ale ta zvìdavost, ta má vìdecká zvìdavost je silnìjší než strach.“

Ploužili se vzhùru až k vyvýšenému kamennému základu, o nìjž se opíraly ètyøi nízké kamenné sloupy podepírající prùhledný sarkofág.

Sylva zvrátila hlavu a prohlížela si záda neznámého.

„Kdo to mohl být? Vypadá jako uèinìný obr. Na výšku mohl mìøit osm stop, ramena má široká více než tøi stopy. Myslela jsem, že pterrové byli všichni malí - jako ti bojovníci v rakvích kolem dokola.“

„Pterrové? Mluvíš poøád o pterrech. Neznám žádné pterry-“

„To jsou ti, kteøí tu žili døíve. V Orcigardu. Orcigard byl jejich øíší.“

„Žili v bažinách?“

„Ne. Zøejmì ne. Zdá se, že vybudovali složitý zavlažovací systém, který se po jejich odchodu zhroutil a podmáèel vìtšinu dobré pùdy.“

„Aha... asi vím, o èem mluvíš. Všechny ty stavby v bažinách, ty paláce, mìsta, chrámy... to všechno vystavìli oni.“

„Vidìl jsi hodnì tìch mìst a chrámù?“ zeptala se dychtivì.

„Tucty,“ zafrkal.

„Ach! Škoda, že už nemáme èas, abys mi o nich vyprávìl.“

Regg zamyšlenì potøásl høívou. „A proè tu ti pterrové nejsou? Myslím - živí pterrové. Ne tihle v rakvích.“

„Odešli. Zmizeli.“

„Kam odešli?“

„To nikdo neví. Možná se vystìhovali. Snad vymøeli na nìjakou morovou nákazu. Zahynuli v bojích s nájezdníky. Nebo vymizeli díky kombinaci všech tøí možností - a ještì dalších. Jisté je, že byli magickou rasou. Vytvoøili takzvanou užitkovou magii. Vìènì svítící pochodnì, amulety pro léèení nemocí, otrav, neplodnosti, impotence...“

„Nevypadají jako lidé - ti tvorové v prùhledných rakvích.“

„Ne. Urèitì to nebyli lidé. Stavbou tìla se podobají zwergùm, trpaslíkùm. Ovšem neznáme jejich oblièeje. V pterrských sídlech mají sochy i vyobrazení ptaèí hlavy. Nevíme ovšem, zda to jsou skuteèné hlavy, nebo nìjaké rituální masky.“

„I ti bojovníci v køišálu mají pøilbice ve tvaru ptaèích hlav,“ podotkl Regg. Sylva, hlavu zvracenou, prohlížela veliké ležící tìlo. „Tady tenhle ovšem pøilbici nemá, vidíš, Reggu? Tedy - má ji, ale nenasadil si ji. Pøilbice mu leží po boku. Chtìla bych se vyšplhat nahoru na sarkofág a podívat se shora.“

„Proè?“

„No - byla bych první, kdo se podívá nìjakém pterrovi takøíkajíc z oka do oka. A pak, až pøijde Raymond, by se mi shora mnohem lépe støílelo.“

Zdálo se, že druhý argument Regga pøesvìdèil. Ale nevìdìl, jak jí pomoci nahoru.

„Horní hrana je pøíliš vysoko. I když si mi stoupneš na záda, nedosáhneš na ni. I ty kamenné sloupy, které sarkofág podepírají, jsou hladké. Jedinì kdybys tam po nìèem vylezla. Tady v trávì je nìjaký povalený obelisk. Kdyby se mi podaøilo ho pøizvednout a natoèit k sarkofágu... ach ne, je pøíliš tìžký.“

„Ukaž? Podívám se! Ah! Reggu! Tady je nìco napsané!“

V trávì se skrývala plochá kamenná deska. Její hladká èelní strana byla pokryta drobnými znaèkami, èásteènì již setøenými vìtrem a deštìm. Vodorovné èárky a nad nimi èi pod nimi vrypy.

„Pterrské písmo! Je trochu podobné elfskému písmu ogham! Ale já je neumím èíst!“

Posmutnìla. „Neumím èíst ani ogham, ani neumím elfskou øeè. Slovník elfštiny dosud nikdo nesestavil... Oh! A tady dole, vidíš to?“

„Cože?“

„To jsou zwergské runy! Celý text je zøejmì napsaný v øeèi pterrù a dole pøeložený do jazyka trpaslíkù! Stojí tady: Já, nejmocnìjší z mocných -“

„Ty umíš èíst zwergské runy?“ podivil se Regg.

Zapýøila se. „No, dostal se mi do ruky slovník zwergštiny, velmi špatnì udìlaný mimochodem, a tak jsem, z pilnosti... cvièila, uèila se... Ale mluvit zwergsky neumím! Vùbec nevím, jak se psané runy vyslovují! Neznám gramatiku, nic! Jen slovíèka! Ale poèkej, chci to doèíst.

Já nejmocnìjší z mocných... teï je nìjaký pøívlastek kterému nerozumím... vládce pøemožitel... jsem vystavìl zeï z... z èeho? Tady je výraz pro smrt. Èekám na... zápor smrti, opak výrazu pro smrt. Na znovuzrození? Na vzkøíšení?

Porouèím ti a pøikazuji: nejprve (opak smrti) mé... hele - tady je zwergské slovo pro panovníkovu tìlesnou stráž. My pro nì vùbec nemáme výraz. Budu jim øíkat Strážci - to jsou nejspíš ti mròousové v køišálových rakvích kolem dokola. Ah, zaèíná to být zajímavé. Tak oni nejsou mrtví! Je možné je znovuoživit. Vzkøísit. A pozor, pøekládám dál. Pak vejdi za hradbu Zubù nebo tì Strážci... smrt... aha, usmrtí. Až všichni Strážci oživeni jsou... budou... aha, to je výraz pro budoucí èas... udìlej... Co udìlej? Postup? Aha, proveï rituál. Možný pøeklad je také proveï obøad. A teï pozor: a znovuvzkøiš mne.

Pak je tady malý odstaveèek, který zní nìjak jako Budu tì soudit a odmìním tì. Jak povzbudivé.

No a nakonec je pak popsán zpùsob, jakým se oživovací rituál provádí, jakýsi pracovní postup. Ah, mohla jsem to tušit. Jak trapné. Odporné! Ti prasáci!“

„Co to povídáš, Sylvo?“

„Ten Bumbrdlíèek nahoøe není mrtvý. Jen jaksi, jak bych to øekla, zakonzervovaný. Kruh køišálových rakví kolem dokola - to jsou schránky, ve kterých èekají na oživení jeho Strážci. Tìlesná garda, víš? Elitní bojovníci. Bezvýhradnì oddaní. Zabijí každého živáèka v dohledu, pokud je mocný vládce nezastaví. Nejprve se mají oživit oni, aby byl ten tlouštík nahoøe v bezpeèí. Strážci se postarají, aby se kolem jejich šéfa nevyskytoval nikdo živý. Ovšem kdyby zabili i toho, kdo má rituál provést, zùstal by jejich král v køišálu. Strážci tedy nevstoupí do ohrady ze Zubù, což jsou zøejmì tyhlety trojúhelníkové kameny. Plot kolem vládcova sarkofágu. Tady uvnitø pak dojde k samotnému vzkøíšení Vládce. Jen blázen, jen zvrhlej šílenec by tomu parchantovi vracel život!“

„Proè? Co to znamená? O èem to mluvíš?“

Hlas se jí horeènì chvìl: „Máme pøíležitost, Reggu! Zkusíme ještì jednou pøechytraèit Raymonda! Oživíme jednoho z tìch Strážcù a schováme se tady za ty Zuby! Zdá se, že by ti Strážci mohli být docela tuzí bojovníci! Uvidíme, co se stane, až Raymond na jednoho z nich narazí!“

„Co chceš udìlat? Oživit nìkterého z tìch mrtvých... pterrù?“

„Nejsou mrtví! Jenom èekají! Stovky let èekají! Jeden z nich se doèká dneska, ostatní budou èekat dál! Reggu! Obìhni kolem dokola ty rakve malých bojovníkù a spoèítej je!“

„Proè?“

„Spoèítej je! Umíš poèítat, ne?“

„Umím!“ Jednorožec se rozbìhl podél sklenìných schránek, vìjíøovitì rozprostøených kolem sarkofágu Nejmocnìjšího z mocných.

„Jeden, dva, tøi...“ vykøikoval, „osm... deset... patnáct... Tady jedna rakev chybí! Ne! Je rozbitá! Zùstaly z ní jen støepy!“

„Poèítej dál!“

„Dvacet dva, dvacet šest... tøicet... tady zase jedna chybí!“ V tu chvíli obìhl sotva ètvrtinu kruhu.

„Už toho nechej! Pojï sem!“ Rozbìhla se k první z køišálových schránek. Zastavila se nad ní.

„Jak ho chceš oživit?“ zapochyboval Regg.

„Velmi snadno. Potøebuju k tomu jen... roh jednorožce. Dovolíš?“

Pravièkou sevøela Reggùv roh až u hrotu. Natáhla levici, aby se jí rukáv vyhrnul nad loket. Pak si ostrou špicí rohu rozøízla pøedloktí.

„Panenská krev,“ zachichotala se. „Celý ten ansámbl se znovuoživuje panenskou krví! Teï se mi hodí, že jsem v šestadvaceti ještì panna.“

Rána nebyla hluboká, ale krev z ní stékala pramínkem. Skapávala z malíku na køišálový hranol. Bylo to úžasné! Jako by krev ožila! Jednotlivé krùpìje se zavrtávaly pod povrch, vytváøely cestièky, podobné chodbièkám èervotoèù, až k tìlu bojovníka s ptaèí pøilbou.

Pomalu, pomalièku.

Znejistìla. „Bude staèit jeden? Jediný? Nìkteré z tìch rakví už jsou znièené! Nìkdo sem pøišel - Touraine, nebo nìkdo jemu podobný - a osvobodil jednoho nebo dva Strážce. Asi jen proto, aby zkusil, jestli to jde. A pak je zabil! Proto ta pøilbice na kùlu v bránì! Raymond je dobøe vycvièený øezník! Nezalekne se jediného bojovníka!“

Rychle pøebìhla k vedlejší køišálové schránce a položila na ni zakrvácenou ruku. Neúplný otisk dlanì se zachvìl a pak se zaèal propalovat dovnitø.

„Málo krve! Málo!“ vyhrkla Sylva. „Nebude to staèit! Nestaèí to!“

Øezná rána na jejím pøedloktí se zatahovala a pøestávala krvácet. Na hladkou plochu dopadlo už jen pár kapek.

„Nestaèí to!“ vykøikla. „Reggu - kde jsi! Musím si ještì rozøíznout ruku!“

„Zbláznila ses!“ Zaržál. „Chceš vykrvácet? Podívej, krev se prohlodala až k tìlu! Uteè!“

Mìl pravdu. První rakev byla rozleptaná do hloubky více než jedné stopy. Zdálo se, že zbývá už jen pùl palce a kapièka se dotkne tìla. Chtìla vidìt, co se stane - a zároveò cítila strach. Strážce s ptaèí pøilbou procitne a nebude mít slitování s nièím živým, co nebude schované za hradbou zubù.

Zaslechla vydìšené kvílení ghúlù. Už nebyli tam, kde pøed chvílí, už nevykukovali škvírami v rozvalené zdi. Zøejmì se v panice pokoušeli uprchnout. Vìdìli, co pøijde!

Kapièka krve se dotkla Strážcova tìla. Zachvìní... a pak se køišálová rakev rozlétla na støepy.

Tøemi skoky se Sylva dostala za hradbu zubù. Pekelný kùò už tam stál také.

Ohlédla se.

Strážce s ptaèí pøilbou stál na nohách, otøásal se, topornì se otáèel kolem dokola, na levici štít, v pravaèce lesklý scorch. Zaregistroval Sylvu s Reggem a vrhl se k nim. Byl rychlý. Tak rychlý, jako útoèící šelma.

Sylva vykøikla a Regg se nestaèil ani postavit do obranného postoje. Ale nebyl dùvod ke strachu. Strážce narazil na neviditelnou stìnu, a ta jej hodila zpìt.

Zdálo se, že ho to nevyvedlo s míry. Rozbìhl se podél neviditelné stìny a ještì zrychlil. Pak zaboèil do místa, odkud pøed chvílí ještì vykukovaly vykulené oèi ghúlù. Zmizel za náspem a vzápìtí se vydìšené pištìní ghúlù zmìnilo v nepøíèetný vøískot.

Vøeštìní se vzdalovalo, pøelévalo sem a tam, sílilo i utichalo.

„Vraždí ghúly,“ zachrèel Regg. „Tedy... myslím, že jsem dobrý bojovník, ale s tímhle prckem bych mìl velké, velké potíže. Udìlala jsi chybu, že jsi oživila dva.“

„Jednoho. Pro druhého už nezbylo dost krve.“

„Dva. Podívej.“

Druhý bojovník stál opodál ve støepech køišálu. Otøásal se, gestikuloval. Vykøikl nìco, co znìlo jako aygh! Jednoznaèným gestem opsal levicí kruh a pak ukázal vzhùru ke sklenìné rakvi mocného vládce.

„Hnìvá se,“ zašeptala Sylva. „Chce, abychom oživili všechny kolem a nakonec i šéfa.“

„Cítím z nìho magii,“ zachrèel Regg. „Je živý a zároveò není... živý.“

„Nemùže být zároveò živý a mrtvý,“ namítla Sylva.

„Ne, tak to není. Je... oživený. Tak jako já...“

Vøískot ghúlù se odmlèel docela. Ale pak se odkudsi odzdola ozval ostrý výkøik, jako když zakøièí kánì.

Klíhrrr! Klíhrrr!

Strážce pøestal gestikulovat a rozbìhl se za výkøikem.

„První pøivolává druhého,“ øekl Regg. „Dostavili se orkové. Teï se ukáže, jak moc jsou ti Strážci tvrdí.“

Èekali.

Nedìlo se nic. Jen obèas se odzdola ozval výkøik - buï hrdelní øev orkù, nebo ptaèí výkøiky strážcù.

Èekali.

Den se zvolna pøeklápìl do èasného veèera. Ochlazovalo se.

Sylva lehla do trávy, ruce sepjala za hlavou. Cítila hroznou únavu, oèi se jí samy od sebe zavíraly. Zívla a pak... propadla se do døímoty.

Jak mùže èlovìk spát na bitevním poli? napadlo ji v polospánku. Snadno, když je k smrti unavený a otupìlý.

A pak usnula úplnì.

Probudil ji záchvìv chladného vzduchu. Otevøela oèi, zjišovala, kde je. Uvìdomila si, že se tøese zimou. Regg stál opodál, ostražitý, napjatý. Podíval se po ní: „Prospala ses?“ zeptal se.

„Jo,“ zajektala. „O-oochlazuje se.“

„Noc bude jasná,“ kývl soudkovitou hlavou. „Chladná. Mám rád takové noci. Je vidìt tolik hvìzd...“

„Dìje se nìco?“ jektala zuby. Postavila se na tøesoucí se nohy, zkusmo pøešla sem a tam. Udìlala tøi døepy. Tøesavka mizela.

Regg zdvihl pravou pøední nohu a ukázal kopytem za hradbu zubù. Pøecházel tam jeden ze Strážcù. „Ti dva uhájili vršek,“ dodal na vysvìtlenou. „Jeden je tady, druhý obchází dole. Vyhnali ghúly, z èásti je pobili. Zahnali orky Kostìného knoflíka.“

„Zabili nìjakého z orkù?“

„Ne. Kostìný knoflík a jeho bojovníci byli velmi opatrní. Zøejmì tušili, na co si tady mají dávat pozor. Podnikli opatrný výpad a stáhli se. Ale jeden ze Strážcù zabil psa, kterého pùlelf pustil ze øemenu. Toho obrovského váleèného psa, o kterém jsi øíkala, že patøí Raymondovi. Orkové jsou teï na hrázi za branou, tam jak je ten kùl s pøilbicí,“

„Jak to víš?“ udeøila na nìj. „To máš tak dobrý èich i sluch?“

„Díval jsem se, zatím co jsi spala,“ pøiznal se. „Z vršku vnitøního valu je vidìt až ke vstupní bránì. Mìla jsi pravdu - vzduch je prùzraèný a i na velkou vzdálenost je vidìt podrobnosti.“

„Ty jsi vyšel za hradbu zubù!“ vybuchla. „Vystavil ses nebezpeèí! Strážci tì mohli zabít!“

Potøásl høívou. „Byl jsem zvìdavý,“ zafrkal smíølivì. „Nic se mi nestalo.“

Dívala se na malého váleèníka s ptaèí pøilbicí, který pøecházel kolem zøícené zdi na vnitøním valu. „A co Raymond, vidìl jsi ho? A jeho žoldáky?“

„Jen toho pùlelfa. Vrátil se po hrázi. Raymond de Couissy je zøejmì ještì poøád v lese na bøehu jezera.

„Uvízli jsme tady,“ vzdychla Sylva. „Chrání nás jenom dva mròaví oživení bojovníci. Naši nepøátelé jsou jen pùl míle od nás.“

„Získali jsme odklad,“ zafunìl Regg.

„Jak dlouho myslíš, že ten odklad potrvá?“

„Do zítøejšího rána. Alespoò tak si to myslím. Raymond de Couissy nebude útoèit za tmy. Ale taky si myslím, že ještì pøed polednem najde zpùsob, jak Strážce zabít.“

„Ahhh, do zítøejšího rána. To máme pøed sebou celou studenou noc!“

„Ochlazuje se, ano. Zdá se, že v noci pøijde mráz,“ souhlasil Regg.

„Není tu žádné døevo na oheò. Nemám pøikrývku!“

„Natrháme nìjakou trávu. Zahrabeš se do ní. Lehnu si vedle tebe a budu tì høát.“ nabídl jí.

Vzpomnìla si, že minulou noc ji zahøíval Fríghas. Co jí to øíkal, když se s ní louèil? A co jí to dal? Batoh! Batoh? Kam ho jen dala? Rozhlédla se. Batoh ležel tam, kam ho mimodìk odhodila.

Zbìžnì se podívala, co je v nìm. Objevila velkou plochou láhev, zpola naplnìnou vodou, svazek šipek do kuše, dva spálené øízky od dnešní snídanì a pak ještì placky z hrubé mouky, zabalené do uvadlých listù.

Oba øízky podala jednorožci. „Snìz to, Reggu. Mnì by z toho bylo špatnì. Já tady mám nìjaké jídlo, které mi dal Fríghas. A taky vodu,“ zatøásla lahví. „Napij se,“ nabídla mu.

„Vodou šetøi. Já slížu rosu z trávy... a ráno jinovatku.“

Na prsou cítila hroznou tíhu. „Zase na mne padla ta tíseò,“ øekla.

„Ano,“ pøisvìdèil. „Tíseò vychází z tohoto místa. Muselo se tu stát nìco strašného.“

„Vystavìl jsem zeï ze smrti... Možná, že správný pøeklad zní: postavil jsem valy z mrtvých!“

„O èem to mluvíš?“

„O tom, co je napsáno na obelisku... Ti ghúlové sem nepøišli jen tak, pro nic za nic. Jsou to mrchožrouti, živí se starými, prastarými kostmi. Hledali tu potravu - a našli ji! Celý vnitøní val je vyplnìný... mrtvolami!“

„Cože? Nerozumím ti...“

„Ten mocný vládce, který támhle èeká na znovuvzkøíšení, sem nechal pøivést stovky živých bytostí... Tady je nechal obìtovat. Na jejich mrtvolách pak nechal navršit val z hlíny.“

„Proè by to dìlal? Ne! To není možné! Nìco takového by neudìlali ani orkové!“

„Jaký mìl dùvod? To já nevím. Ale udìlal to. Ta tíseò všude kolem, ten bìlavý pøísvit, který se za nocí vznáší nad tímhle místem - to je ozvìna dávného zoufalství umírajících tvorù. A já - já jsem ten nápis nepøeložila pøesnì. Co to tam stojí? Vystavìl jsem zeï z... Do prdele! Zdá se, že ten parchant tady nechal obìtovat své vlastní poddané!“

„To je šílené, Sylvo!“

„Ah, počkej, nějak se mi to začíná skládat dohromady. Pterrové zmizeli z neznámého důvodu - buď v důsledku smrtící epidemie, nebo byli poraženi nějakými vetřelci. Myslím, že druhá verze je správná. Vedli válku s nepřáteli a prohrávali! Tento nejmocnější vládce bojoval a ustupoval. Prohrával, to je jisté, protože ustoupil až k nejzazší hranici svého území. Na hranici říše pak ten parchant shromáždil všechny, kteří přežili, a odvedl je sem. Poručil jim, aby vybudovali pahorek, navršili valy, hráz mezi jezerem a bažinou, aby zbudovali zdi. A pak, když bylo dílo témìø hotové, je nechal postupnì popravovat. Ti, kteøí byli dosud naživu, vršili val nad tìla obìtí... a vìdìli, že zítra pøijdou na øadu oni. Až zbyl jen sám mocný vládce a jeho tìlesná garda.“

„Ale jaký k tomu mìl dùvod?“

„Obrana. Obrana pøed nepøáteli. Je to jistì už stovky let, co tady uspoøádal masakr, ale tíseò tu stále zùstává. Víš ty vùbec, Reggu, jaké šílenství muselo z Nekropole sálat, když byla èerstvì postavená? Všechno to zoufalství, strach, beznadìj stovek umírajících bytostí. Ten, kdo se pøiblížil pøíliš blízko, pøišel o rozum... Zešílel! Ach, jak chytøe vymyšlené! S jakou bezohlednou krutostí!“

Sedla do trávy a ruce složila do klína.

„Studovala jsem ty tajemné pterry, obdivovala jejich nádhernou architekturu, užitkovou magii, techniku. Zdáli se mi dokonalí... A teï vidím, že jsem o nich mìla až pøíliš dobré mínìní. Podívej se na nìj, Reggu, na támhletoho mocného vládce, jaký je to samolibý pitomec. Vystavil se tady s tím, že za pár stovek let nìkdo pøijde a oživí ho. A on, mocný vládce, bude svého osvoboditele soudit. A nejen to. Ten, kdo bude chtít mocného vládce vzkøísit, s sebou musí pøivést celé stádo panen, nedotèených samic, a tady je obìtovat - jejich krví rozpustit rakve Srážcù a pak i ten jeho sarkofág.“

„Ani orkové nezabíjejí samice,“ hlesl Regg. „Je hanba ubližovat samicím.“

„Ach ano,“ podotkla k tomu Sylva trpce. „Samice jsou nejvìtším bohatstvím spoleèenství. Samice jsou uchovávané v bezpeèí domovù, samice rodí mláïata, peèují o nì. Mezitím samci získávají potravu. Lovem a bojem rozhojòují bohatství kmene. Vedou války, aby získali území a... jiné samice, uloupené nepøátelùm.“

„Nerozumím ti tak úplnì. Jen jsem chtìl øièí, že pro každého èestného tvora je pøedstava obìtování samice... jen tak pro nic za nic... nepøijatelná.“

„No právì. Ani ty nejvìtší zvrácenosti nebyly támhletomu hajzlovi dost dobré. A taky, za celé vìky, si ho nikdo netroufl oživit. Ten mocný vládce zøejmì disponuje opravdu úèinnou magií a hroznými zbranìmi. Nìkdo tady zkusmo oživoval nìkteré ze Strážcù. Alarich Touraine - a možná i nìkdo další. Vždycky jen jednoho. Pak mìli zøejmì tolik problémù s jejich zabíjením, že je to vyléèilo z dalších pokusù.“

„A ty jsi oživila dva!“ obvinil ji Regg.

„Buï bez starosti. Raymond si s nimi snadno poradí.“

Chvíli mlèeli. Stmívalo se, a jak pøibývala tma, zdálo se, že temeno pahorku zaèíná vyzaøovat slabounkou namodralou záøi.

„Naškubeme trávu, než úplnì nasákne rosou,“ vybídl Sylvu Regg.

Jednorožec podetínal trávu u koøínkù ostrým hrotem svého rohu, Sylva ji snášela na hromadu. Teï na konci léta byla tráva už témìø suchá. Jemná, dlouhá, hebká jako vlasy krásných žen...

Jako vlasy žen, obìtovaných na poèest velkého vládce.

„Nìco se mi nezdá,“ øekl Regg pøi práci. „Ten mocný vládce, támhleten Otesánek v prùhledné schránce, ovládal úžasnou magii. Byl obklopený elitními, témìø neporazitelnými bojovníky. Vládl øíši chránìné øetìzem pohranièních pevností. Mohl vyzbrojit obrovská vojska. Jak ho mohli porazit nìjací nájezdníci, pøivandrovalci z pralesù?“

„To já nevím,“ hlesla Sylva. „To se na tom kameni nepíše...“

Zamyslela se. „Poèkej!“ vykøikla. „Vždy ono to tam je! Já už to vím! Na tom nápisu jsou ještì nìjaké pøívlastky, které jsem pùvodnì nedokázala pøeložit. Teï už vím, že tam stojí Já nejmocnìjší z mocných, jediný pravý vládce. Jediný pravý, chápeš? Ale pak byl ještì nìkdo jiný, nìjaký jiný vládce, nepravý, samozvanec. A i ten o sobì nejspíš prohlašoval, že je jediný pravý. Rozumíš? Pterrové bojovali mezi sebou! Jednotliví mocní vládci bojovali o moc, o vládu nad územím. Znièili se ve vzájemných bojích. Nepotøebovali žádného nepøítele zvenèí!“

Zase chvíli mlèeli. Pak Regg poznamenal: „To, co øíkáš, dává smysl. Proto tenhle král nechal popravit své poddané. Nechtìl, aby se dostali pod vládu toho druhého.“

„Ano. Než by protivníkovi pøenechal svùj majetek, radìji ho znièil.“

Komando smrti

Spala zahrabaná v kupce suché trávy, z jedné strany pøitisknutá k odfukujícímu Reggovi. Co chvíli ji probouzela zima. A hrozné sny.

Sny plné krve, násilí, zoufalství. Celé tohle místo bylo nasáklé šílenstvím. Za ty stovky let už z vìtší èásti vybledlo, vyzáøilo, ale poøád ještì ho tu bylo dost.

Zuby jí cvakaly zimou a ledviny mìla jaksi rozhozené, takže musela co chvíli vstávat. Jeden ze Strážcù se zdržoval v místì své pùvodní køišálové rakve, kleèel s pøilbicí opøenou o vztyèený scorch. Vždycky vstal a díval se, co Sylva dìlá. Druhý se toulal bùhvíkde.

Teprve pøed svítáním se jí podaøilo udìlat si v rozválené kupce jakési hnízdo, vyhøívané Reggovým i jejím vlastním teplem. Propadla se do spánku.

Spala a zapomnìla na všechna trápení.

Probudila se do mrazivého rána. Slunce už stálo tøi stopy nad obzorem, modrou oblohu pokrývaly bìlostné cáry vypaøující se mlhy. Tráva se tøpytila tìžkou rosou. Vstala, prsty vyèesala z vlasù stébla trávy, rozhlédla se. Regg stál opodál, pohled upøený na jezero. Došla k nìmu.

„Co tam vidíš?“ zeptala se. A pak to uvidìla i ona.

Pøes nizouèký okraj vnitøního valu vidìla znaènou èást tøpytivé hladiny, opøené o strmé srázy skal. Tam, kde jezero pøecházelo v území Orcigardu, se temnìl úzký pás lesa, opravdového lesa se smrky, bøízami, duby a modøíny - tedy žádné olše s koøeny zapuštìnými v podmáèené pùdì. A od toho lesa pøiplouvala tøi plavidla.

V tom prùzraèném ranním vzduchuje vidìla jasnì. Vory, zformované do trojúhelníku, navzájem propojené dlouhými lany, opatøené plachtami z pokrývek. Lehký vánek je zvolna hnal smìrem k Nekropoli. První z vorù, umístìný na špici trojúhelníku, byl vystrojený oplachtìním ze tøí pokrývek a dvou plášù. Všechny tyto kusy byly zavìšeny na pøíèném ráhnì, vánek je nadouval a tvaroval do oblin buclatých dívek. Na prvním voru nebylo nic než veliká hromada - snad trávy, snad døeva. Žádná posádka. Ale na tìch dvou druhých vorech, opatøených jen jednoduchými plachtami, stáli nehybní muži obleèení v brigantinách a kalhotách z kùže.

„Raymond,“ vydechla Sylva. „On se sem zkouší dostat pøes jezero.“

Vidìla je dobøe, i na tu vzdálenost - támhle to je pùlelf, támhleten vousáè s jizvou pøes nos a támhle... Raymond. Byli od ní vzdáleni více než dvì míle, ale i tak je dobøe rozeznávala.

Nehýbali se. Jediný pohyb obstarávala dlouhá tyè, volnì upevnìná na stìžni prvního voru, toho bez posádky. Zdvihala se a padala, koncem plácala o vodní hladinu. Sylva teprve po chvíli zkoumání zjistila, že tento pohyb je zpùsoben jedním z mužù na druhém voru, který tyè ovládá pomocí provazu, pøehozeného pøes ráhno èelního plavidla.

Plác. Plác. Plác. Voda, podráždìná koncem tyèe, se rozstøikovala do výšky. „V tom jezeøe nìco je,“ zahuèel Regg. „Teï už to cítím docela zøetelnì.“

„Co tam je? Øíkal jsi nìco už vèera...“

„Hladoví tvorové.“

„Ah - a Raymond o nich ví... Zdá se, že Raymond zná spoustu vìcí. Mrzí mì, že jsem neznala ty správné otázky, když jsem byla v jeho tvrzi.“

První vor vznešenì plul vstøíc Nekropoli a zdálo se, že za sebou táhne i zbylá dvì plavidla. Ta od nìho udržovala uctivý odstup pìtadvaceti krokù.

Protože první vor byl návnadou. Plácání do vody mìlo upoutat pozornost. Pøelstít tvory z hlubin, pøesvìdèit je, aby zaútoèili na klamný cíl.

Sylva se až zajíkla. Náhle si uvìdomila, že stranou od prvního voru, zatím hluboko pod hladinou, se formuje hvìzdicovitá skvrna.

Jak vyplouvala k hladinì, nabývala skvrna stále ostøejších obrysù. Tìlní vak, velký jako praseèí chlívek, z nìhož vyrùstá zmì chapadel.

Plácaèka na prvním voru neúnavnì a rytmicky rozstøikovala vodu. Pùlelf jménem Fergus Xí-írg na jednom ze zadních plavidel zvolna napínal luk. Jiný muž mu u hrotu šípu pøidržoval èadící plamínek.

Mžik - a netvor z hlubin zaútoèil. Chapadla silná jako mužské stehno vystøelila z vody a sevøela první vor ze všech stran. Ve stejnou chvíli uvolnil pùlelf tìtivu. Zápalný šíp proèísl vzduch, zabodl se do hromady klestí na prvním voru a ta vybuchla ohnìm. Jiní muži pøesekali provazy, které poutaly jejich plavidlo k návnadì.

Plameny vzplály a pøismahly chapadla svírající se kolem voru. Netvor na okamžik vylétl z vody celý - Sylva zahlédla dvì obrovské oèi a hákovitý, jakoby ptaèí zobák. Hvízdavý výkøik bolesti a vzteku.

Jiný netvor zaútoèil z druhé strany. Neumìl nic jiného než sevøít koøist do náruèe chapadel a stáhnout ji do hlubin. Sáhl pøímo do žhnoucího ohnì.

Dvì bestie, chapadla zaklesnutá v ohni, se zmítaly pøi hladinì. Kuželovými hlavami víøily vodu, z ptaèích zobákù jim vycházelo hvízdavé kvílení. Bojovaly. Bojovaly s nastraženou hromadou klestí, prolitou smùlou. Chapadla se jim škvaøila, ale ony nepouštìly. Byly sestrojeny tak, aby zastavily vetøelce za každou cenu.

Z hlubiny se vynoøila další chapadla, sevøela stìžeò. Trhnutím vychýlila vor, pak se stìžeò uvolnil, protože oheò pøepálil houžve držící vor pohromadì. Plavidlo se rozpadlo na jednotlivé klády. Hromada klestí plula po hladinì a hoøela. Voda pod ní se hemžila jako polévka plná èervù.

Jiný tvor chytil plující oheò do náruèe a pokusil se ho utopit. Témìø se mu to podaøilo. Hromada chrastí se ponoøila skoro celá, ale pak už útoèník nevydržel bolest zpùsobenou vroucí smùlou. Hromada vyskoèila na hladinu jako míè, zaèmoudila, zaprskala. Pár okamžikù z ní vystupovaly jen pramínky bílého kouøe. Pak znovu vzplála.

Zatímco se tvorové z hlubin rvali s chomáèem hoøícího ohnì, zamíøily dva další vory pryè z místa støetu nejkratší cestou k Nekropoli. Raymondovi muži zùstávali tišší, ukáznìní. Úèelem útoku nebylo pobít obludné hlavonožce, ale dostat se k Nekropoli z boku.

Oba Strážci si jich už všimli. Hvízdavými zvuky se navzájem upozoròovali, gestikulovali, mávali k plavidlùm. Rozhlíželi se jako zvíøata zahnaná do kouta. Pak popadli zbranì a na krátkých nohách se rozbìhli pøes nizouèký okraj vnitøního valu smìrem k jezeru. „Dobøe to vymysleli,“ zachrèel Regg. „Vylákají Strážce k vodì. Jsou Vojákovi bojovníci vyzbrojeni takovými zbranìmi, jako máš ty?“

„Samostøíly? Ano, jsou.“

„Øíkala jsi, že šipka ze samostøílu probije i rytíøské brnìní.“

„Ano. Máš pravdu. Vùbec nedojde k boji. Raymond nechá oba Strážce postøílet z vorù. Reggu! Musíme zmizet! Jestli neuteèeme do lesù døív, než se Raymond vypoøádá s tìmi Ptáky, jsme vyøízení!“

Regg jen zavrtìl ošklivou soudkovitou hlavou. „A tady, nebo v lesích - najdou nás a uštvou.“

„Ne! Máme šanci! Raymond pøišel o psa! Má sice stopaøe, ale bez psa nás nemùže stíhat tak rychle! A už vùbec ne v noci! Jestli nás nedostihne do soumraku, tak mu za tmy uteèeme! Pojï!“

Podíval se do slunce, bylo už o nìco výš. Nespokojenì zastøíhal dlouhými ušisky. „Nemám žádný nápad. Udìláme to tak, jak øíkáš. Ale musíme chvíli poèkat - nebo se Strážci vrátí a zabijou nás.“

„Poèkat? Poèkat? Každou chvíli pøicházíme o náskok!“

Docela mírnì zavrtìl hlavou. „To slunce je dneska nìjaké divné. Dobøe, dobìhnu se podívat na okraj. Zjistím, co se dìje. Jsem rychlejší než ty - kdyby se Strážci vrátili, stihnu se stáhnout za hradbu zubù.“

Probìhl mezi ochrannými kameny, pøebìhl proláklinu, zastavil se až na vršku vnitøního valu.

„Už jsou dole u vody,“ zaøièel.

Nedbala na bezpeènost a bìžela za ním. Postavila se vedle nìj, zadívala se na jezero.

Z tohoto místa nemohla vidìt pøistávající vory. Zahlédla jen malièkou postavièku jednoho ze Strážcù - jakýmsi zpùsobem se dostal na vršek zdi, vystavìné na temeni vnìjšího valu. Hrozil zbraní smìrem k jezeru. Pak se zapotácel, zlomil se v pase. Narovnal se, hrozil dál, ale jeho pohyby byly malátnìjší. Sylva zahlédla kratièkou tenkou linku, která se mu objevila na boku. Šipka z kuše.

„Reggu! Máme nejvyšší èas!“

Znovu se otoèil k slunci. „To slunce se mi nelíbí!“

Podívala se tam také, pøivøela oèi, slzící oslepující záøí. Pak odvrátila hlavu.

Regg se vzepjal na zadních, hrábl kopyty do vzduchu. Sylva stále nevìdìla, co se dìje.

A pak už si toho všimla také.

Od slunce pøilétal zvláštní motýl.

Dosud se ukrýval ve sluneèní záøi, ale teï už byl tak blízko, že vylétl z ohnivého kotouèe.

Motýl? Spíš mùra. Plachtil na rozepjatých trojúhelníkových køídlech. Pøilétal blíž a blíž. Zvìtšoval se, narùstal. Volné plachtìní se zmìnilo ve støemhlavý let. Motýl složil køídla a padal.

Pekelný kùò dusal po okraji vnitøního valu a nesrozumitelnì øièel. Snažil se odhadnout místo, kam motýl dopadne.

Padající tvor se pøiblížil tìsnì nad zem a znovu rozepjal podivná køídla. Pád se zmìnil v klouzavý let, tak nízký, že se letec bøichem dotýkal koneèkù trávy. Pak neznámý zafofroval køídly proti smìru letu, složil je. Pøistál na temeni vnitøního valu.

Regg k nìmu cválal se sklonìnou hlavou, roh mu záøil bìlavým svitem.

Všechno se odehrálo bìhem kratièké chvilky. Letec - vzrostlý tvor lidské postavy, ale se ètyøma rukama - pøistál na zemi a Regg se hnal k nìmu, aby ho nabodl na roh. Neznámý jen pozvedl krátkou hùl. Z konce hole vytryskl modravý záblesk a zasáhl jednorožce do prsou.

Neznámý provedl úkrok a pùlobrat, Regg setrvaèností prolétl kolem nìho a zøítil se dolù, zmizel Sylvì ze zorného pole.

Nevykøikla. Hrùza ji témìø ochromila.

Neznámý šel blíž k ní.

Byl vysoký - snad až sedm stop. Robustní. Na krátkém krku sedìla orèí hlava se špièáky vylézajícími z pyskù. Nìkdo si však dal práci s tím, aby dvì orèí oèi nahradil jediným, posazeným do prostøedku èela. Tvor mìl ètyøi ruce a mezi horním a spodním párem splývaly kožnaté záhyby. Tato kožená blána sloužila v pøípadì potøeby jako køídla.

Kromì dvou párù rukou s blanitými køídly a orèí hlavy s jediným okem už na neznámém nebylo nic zvláštního. Trup a nohy vzrostlého muže, jen pokožka byla zbarvena do šeda. Na nohách mìl sandály s øemínky ovinutými až ke kolenùm, kolem bokù a mezi stehny složitì provlékaný a obtáèený pruh látky sloužící jako kalhoty. V jedné z rukou svíral onu krátkou hùl.

„Kdo jste?“ zasípìla.

Ohrnul bezkrevné rty do jakési karikatury úsmìvu. „Øikají mi Kyklop - tak tedy jsem Kyklop. Kyklop, k vašim službám. Ah, jste hezouèká, drahoušku. Celá sladká, k zulíbání.“

Otøásla se. Nìco tak odpudivého jako byl tenhle Kyklop ještì nevidìla.

„Co jste udìlal s Reggem?“

„S kým že?“

„S Ogkchúk-reggem,“ vykoktala celé jednorožcovo jméno.

„Ach! S Reggem! Jak rozkošná zdrobnìlina. Vy jste se s ním nìjak skamarádila, vy malá šibalko... Je jen ochromený. Nic víc. Zdravý jako øípa, jak se u vás øíká. Jen ochromený.“

Dodala si odvahy, pøinutila se k chùzi. Prošla kolem Kyklopa, došla na okraj valu a podívala se dolù. Jednorožec ležel v hloubce deseti stop, zapadlý v jámách vyhrabaných ghúly. Levá zadní noha mu poškubávala v køeèi. Trhal krkem, malátnì hrabal kopyty.

„Ach, jak jste rozkošná v té váleènické brigantinì, drahoušku,“ zašeptal jí do ucha chraplavý, nasládlý hlas. Prudce se otoèila. Mimodìk chytila do rukou tìlo samostøílu, zavìšeného na øemeni pøes rameno.

„Nedotýkej se mne,“ vyjekla. „Nesahej na mne!“

„Jak se krásnì zlobíte,“ rozšíøil Kyklop svùj úsmìv. Napøáhl pravou horní ruku, drápem se zlehka dotkl nenataženého samostøílu. „Chcete se mi bránit takovým klacíkem? Co to vùbec je? Vzala jste si s sebou své hraèky? Jak dojemné! Jak dojemnì rozkošné...! Ne, drahoušku, nebudu se vás dotýkat... alespoò zatím.“

„Co od nás chcete? Ode mne a Regga?“

„Co chci od Pekelného konì? To je pøece jasné - tu jeho šerednou kebuli. A co se týèe vás... Otec už má dost té honièky.“

Rozepjal ruce, blána mezi pažemi se napjala. Vyletìl do výšky, zakøièel. Zdálo se, že nìkomu dává znamení. Pak se zase snesl vedle Sylvy.

Horeènì pøemýšlela. Raymond je nìkde na jezeøe a než se mu podaøí pøistát a projít labyrintem, Regg by se snad mohl probrat.

Musíš upoutat pozornost téhle oplzlé zrùdy, Sylvo, pomyslela si.

„Otec - to je Alarich Touraine?“ zeptala se.

„Jistì, milouèká. Celá tahle nechutná honièka už ho unavila. Kostìný knoflík a Raymond de Couissy... ukázali, že jsou naprosto, naprosto neschopní.“

„Tak vyslal vás.“

„Ano,“ usmál se samolibì Kyklop. „Mne, nejlepšího z nejlepších, nejvìrnìjšího služebníka. Pøilétl jsem právì vèas: chystala jste se zmizet do lesù, vy malá šibalko. Honièka by pokraèovala, stále víc by se pøibližovala k Likariu... Vaše svatba s de Couissym mìla probìhnout zcela hladce! A když se to nepovedlo, bylo tøeba pùvodní plán odvrhnout a vykonstruovat jiný.“

Zarazilo ji to. „Snad nechcete øíci, že má svatba s Raymondem byla naplánovaná Temným mágem?“

Odpovìdí jí byl široký Kyklopùv úsmìv. „To vám nemohu ani potvrdit, ani vyvrátit, drahoušku.“

„Cožpak Raymond de Couissy je poddaný... Temného mága?“

Tentokrát nic, žádná odpovìï. Jen široký úsmìv plný špièatých zubù.

„A co já?“ zeptala se pak. „Co plánujete udìlat se mnou?'

„Otec vás chce vidìt. Dovedu vás k nìmu.“

„Ah! Jsem dcera vévody z Barro! Vévodství Barro má s Tourainem smlouvy!“

„Neoficiální smlouvy, drahoušku, neoficiální. Také vaše návštìva u Otce bude neoficiální, nikdo se o ní nedozví. Pro svìt už jste mrtvá, zahynula jste v bažinách.“

„Ah - já se nechci setkat s Tourainem!“

Kyklop se k ní naklonil a zaševelil: „Ale on vás chce vidìt, má drahá. Zajímáte ho.“

Zamnul si široké dlanì, vždy dvì a dvì.

„Nevím, jestli vás unesu, koátko. Myslím, že vás jenom pøenesu pøes Hladovou bažinu. Nemohu vás nést v náruèi to bych nerozepjal svá køídla. Musím si vás pøivázat k tìlu, tìšíte se? Pak, na druhé stranì, už budete muset šlapat po svých. Nemohu vás nést celou cestu. Mé létání je z vìtší èásti magické, víte? Já jsem pùvodnì nebyl vytvoøen pro létání. Køídla jsem dostal až pak, jako dar za vìrné služby.“

„A co bude s Reggem?“

„Za malý okamžik tu bude Bras-yr-gó a jeho orkové. Budou mít tu èest uøíznout Pekelnému koni hlavu, aby ji pak pøedložili Otci, víte? Trochu odstupte, vznešená, nemìli by vás zahlédnout. Raymond de Couissy ztratí spoustu èasu obeplouváním bøehu a hledáním místa, kde by mohl pøistát. Dopøejeme si potìšení, podíváme se na smrt Pekelného konì. .. Ah, vùbec jsem nepoèítal s tím, že probudíte Strážce! A hned dva! Jak chytrá je ta malá sladká holèièka! To jste udìlala vlastní krví? Drahoušku - vy jste opravdu ještì panna? Ještì nikdy jste nepoznala muže?“

Vìdìla, že jestli se jí ten odporný Kyklop jenom dotkne, tak jí hrùzou praskne srdce. Stranou zahlédla pohyb. Po stezce mezi vnitøním a støedním valem sem klusali orkové.

„Ustupte dozadu, má drahá,“ vyzval ji Kyklop.

Nereagovala. Kyklop si dlouhým úzkým jazykem pøejel pøes horní ret. Vydìsilo ji to tak, že rychle couvla o kus zpìt, tak, aby ji orkové nevidìli.

Kyklop si stoupl na sráz, pod nímž ležel Pekelný kùò.

„Kostìný knoflíku!“ vykøikl. „Tady máš Pekelného konì! Doraz ho a uøízni mu hlavu - Otec na ni èeká!“

„A ta žena?“ zaznìlo odzdola.

„Je mrtvá! Pekelný kùò ji obìtoval, aby probudil Strážce.“

„Co to povídáš?“ zajeèel odzdola ork. „To by Pekelný kùò nikdy neudìlal! Já ho znám! Pekelný kùò by neublížil samici! Ta žena je nìkde tam - patøí Raymondovi de Couissy!“

„Nic ti po tom není, co je s tou ženou!“ øval dolù Kyklop. „Tvojí starostí je pøinést Otci hlavu Pekelného konì, rozumíš? Tak to udìlej a nech ženu ženou! Chceš snad znova upadnout v nemilost? Pamatuj! Životy èlenù tvého klanu závisí na tom, co udìláš!“

Odspodu zaznìlo nespokojené zachrchlání. Sylvu obestøela hrùza. Je vydána na milost Kyklopovi - té oplzlé stvùøe. Nikdo jí nepomùže, ani orkové, ani Raymond. Èeká ji osud horší než smrt. Tohle rèení zatím pokládala za pouhou, víceménì smìšnou frázi. Teï jí vùbec smìšné nepøipadalo.

Osud horší než smrt. Mnohem horší. Náhle vìdìla, že je to tak. Strach ji témìø ochromil.

Pøistihla se, že prsty obou rukou zatíná do pažby samostøílu.

Samostøíl.

Jako by slyšela Fríghasùv hlas: bohové stvoøili ženu slabší než muže. Ale zwergský samostøíl mezi nimi alespoò trochu nastoluje rovnoprávnost.

Vybavila si vèerejší ráno: Pekelný kùò samostøíl vùbec neznal, nevìdìl, k èemu se používá. Možná, že ho nezná ani Kyklop! Øíkal pøece nìco o hraèkách! Netuší, že je to zbraò!

Sebrala veškerou odvahu. Pøehodila si øemen pøes hlavu, zašlápla pažbu do trávy, z tìla kuše vytáhla páku. Zastrèila ji do výøezu, opøela proti tìtivì...

Celou tu dobu mìla pocit, že si s ní Kyklop jenom pohrává. Otoèí k ní svou ošklivou tváø, zasmìje se a zažertuje: Tak holèièka si chce hrát? Jak rozkošné.

A olízne si horní ret.

Ale ne, Kyklop se naklánìl dolù, aby mu neunikl ani kousíèek z popravy Pekelného konì.

Shodila ze zad batoh, vytáhla z nìj šipku. Založila ji do žlábku. Schovala natažený samostøíl za skládanou sukni. Nesnažila se jít nijak tiše.

Kyklop se po ní otoèil: „Øekl jsem ti, abys zùstala stranou, malièká.“

Hrdlo mìla sevøené hrùzou, ale pøece jen vykoktala: „Chci se taky podívat.“

„Oho! Líbí se ti dívat se na cizí bolest? Pøekvapila jsi mne. Pøíjemnì pøekvapila! My dva si budeme rozumìt! Tak se dívej!“

„To je ta žena,“ ozvalo se odspoda orèí zachrochtání. „Ta, co patøí Raymondovi!“

„Nìco vidíš?“ zaøièel Kyklop. Pozvedl hùl. Ze zdobeného konce vyšlehl záblesk a zasáhl jednoho z orkù do prsou. Ork rozhodil ruce a padl naznak.

„Cos to udìlal?“ zajeèel odzdola Kostìný knoflík. „Ty parchante!“

„Buï v klidu,“ zachechtal se Kyklop. „To bylo varování. Je jenom ochromený! Pamatuj si - ta žena tu není! Nikdy tu nebyla! Pokud øekneš Vojákovi nìco jiného, Otec tì potrestá!“

Majetnicky natáhl obì pravé ruce, objal Sylvu kolem ramen a pøitáhl si ji k boku. „Dívej se, má lásko. A ty, Knoflíku, dej se do díla! Už to trvá pøíliš dlouho! Pekelný kùò by taky mohl vstát a zapíchnout ti do bøicha roh!“

Kostìný knoflík poodstoupil, obouruè chytil násadu palcátu. Rozpøáhl se, vší silou udeøil jednorožce do zdvihajícího se hrudníku.

Ozvalo se zadunìní. Pekelný kùò bolestnì zaøièel, zahrabal kopyty.

Sylva se opatrnì vyvinula z Kyklopova sevøení. Otoèil po ní své jediné oko, z rozšklebené tlamy mu stékaly sliny.

„Co je, kvíteèku?“

„Takhle nevidím moc dobøe,“ zajektala.

„Aha,“ usmál se. „Dívej se, milouèká. Dívej.“

Otoèil se zpátky k hroznému divadlu.

Zdvihla samostøíl, pøitiskla luèištì ke Kyklopovu zátylku a stiskla spouš.

Støela projela lebkou. Hrot vyjel jediným rudým okem a opeøení zùstalo kdesi uvnitø.

Kyklop pøepadl pøes hranu srázu. Dopadl kousek od Pekelného konì, zdobená ochromující hùl mu vypadla z ruky.

Jak snadné bylo ho zabít!

Opøela pažbu samostøílu o zem, zapøela ji patou... Kde je šipka? Šipky zùstaly v odhozeném batohu. Pár skoky byla u nìj, tøesoucími se prsty zasunula šipku do žlábku. A zpátky ke srázu!

Kostìný knoflík ryèel nìjaké povely, ale Sylva mu nedala èas. Peèlivì zamíøila. Zadržela dech...

Šipka probila orkùv zprohýbaný zwergský pancíø. Bras-yr-gó se chytil za prsa a pomalu se sesunul na kolena.

„Stùjte!“ zajeèela Sylva. „Stùjte, nebo vás zabiju všechny!“

Orkové ztuhli v pohybu, jako by se kouzlem zmìnili v sousoší.

„Žena,“ zachrèel Kostìný knoflík a z tlamy mu vytryskla rudá krev. „Zranila mne žena...! Jaká hanba..,“

„Zabiju vás všechny!“ pištìla. Neuvìdomila si, že volný cop se jí už dávno rozpletl a vlasy jí vlají ve vánku. V brigantinì a s tváøí špinavou zbytky protikomáøí masti se podobala lítici. „Zpátky! Zabiju vás!“

„Tak už ji koneènì dorazte,“ zachroptìl Kostìný knoflík a vydávil další porci rudé krve.

Nemohla je zastavit. Ale stal se zázrak: Pekelný kùò zahrabal kopyty, ztìžka se postavil na nohy. I jemu vytékal z tlamy pramínek krve. „Bìž do hajzlu, Knoflíku,“ zachrèel a vrazil orkovi do krku hrot svého rohu.

Kostìný knoflík padl naznak. Veliké oèi se pokryly šedavým závojem, život z nich vyprchal.

„Ta hùl,“ køikla shora Sylva. „Musíme vzít tu Kyklopovu hùl.“

Jednorožec potøásl neforemnou hlavou, høíva mu zavlála kolem uší.

„Ne,“ øekl pevnì.

„Poslouchejte mì dobøe,“ zachrèel k orkùm. „Nechci vás zabíjet.“

Pøešlápl, nohy pod ním podklesly. Ale zase se vzchopil.

„Bývali jsme pøátelé,“ chrèel. „Bojovali jsme bok po boku. Nechci vás zabít, ale jestli budu muset, tak to udìlám.“

Orkové od nìj v hrùze odstupovali.

„Vezmìte tu hùl,“ øekl jim Regg, „vrate ji Otci. Øeknìte mu, že je mi líto, že to takhle dopadlo. Daroval mi život a já cítím vdìk. Nemohu splnit nadìje, které do mne vložil, ale nechci být jeho nepøítel. Už nikdy mu nebudu škodit, pokud mne nechá na pokoji.“

„Tu hùl,“ zasípìla shora Sylva. „Bez ní se Raymondovi neubráníme.“

„Ne,“ zatøásl høívou. „Ta hùl patøí Otci. Chci mu ji vrátit jako znamení dobré vùle.“

Ještì jednou se rozhlédl po orcích. Pak se na nejistých, tøesoucích se nohách vydal šikmo vzhùru po svahu.

Než došel k ní, natáhla Sylva samostøíl a založila do nìj šipku. Hodila si na záda batoh a poèkala, až se k ní doplahoèí.

„Jdi,“ vyzval ji. „Utíkej. Zdržím Vojáka a jeho muže.“

„Ne,“ øekla pevnì. „Pùjdeme oba - ty a já.“

„Jsem už skoro mrtvý. Kostìný knoflík mi zlomil pár žeber. Špatnì se mi dýchá, myslím, že mám poranìné plíce. Dokážu se ale vzchopit na pár chvil. Pár Vojákových mužù vezmu s sebou.“

„Ne,“ zopakovala. „Pùjdeme oba. Ty a já.“

„Do prdele,“ zasípìl. „Voják nás dostane oba!“

„Nedostane nikoho. Ani mne, ani tebe. Pojï.“

Na tøesoucích se nohách ji následoval. Pøešli travnatou pláò, prošli kolem zdviženého sarkofágu, v nìmž spoèíval velký vládce. Po rozhrabaném jižním svahu sestoupili do pøíkopu. Šli pomalu, jen co noha nohu mine.

Støední val v tìch místech vlastnì neexistoval. Ghúlové ho rozvrtali, hlínu naházeli do pøíkopù — snad si v nìm budovali pøíbytky, možná byly v této èásti støedního valu uloženy také nìjaké ostatky.

Šli pomalu a opatrnì. Regg mìlce a pøerývanì oddechoval, žebra se mu zdvihala, na pyscích mu vystupovala krvavá pìna. Na levé stranì, tam, kde ho udeøil palcát Kostìného knoflíka, se temnìla veliká podlitina, klenba žeber byla v tom místì propadlá.

Opatrnì pøešli nízké boule, které tu zbyly po støedním valu. Klièkovali mezi trnitými keøi v mezikruží mezi støedním a vnìjším valem. Nedotèený masiv vnìjšího valu se jim postavil do cesty.

„Musí tady být nìkde východ, musí!“ chraptìla Sylva sevøeným hrdlem. Tøásla se po celém tìle, pravicí svírala natažený samostøíl, levièku mìla zapletenou do Reggovy dlouhé høívy. „Labyrint je symetrický - východ na pevninu bude naproti východu na hráz!“

Jenže nevìdìla, kterou stranou jít. Všechno už mìla spletené.

„Zkusíme to doleva...“ Ploužili se cestièkami mezi rozvalinami kamenných staveb a trnitými keøi. Regg mìl srst zbrocenou potem, z nozder se mu táhly dlouhé krvavé hleny. Kùže mu žhnula horeèkou.

„Jsou za námi,“ zachroptìl.

„Támhle - támhle je východ!“ vykøikla Sylva.

V mohutném tìlese vnìjšího valu se objevila prùrva. Brána do lesù.

„Pojï, Reggu, utíkej!“

Rvala ho za høívu, snažila se popobíhat a on za ní poskakoval na tøech nohách. V tu chvíli mìla pocit, že brána Nekropole je prùchodem do bezpeèného svìta.

Zahnula za roh, do východu z Nekropole. Zároveò však vìdìla, jak bláhovì si poèíná. I když projde branou a ubìhne dalších sto krokù, Raymond ji stejnì dostihne.

Nestihla ani projít branou.

„Sylvo!“ ozvalo se nìkde po stranì. „Tak jsem tì pøeci jen našel!“

Raymondùv hlas.

Pøicházeli. Pøicházeli z rozvalin a z trnitého køoví. Tvrdí chlapi v brigantinách a kalhotách z kùže, opásaní øemením se zavìšenými zbranìmi, pøes ramena popruhy batohù a brašen, pøikrývky smotané do bandalírù.

Komando smrti. Nebo to, co z nìj zbylo.

Provedla stejný trik jako pøed chvílí. Volnì spustila pravici svírající samostøíl, ukryla zbraò za modrou sukni. Je to šikovná vìc, taková suknì.

Otoèila se èelem k pøicházejícím.

„Sylvo,“ øekl mírnì Raymond. „Už jsem v to ani nedoufal.“

Zarostlý, unavený, se zapadlýma oèima. Stárnoucí chlapík, který s úžasem zaèíná zjišovat, že jeho síly ochabují. Ano, zatím ještì mùže putovat pustinou bez jídla i spánku, bojovat bez odpoèinku. Ale ne nìkolik dní za sebou.

„Pekelný kùò,“ øekl s údivem. „Jak to, že ho orkové ještì nezabili?“

„Kostìný knoflík je mrtvý,“ hlesla Sylva.

„Tak Knoflík už to má za sebou,“ užasl. „To je mi líto...“

Zdálo se, že to myslí vážnì.

„Je tu nìco, co bys mìl vìdìt,“ øekla a pokusila se zklidnit svùj hlas. „Alarich Touraine si už nepøeje, abych se stala tvou manželkou.“

„Co to povídáš? Co je nìjakému Tourainovi do toho, s kým se ožením?“

„Touraine poslal Kyklopa, aby mne odsud odvedl døív, než mì najdeš.“

„Kyklopa? Neznám žádného Kyklopa.“

Pokrèila rameny. „Na tom nezáleží.“

Popošel dalších pár krokù k ní, jeho muži se rozestavili do pùlkruhu kolem. Unavení bojovníci, kteøí svedli vítìznou bitvu s netvory z hlubin i s oživenými Strážci.

„Kašlu na Touraina!“ vybuchl Raymond „Nebude mi pøikazovat co mám a co nemám dìlat.“

„Je tu ještì jedna vìc,“ upozornila ho. „Nechci se stát tvou manželkou.“

Natáhl k ní ruce: „Sylvo, co to povídáš?“

„Nikdy jsem se za tebe nechtìla provdat.“

„Ale øíkala jsi, že -“

„Když jsem to øíkala, tak jsem lhala!“

Nevìøícnì se na ni díval. A pak mu z tváøe zmizela únava i jakýsi lítostivý výraz. Mužný, opotøebovaný, ale poøád ještì pøitažlivý oblièej mu zrùznil vztek. „Ty blbá náno!“ rozeøval se. „Cožpak si myslíš, že si mùžeš vybírat? Bude to tak, jak budu chtít já! Rozumíš? Choval jsem se k tobì až pøíliš slušnì!“

Místo odpovìdi jen zdvihla pravici a založila pažbu kuše do ramene.

„Seber se a jdi do hajzlu, Raymonde,“ zasípala, „nebo tì zabiju.“

Brada mu spadla pøekvapením. Èekal cokoliv, jen ne tohle. Nakroèil smìrem k ní, ale nìco v jejím pohledu ho zarazilo.

„Myslel jsem, že jsme pøátelé,“ vykoktal.

Mlèela.

Nervóznì se zasmál: „Nedokážeš mì zabít. Nemáš na to.“

„To já jsem zabila Kostìného knoflíka,“ upozornila ho. „Zabila jsem i Terence.“

„Ah...“ vydechl. Zavrtìl hlavou. „Ne, Sylvo, nevìøím ti.“

Strach ji svíral stále úžeji. A pak, z nièeho nic, se zmìnil v nìco jiného. Promìnil se ve vztek.

„Ty pitomej ubožáku!“ rozjeèela se. „Já už vím, co je to tvoje komando smrti! Tys byl u toho, když orkové zmasakrovali osadu Gordona Fee! Jasnì! Gordon Fee je prvotøídní voják a nìjaké orèí tlupy by proti jeho opevnìnému táboru nemìli šanci! Ale tys je vedl! Dal ses do služby Temného mága, stal ses dalším z jeho psù! Vycvièil jsi orky, velel jsi jim! Sebral jsi dvacítku propuštìných žoldákù a sestavil z nich úderný oddíl! Komando smrti! Povraždili jste i ženy a dìti v Gordonovì táboøe!“

Zavrtìl hlavou. „Gordon je pøece nepøítel vévodství... Jak se ho mùžeš zastávat?“

„Prohrál jsi svoji duši, parchante!“ jeèela dál. „Už nerozeznáš, co je dobré a co je špatné! Kdybys za mnou pøišel do Skalky a zeptal se mì, nejspíš bych se s tebou byla dohodla. Ano, dohodla, tak blbá jsem byla ještì pøed pár týdny! Ale tys mì nechal vylákat lstí a unést orky, nechal jsi pøi tom zabít nevinné lidi! Jsi prokletý! Hnusíš se mi, rozumíš? Hnusíš! A hnusíš se i svým vojákùm! To byli tvoji vlastní muži, kteøí se proti tobì postavili! Skjold, Fríghas, Duch, Ofirk! Nešlo jim o zisk, jen ti chtìli co nejvíc uškodit! Proè? Protože jsi prokletý!“

Zapotácel se jako èlovìk, který právì dostal smrtelnou ránu. „Sylvoooo...“

„Zbavím tì tvého trápení,“ pousmála se. „Udìlej ještì krok.“

Rozhodil ruce. „Chceš mì zabít? Zabiješ mne? Cožpak jsem tu sám? Podívej se kolem, je tu deset mých bojovníkù.“

„Nemám z nich strach. Až tì zabiju, oni mì doprovodí do Likaria a já je štìdøe odmìním.“

Rozhlédl se po svých žoldácích. Pøes oblièej mu pøebìhla vlnka zdìšení. Do jaké míry jim mùže vìøit? Skjold. Fríghas - ti mu bývali také vìrní až k sebeznièení.

Ale pak se obrátili proti nìmu.

Jeho tváø byla èitelná jako otevøená kniha. Je pøece Raymond de Couissy, váleèník a vojevùdce! Nenechá se odehnat nìjakou pøemoudøelou, nepohlednou ženou! Znemožnil by se.

Nakroèil vpøed.

Nadechla se, zadržela dech. Ustálila míøidla na Raymondovì hrudi. Prsty obemkla spouštìcí páku.

Nevìøícnì se díval do jejích oèí. Stáhl nakroèenou nohu zpìt, zavrtìl hlavou, rozhodil rukama. „Dìlej si, co chceš!“ vykøikl. „Dìlej si, co chceš, bláznivá ženská.“

Otoèil se k ní zády a odcházel. Hlavu mìl sklopenou, ramena svìšená. Šel dál a dál ulièkou mezi troskami a trnitými keøi, s ním odcházeli i mlèenliví bojovníci.

Dívala se nevìøícnì na jeho záda, pažbu samostøílu stále založenou do ramene. Vyhrála jsem, táhly jí hlavou myšlenky. Porazila jsem Raymonda.

A pak byli pryè.

„Nemùžu tomu uvìøit,“ zasípìl jí za zády Pekelný kùò. „Nemùžu tomu uvìøit.“

Nohy se pod ní podlomily. Døepla na paty, rozplakala se.

Plakala, Regg stál nad ní, tøásl se horeèkou. Nevìøícnì opakoval: „Oni odešli... odešli. Budu žít!“

***

Za branou byl široký pruh suché zemì mezi jezerem a bažinou a pak už... pevnina. Pevnina - to znamenalo souvislá suchá zem porostlá smíšeným lesem s výrazným zastoupením smrkù a bøíz. Žádné olše, rákosí, vrby a vrbièky. Žádná podmáèená pùda, žádné tùnì zarostlé žabincem, mazlavé bahno. Poctivá zemì, u níž se mohla spolehnout, že když na ni šlápne, nezapadne do ní po pás.

Pøesvìdèila Regga, aby popošel ještì kus dál - do bøezového hájku na bøehu jezera. Dopajdal tam na tøech nohách, ale pak se složil. Lesklá ple mu žhnula horeèkou.

Nìjak se nedokázala smíøit s myšlenkou, že by mìl Pekelný kùò zemøít.

Sedìla vedle nìj, dívala se na jezero, na rychlé stíny ryb míhající se pod hladinou. Poledne už minulo. Zdaleka ještì nemìla vyhráno. Vìdìla, že do Likaria je odsud nìco pøes padesát mil... pøímým smìrem. Ale který smìr je pøímý? Bude muset strávit ještì dvì nebo tøi noci pod širým nebem. Ale jak to udìlá, aby neprochladla a neonemocnìla? Jak získá oheò, pokud Regg zemøe? Ani teï nevypadal na to, že by mohl koncem svého rohu zažehnout jiskru.

Zdálo se jí, že Pekelný kùò blouzní. Mumlal nesrozumitelná slova plná hrdelních samohlásek. Rozevíral suché pysky. Potil se, mìl žízeò. Ovlažila mu jazyk vodou z ploché láhve, kterou jí dal Fríghas. Vypil všechno. V láhvi už nic nezùstalo.

Jak se teï obejde bez vody? Zadívala se na jezero. Voda v nìm byla køišálovì prùzraèná. Budou se muset spokojit s touhle vodou, ona i Regg. Naklonila se s vysokého bøehu, ponoøila hrdlo láhve do vody a èekala, až se naplní. S plnou lahví se vrátila k Reggovi. Hltavì pil.

Když nabírala vodu podruhé, všimla si po stranì, u Nekropole, svìtle šedé skvrny. Popošla o kousek dál, aby na to lépe vidìla. No jasnì, byl to jeden z Raymondových vorù, zahnaný vìtrem ke bøehu. To svìtle šedé byla pokrývka, která Raymondovým váleèníkùm sloužila jako plachta.

Pokrývka... Srdce se jí rozbušilo. S pokrývkou pøeèká chladné noci mnohem snáze.

Ještì jednou dala Reggovi pít. „Jdu se podívat do Nekropole,“ øekla mu pak. „Zdá se, že bych tam mohla najít nìjaké užiteèné vìci. Vrátím se brzy.“

Nìco nesrozumitelnì zabublal.

Vydala se po bøehu a snadno došla až k opuštìnému voru. Rozvázala uzly, které poutaly pøikrývku k ráhnu. Spoleènì s pøikrývkou získala i tenké, velmi pevné konopné lanko, dlouhé asi deset krokù. Smotala je a pøehodila si je pøes rameno.

Nekropole byla tichá a slunce vysoko na obloze. Žádné nebezpeèí. „Takže, dìvenko,“ øekla Sylva sama k sobì. „Buï se tam podíváš dneska, a nebo už nikdy víc.“

Za tìch pár týdnù už pochopila jednu zásadní vìc: èlovìk sám sebe nikdy dost dobøe nezná. Má o sobì pøehnané pøedstavy. Je pøesvìdèený, že v kritických chvílích bude reagovat správnì a stateènì. Chytøe. Všechny nepøátele pøemùže.

Ale když ta situace nastane, zachová se jinak. Ne správnì nebo špatnì, ale jinak, než by pøedtím pøedpokládal.

Mìla pocit, že tu lidskou bytost, Sylvu Viktorinu la Barro, pøece jen zaèíná poznávat. Nebyla vlastnì ani tak špatná. Mìla kuráž a dokázala se rychle rozhodnout.

Dokázala se rozhodnout správnì? Na tom nezáleželo. Dùležité bylo, že se v klíèových okamžicích rozhodovala okamžitì.

A zvláštnùstkou téhle Sylvy bylo, že mluvila sama k sobì.

„Holèièko,“ oslovila sama sebe, „kdybys žila u orkù, pojmenovali by tì Sama-se-sebou-hovoøící-Sylva.“

Zasmála se tomu. Pak zamíøila do vnitøku Nekropole.

Ghúlové, zmasakrovaní pterrskými strážci, leželi tiše na stezkách. Nìkteøí bývali rychlí. Ti dobìhli témìø až k bránì. Jiní nebývali zase až tak rychlí. Leželi vyskládaní až k rozvrtaným pahorkùm, ukrývajícím ostatky obìtovaných bytostí. Lebky rozpolcené, údy oddìlené od tìl, rozpáraná bøicha. Pterrští Strážci odvedli dokonalou práci.

Už byli mrtví více než den a zapáchali. Koláèe zažloutlé ssedlé krve byly pokryty mraèny much.

Podle rozporcovaných tìl došla Sylva až nahoru, tam, kde býval vnitøní val. Provedla jen letmou prohlídku. Bìhem krátké chvilky našla tøi ghúlí doupata, mìlce ukrytá pod zemí. Vydolovala z nich drobné cennosti, památky na obìtované pterry. Hrst zlatých dvojmincí, složených ze dvou pøekrývajících se kruhù. Na rubu bylo písmo podobné elfskému oghamu a na líci, jak jinak, orlí hlava.

Høebínek z jantaru.

Pazourkový nožík, malièký, ale neskuteènì ostrý.

Kulatá køišálová krabièka, v jejímž vnitøku se otáèela modravá jehla. Chvíli zkoumala, kterým smìrem hrot té jehly smìøuje. Pak s úžasem pøišla na to, že hrot vždycky ukazuje k severu.

Hrst barevných knoflíkù.

Malièkou sošku pegase s ulámanými køídly.

Protože nechala batoh na táboøišti, zabalila všechny ty vìci do kusu zlatisté látky, který tu zbyl po obìtovaných pterrech. Musel v zemi zùstat stovky let, ale èas mu neuškodil.

Zastavila se na vršku vnitøního valu. Odsud se po svítání dívala, jak Raymondovi muži støílí šipky do pterrských strážcù. Rozechvìla ji pøedstava, že by mrtvolu jednoho ze Strážcù našla a sòala jí ptaèí pøílbu.

Labyrintem se proplétala k vnìjšímu valu. Pak, v ulièkách mezi trnitými keøi, pochopila, že se snaží zbyteènì. Byl to prostì pøíliš veliký prostor. Regg se svými citlivými nozdrami by mrtvolu snad vyèenichal, ale ona nemìla šanci.

V úvozu, zastínìném vysokými valy, na ni padla úzkost. Nechala hledání a vydala se nejkratším smìrem pryè. Nejkratším? Tohle byl pøece labyrint a nejkratší smìr vždycky vedl do slepé ulièky. Zmocnila se jí chvilková panika. Pak se silou vùle uklidnila a zopakovala si, kudy musí jít. Vydala se správnou cestou.

A pak, když už nedoufala v žádnou šastnou náhodu, byla odmìnìna. Mezi keøi zahlédla záblesk. A když se k nìmu vydala, našla scorch zabodnutý do zemì. Pterrský scorch. Dlouhý asi ètyøi stopy, z toho polovina pøipadala na širokou èepel z blyštivého kovu a polovina na ratištì, vroubkované a ovinuté tenouèkým mosazným drátem. Vzala scorch opatrnì do ruky. Zdál se být skvìle vyvážený, dokonalý. Rázem pochopila, proè nìkteøí váleèníci dávají svým zbraním jména.

Tento scorch si také zasloužil jméno, ale Sylva mu ho nedala. Byla pøece jen žena a mužské hrátky typu má zbraò je mou milenkou se jí zase až tak moc nedotýkaly.

Vymotala se z labyrintu, vyšla pøed bránu. Slunce se sklánìlo k západu a pøestávalo být horké. Vrátila se zpátky k jednorožci.

Ležel na boku (tom zdravém) a mìlce dýchal. Znovu ho napojila.

Hroznì ji bolely nohy a pohybovala se jako ve snu. Nìkde v hloubi duše si uvìdomovala, že je to reakce na vzrušení, které zažila. Veškeré pocity však postupnì pøehlušoval pocit strašného hladu.

Znovu prohledala batoh, který jí dal Fríghas. Nenašla už žádné jídlo, zato objevila drobnosti, které tam Fríghas pøipravil. Køesadlo. A tøi udice i se šòùrami a malièkými splávky z lehouèkého døeva.

Na bøehu jezera obrátila pár kamenù. Pod jedním našla velikou dešovku.

„Orkové pøeci jedí takovéhle vìci,“ zahovoøila sama k sobì. „Èervy, brouky. Prý jsou velmi výživní.“

Mìla co dìlat, aby to taky nevyzkoušela.

Napíchla dešovku na udici a nahodila návnadu do jezera. Druhý konec udice si jednoduše omotala kolem dlanì. Bylo to lehké, neskuteènì snadné. V jezeøe zøejmì nikdo ryby nelovil a ty jen èekaly, až se budou moci zakousnout do návnady. Bìhem kratièké chvilky vytahala ètyøi kousky dlouhé celý loket.

Vykuchala je nalezeným nožíkem. Tøemi rybami nakrmila Regga. Pak se pokusila rozdìlat oheò Fríghasovým køesadlem. Nepodaøilo se jí to, a tak ètvrtou rybu schroustala jen tak, syrovou.

Zasycená z nejhoršího zkoušela køesat znovu a znovu. A pak, na samém sklonku dne, se jí pøece jen podaøilo rozdìlat oheò.

***

Na bøehu jezera zùstala další tøi dny. Lovila ryby, krmila jimi jednorožce, jiné, opeèené na ohni, jedla sama. Spala v chýši z chvojí, kterou si vybudovala podle návodu, co kdysi objevila v jakémsi vyprávìní dobrodruhù.

Do Nekropole se už nevypravila. Regg, který se pozvolna zotavoval, ji varoval. Øekl jí, že od mìsta cítí slabý pach ghúlù. Ti z ghúlù, kteøí pøežili vraždìní, se vrátili do svých doupat.

Po tøech dnech se vydali na cestu. Regg šel zvolna, èasto odpoèíval, ale jeho stav se vùèihlednì zlepšoval. Byl pøece jen magickou bytostí a jeho regeneraèní schopnosti byly mnohem lepší než ty lidské.

Kulatá køišálová krabièka s jehlou, která se otáèela hrotem k severu, prokázala Sylvì neocenitelné služby. Bez ní by snad byla Likario nikdy nenašla. I tak jí cesta od jezera k mìstu trvala šest dnù.

***

Stáli na rozcestí lesních cest.

Na kmen vzrostlého buku nìkdo surovì pøitloukl smìrovku s nápisem: LIKARIO - 2 míle. „Už jsme skoro u cíle,“ øekla. V posledních dnech hodnì mluvila k sobì. Regg jí neodpovídal, hospodaøil s dechem i se silami. Ale teï porušil mlèení.

„Musíme se rozejít,“ øekl.

„Proè?“ zeptala se ho. „Nemáš žádný dùvod, abychom se rozcházeli. Zùstaneme spolu.“

„Jsem zrùda. Cožpak sis toho nevšimla? Mluvící kùò.“

„Z toho si nic nedìlej, Reggu. Kašli na to. Já jsem taky zrùda. Chytrá, samostatnì se rozhodující ženská.“

Mlèel.

„Jsem šestadvacetiletá panna,“ dodala po chvíli. „Rarita. Kuriozita.“

Mlèel a pak potøásl hlavou, až mu kolem krku zavlála dlouhá høíva. „Nepatøím sem. Vrátím se do Orcigardu. Nikdy na tebe nezapomenu, Sylvo. Pamatuj - jsem tvùj pøítel.“

Objala ho kolem krku. „Reggu - jsi nejlepší pøítel, jakého jsem kdy mìla!“

Zafunìl. Znìlo to jako smích. „Možná, když mì políbíš, zmìním se v krásného prince.“

Políbila ho na èelo, tìsnì pod spirálový roh. A pak ještì jednou — do koutku široké tlamy.

Znovu se zasmál. „Zdá se, že to nefunguje.“

Vyvinul se z jejího objetí.

Odskoèil od ní, zkusmo se vzepjal na zadních nohách.

„Zachránila jsi mì, Sylvo,“ zaržál.

Pak se rozbìhl do lesa, pryè od ní.

„Reggu!“ køièela za ním. „Reggu! Nenechávej mì tady! Vrátím se s tebou do Orcigardu.“

Nic. Žádná odpovìï. Jen vzdalující se tepot kopyt.

„Reggu!“

Dívala se na les závojem slz. Nebránila se slzám. Zvykla si, že tahleta Sylva obèas pláèe. Nebyla proto ani horší, ani lepší.

Hromada zlata

Muž ze snù

„Nevíte, kde bych našla magistra Rónarda?“ zeptala se toho z kolemjdoucích goblinù, který jí pøipadal nejdùvìryhodnìjší. Vytøeštil na ni vypoulená kukadla.

„Magistra Rónarda,“ zopakovala. „Hledám ho. Mluvíte obecnou øeèí?“ ujistila se.

Tohle nebyli žádní divocí bojovníci jako Stín ve tváøi, ale usedlí, úpravní žabáèci obleèení do pìkných oblekù z modrého, žlutého a temnì rudého plátna. Botky ze žluté vepøovice, volné kalhoty, kazajky plné ozdobného proøezávání a šnìrování, pláštíky lemované kožešinou. Tedy nìkteøí z nich. Jiní se potulovali po ulièkách Likaria jen v bederních zástìrkách a huòatých vestách ze psí kùže.

„Ano, paní, mluvím obecnou øeèí,“ zaskøehotal goblin. „Magistr Rónard, ano. Znám ho. Pùjdete támhle za roh, kolem tìch soudkù, pak uvidíte zvláštní dùm s vyøezávaným prùèelím. Dva stylizované orèí totemové sloupy. Penzion poèestné vdovy Duúng Ychchx. Tam je ubytován.“

Slovo stylizované vyslovil bez zakoktání. Podìkovala mu a vydala se tím smìrem. Po pár krocích se ohlédla a zjistila, že goblin na ni upøenì civí. Stejnì tak i další nazelenalé kreaturky v pìkných oblecích, které ještì pøed chvílí spìchaly za svými obchody, ustaly v pohybu a se spadlými bradièkami si ji nevìøícnì prohlížely.

Co na ní vidí? Tváøe i ruce mìla èisté, vlasy si hned po ránu rozèesala nalezeným høebenem a spletla do volného copu. Brigantinu udržovala vyèištìnou, pøed vstupem do Likaria zbavila modrou sukni zaschlého bláta. Pravda, na batohu byly temné skvrny zaschlé krve - to jak uvnitø pøedevèírem pøenášela zabitého a staženého králíka. Zabalila ho sice do velkých listù, ale krev je krev. Dostane se všude. Nebo snad byli goblini nervózní ze samostøílu, volnì zavìšeného na øemeni pøes rameno?

Vrátila se zpìt k tomu prvnímu. „Nìco není v poøádku?“ zeptala se. Nemyslela to nijak výhružnì. Jen se chtìla ujistit, že vypadá k svìtu, aby na Rónarda udìlala co nejlepší dojem.

Natáhl kloubnatý prst a ukázal na krátký oštìpomeè, který si na svislo pøivázala k batohu.

„Ten scorch!“ zakuòkal.

Jistì, to byl dobrý dùvod. Scorch, pùvodnì patøící Strážci v Nekropole.

Kývla a šla dál.

Goblin se za ní rozbìhl. „Paní,“ volal, „je to ten scorch? Z místa, které... nemá jméno?“

Pøisvìdèila. „Ano.“

„Vy jste zabila... pùvodního majitele?“ vykoktal goblin s úctou v hlase.

„Ne. Toho zabili muži Raymonda de Couissyho.“

Na zeleném oblièejíèku se goblinovi objevil úžas. Tohle bylo logické vysvìtlení! Scorch je pravý! „Koupím od vás ten scorch! Zaplatím vám -“

Odmlèel se, aby si promyslel, kolik chce vlastnì zaplatit. Pøerušila ho: „Ještì nemám v úmyslu zbraò prodávat. Ale možná budu potøebovat peníze. Vyhledám vás. Jak se jmenujete?“

„Gojw Olenor... A vy jste kdo, pani?“

„Sylvia Viktorina la Barro,“ odpovìdìla a nechala ho tam stát s ústy otevøenými dokoøán.

Zaboèila za roh a pátrala po dvou totemových sloupech. Vùbec nebylo snadné se v Likariu vyznat. Pøed dvaceti lety tady nebylo nic než oblá pterrská kopule na pahorku a kolem ní dvojitá palisáda, k tomu pár chýší, stanù z kùží, zahrabu. Ony prastaré chatrèe a zemljanky tu stále ještì byly k vidìní, z vìtší èásti už však ustoupily bytelným srubùm.

Goblini byli odjakživa schopnými obchodníky. Dodávali orkùm pálenku, sklenìné korálky, železné sekery i ozdoby z mìdi. Výmìnou za nì dostávali kožešiny vyder a bobrù, které pak prodávali lidem v Barro i v Arkastii. V nepøíliš vzdálené dobì pak goblini rozšíøili [1]sortiment: skupovali pterrské artefakty nalezené v troskách: zlaté dvojmince, sošky ze zlata, støíbra i elektronu. A magické pøedmìty - léèivé amulety, talismany zajišující pøízeò opaèného pohlaví, plodnost, potenci. Zrcadla, šperky, støíbrné pøíbory...

Do Likaria pøicházeli obchodníci z Thonnieriky i z Barge, divocí orkové z bažin, hranièáøi z Chawyny, potulní elfí dobrodruzi.  Orèí bojovník tady mohl, pokud mìl dost prostøedkù, získat sekeru vykovanou kováøem z Thonnieriky èi z Glen Karhó. Hranièáøi si zde obstarávali dobré ochranné amulety èi proslulé likarijské šípy, vyrábìné gobliními øemeslníky.

Nejvìtší rozmach Likaria však nastal ve chvíli, kdy Temný mág Alarich Touraine vzal mìsto pod svou ochranu. Sylva vìdìla, že prostøednictvím goblinù nakupuje Temný mág od alchymistù z Barro i Arkastie pøísady ke svým magickým pokusùm. Také však zaslechla, že v Likariu je možné za smìšné ceny získat spisky o magii a vìdì, sepsané prý samotným Tourainem, pøepisované gobliny a prodávané za babku. Tušila proè tomu tak je: Touraine byl pøedevším vìdec. Bádal v pterrském paláci, nazývaném Citadela, který uèinil svým hlavním stanem. Objevoval vše, co tu zbylo po pterrech, a toužil své poznatky zprostøedkovat jiným kolegùm.

Goblini se bìhem neuvìøitelnì krátké doby dokázali zcivilizovat. Ze žroutù ponrav se pøeškolili na bankéøe, advokáty, komisionáøe, koncipienty, úèetní, zbožíznalce... Ze vzteklých bojovníkù, jakým byl napøíklad i Stín ve tváøi, se stali osobní strážci hodnostáøù a prùvodci karavan. Alarich Touraine držel nad Likariem ochrannou ruku, což ovšem nestaèilo k tomu, aby cesty Orcigardem byly pro gobliní obchodníky bez nebezpeèí.

Samozøejmì, mezi gobliny byli i tací, kterým ke štìstí staèila nìjaká ta hrstièka žížal dennì. Pro takové ale v Likariu místo nebylo.

Ulièku lemovala zdobená prùèelí bytelných srubù se špièatými sedlovými støechami, pobitými šindeli. Goblini si kompenzovali všechny ty bídné roky, bìhem nichž jejich pøedkové žili v norách - nechali si vyzdobit pøední stìny pøíbytkù zbìsilými, nabubøelými døevoøezbami. Gryfové, jednorožci a další bájní tvorové se tu snoubili s roztouženými gobliními krasavicemi, po ozdobných sloupech se šplhala sple vyøezané vegetace. A všechno to bylo natøené tìmi nejkøiklavìjšími barvami: jasnou zelení, blankytnou modøí, mrkvovou èervení, ale pøedevším žlutou barvou zlata.

Sylva našla penzion a zabušila na dveøe. Pøišla jí otevøít postarší goblini samice, snad samotná poèestná vdova Duùng Ychchx. Sylva se optala po magistru Rónardovi a byla uvedena do vstupní haly. Neposadila se. Jen se opøela o opìradlo pohovky a èekala. O chvíli pozdìji se dostavil i Rónard osobnì.

Až se jí zatajil dech. Zralý muž støední postavy, rozložitý v ramenou, obleèený do nìèeho, co by nazvala roucho. Jeho barvami byly temnì modrá a svìtlounce fialová. Delší tmavì hnìdé vlasy mìl hladce sèesané dozadu, vousy upravené, zastøižené nakrátko. Letmo si ji prohlédl jiskrnýma hnìdýma oèima. „Pøála jste si se mnou mluvit, paní?... Známe se?“

Hrdlo se jí sevøelo. V zrcadle, povìšeném na stìnì, zahlédla svùj obraz: hubený oblièej s tenkými, výsmìšnì zakøivenými rty a s hoøkými vráskami kolem koutkù úst.

Tohle jsem já? Kam se podìla ta baculka?

„Já jsem pøece Sylvia Viktorina... magistøe,“ vykoktala.

„Sylvia!“ vykøikl. „Odpuste, drahá, nepoznal jsem vás! Øíkalo se, že chystáte svatbu s Raymondem de Couissy... Pak tady byl ten... Skjold, tvrdil, že vás de Couissy unesl. Vymámil ze mì plánek chodeb...“

„Skjold je mrtvý,“ oznámila mu. „Prošli jsme chodbami a nìco ho zabilo.“

„Prošli jste chodbami... Jak jste se vùbec dostala sem do Likaria?“

„Prošla jsem mezi Hladovou bažinou a Jezerem mrtvých svìtel.“

„Nepovídejte...“ Brada mu spadla úžasem až na prsa.

Shodila z ramene samostøíl a položila ho na pohovku. Sundala batoh a ukázala Rónardovi scorch. Zalykal se údivem.

„Oh! Co jste všechno prožila, má drahá!“

„Všechno vám vypovím, magistøe. Ale nejdøív bych se chtìla najíst a pøedevším umýt... Asi tak týden jsem nesundala boty.“ Obrátila se na poèestnou gobliní vdovu: „Mohu se tady ubytovat?“

„Pokud máte èím zaplatit,“ zakvákala poèestná vdova odmìøenì.

Sylva ukázala na scorch: „Nemám u sebe drobné, ale jistý Gojw Olenor mi za to nabídl plno penìz.“

„To by byl høích prodávat,“ vybuchl Rónard. „Paní Duúng, vždy tohle je princezna Sylvia! Samozøejmì - veškerou její útratu pøipište na úèet mnì. Pøipravte princeznì lázeò. A pak obìd! Ah, má drahá, musíte mi všechno vypovìdìt! Kudy jste šla? Jak jste hledala cestu?“

Takhle ho neznala. Chrlil ze sebe slova a tváøe mu horeènì plály. Tohle nebyl ten rozvážný vìdec, tak precizní ve svých pøednáškách.

Cítila, jak jí v jeho pøítomnosti buší srdce.

***

Pokojík byl sotva tak velký, aby se do nìj vešla úzká postel a skøíò z bytelných fošen. A pak ještì štoudev, vyrobená právì na tu velikost, aby prošla dveømi. Sylva sedìla ve štoudvi, nohy pøitažené k tìlu, záda opøená o hrubì ohoblované dýhy. Kolena jí koukala z vody. Poèestná vdova kamsi odnesla její obleèení, slíbila pøinést náhradní, ale jaksi se nìkde zapomnìla. Sylva nevìdìla, co dìlat. Vylézt z vody, osušit se pøipraveným plátnem, zalézt pod pokrývku a èekat. Nechtìlo se jí ještì ven. Máèet se v teplé vodì bylo tak pøíjemné.

Nìkdo zaklepal na dveøe. Koneènì se doèkám obleèení, pomyslela si.

„Vstupte,“ houkla.

Dveøe se otevøely a vešel... Rónard. „Och, promiòte,“ vyjekl, když ji uvidìl ve štoudvi. Z kalné vody, zabarvené bahnem Orcigardu došeda, koukala sice jen hlava a kolena, ale bylo jasné, že Sylva je tak nìjak... úplnì nahatá.

Pøivøel dveøe a zajíkavì se omlouval. „Mìl jsem starost, jestli se o vás dobøe postarali... že nejdete. Jídlo už je dávno na stole...“

„Goblini mi odnesli obleèení a zapomnìli mi pøinést nové,“ vysvìtlila. Cítila, že je ve tváøích úplnì èervená. Trapas.

„Hned to zajistím,“ koktal z druhé strany Rónard.

Natáhla se pro plátno, pøehodila je pøes okraje štoudve a vesele zavolala: „Nechte to být, mistøe Rónarde. Mùžete jít dovnitø.“

Tedy alespoò se snažila, aby to vesele vyznìlo.

Ty malá koketo, vyplísnila se potichu.

Váhavì vešel do dveøí a uvidìl, že ze Sylvy je vidìt jen hlava, plátno a štoudev. Trochu ho to uklidnilo.

Zavrtìl hlavou. „Nemohu pochopit, jak jste se mohla dostat ven z Orcigardu. Daleko zkušenìjší muži... ehm, daleko zkušenìjší a silnìjší muži v moèálech bloudili celé týdny a mìsíce. A ten Skjold tu byl... Vždy je to sotva dva týdny! Nebo jste nešla Orcigardem?“

„Šla jsem Orcigardem. Mìla jsem mapu.“

„Mapu?“

Opatrnì odhrnula plátno, vysunula z vody ruku a ukázala k posteli: „Vidíte ten opasek s brašnièkou, magistøe? Podívejte se do brašnièky.“

Rozvinul plánek, pøenesl ho k oknu a chvíli ho studoval. Pak se neudržel a vykøikl: „To je úžasné! Úžasné! Odkud jste ho vzala? Jistì jste za nìj musela zaplatit veliké peníze!“

„Nezaplatila jsem ani liard. Tu mapu jsem nakreslila sama.“

„Sama? Ale vždy... vždy ta mapa je, pokud to mohu posoudit, správná!“

„Shromáždila jsem všechny dostupné záznamy, zprávy nejrùznìjších dobrodruhù. Vyhodnotila jsem je, s co možná nejvìtší pravdìpodobností urèila vzdálenosti a svìtové strany.“

Vážnì se na ni díval a v hlase mìl úctu: „V tom pøípadì je ta mapa výsledkem nìkolikaleté práce.“

„Ètyøi roky,“ pøikývla. „Ta mapa pøedstavuje ètyøi roky mého života.“

Pak se koneènì dostavila poèestná vdova s nìjakým vypùjèeným obleèením a vykázala Rónarda z místnosti.

***

Gobliní vdova jí pøinesla ženský oblek, který by Sylva rozhodnì nenazvala prostý, leè vkusný. Naopak - byly to vyzývavé šaty s neuvìøitelnì vystøiženým dekoltem, které si vdova vypùjèila od nìjaké lidské dámièky, jejíž povolání ze støihu šatù pøímo èišelo. Likario - to byly pøedevším peníze. Osadu ovládali goblini, ale neuzavírali se pøed jinými rasami. Kromì nich tu žilo mnoho mužù, obchodníkù èi øemeslníkù, kterým zábava s povìtrnicemi vždycky pøišla vhod.

Sylva si ten neuvìøitelný výstøih alespoò zakryla naøaseným šátkem, uvázaným cípem dopøedu.

Zbytek dne pak strávila v Rónardovì pokoji, který byl nepomìrnì vìtší než ten její a kromì postele zaøízený i stolem a policemi na svazky papírù, knihy a manuskripty. Už pøed ètyømi roky, když Rónard díky pøednáškám vstoupil do jejího života, zjišovala, èím se zabývá. Vìdìla, že èarodìj pùsobí pøedevším jako bojový mág v arkastské pohranièní pevnosti Rudenrog. Tady však pochopila, že Rónard má tento pokoj najatý jaksi nastálo. Možná tu tráví jen pár dní v roce, ale pokoj tu je a èeká na nìj.

Poobìdvala s Rónardem. Posvaèila. Poveèeøela. Dopøála si i pozdní veèeøi. A vyprávìla a vyprávìla. O Raymondovì lsti, kterou ji vylákal z loveckého zámeèku Skalka. O pevnosti s vìžovým mostem. O Skjoldovi a cestì podzemím. Velkou èást vyprávìní vìnovala setkání s Pekelným konìm a putování bažinami. Popis událostí v Nekropoli jí zabral veškerý èas mezi druhou veèeøí a pùlnocí. Rónard poslouchal pozornì a tu a tam se zeptal na podrobnosti.

Nakonec mu pøisunula svou mapu. „Nevím, jestli je pøesná nebo ne, magistøe, ale budu ráda, když si ji obkreslíte. Nebo, víte co, nechte si ji. Nakreslím si novou. Strávila jsem nad ní tolik èasu, že ji umím zpamìti.“

Upøenì se na Sylvu díval. Pak se mapy dotkl prstem a posunul ji smìrem k ní.

„Obávám se, že to nemohu pøijmout, paní kolegynì.“

Podivila se. „A proè ne?“

„To, co mi øíkáte, co mi chcete dát, jsou informace. Informace tohoto typu mají cenu zlata - i vìtší. Cenu života. Mìla byste být opatrnìjší... Sylvo. Nemìla byste øíkat tyhle vìci každému na potkání.“

„Ale já je neøíkám na potkání. Øíkám je vám, magistøe,“ ohradila se dotèenì.

„Já - nebo nìkdo jiný,“ pokrèil rameny.

„Vy! Nikdo jiný než vy!“ rozdurdila se. „To vy jste ve mnì probudil zájem o pterry a Orcigard! Bez vás bych tu mapu nikdy nebyla sestavila! Ach! Ztratila jsem ètyøi roky života zbyteènou prací...“

„Nebyla zbyteèná,“ namítl. „Ta mapa vás vyvedla ven z Orcigardu.“

„Ach, kdybych se byla vìnovala místo mapy plesùm a jiným radovánkám, byla bych teï vdaná. Raymond by mì nikdy nebyl zavlekl do tvrze s vìžovým mostem.“

Rónard peèlivì studoval její tváø. „Vás mrzí, že nejste vdaná, Sylvo?“ zeptal se po chvíli.

„Ne. Abych øekla pravdu - nemrzí mì to. Ale pro ostatní lidi jsem divná. Vyèlenila jsem se.“

Položil ruku na její dlaò. „Víte, Sylvo, proè jsem se uvolil k tìm pøednáškám? K tìm, které vás tolik okouzlily? Pro peníze.“

„Pro peníze?“ vydechla úžasem.

„Ano, pro peníze. Neberte to nijak zle, ale vy jste zøejmì mìla penìz vždycky dost. Jako vévodova dcera... Já vlastnì také nepocházím z chudých pomìrù, ale odedávna se musím živit sám. Proto jsem dìlal ty pøednášky.“

„Proto také pracujete jako pevnostní èarodìj v Rudenrogu? Pro peníze?“

Ostøe se na ni podíval: „Zdá se, že toho o mnì víte hodnì. Pevnostního èarodìje dìlám nejen pro peníze. Mám i jiné dùvody. Ale chtìl jsem øíct nìco jiného. Ty pøednášky pro mì byly neskuteènì otravné. Tìžce zasloužená mzda. Neèekanou odmìnou jste mi však byla vy. Dlouho, celé roky jsem vzpomínal... a vzpomínám... jak jste se dychtivì vyptávala, jak vám hoøely tváøe... na vás.“

„Na mne?“

„Ano. Na vás. Mám hrozné výèitky, Sylvo. Když za mnou pøišel ten Skjold, nevìdìl jsem, co mám dìlat. Nevìøil jsem mu. Byl jsem pøesvìdèený, že lže! Ale pak jsem mu pøece jen dal zákres tìch chodeb. Øíkal jsem si: co kdyby sleèna Sylvia opravdu potøebovala pomoc... Teï vím, že jsem se ke Skjoldovi mìl pøidat a poèkat na vás v bažinách pod skalami.“

„Nemáte se za co omlouvat... Rónarde,“ pøikryla jejich spojené ruce druhou dlaní. „Prostì to dopadlo takhle.“

„Závidím Skjoldovi a Fríghasovi, že tam byli s vámi,“ vyhrkl.

„Fríghas a Skjold jsou mrtví. Vy jste naživu a jste tu se mnou.“ Naklonila se a políbila ho na ústa. Byl druhým mužem, kterého políbila, prvním byl Fríghas. Pekelného konì nepoèítala.

„Ah, Sylvo, Sylvo,“ zasípìl. „Vy zkoušíte, co všechno vydržím. Netrapte mne!“

„Netrapte sám sebe, poddejte se tomu. Jsme tu jen my dva. Tak dlouho jsem èekala, až budu s vámi.“

Prudce vstal, zdvihl ji ze židle a sevøel do náruèí.

***

Podle poulièního šumu za oknem už muselo být k polednímu. Se zavøenýma oèima zkoumala dojmy z uplynulé noci.

Nebyla tak úplnì nepøipravená. Už dávno pøed tím mìla v malíku anatomické atlasy i lékaøské brožurky. V otcovì tajné knihovnièce kdysi našla bohatì ilustrovanou knížeèku nazvanou Rùžové chvilky. Peèlivì ji tenkrát prostudovala. Ale èíst je nìco jiného než prožít.

Tak pøedevším Rónard byl neuvìøitelnì pozorný a trpìlivý. Po poèáteèním prudkém líbání a objímání se zklidnil a peèlivì prozkoumal její tìlo, kousek po kousku. Byla mu za to vdìèná.

A pak už to bylo silnìjší než on. Zmìnil se v bouøi.

Milování s Rónardem pro ni byla mokrá záležitost. Nezaskoèilo ji to. Brala to jako dùkaz, že její panenství skonèilo.

Pøíjemné, vzrušující, bolestivé, zbìsilé.

Teï, po dlouhé noci, se zavøenýma oèima pøemýšlela, co bude dál.

Slyšela, jak Rónard chodí po pokoji. Koneènì nadzdvihla víèka.

Do pùl tìla nahý, statné tìlo, ploché bøicho. Pìkný chlap. Jak to, že ho už dávno nìjaká neulovila? Založila si ruce pod hlavu. „Tak co, kdy bude svatba?“ zeptala se ho. Oblièejem mu poškubl vydìšený tik. Rozesmála se. „Neboj se, jenom jsem žertovala. Nemusíš si mne brát za ženu, jestli nechceš.“

Zaškaredil se. „Pøemýšlím o tom celý zbytek noci,“ pøiznal se. „Ty jsi dcera vévody la Barro a já... tulák.“

„A chudý zahradník dostal za ženu nejmladší královu dceru.“ zazpívala a posadila se. Pøikrývka jí spadla až k pasu a odhalila nahá prsa. Ty prsy jí bývaly vìtšinou na obtíž. Pøekážely, když utíkala. Teï mìla radost, že jimi mohla potìšit milovaného muže.

„Musel by ses stát zahradníkem, Rónarde. To je, alespoò podle pohádek, to nejvýnosnìjší zamìstnání.“

Hoøce, jen tak pro sebe, prohodil: „K èemu je být èlenem vládnoucího rodu? K èemu?“

Shodila nohy na podlahu. „Zajímalo by mne, jestli by teï moje krev oživila Strážce v Nekropoli. Co se zmìnilo tak zásadního?“

Díval se na ni, vrtìl hlavou. Zdálo se, že nevìøí vlastním oèím ani uším. Co si to nasadil do svého útulného pokojíku? Pro trochu prchavé rozkoše...

Vstala a políbila ho na tváø. „Neboj se, nebudu ti na obtíž. Jsem ráda. že už jsem se toho panenství zbavila. Nìjak už mì unavovalo.“

Napjatý výraz na jeho tváøi zmìkl.

Položil jí ruce kolem ramen a zdálo se, že ji k sobì pøivine.

Ale v tu chvíli nìkdo zabušil na dveøe a vzápìtí vpadl do pokoje.

Sylva strhla ze stolu pøehoz, tím shodila i nìjaké hrnky, které spadly na povalovou podlahu a rozbily se. Pøehodila si pøehoz pøes nahá ramena a zahalila se do nìj. Ale nestihla to vèas. Chlapík, který do pokoje vpadl, mìl chvilièku na to, aby ji zahlédl v celé její kráse.

Nijak ho to nevyvedlo z míry. V úsmìvu na ni vycenil špièaté zoubky.

Vetøelec byl vysoký a hezký, mìl podlouhlou tváø, krátké štìtinaté vlasy, vyèesané vzhùru, a dlouhé zašpièatìlé uši. Pøes ramena pøehozený šedý pláš, pod ním kazajku a kalhoty z èerné jelenice, mucklutiny vysoké do pùli stehen.

„Sbìhal jsem celé mìsto, bazilišku,“ oslovil Rónarda pøátelsky, „a nemùžu toho mròavýho parchanta najít.“

Zakøenil se na Sylvu: „Dobré jitro, bøízko.“

Šibalsky na ni zamrkal.

Poodstoupila, zahalila se do pøehozu ještì úžeji. Jednou bosou nohou se v rozpacích podrbala na lýtku druhé. Rozprostovlasatìlá, se stopami milování na tváøích...

A neznámý drnèel dál: „Tak co s tím udìláme, vznešený magistøe? Zásoby nakoupené, hospoda drahá, ženské pijou jako duhy a Skjúwink fòuká, že ho bolejí játra.“

Rónard vybuchl: „Øíkal jsi, že bez toho goblina vùbec nemá cenu vyrážet do bažin. Že jenom on nás mùže provést mezi klany až na místo.“

„Tak jest, mocný princi. Ten mròavej zjizvenej nièema má mezi orkama tak hroznou povìst, že se žádný z nich neodváží pozvednout proti nìmu prst. Jako propustka má nevyèíslitelnou hodnotu. Jako prùvodce je ovšem k nièemu. Jeho specialitou je chodit poøád dokola.“

„A proè tu není, když je tak cenný? Ty ho znáš, Thompsone, tys to s ním dojednal.“

„Co já vím, kde je? Až do teïka bylo na toho mròavýho parchanta spolehnutí. Pøed nìjakými patnácti dny prý vyrazil do Orcigardu s nìjakým pùlorkem, prý že se vèas vrátí...“ Sylva si vymìnila s Rónardem užaslý pohled. „Mluvíte snad o goblinovi jménem Stín ve tváøi?“ vyhrkla.

Úsmìv na tváøi neznámého vystøídal nelíèený údiv. „Jistì, to je jeho jméno.“

„Tak toho jsem pøed pár dny opustila v Orcigardu, asi tøicet mil severnì od Hladové bažiny, na jednom z pøítokù Vickey. Ten se sem jen tak nevrátí, pokud je naživu.“

Teï ovšem neznámému spadla brada. „Eh... heh?“ vykoktal.

„Kam vás mìl dovést?“ zeptala se prostì.

V údivu zastøíhal dlouhýma ušima. Jako zajíc, pomyslela si. „Jsi na mì moc rychlá, bøízko,“ zavrnìl.

„No já jen, že pokud se v Orcigardu potøebujete nìkam dostat, dovedu vás tam.“

„Och... uff...“ zafunìl neznámý.

„Sylvo,“ vykøikl Rónard. „Chceš snad jít znova do bažin? Zbláznila ses? Vždy jsi sotva vyvázla!“

„Nìjak jsem si nestaèila Orcigardu užít do sytosti,“ pokrèila rameny. Cítila vzrùstající vzrušení. Rovnýma nohama do dalšího dobrodružství!

Neznámý se po oèku zadíval na Rónarda: „Kdes ji objevil, starý šibale? Je opravdu tak dobrá, jak øíká?“

„Mám mapu Orcigardu,“ prohlásila Sylva pevnì. „Dobrou mapu. Pøesnou mapu. Že je to tak, Rónarde?“

Chvíli neøíkal nic a pak zafunìl: „Nám pøece staèí ta mapa. Nemusíš chodit s námi.“

„Ne,“ zasmála se vítìznì. „Jak víš, ta mapa pøedstavuje informace, a ty mají cenu penìz. Cenu života! Vèera jsem ti ji chtìla dát zadarmo, ty jsi odmítl. Takže má nabídka zní: buï pùjdu já s mapou, nebo nic.“

„Chm, chm,“ udìlal neznámý nosem. „Trošku zpomal, milouèká, hezouèká. Øíkáš, že jsi byla pøed pár dny tøicet mil na sever od Hladové bažiny? A jak ses dostala sem? Vždy je to cesta na mìsíc. Pøenesl tì sem snad nìjaký Tourainùv griffit... chechty chechty?“

„Prošla mezi bažinou a jezerem,“ vysvìtlil Rónard ponuøe. „Pøes Pohøebištì.“

„Oho, hoho? Tomu nevìøím.“

„Mám dùkaz,“ vyhrkla, pøinesla jsem scorch jednoho ze Strážcù. Chceš se podívat? Támhle stojí v koutì.“

Pøiskoèil k ní a zapumpoval jí pravicí, nedbal pøi tom na to, že se pøehoz, chabì pøidržovaný jen levièkou, èásteènì porouèí k zemi. „Jsi pøijata do družiny - jak se jmenuješ? Sylva? Jsi pøijata, Sylvo. Já jsem Thompson. Budeš s náma zabíjet orky?“

„Orky? Asi ne... jenom když to bude tøeba.“

„Jasnì. Sám bych to neøekl líp. My taky zabíjíme, jen když to je tøeba. Nejsi bojovnice, rozumím. Najata pouze jako prùvodkynì za... øeknìme... polovinu Rónardova podílu. A jestli se osvìdèíš, dostaneš stejný podíl jako on. Tak, chrouste zelený,“ obrátil se ke zkoprnìlému Rónardovi, „váleèná porada se koná dneska veèer na obvyklém místì. Vyrážíme zítra o polednách!“

Lovci skalpù

Když Thompson odešel, pustil se Rónard do Sylvy: „Víš ty vùbec, s kým ses zapletla?“

„No to nevím,“ pøipustila. „Elf to nebyl, že? A èlovìk už vùbec ne. Nìjaký míšenec?“

„Thompson je velitelem komanda složeného z pùlelfù.“

„No a? Je to snad nìjaká hanba být pùlelfem?“

Potøásl hlavou. „Jsou to pùlelfové!“ zdùraznil.

Témìø se rozzuøila. „Pøed pár týdny mì kdosi varoval pøed pùlorkem. Je to pùlork! øíkal. Ten pùlork byl Fríghas.“

„No a? Varoval tì správnì. Fríghas tì zavedl do léèky.“ Na tohle nìjak nemìla odpovìï. Bylo to pøíliš složité. Skjold a Fríghas nebyli dobøí - ale nebyli ani špatní. Šlo spíš o to, že v jednu chvíli ještì nemìli odvahu vzepøít se Raymondovi - a ve chvíli druhé už ano.

Rónard ještì poznamenal: „Thompson je lovec orèích skalpù.“

„Cože?“

„Zabíjí orky a bere si jejich skalpy, za ty si pak vyzvedává v Arkastii odmìnu.“

„Cožpak je nìco takového možné?“ Èarodìj pokrèil rameny: „V Arkastii ano.“

„Ah!“

„To, co Thompson provádí, je špinavá práce, øeznièina. Nic pro tebe, Sylvo.“

Po oèku ho pozorovala: „A ty jsi chtìl jít s Thompsonem... na lov skalpù?“

„Ne, to jistì ne,“ vyhrkl rychle. „Chtìli jsme jen prozkoumat jednu starou pterrskou stavbu, která vypadá velice slibnì. Údajnì zachovalá, rozlehlá, blízko od hranice... Té stavbì se øíká Supí chrám, máš ho zakreslený ve své mapì, díval jsem se vèera.“

„Proè tam chcete jít?“

„Získat nové poznatky, magické pøedmìty, zlato.“

„Vìdomosti a peníze.“

„Ano. Øíkáš to úplnì pøesnì.“

A pak vybuchl: „Jak jinak bych se dostal do Orcigardu, abych zkoumal pterrské stavby a sbíral artefakty? Nemohu tam jít sám! Už loni jsem to takhle udìlal a vyšlo to. Prošel jsem s Thompsonovým komandem po jižním okraji Orcigardu, pøešli jsme Východní Zrcadlové hory a dostali se do arkastského Pohranièí. Thompson mì doprovodil do pevnosti Rudenrog, já jsem dohlédl, aby mu vyplatili dobrou cenu za skalpy. Získal jsem spoustu materiálu pro vìdecké zkoumání. Tak to chceme udìlat i letos. Naše cesta skonèí v Rudenrogu. Ale ty by ses k nám nemìla pøidávat. Jsou to nechutní zabijáci a celá ta záležitost je velice nebezpeèná... a pro tebe i zbyteèná. Dojdeš s námi do Rudenrogu - a co budeš dìlat tam?“

„Øíkal jsi, že mì miluješ... dnes v noci.“

Líce mu zbìlely. Vykøikl: „Ano, miluju tì! Miluju tì od chvíle, kdy jsem tì poznal - už ètyøi roky! A proto nechci, aby ses vystavovala nebezpeèí!“

„Ty máš v Rudenrogu dùm?“ zeptala se ho.

„Dva pokoje, které mi vyhradili vojáci.“

„A já už bych se do tìch pokojù nevešla?“

„Ah, to by bylo pøíliš, pøíliš pìkné,“ vydechl.

„Tak pùjdu s tebou, zùstaneme spolu. V Rudenrogu budeme mít pro sebe celou zimu... a na jaøe se uvidí.“

Díval se na ni a neøíkal nic.

Zasmála se: „A když otìhotním, svedeme to na Raymonda... Pokud se mi narodí nìjaké mimoøádnì ošklivé dítì, budu øíkat, že je Fríghasovo!“

Pevnì ji k sobì pøitiskl. „Co mám dìlat?“ opakoval. „Co mám dìlat?“

***

Byla to lidská hospoda, což ovšem neznamenalo, že by patøila nìjakému èlovìku. Jejím majitelem byl goblin a zaøídil ji pro lidi a jim podobné tvory, jako napøíklad elfy a pùlelfy. Likario bylo tolerantním místem a nikdo v nìm nebyl šikanován z rasových dùvodù. Máš peníze? Skvìlé. Támhle se posaï a utrácej. Nemáš? Tak vypadni, ty špinavý èlovìèe, elfe, pùlelfe, gobline, orku. Zároveò však goblini tvoøili drtivou vìtšinu obyvatel Likaria. Lidí tu bylo sotva tolik, aby uživili tuhle jedinou hospodu. A elfové a míšenci? Ti mívali v Likariu málokdy co na práci.

Thompsonovi pøátelé se posadili do nejvzdálenìjšího kouta a nechali si pøinést kus peèeného kance a nìkolik džbánù vína. Místní štamgasti se na nì škaredili, protože Thompson a jeho kumpáni byli hluèní a vyzývaví, ale nikdo si netroufl jim nic vytknout.

„Tohle je Sylva,“ øekl Thompson ostatním èlenùm party.

„Jmenuješ se jako jedna princezna z Barro,“ usmála se na ni mladièká míšenka s podlouhlou tváøí, které se také øíká koòská. „Já jsem Arietta.“ Všichni se pøedstavili. Drobný elfo-lidský hošík s vykuleným pohledem a køivými veverèími zoubky mìl pøezdívku Èolek. Tváøe mìl pokryté kratièkými hustými vousy, které vypadaly spíš jako srst, ovšem pod nosem a na bradì mìl jen holou kùži.

Pak tam byla zhruba pìtatøicetiletá pùlelfka s tvrdým pohledem, které ostatní øíkali Ri. Kdysi dávno jí nìkdo rozøízl ústa od ucha k uchu a pak je zase sešil hrubými stehy. Bílé jizvy jí zùstávaly na lících, pøestože se je pokusila zamaskovat tetováním.

Poslední z nich byl Skjúwink a vypadal jako èistokrevný elf. Jenže byl starý. Copak jsou na svìtì i staøí elfové? Dlouhé, mléènì bílé vlasy mìl zastrkané za špièaté uši a oblièej plný vrásek. Když se usmál - a on se usmíval èasto - bylo vidìt, že témìø polovina zubù mu už vypadala. Zbylé pahýly, zèernalé a zažloutlé, uzavíraly ústní dutinu jako zdecimovaná armáda bojující svùj poslední boj.

Ri, Èolek a Arietta na sobì mìli èistì elfské obleèení: haleny z jelenice, na švech rozøezané do tøepení, zdobené mušlovou perletí, korálky, ptaèími peøíèky. Místo kalhot jen samostatné nohavice a mezi stehny protažený dlouhý pruh látky, podstrèený pod opaskem, jehož konce plandaly až ke kolenùm. Na nohách mìli obuté vysoké mucklutiny. Skjúvink byl obleèen podobnì, jenže jeho halena i nohavice vypadaly staøe, prastaøe, stejnì jako on sám. To Thompson byl vyparádìný po mìstském zpùsobu: kalhoty z kùže, pìkná šedá košile a vesta.

Sylva a Rónard se usadili na volné místeèko na lavici.

„Stín ve tváøi zmizel nìkde v bažinách,“ vysvìtlil ostatním Thompson. „Místo nìj jsem naverboval Sylvu. Ona nás dovede až na místo.“

„No, bez goblina už je to vlastnì jedno,“ zahuèela Zjizvená Ri.

Sylva se na Thompsona upøenì zadívala. Nedìlala žádné okolky. „Slyšela jsem, že se živíte lovem orèích skalpù. Vraždíte orky za peníze.“

„Ohó, krasavice,“ zasmál se Thompson. „Mùj pøítel Rónard pøehání. Ne, my vùbec orky nevraždíme. Pokud nìjaké zabijeme, pak je to v poctivém boji. Takøka v sebeobranì.“

Vzpomnìla si na kreaturky pobité Raymondovými žoldáky, na pach krve, žluèi a výkalù z rozpáraných støev.

„Vidìla jsem zmasakrovaný orèí hoogan,“ vyhrkla rozzuøenì. „Samice i mláïata s usekanými údy. Starce vykuchané jako ryby. Nelíbilo se mi to, i když nìkdo stál vedle mne a øíkal jsou to jenom orkové. Nelíbilo se mi to tenkrát a vím, že se mi to nebude líbit ani pøíštì.“

Thompson zvážnìl. „Ne, my nezabíjíme samice a mláïata, bøízko. To by bylo kontraproduktivní.''''

„Co jsi to øekl?“

„Kontraproduktivní. To slovo se mi líbí. Mùžu ho opakovat poøád dokola a neomrzí se mi.“

„Tomu nerozumím.“

„Slovu kontraproduktivní!“

„Ne, já vím, co to slovo znamená. Ale nechápu, jak to myslíš.“

„Tak poslouchej dobøe, lesní vílo. Nastraž uši. Je pravda, že jsme se loni touhle dobou nechali od orkù najmout jako žoldáci.“

„Najmout od kohože?“

„Od orkù.“

„A proti komu? To se dáte do služeb orkù a napadáte lidské osady?“ Thompson se rozesmál a s ním se smáli i ostatní. Kolozubý Skjúwink na všechny cenil svých pár zubù a plácal se do kolen.

„Ty mì zkoušíš, tajemná krasavice,“ zalykal se Thompson. „Necháme se najmout orky a pak bojujeme proti komu asi? No pøece proti orkùm!“

„Ah? Orkové si vás najímají proti orkùm?“

Thompson se zvolna uklidòoval.

„Asi takhle, luzný pøelude, my nejsme zabijáci. Nejsme ani šílení vrazi jako je Gordon Fee. Hrajeme podle pravidel,“

„A pravidla jsou jaká?“

„Pravidla jsou rùzná. Jedna pravidla jsou ta, podle kterých žijí orkové. Množí se jako králíci. Pokud mají pár dobrých let, pøemnoží se, zaorèí celé území. Vyžerou všechnu potravu. V dalších rocích prožívají hladomory. Ovšem orkové nechtìjí umírat hladem. Radši chcípají v boji. To se jim líbí víc. Jednotlivé klany mezi sebou neustále válèí - o území, o samice. Meziklanové války zajišují, aby se lovecká území nepøeorèila.

Jenže v Orcigardu vznikla nová pravidla. Pravidla stanovená Temným mágem, když uchvátil vládu nad celým územím. Náš starý dobrý kamarád Alarich Touraine už pár desítek let uplatòuje zásadu orèího míru. Zakázal orkùm meziklanové války, chápeš, ty moje hlavièko starostlivá? Doufá asi, že pøemnožení orkové budou drancovat arkastské Pohranièí. No, zatím mu to docela vychází. Ale nenávist mezi klany pøetrvává.

Loni nastala tahle situace: uvízli jsme v bažinách a nevìdìli kudy kam. Stín ve tváøi s námi tehdy nebyl, veškeré korálky jsme porozdávali a všecku koøalku vypili. V mokøinì nás zaskoèili orèí bojovníci. Bylo jich jen asi dvacet, ale mìli mnohem výhodnìjší postavení. Nechtìli jsme bojovat - sice bychom byli prorazili, ale nìkdo z nás by tam byl urèitbì zaøval. Vyjednávali jsme. A jejich šéfík, takový potetovaný kuliferda, se vytasil s návrhem: tøi míle od jejich hooganu se usadil jiný klan, klan jménem Èervený bobr. Èervení bobøi zaèali lovit ryby v lovištích starousedlíkù, sbírat èervy na jejich nalezištích. Pøivandrovalí orkové z Èerveného bobra se tam prostì chovali jako doma. Lovci z domácího klanu chtìli nabrousit pazourkové sekery a rozbít nevítaným sousedùm hlavy. Jenže nakonec si netroufli. Pokud by zaèali válèit, Alarich Touraine by vyslal své elitní bojovníky a ti by rušitele míru pochytali a povìsili za nohy nad bažinu plnou masožravých ještìrek. Párkrát už se to prý stalo. No, a pak jsme tam pøišli my.“

„Zmasakrovali jste klan Èervených bobrù,“ podotkla Sylva

„Ne tak docela, šumící bystøinko. Pobili jsme pouze samce. Samice a mláïata pøijal pod svá ochranná køídla - nebo spíše pod své ochranné ploutve - starousedlický klan. Doba zimního páøení se blížila a s vyšším poètem samic se zdálo, že bude ještì radostnìjší než obvykle.“

Široce se usmíval a cenil na Sylvu drobné špièaté zoubky: „Uspokojilo tì toto vysvìtlení, snová vidino?“

„Hm, hm,“ huèela Sylva. Nìjak se jí to celé nezdálo, ale nedokázala najít argumenty.

„Co jsi porøád tak nedùvìrøivá, koèièko?“ naštìtila se Zjizvená Ri. Mìla zvláštní drnèivé ér. „Thompson to røekl jasnì - hrrajeme podle prravidel. Podle tìch pùvodních, orrèích. Víš ty vùbec, co se s orrkama dìje v røíjnu?“

„Jo, to vím. Mají øíji. Jako jeleni. Páøí se jenom jednou za rok, ale zato dùkladnì, celý mìsíc.“

„A víš, co dìlají v zárøí?“

„V záøí? Co by mìli dìlat v záøí?“

„No pøece se prøiprravují na røíji! V zárøí orrkové odjakživa podnikají loupeživé nájezdy, aby mìli dost darrù, kterrými by obdarrovali své samice, prøípadnì aby uloupili samice sousedním klanùm.“

„Takové záøijové výboje mají svùj význam, to je vìdecky dokázané,“ vstoupil znovu do hovoru Thompson. „Slabší orkové v bojích zajdou a silní pak oplodní samice. Tím je zajištìné, že se nebudou rozmnožovat nìjací chcípáèci, ale jen statní, silní kabròáci.“

„No a loni bylo taky zárøí,“ doplnila Ri. „V zárøí jsou orrkové nabušení touhou po boji. Mìli všechny výhody na své strranì.“

„Takže jste stáhli Èerveným bobrùm skalpy a nechali jste si je v Rudenrogu proplatit.“

Thompson se zazubil: „Jak jsem øekl - orkové se množí jako králíci a pokud se najde blbec, který za jejich skalpy platí - proè toho nevyužít? Ale vrame se k problému. Tentokrát nejdeme zabíjet orky. Toto je vìdecká výprava, která má prozkoumat Supí chrám.“

„Vy už jste tam nìkdy byli - v tom Supím chrámu?“

„Stín ve tváøi tam byl. Prý je to velká stavba, napùl vysekaná do skály, zachovalá. Kolem dokola je øada vysokých sloupù, prostøídaných sochami supù... nebo nìjakých podobných ptákù.“

„Aha...“ Odmlèela se, pøed oèima si vyvolala svou mapu. Prstem jezdila po hrubé stolní desce. Tady a tady... sever, jezerní pásmo, Bílé rozvaliny... tudy by mìla vést gobliní obchodní stezka...

„Tam se dá dojít po gobliní obchodní stezce,“ øekla nahlas.

„No jasnì, krasomilo. Stín ve tváøi byl v Supím chrámu letos na jaøe, když šel kolem s obchodníky. Vydìlával si tou dobou na svou hrst žížal jako strážce karavany.“

„Co ještì øíkal Stín o tom chrámu?“ zeptala se.

Thompson se k ní naklonil pøes stolní desku, šibalsky na ni mrkl a zašeptal. „Tobì to prozradím, šikulko, protože tì Rónard provìøil. Tam u té Supí skály je obìtištì nìjakého starého boha. Goblin vidìl obìtní kameny, což znamená, že dole v katakombách budou obøadní nože, mísy na vyrvaná srdce, knìžská roucha, zdobené masky a tak dál. A to všechno nepochybnì ze zlata. Tam v podzemí èeká... HROMADA ZLATA!“

„Ach!“ uniklo jí. Rázem pochopila, proè se Rónard nechal zatáhnout do tohoto pochybného podniku.

***

O hodnou chvíli pozdìji už sedìla Zjizvená Ri na Thompsonovì klínì, halenu svleèenou, horní polovinu tìla zakrytou jen prùsvitnou košilkou z nadýchaného batistu, kterou by u divoké váleènice nikdo neèekal. Ri, Thompson i Arietta s koòským oblièejem pili jako o život. Mladièký Èolek spal s tváøí položenou v louži vína na stolní desce, Skjúwink se neustále otøásal smíchem a nemohl pøestat. Rónard už Sylvu nìkolikrát vyzval k odchodu, ale té se nechtìlo, protože debata byla víc než zajímavá. Týkala se dávných pterrských bohù.

„Mùžeme si jen libovat,“ øíkal právì Thompson, „že nás nikdo nenutí vìøit na nìjaké za-tra-cené bohy. To tamti chudáci, co jim Rónard øíká pterrové, ti to mìli daleko horší. Ani chvíli klid, povídám. Každou chvíli je mohli chytnout knìzi, hodit je na obìtní kámen a ještì peleta... tetap... te-pa-jí-cí srdce obìtovat bohùm. Obìtovat to srdce. Já jsem to vidìl, èièoreèko, obrázky na jedné staré budovì. Na tom prvním obrázku o-buv-ník v poklidu šije tu svou obuv, na druhém pak Bùh s ptaèí hlavou vy-zý-ván knìzi. Na tøetím obrázku už knìzi neš-ast-ní-ka lapají a rozešitou obuv za-ha-zu-jí. A pak už jen samé ne-chut-nos-ti, kvítku medový.“

„Jak vypadal ten obuvník na obrázku?“ zeptala se Sylva.

„Jak vypadal? Nevidìla jsi nikdy o-buv-níka?“

„Mìl ptaèí hlavu?“

„Co já vím? Ri, lásko,“ otoèil se Thompson ke zjizvené pùlelfce. „Ten chudák na tìch obrazech - mìl ptaèí hlavu? Knìzi - ti ji mìli. A ten jejich bùh - hlava jak z orla. Ale o-buv-ník?“

„Ten zkurrvysvn byl nakrreslený jenom zjednodušenì,“ vzpomnìla si Ri.

„Stylizovanì, øíká se - stylizovanì,“ smál se staøec, až se mu brada klepala.

„Koukni na nìj, na elfa,“ ukázal Thompson. „Neumí chlastat. Nic nevydrží.“

„Nenavážej se do nìj!“ utrhla se na Thompsona Ri. „Závidíš mu, že je èistej elf, parrchante!“

„Jak tedy vypadal ten obuvník?“ zeptala se Sylva znovu.

„Hlavu jako kouli, nos jako skobu,“ prohlásila Ri.

To už Sylvu dožralo. „Do prdele,“ prohlásila, protože už mìla taky dost upito. „Tady se nedá vìdecky pracovat! Poví mi nìkdo, jak vypadali ti pterrové? Mìli ptaèí hlavy?“

„To teda nemìli,“ vložila se do debaty Arietta. „Ty ptaèí hlavy - to byly jen ri-u-tál-ní masky.“

„Obøadní,“ napovìdìl Skjúwink a smál se dál. „Obz... obzøø.. obržadní.“

„Byli to tedy lidé?“ nedala si Sylva pokoj.

„Pokud mají lidé ètyrry stopy na výšku a trøi stopy v rramenou, tak to byli nìjací zkurrvení lidé,“ vysvìtlila Ri.

„Jestli nemìli ptaèí hlavy - proè, u všech všudy - všechny ty masky? Všechny ty sochy a kresby, o kterých jsem slyšela, mìly hlavy orlù, supù, sokolù...“

„Ptaèí kult,“ øekl Rónard. Dlouho mlèel, ale teï promluvil.

„Ptaèí kult, ano. Ale proè?“

„Protože umìli létat.“

„Cože?“ podívala se na nìj upøenì. „Umìli létat?“

„Ano. Podle všeho dokázali létat. Jako ptáci.“

„To létali pomocí kouzel?“

Rónard pokrèil rameny: „Co já vím?“

„Co jsou to kouzla, bystrooká laòko?“ vmísil se do hovoru Thompson, který nedokázal mlèet. „Tak napøíklad Skjúwink má kouzelný meè.“

„Kouzelný...“ upøenì se zadívala na staøièkého elfa.

„No, u sebe ho nemá,“ vysvìtloval Thompson. „Ale zítra ho uvidíš.“

„Tak kouzelný, aby nebyl vidìt, zase není,“ øehonil se Skjúwink.

„A jak... v èem je kouzelný?“ vyptávala se Sylva.

„Rozetíná kámen i železné brnìní,“ vysvìtlovala Arietta „Pøetíná jiné meèe, jako by byly z vosku.“

„Šipka ze samostøílu taky probije železné brnìní,“ namítla Sylva.

„No vidíš - a to je ten problém, motýlku pøelétavý. Možná je v tom meèi nìjaké kouzlo - a možná je jen dobøe vy-ko-va-ný. Pomocí nìjakých tajných postupù. A tak je to i s létáním tìch Ptákù. Možná kouzlo, možná teknich... tek... tech-ni-ka.“

„A jak je to tedy?“

„Elfové to vìdí,“ podotkl Thompson. „Ti od Vickey i ti z Izironku. Žijí tu odedávna. Kdysi s pterry válèili.“

„Nauèili jsme se od Ptákù to jejich písmo,“ øehtal se staøec.

„Vy jste pøeci napùl elfové,“ obvinila je Sylva. „Cožpak nic nevíte?“ Kolem stolu se rozhostilo ticho. Sylva si uvìdomila, že plácla nìco nevhodného.

„Máme ti snad vyprrávìt o našem zkurrveným dìtství?“ øekla pak Ri.

Thompson se zakøenil, ale veselost v tom nebyla. „Bylo by to smutné vyprávìní, ach, smutné, pøesmutné. Plakali bychom a plakali...“

„Sedím tady s pùlelfama,“ øehonil se staøec a cenil žluté pahýly zubù. „S pùlelfama! S pùlelfama! Já se s nima kamarádím!“

Rónard Sylvì položil ruku na rameno: „Pojï spát. Zítra vyrážíme, bude to dlouhý den.“

Pøed usnutím se ještì jednou pomilovali.

„Víš,“ svìøil se pak Rónard, „myslel jsem, že už jsem pøíliš starý. Cítil jsem se tak. Nevìøil jsem, že ještì budu spát se ženou... a navíc se ženou, kterou budu milovat.“

„Jsi zklamaný? Zdržuje tì láska od tvého... vìdeckého bádání?“

„Ne. Jsem jenom pøekvapený. Víš, jsem mnohem starší než vypadám.“

„Já vím.“

„Cože víš?“

„Já vím, kdo jsi.“

„Jsem magistr Rónard, pevnostní èarodìj v Rudenrogu.“

„Znám tvé skuteèné jméno.“

Zašeptala mu je do ucha.

„Cože? To není možné. Odkud to víš?“ vykøikl.

„Hledala jsem v pramenech,“ vysvìtlila. „Zamilovala jsem se do tebe už tehdy pøed ètyømi roky. Zajímala jsem se o tebe. Hned na zaèátku jsem zjistila, že jsi jedním z pìti Heretikù, kteøí byli v roce sto osmnáct vyobcováni z arkastského vysokého uèení. Kolik ti tehdy bylo let? Všichni Heretici bylí mladí a progresivní, ale už vyuèovali studenty. Odhaduju, že ti tenkrát bylo pìtatøicet.“

„Tøicet ètyøi,“ hlesl.

„Hm - a teï máme rok sto šedesát jedna. Brzy tedy oslavíš - nebo jsi oslavil - sedmasedmdesáté narozeniny.“

„To je nesmysl,“ pokusil se odporovat, ale neznìlo to pøesvìdèivì. „Cožpak vypadám jako nìjaký dìdeèek? Bude mi osmaètyøicet.“

„Hahá, vypadáš jako dobøe zachovalý pìtaètyøicátník, ale je ti sedmasedmdesát. A to jsi ještì bøídil proti Alarichu Tourainovi. Tomu už musí být víc než sto padesát let, možná sto šedesát! Temný mág se nauèil zastavit své stárnutí - a tys na to pøišel taky!“

„Hmmm... ale jak jsi pøišla na mé skuteèné jméno?“

„Narazila jsem v archivech na stopu a šla po ní. Spoøila jsem kapesné a najala agenta, který podplatil jednoho písaøe z arkastské královské spisovny. Písaø pro mne opsal klíèové dokumenty. Jeden z Heretikù byl druhým legitimním synem arkastského krále Oakleye. Proto byli Heretikové pouze vyobcováni, nikoliv usmaženi na hranici. A tím královským synem jsi ty! Tvá matka byla královna a tvùj otec král. Takže ty jsi princ! Arkastský princ!“

Rozesmála se.

„Ne,“ zahuèel. „Žádný princ. Jsem jenom prastrýc souèasného mladého krále, nic víc. Ale ví to jen hodnì málo lidí. Skoro nikdo.... Byl jsem pøesvìdèený, že všichni, co to vìdìli, už jsou dávno zemøeli.“

„Pra-prastrýc,“ opravila ho. „Pocházíš z dynastie arkastských králù. Máš v sobì neøedìnou krev...“ Pak se zasmála: „To, co jsme pøed chvílí provádìli, bylo mírové spojení Arkastie s vévodstvím Barro.“

„Závidím ti, že se dokážeš všemu smát,“ øekl nespokojenì.

„Všemu, jenom ne tobì,“ pøivinula se k nìmu. „Ty jsi mùj velký pán a vládce.“

Políbila ho na ústa, jeho vousy šimraly.

Hospoda Na rozcestí

Ráno už na nic nebyl èas. Museli se sbalit, poshánìt výbavu tak rychle, aby o polednách poobìdvali a mohli vyrazit. Hned na zaèátku si Sylva uvìdomila, že nemá vùbec žádné peníze. Rónard jí sice nabídl, že obstará všechno potøebné i pro ni, ale Sylva už vìdìla, že èarodìj nemá penìz nazbyt. V náhlém záchvatu paniky se rozhodla prodat nalezený scorch onomu goblinovi, který o nìj projevil zájem. Rónard hnìvivì vybuchl, že takový nález se pøihodí jednou za život a pokud ona, Sylva, scorch prodá, nikdy už ho nedostane zpìt. Nabídl jí pak, že scorch odkoupí sám, což ona odmítla a chtìla mu ho dát darem. Prožili první mileneckou hádku, o to bouølivìjší, že nemìli èas a nemohli si ji dostateènì vychutnat.

Sylva pak vyklepala z Fríghasova batohu hrst zlatých dvojmincí, které našla v doupìti ghúlù a na které mezitím zapomnìla. Obešli s tím nìkolik obchodníkù a ukázalo se, že za to nakoupí novou pøikrývku, kalhoty z kùže, dvì teplé vlnìné košile, kus stanové plachty, balík trvanlivých špekových placek, špalík slaniny. Pak ještì pár øemenù, aby se to všechno dalo pøikšírovat k batohu. Ukázalo se, že nejvìtším problémem jsou šipky do samostøílu. Goblini ještì nedokázali nový vynález, samostøíl, tak úplnì vstøebat. Hrst šipek Sylva s Rónardem nakoupili u jednoho prodejce kuriozit za neskuteèné peníze, Sylvin zbytek zlata na to nestaèil, a tak musel sáhnout do kapsy i Rónard.

V Rónardovì pokojíku pak všechno cpali do batohù, smotávali do bandalírù. Rónard Sylvì vnutil nìjaké další košile, punèochy, pláštík s kapuci a takzvanou koèku, což byl kus kùže, která se váže kolem ledvin. Bránila se, øíkala, že strávila v Orcigardu ètrnáct dní a vystaèila jen s tím obleèením, které mìla na sobì.

„Mìla jsi štìstí na pìkné poèasí,“ vysvìtlil jí Rónard. „Teplé záøí. Ale teplé dny už brzo skonèí. A taky nikdy nevíš, kdy se z Orcigardu dostaneš ven. Jestli za týden - nebo až na jaøe. Musíš být pøipravená na déš i sníh.“

Podvolila se a všechno pokornì zabalila. Její batoh, když ho potìžkala, mìl nejménì dvacet liber.

Pùvodnì si sice chtìla obléci brigantinu a vzít scorch s sebou. Nakonec však obì ty vìci nechala v Rónardovì pokoji. Brigantina byla tìžká a neohrabaná, se scorchem zase neumìla zacházet. Jedna zbraò - kuše - jí musela vystaèit.

Na cestu se oblékla do osvìdèené modré suknì s kabátkem ze stejné látky, doplnìné pláštíkem s kapuci, obula mucklutiny.

V pozdním odpoledni šlapali po cestì vydupané mulami gobliních karavan. Soumrak se blížil a nikdo se neobtìžoval tím, že by se zaèal rozhlížet po táboøišti. Kolem rostl hustý smíšený les, samé bøízy, modøíny a jedle. Tu a tam zabzuèel vzduchem komár, ale zatím jich moc nebylo. Bažiny byly ještì daleko. Sylvu zaèala zmáhat únava. Z pøedchozích zkušeností vìdìla, že je to jen prvotní slabost, kterou lze pøekonat a která pak odezní. Ale ten nacpaný batoh ji tak táhl k zemi!

Ostatnì, všichni táhli podobný náklad. Batohy, pøikrývky smotané do bandalírù, køížem pøes prsa øemeny a na nich zavìšené vaky a brašny. Skjúwinkùv batoh nemìl popruhy na ramena, ale pásku, zaklesnutou kolem èela.

Pùlelfové byli vyzbrojení luky a tesáky. Rónard nemìl žádnou zbraò, jen dlouhou jasanovou hùl, která vypadala velice opotøebovanì. Pøed cestou odložil Rónard své roucho a pøiodìl se do mìstského obleèení podobného tomu Thompsonovu - do soukenných kalhot, košile, vesty s kazajkou a pohodlných vysokých bot. Nejvíce byla Sylva zvìdavá na Skjúvinkùv kouzelný meè. Ano, byl impozantní, s jílcem pro obì ruce, dlouhý dobrých pìt stop, zasunutý v pochvì z prastaré zdobené kùže. Staøièký elf ho nesl zavìšený na zádech.

„Kam to vlastnì dneska chceme dojít?“ zeptala se Sylva Rónarda.

„Do hospody Na rozcestí,“ øekl èarodìj.

Ach tak! Hospoda na rozcestí! Mìla ji pøece ve své mapì!

„Ale to je pøece èistì goblinské zaøízení,“ øekla opatrnì. „Nechají nás tam pøespat?“

Pokrèil rameny. „Nikdy jsem tam nebyl.“

Houkl dopøedu: „Hej, Thompsone, nebudeme mít v hospodì Na rozcestí nìjaké potíže? Tady Sylva správnì øíká, že je to podnik jen pro gobliny a pro orky.“

Thompson na nì poèkal. „Jednou jsme tam už pøespávali. Ale... ale to s náma byl Stín ve tváøi.“

„To si myslím, že se Stínem jste tam byli v bezpeèí,“ vyhrkla Sylva. „Ale bez nìj? Lidi a pùlelfové?“

„Je nás sedm, rajský polibku," pokrčil Thomas rameny, „a jsme ověšení zbraněmi. Nikdo si na nás netroufne. Ostatnì hospoda je támhle, už vidím svìtla. Nikam jinam se dneska nedohrabeme... Pøemýšlím ale o jiné vìci: nedostaneme se do Orcigardu obvyklou cestou. U hranic do Orcigardu jsou prý na stezce orèí stráže, Tourainovi bojovníci, vybírají od karavan poplatky.“

„Jak jsou velké ty poplatky?“ zeptala se Sylva prostoduše.

„I ty má prostoto,“ zasmál se Thompson. „Jak jsi rozkošná ve své naivitì! My pøece nejsme žádní goblini - ne a ne a ne. Víš, co by udìlali orkové, až by uvidìli, jak se tam šineme?“

„Zabili by nás.“

„Tak. Vùbec by se nerozmýšleli. A my se pøece chceme dostat k Supímu chrámu po-ti-chouè-ku.“

„A když pùjdeme bažinami, orkové nás nenapadnou?“

„No, jednak se jim budeme snažit vyhnout, kvíteèku. A víš, usedlí orkové nejsou ani zdaleka tak bojovní, jak ti o tom vyprávìla babièka. Dá se s nima jednat. Obdarujeme je koøalkou a korálkama...“

„A jak se teda dostaneme do bažin? Jak najdeme cestu k Supímu chrámu?“

„To je pøeci tvùj úkol, milouèká. Kvùli tomu jsme tì s sebou vzali.“

Bìhem øeèi už došli témìø až k hospodì. Byl to rozlehlý, bytelnì stavìný srub, ze stran ještì zvìtšený otevøenými pøístøešky, v nichž byly ustájeny muly. Aèkoliv se teprve smrákalo, na všech rozích už hoøely pochodnì.

Jak se Thompsonova výprava blížila, ukázalo se, že z vìtší èásti to nejsou hoøící louèe, ale magická svìtla z pterrské pozùstalosti.

Na volném prostranství pøed hospodou nìkdo zatloukl do zemì kùly a položil pøes nì døevìné desky - tak vznikly dlouhé stoly a lavice. Na lavicích sedìly hlouèky postav obleèených v pìkných barevných oblecích i v ocvoèkované kùži.

„Tamhle si sedneme,“ ukázal Thompson k volné lavici, „a vypracujeme plán.“

Jak procházeli kolem otevøené stáje, zahlédla Sylva nìco, co jí vyrazilo dech. Vedle ustájených mul, pøežvykujících svou dávku obroku, ležely na slámì tøi ženy.

Tøi lidské ženy. Ženy v potrhaných šatech a se zakrvácenýma bosýma nohama. Ve tváøích mìly vydìšené a uštvané výrazy, jež nemizely ani ve spánku. Všechny tøi nešastnice spaly, aèkoliv teprve nastával soumrak. Jak se Sylva dívala, uvidìla øetìz, kterými byly pospojovány. Obtáèel jim kotníky pravých nohou a po stranì byl uvázán ke sloupku podpírajícímu støechu.

„Co to znamená?“ vyhrkla Sylva. Všichni ostatní se tam zastavili s ní.

„To jsou otrokynì,“ vysvìtlil po chvíli Thompson. „Lupièi je unesli z jejich vesnice a teï je vedou do Orcigardu.“

„To není možné! To pøece nejde!“

Rónard ji chytil za rameno: „Pojï, Sylvo, to není naše vìc.“

„Ale pøece...“ bránila se. V tu chvíli jí chybìla slova. Vìdìla už døíve, že v Orcigardu probíhá obchod s lidskými ženami, to patøilo ke koloritu všech tìch pøíbìhù. Ale teï to vidìla na vlastní oèi. Srdce se jí sevøelo.

Jedna z otrokyò otevøela oèi a uvidìla tváøe, které byly alespoò èásteènì lidské.

„Pomozte mi, prosím,“ zakvílela.

„Pojï,“ vzal Rónard Sylvu za ruku a vlekl ji pryè.

„Pomozte mi! Prosím! Prosím!“ znìlo za nimi. Pak se odtamtud ozvalo mlasknutí, jak ženì nìkdo vrazil facku. Kvílení utichlo. Rónard s Thompsonem odtáhli Sylvu k lavicím. Ráda shodila z ramen tìžký batoh a posadila se. Nohy se pod ní klepaly. Jak je tohle možné?

Gobliní èíšník v zamaštìné zástìøe se pøišel poptat, co si pøejí, a Thompson objednal nìjaké jídlo.

„Vybal tu svoji mapu, lesní vílo,“ vybídl pak Sylvu. „Musíme vymerkovat, kudy do Orcigardu vlezeme.“

Rozbalila mapu. Ruce se jí tøásly, ale pozvolna se uklidòovala.

„Tady,“ ukázala, „jsme teï. A tady je Supí chrám. Jsme od nìj vzdáleni nìjakých šedesát mil. Tøi dny po obchodní stezce, ale jak øíkáš, my po stezce nemùžeme. Tady je však nìco, co by nám mohlo pomoci. Cesta odnikud nikam. Zdá se, že vede správným smìrem.“

„Cesta odnikud nikam?“

„Ano. Dláždìná cesta napøíè pralesem. Vede od severu k jihu. Pokud teï pùjdeme patnáct mil na severozápad a udržíme smìr, musíme na ni narazit. Budeme se jí držet a ujdeme dvì tøetiny cesty k Supímu chrámu.“

„A pak? Až dojdeme nakonec té cesty?“

„Tady je jezerní kraj. Mohli bychom se plavit po vodì.“

„Mám hrozný hlad,“ zahuèel Èolek. „Kde jsou s tím jídlem?“

„Jasnì, bøízko,“ dokonèil Thompson plánování. „Teï buï tak hodná a tu svou mapu zase schovej. Budeme ji urèitì potøebovat.“

Rozhlédla se a uvidìla pár postav v onýtované kùži, které jen tak naprázdno postávaly kolem nich. Hrdlo se jí sevøelo.

„Nìco se dìje?“

„Problémy,“ sykl Rónard. Sedìl jaksi topornì, se zády narovnanými jako podle pravítka, pravicí se škrábal za krkem. „Schovej tu mapu, buï tak hodná.“ Støíbrovlasý Skjúwink se zubil a rozhlížel do všech stran. „Orok iss kygchwaa, orok iss kygchwaa,“ prozpìvoval si tichou písnièku.

Tøesoucími se prsty balila mapu. „Co to øíká? Co øíká Skjúwink?“ zajektala.

Zjizvená Ri se k ní naklonila pøes stùl. „To je elfská váleèná píseò,“ zašeptala. „Znamená skøeti vylézají. A ty bys mohla natáhnout tu svoji kuši. Nenápadnì, hlavnì nenápadnì.

„Aha,“ pochopila koneènì Sylva. „Jsme až po krk v sraèkách.“

Pìt nebo šest bojovníkù už je obklopovalo a další se k nim klátili. V šeru nedokázala rozeznat, co jsou zaè, ale dobøe vidìla onýtované kazajky, bílé odlesky vycenìných zubù a rudou èi žlutou záøi v oèích. Goblini a orkové. Otrokáøi. Už vìdìla, že goblinùm se oheò v oèích odráží žlutì, kdežto orkùm èervenì. Tady ovšem nezáleželo na tom, kdo je ork a kdo goblin. Všichni byli dobøe vyzbrojení - sekerami, zubatými šavlemi, dýkami. Jejich zbranì však zatím zùstávaly za opasky.

Sylva se shýbla pod stolní desku, pøitáhla si samostøíl a zopakovala všechny ty pohyby - vyndat páku, zasunout ji do výøezu... a založit šipku. Kde jsou ty zpropadené šipky? Tady, v batohu, hned nahoøe. Oddìlila jednu ze svazku a zasunula na správné místo. Nahoøe, nad stolní deskou, znìly hlasy.

Vylezla zpod stolu.

Teï je obklopoval prstenec asi deseti postav. Jejich mluvèím byl roztlemený goblin v brigantinì dìtské velikosti, vyrobené zøejmì pøímo na míru. Na loktech i holeních mìl nasazené zdobené bronzové chránièe, kolem lysé lebky ovinutý pestrý šátek. Z lopuchovitých uší mu viselo asi deset náušnic a každá byla jiná. „Takže ty být Thompson,“ øíkal právì goblin. „Já slyšet už o tobì. Co ty dìlat právì tady? Ty být lovec skalpù! Pár mých hochù, zdá se, s tebou mít nevyøízený úèet. To být moc zlí hoši, ti mí hoši.“

Rónard se stále drbal za krkem a Skjúwink prozpìvoval svoji písnièku, teï už bezhlesnì, jen pohyby rtù.

Thompson sedìl zadumanì s lokty opøenými o stolní desku, pìstmi si podepíral bradu.

„A ty být kdo, ty malièký zelený žabáèek?“ zeptal se goblina zasmušile. „Mít ty nìjaké jméno?“

Goblin vypjal prsa: „Já Guxkoj, Èerný mráz. Já lovit lidské samice a prodávat je Mágovi i pùlorkùm z Hengerone. Ty líbit se mi, Thompson. Já øíci svým zlým hochùm, aby oni tobì neubližovat.“

„No, kdyby tì to pøíliš neobtìžovalo, Èerná námrazo...“ Mimodìk se obrátil k Skjúwinkovi a prohlásil lhostejnì: „Bude to jako v Dolních stržích.“

Sylva nechápala, co poslední poznámka znamená, a nezajímalo to ani Èerného mraze.

„Já nabídnout obchod tobì, Thompson. Ty mít nìco, co mnì se líbit. Mít pìkné samice! Tady ta mladá, ó, ta moc pìkná,“ ukázal na Ariettu. „Nejlepší cena za ni. I tahle ne úplnì mladá, co schovávat se pod stùl. Za ni také dobrá cena.“

Thompson si ho zadumanì prohlížel: „Kolik nabízíš? Rovnou ti øíkám, že nejdu pod dvì stì sorynù za tu mladou.“

Sylvì pøejel po páteøi ledový strach. Thompson ji teï prodá orkùm a nic jí už nepomùže!

Goblin se zasmál. „Ty být lišák, Thompson, ty mít za ušima. Ale tu tøetí, tu s rozøíznutou hubou, tu já nechtít! Ona stára a hnusná! Hnusná jako..,“ chvíli hledal vhodné pøirovnání. „Hnusná jako zadnice!“ vybuchl smíchy.

Byla to jasná výzva. Goblin vùbec nechtìl obchodovat. Chtìl jenom Thompsona vyprovokovat, muže pobít a ženy si vzít. A správnì pochopil, že Ri bude muset zabít taky.

A tohle byla ta chvíle, signál pro jeho zabíjeèe.

Rónard, s rukou stále za krkem, vyhrkl pár nesrozumitelných slov. Z prstù mu vylétl záblesk ohnì a udeøil do prsou orka, který stál tøi kroky za ním. Zasažený ork zavøískl, vzduchem zaèpìlo spálené maso.

Ve stejné chvíli mávl Thompson rukama, z obou mu vylétly vrhací nože a zabodly se goblinovi do tìla

Skjúwink se vztyèil, urval pøi tom døevìnou desku, pøibitou na zatluèené kùly. Vytahoval z pochvy meè. Protože mìl pochvu na zádech, tahal ho zvláštnì: pøehmatával na vylézající èepeli, jako by ruèkoval. Ocel svíral do štipcù, aby se kùže nedotkla ostøí. Smál se kolozubými ústy: „Skøeti vylézají!“

Arieta a Èolek popadli své batohy a rozbìhli se do tmy.

„Vezmi batoh a utíkej za nimi!“ øval Sylvì do ucha Rónard, zatímco Ri na ni jeèela: „Strøílej, strøílej!“

Skjúwink mìl meè venku z pochvy sotva z poloviny, Èerný mráz si škubal vrhací nože z brigantiny a vztekle øval nìco v orètinì. Thompson a Ri se kolem sebe rozhánìli dlouhými tesáky, ale zatím zasahovali pouze vzduch.

Zezadu se s k nim hnali dva vzrostlí orkové. Rónard zatoèil holí a vzal jednoho z nich pøes ksicht, což skøeta trochu zpomalilo. Druhý už byl u nich, rozpøáhl se sekerou a -

A Sylva mu z bezprostøední blízkosti vpálila šipku do rozšklebené mordy.

Útoèník udìlal setrvaèností ještì jeden krok a pak padl.

Ork, kterého Rónardova hùl zpomalila, zachytil ztracenou rovnováhu. Sevøel obouruè zubatou šavli, aby s ní al odspodu. V tu chvíli se rozpadl na dva kusy.

Støíbrné ostøí Skjúwinkova kouzelného meèe proèesávalo vzduch. To ono pøealo orka v pase a dalšímu ualo hlavu i s pravým ramenem.

„Skøeti vylézají, skøeti vylézají!“ radoval se starý elf.

„Padáme!“ zajeèel Thompson. „Mizíme!“

Sylva udìlala dva kroky za Èolkem s Ariettou, ale Ri ji strhla zpìt: „Batoh! Vezmi batoh!“

Vrátila se poslušnì zpìt, hodila si dvacetilibrový náklad na rameno a bìžela pryè.

Na Èolka s Ariettou narazila o tøicet krokù dál. Oba dva shodili tlumoky, popadli luky a teï støíleli ze tmy do svìtla šíp za šípem. Udìlali tak palebnou pøehradu, která zpùsobila, že se orkové pøitiskli k zemi a poschovávali za lavice.

„Vy chcípácííí!“ jeèel od stolù Èerný mráz. „Vy zraníílí sté mìéé!“

Thompson a Ri popobìhli dvì desítky krokù za Èolka s Ariettou, chopili se lukù a spustili palbu. Tím poskytli možnost Skjúwinkovi, aby se dal na ústup. Pak se stáhli i Èolek s Ariettou.

O pár chvil pozdìji už kompletní Thompsonovo komando spìchalo houštinami k severu.

Ještì zveèera mìla Sylva obavy, kde bude dnes v noci spát. Pak pochopila, že nebude spát vùbec. Celou noc se s ostatními prodírala hustým smíšeným lesem. Postupovali pomalu, opatrnì, aby si ve tmì nezlámali nohy a nepodvrkli kotníky, zato šli bez odpoèinku. Mìsíc dorùstal a poskytl jim trochu støíbøitého svìtla, Thompson vydoloval z batohu úlomek magické pochodnì a Rónard nechal konec své hole svítit tlumenou záøí. Sylva se chtìla pøedvést se svou jehlou v krabièce, která ukazuje stále k severu, ale ukázalo se, že Ri má také takovou. Ostatnì - nepotøebovali žádné krabièky. Skjúwink je díky zázraènému elfskému orientaènímu smyslu vedl pøímou a správnou trasou.

Pozdìji odhadla, že v noci urazili kolem patnácti mil. Zpoèátku putovali jen hustým lesem a jedinou újmu jim zpùsobovaly ostré vìtvièky zanechávající krvavé šrámy na pažích, kterými si chránili oblièeje. Po pùlnoci se zaèala krajina svažovat dolù, lesní pùdu protkaly bystøe tekoucí stružky. Pøed svítáním, v dobì, kdy je noc nejtemnìjší, jim kolem uší zabzuèeli první komáøi. Mokøiny byly nablízku.

Sylvina pøíjemná únava ze vèerejšího odpoledne se zmìnila v nepøetržitou všeobjímající bolest. Bolely ji nohy od kyèlí až k chodidlùm, ramena znecitlivìla od popruhù. Natékaly a døevìnìly jí ruce. Nevìdìla, jak je má držet, zda volnì spuštìné nebo zaklesnuté za øemeny batohu. Nic z toho nebylo dobøe.

Mìla obavy, že bude nejslabším èlenem výpravy, ale ukázalo se, že nejménì sil má drobný hošík Èolek. Už od pùlnoci se opožïoval za ostatními, v prameništích si pak vìtšinu jeho nákladu rozebrali Thompson a Ri. Arietta šla s ním, držela ho za ruku a tiše povzbuzovala.

Pod nohami jim zašplouchala voda. Svítalo. Pøestože šlapali celou noc, Thompson nemìl v úmyslu zastavit. V kalném úsvitu se pøed nimi rozevøela rákosím porostlá zamokøená pláò.

Orcigard.

Mladièký Èolek shodil poloprázdný vak a døepl na poslední kousek suché zemì.

„Jdeme dál,“ houkl na nìj Thompson.

„Radši bych si odpoèinul,“ zapípal chlapec. „Proè tu nemùžeme chvíli zùstat?“

„Protože jsme nezabili toho Èerného mrazíka, ty hlupáku. Nezabili, ale zranili. Udìlá cokoliv, aby nás dostal. Popojdeme ještì o kus dál. Támhle,“ ukázal na sever, kde v ranním oparu vystupoval z rákosové plánì pás oblých pahorkù.

„A jaký to bude mít smysl?“ ohradil se chlapec. „V rákosí po nás zùstane stopa jako po stádu divokých prasat..,“

„Je zbyteèné, abys cokoliv øíkal,“ oboøil se na nìj Thompson. Rozvázal tkanice vysokých bot a zaèal se zouvat. Rozepnul kalhoty. „Možná by sis mìla tu sukni sundat, drahomíro,“ køikl na Sylvu. Všimla si, že i Rónard a ostatní se zouvají.

Než to staèila promyslet, Thompson už mìl kalhoty dole, nacpal je do batohu a znovu obouval boty. Obìma pùlelfkám i Èolkovi staèilo sundat oddìlené nohavice a zùstaly jim jen bederní zástìrky. Rónard a Thompson už mìli kalhoty dole, okraje košil jim plandaly do pùli stehen. Jen starý elf se k nièemu nemìl - bylo mu jedno, jestli si namoèí obleèení.

Pochopila, oè jde: tentokrát ji nikdo pøenášet nebude. Suknì ve vodì nasákne, ztìžkne, bude k nièemu. Na stud nebyl èas. Nezbylo jí než Thompsona napodobit. Svlékla sukni a byla ráda, že má košili dostateènì dlouhou.

Rónard ještì zkontroloval, zda má Sylva mucklutiny pevnì pøitažené pod koleny. Bylo nutné, aby všichni zùstali obutí - na ochranu proti pijavicím i proti ostrým vìcem zaboøeným v bahnì.

Ukázalo se, že mucklutiny jsou k nezaplacení. Nepropouštìly vodu (alespoò zpoèátku ne) a svrchu do nich neteklo. Což byla také jediná potìšující vìc toho rána.

Komáøi se na nì vrhali v celých rojích, ale Thompson na nì byl pøipravený. Nechal kolovat krabièku z bøezové kùry naplnìnou mastnou páchnoucí hmotou, aby si každý mohl namazat nechránìnou kùži - oblièej, paže, stehna. Bìsnící komáøi hledali jakékoliv volné místeèko, drali se poutníkùm do uší, úst, nosních dírek.

Dno mokøiny bylo naštìstí pevné, vydláždìné pružným podkladem ze starého odumírajícího rákosu. Na stvolech rákosin žily odporné pijavky. Sylva si, stejnì jako ostatní, musela neustále kontrolovat nahá stehna a odtrhávat pijavky døív, než se pøisály. Mìla štìstí, byla dost pozorná. Ale mladièký Èolek, utrápený celonoèní námahou, úplnì rezignoval. Bylo mu jedno, kolik pijavic se mu pøisaje na kùži. Arietta s Ri mu je musely obírat. Pokud se už nìjaká pøisela, posypaly ji solí - pak musela celá výprava chvíli èekat, než pijavice odpadne.

Cesta pøes rákosovou pláò byla dlouhá více než šest mil. Po kolena ve vodì, místy i po pás.

Ale každá cesta jednou skonèí a oni pøece jen doèvachtali k øetìzu tìch protáhlých pahorkù, porostlých bøízami a olšemi.

Na jednom z nich se zastavili. Z husté trávy tam vykukovaly kamenné rozvaliny nìjaké staré pterrské stavby, pokryté silnou vrstvou trusu vodních ptákù. Našli si suché a pomìrnì èisté místeèko, aby ho využili k odpoèinku.

Sylva se cítila k smrti unavená, vlastnì už se dostala do stavu jakési otupìlosti. Sundala mucklutiny, které nakonec pøece jen promáèela voda, a prohlížela si své nohy, rozmoèené a promodralé zimou.

Zdálo se, že Èolek toho ještì nemá dost. Oèka mu hnìvivì blýskala.

„No, tak jsme tady,“ vykøikl vztekle. „Uprostøed mokøiny, na starých kamenech. A co chcete dìlat dál? Mùžete kopat tady a najít rozbitou vázu a pár pterrských zlaákù.“

„Drž hubu, zmetku,“ houkl na nìj Thompson. Byl unavený a mrzutý, nezdržoval se obvyklými vtípky.

„Byl to idiotský plán už od zaèátku,“ jeèel Èolek dál. „Jak jste chtìli jít po gobliní stezce? Kam si myslíte, že by vás Stín ve tváøi zavedl? Byl to blbec a v pustinách chodil poøád kolem dokola, to se o nìm vìdìlo. Ale vy ne - vyrazili jste pøímo do goblinský putyky a zapletli se do rvaèky s gaunerama, udìlali si nepøátele na celej život, nadarmo vystøíleli dobrý šípy -“

Ale to už byl Thompson u nìj a vrazil mu dvì mlaskavé facky. ,,Zmlkni, pitomèe!“

V tu ránu vylétla Ri: „Nemla ho! Pøestaò ho tlouct!“

Thompson se otoèil: „Chceš taky?“

Skokem byl u Ri a další facku vrazil jí. „Tak co, líbí se ti to?“

Tlaèil ji dozadu mezi bøízy a fackoval ji. Strhl z ní zástìrku, povalil ji do trávy. Lehl si na ni, dosud mìl obleèenou jen košili, a ta se mu vyhrnula do poloviny zad.

Ri se zmítala pod ním, ale nepokoušela se bránit.

Teï se mohla Sylva podívat, jak vypadá zvenku to, co ona dìlá s Rónardem.

Ale nedívala se. Ona i všichni ostatní se urychlenì pøesunuli o kus dál.

Ri køièela vysokým hlasem. Køièela jako pták.

Spánek se podobal mdlobì. Podobal se smrti.

V závìtrném koutì pterrské rozvaliny, vystlaném suchým listím a pøekrytém stanovou plachtou, prospala Sylva zbytek dne. Probouzela se, usínala. Ve spánku slyšela køik vodních ptákù a zdálo se jí, že to køièí zjizvená pùlelfka. Probudila se do tmy. Chvíli se pøevalovala v praskajícím suchém listí, než pochopila, že už neusne. Sama k sobì zašeptala: „Tak tohle jsi chtìla, Sylvo? Vidìt ženy, prodávané do otroctví? Orka pøeatého v pùli?“

Trochu ji potìšilo, že už zase mluví sama k sobì.

„Nìco jsi povídala, Sylvo?“ ozvalo se za stanovou plachtou. Rónard.

„Ah... nic.“

„Tak pojï ven, máš tady nìco k jídlu.“

Hmatala po botách, ale nenašla je. Takže vyšla ven naboso. Uvnitø kamenných rozpadlých zdí plápolal veselý ohýnek a kolem nìj sedìlo pìt osob.

„Tady máš boty, kvìtinko,“ natáhl k ní Thompson ruku s jejími mucklutinami. „Usušil jsem ti je.“

„Hm, dík.“ Obula se. Byl to slastný pocit, mít nohy zase v teple.

Krmili se špekovými plackami s opeèenou, horkou slaninou a Sylvì také nabídli. Bylo to dobré, tak dobré. Mastnota jí stékala po bradì.

„Ubrali jsme ti z batohu nejménì dvì libry,“ oznámil jí Thompson, poneseš lehèí náklad.“

Sylvì dosud z duše nevyšumìla ta ranní scéna, a tak nemìla dùvod se na Thompsona usmívat.

Ri se vìnovala nìjaké èinnosti, a když se Sylva podívala blíž, vidìla, že zjizvená bojovnice vyrábí šípy. Vedle sebe mìla položené pruty se sedøenou kùrou, ke kterým pøidìlávala kovové hroty a opeøení. Péra vytrhávala z husy, ležící opodál, kterou zøejmì bìhem odpoledne nìkdo ulovil. Hroty brala z velkého plátìného pytlíku, co nejspíš pøinesli s sebou. Lepila hroty i opeøení pomocí pryskyøice, omotávala je tenouèkou nití. „Mizerný tyèky,“ øekla, když si všimla, že ji Sylva se zájmem pozoruje. „Budou lítat za noh. Jistá rrána bude sotva na dvacet krrokù.“

„Za ty, co jsme vystøíleli v hospodì, jsem platil soryn za tucet,“ zahlaholil Thompson. „Lítaly skvìle - jako vlaštovky. Nesli jsme jich stovku a zbylo jich sotva tøicet. Musíme je dát stranou, schovat je pro lov.“

Thompson dìlal, jako by se nic nestalo. A pøitom se stalo! Sylva se rozhodla zaútoèit pøímo. „Opravte mì, jestli se mýlím,“ øekla. „Ale to jsou ve všech komandech tak drsné mravy?“

„Jaké drsné mravy?“ podivil se naoko Thompson.

Sylva mlèela a Thompson vyjel: „No tak mi ujely nervy, no! Zabil jsem snad ve vzteku nìkoho? Zlomil jsem cizí ruku? Vyrazil nìèí zub? Rónarde, vysvìtli své kamarádce, jak to je.“

„Ona má pravdu,“ zahuèel Rónard.

„Má pravdu? Jo? V èem má pravdu? No tak jsem se zachoval hrubì, ale vytoèil mì Èolek. Tváøí se, jako bychom si mohli vybrat.“

„A nemùžete si vybrat?“ nedala mu Sylva pokoj.

„Kdes to žila doteï, kvìtinko? Cožpak sis nevšimla, kdo jsme? Skvìlá sbírka bastardù!“

„Nech ji, Thompsone, ona to možná neví,“ pøerušila ho Arietta. „Buï rád. Je k nám hroznì milá.“ Levou rukou objímala Èolka kolem zad, na rameni mìla jeho hlavu. Bylo to, jako když sestra konejší mladšího bratøíèka.

Sylva zavrtìla hlavou. „Promiòte, ale já vám poøád nerozumím. Je pravda, že my z Barro jsme s elfy ve válce. Totiž - není to válka, ale takové nìjaké divné pøímìøí. Já nepopírám, že vina je na stranì lidí. To my jsme porušili mír. Pøed... pøed kolika? Pøed nìjakými dvaceti roky pøepadlo komando vedené Poulem la Marek starou pterrskou pevnost, do té doby obývanou elfy. Útoèníci pobili posádku, elfky i elfská mláïata drželi jako rukojmí, dokud nám elfové nepostoupili Timorok. Získali jsme pøedevším opuštìné, ale nevytìžené pterrské doly... To ovšem neznamená, že bychom elfy považovali za nìjaké podøadné tvory, nìco jako orky. Jsou to pøíslušníci staré vzdìlané rasy.“

„Závidím ti, Sylvo,“ vyhrkla Arietta. „Øíkáš zradili jsme elfy, získali jsme doly... Víš, že nìkam patøíš. Máš domov. Máš vlast... Øíkala jsem ti už, že se jmenuješ jako nejmladší princezna z Barro?“

Ri, sedící vedle Thompsona, se ozvala: „Nemluvíme o elfech, ale o elfo-lidských bastarrdech. Míšenci jsou ti nejopovrrhovanìjší z opovrrhovaných. Nemají je rrádi ani lidé, ani elfové. Jsou výsledkem zakázaných vztahù. Zatížení dìdièným hrøíchem.“

„Dìdièný høích,“ hlesla Sylva. „Pøipadá mi to obludné.“

„Kdes ji našel, Rónarde?“ zasmál se Thompson. „Kde doteï žila? Vychovali ji orkové v Orcigardu?“

„Pøestaò!“ štìkla na nìho. „Já znám historii. Vznešení lidští vládci si brali za manželky elfí princezny.“

„Ano. Tak to bývá-vá-valo.“

„A proè je to teï jinak?“

„To já nevím,“ zakøenil se Thompson. „Co myslíš ty, uèený muži?“ obrátil se k Rónardovi. „Ty pøece pamatuješ doby, kdy se mezi sebou lidé a elfové páøili bez zábran.“

Èarodìj mlèel a promluvil až po chvíli.

„Nejsem si úplnì jistý. V myšlení lidí i elfù nastal nìjaký posun. Zøejmì to souvisí s tím, že døív mezi územím lidí a územím elfù zùstával pás pustiny. Jenže lidé se rozpínali, osídlili zemi nepatøící nikomu. Tím vznikla tìsná hranice mezi zemí lidí a zemí elfù. Chápete? Døív žádná hranice neexistovala. Teï tu je. A lidé se chtìjí rozpínat dál. Zdá se, že mezi lidmi a elfy bude docházet ke sporùm o území.“

„Ano. To zní logicky. Ale pùlelfové? Jak ti s tím souvisejí?“

„No, jsou dùkazem, že spory lze øešit mírovou cestou. Ale nikdo o takový dùkaz nestojí... A pak je tady právní stránka. Míšenci by si mohli dìlat nároky jak na území lidí, tak na území elfù. Z elfských i lidských zákonù by si vybírali jen ty, které by se jim hodily. Rozvrátili by právní øád i staré poøádky. Proto je elfové i lidé vytìsnili ze svých spoleèenství. Upøeli jim veškerá práva.“

„Aha, máš pravdu...“

„Jsme nepøátelé všech stran ve válce, která teprve pøijde,“ zasmál se Thompson. „Nepøátelé lidí, elfù, orkù. Mùžeme žít jenom tady - v okolí Likaria, v Orcigardu, v arkastském Pohranièí, protože tady jsou ještì území, která v podstatì nepatøí nikomu, nemají vlastníka. Tady máš, zapij to,“ podal Sylvì láhev. „Pokud ti nevadí pít z té samé láhve jako špinavý míšenec.“

Vzala si od nìj láhev, zatøepala s ní, zašplouchalo to. „Co to je?“

„Koøalka, kterrou neseme na výmìnu orrkùm,“ vysvìtlila Ri. „Lepší, když to vychlastáme sami, než nìjací uvozhrøení skrøeti.“

Sylva je ještì jednou pøepoèítala. Nìkdo chybìl. „Kde je Skjúwink?“ zeptala se.

„Šel se kolem porozhlédnout.“

„Teï - v noci?“

„Pro toho starýho lasièáka je noc stejnì dobrá jako den,“ vysvìtlil Thompson.

Nedalo jí, aby se nezeptala: „Ale Skjúwink je èistokrevný elf, ne?“

„Jasnì,“ øekl Thompson. „Legendární elfskej bojovník. Je mu snad víc než sto padesát let a pamatuje dobu, kdy Arkastie a Brano skoro ani neexistovaly. Nìkdy, když se opije, vypráví o Starém svìtì. Neuvìøitelné vìci. O válkách s orky i s tìmi Ptáky. O dracích a jiných stvùrách - ale ne o tìch, které vytvoøil Touraine. O tìch skuteèných... “

„A proè s váma chodí?“

„Proè s náma chodí? Je to mùj pradìdeèek. Ujal se mì, když mì má lidská matka pøinesla mému elfskému otci a ten mì pohodil do snìhu. Skjúwink mì vychovával. A abys vìdìla všechno, Èolek je mùj syn.“

„Èolek je tvùj syn? Mìl jsi ho s nìjakou ženou?“ zeptala se udivenì. „Nebo s elfkou?“

Zasmál se. „Porodila mi ho jedna míšenka. My míšenci už jsme vytvoøili nìco jako zárodek budoucí rasy. Páøíme se mezi sebou... Zkoušel jsem tehdy žít v Thonnierice - žít jako... jako èlovìk. V Thonnierice pøece neexistuje rasová nenávist, ne?“

Pochopila. „Ten pogrom v padesátém sedmém! Pogrom na všechny usídlené nelidi.“

„Ano. V padesátém sedmém to všechno skonèilo... všechno úsilí. Mou ženu zabili pøi pogromu. Vrátil jsem se k elfùm od Vickey... Nemohl jsem žít ani s mini. Odešel jsem a mùj pradìdeèek šel se mnou. Teï zabíjím orky kvùli penìzùm.“

Byla zdìšena. Slyšela jen kousíèek Thompsonova pøíbìhu a vyrazilo jí to dech. Vìdìla však urèitì, že za žádnou cenu nechce znát historku bojovnice Ri, které nìkdo rozøízl a znovu sešil tváøe. Tu noc se s Rónardem znovu pomilovala, tentokrát to bylo potøetí. V praskajícím suchém listí, pod stanovou plachtou, na niž zaèaly dopadal první kapky podzimního deštì. Nebylo to ani tak z touhy, jako spíš ze zoufalství.

Odmìna za krvavou práci

Další den pršelo. Zùstali zalezlí v pøístøešcích a poslouchali kapky deštì, bubnující na stanové plátno. Nesmìli rozdìlávat oheò, Thompson to zakázal. Nevìdìl, zda po jejich stopì neslídí Èerný mráz, ani jestli v okolí nežije nìjaký klan.

Èekali na Skjúwinka. A ten se vrátil až hluboko v noci. Pøinesl zprávu, že cesta odnikud nikam prochází asi tak deset mil severozápadnì odsud. Sylvu to hroznì pøekvapilo. Znamenalo to, že její mapa není výmyslem, ale skuteènou pomùckou. Jak to, že se nikdo pøed ní nepokusil takovou mapu sestavit?

Za svítání dalšího dne se dali na cestu. Mìlkou vodou se v neustávajícím drobném dešti brodili rákosím. Obloha byla èernì potažená a nikde ani kousíèek nadìje. Voda, voda a zase jen voda. Hluboká po kolena, místy po pás.

Po asi šesti mílích vyšli z rákosí do podmáèeného olšového lesa, hustì prorostlého kapradím a ostrou trávou. Koøeny stromù vyrùstaly z bahna, ve kterém nohy poutníkù vázly. Chùze v bahnì byla mnohem obtížnìjší než mìlké brodìní. Bahno odpornì páchlo a pøevalovali se v nìm tlustí bílí èervi, mezi stvoly kapradin se míhaly dlouhé mnohonožky.

Ještì pøed polednem však výprava dorazila na pás suché zemì, na nìmž vedla cesta odnikud nikam, pøímá jako natažená struna.

Už jen pohled na tu cestu v Sylvì probudil nadšení. Byla tak solidní. Sice už zpola pohlcená vegetací, ale stále ještì dobøe viditelná. Vyskládaná z narudlých žulových kamenù, ve spárách rostl mech a trsy trávy.

„Divná cesta,“ zahuèel Thompson.

Jistì, na té cestì bylo nìco zvláštního. V pøíèném øezu nebyla rovná, ale miskovitì prohnutá. Na šíøku mohla mít patnáct krokù, její støední osa byla utopena pìt stop pod okraji. Za zdviženými okraji pak vyrùstala zmì olší a bøízek. Støedem cesty se vinula stružka stékající dešové vody.

„Vypadá to spíš jako koryto,“ poznamenal Rónard.

„Koryto?“ podivila se Arietta. „Koryto pro prasata?“

„Koryto øeky,“ vysvìtlil Rónard.

Arietta se nechápavì obrátila k Sylvì: „Jak jsi øíkala, že je tahle cesta... koryto... dlouhá?“

„Urèitì pøes dvacet mil,“ vysvìtlila.

„Jsme na jejím spodním konci,“ podotkl Thompson. „Skjúwink øíká, že o pùl míle dál se cesta ztrácí v bažinách.“

„Proè by nìkdo stavìl dvacet mil dlouhé øíèní koryto z kamene?“ nemohla uvìøit Arietta.

„Pterrové,“ øekl zamyšlenì Rónard. „Víme, že v dobách, kdy tu pterrové žili, tu nebyly žádné bažiny ani mokøiny, ale pole, sady, úrodná zem. Když pak pterrové odešli, jejich odvodòovací a zavlažovací systém se zhroutil - a podmáèel celý Orcigard. Zdá se, že tahle cesta odnikud nikam není cestou, ale odvodòovacím kanálem.“

 „Aha,“ pøikývla Arietta. Zdálo se, že tomu poøád nemùže uvìøit. Ani Sylva to nedokázala pochopit. Zatím vidìla jen kousky z pterrské pozùstalosti, ale tenhle umìlý kanál, i po staletích odolávající vegetaci, byl monumentální. Dokonalé technické dílo.

„Nelíbí se mi to,“ øekl Thompson. „i když pùjdeme po dnì kanálu, je to, jako bychom šli údolím. Orkové se mohou skrývat ve stromech na okrajích - a shora nás budou mít jako na dlani.“

„No a co chceš dìlat?“ trhla rameny Arietta.

„No, nezbývá než jít dál. Øíkala jsi, Sylvo, že po téhle... cestì se dostaneme dost blízko k Supímu chrámu?“

„No, až dojdeme na konec cesty, budeme to mít k chrámu poøád nìjakých dvacet mil. Na severu je Jezerní kraj. V nìm, pokud vím, žijí orkové-rybáøi. Nìjaká menší odrùda orkù, možná, že jsou hodnì prokøížení s gobliny. Nejsou bojovní a ani Touraine je pøíliš neovládá. Oni mu nestojí za námahu, navíc jsou hodnì rozptýlení po oblasti. Mohli bychom od nich získat nìjaká plavidla a nejspíš i prùvodce.“

„Jezerní kraj,“ pøikývla Ri. „Byla jsem tam pøed pár lety - na jeho severovýchodním okraji. Je to tak, jak øíkáš.“

„Tak na co èekáme?“ zavelel Thompson. „Jdeme! Skjúwinku, utíkej pøed námi, budeš dávat pozor.“

Vykroèili po mokrých narudlých kvádrech. Déš neustával.

Kamenný kanál byl vystavìn v mírném, témìø neznatelném sklonu a svažoval se proti smìru, kterým poutníci šli. Tak o tom alespoò svìdèily stružky dešové vody, klikatící se v mechu a vsakující se do spár mezi kameny. Táhl se napøíè krajinou, ze které ale nebylo vidìt nic, protože olšový porost na zdvižených okrajích zabraòoval ve výhledu. V polovinì odpoledne se Skjúwink vrátil zpìt. Šklebil se od ucha k uchu a nešel sám. Pøed ním neochotnì cupitaly dvì vydìšené pøiposražené kreaturky.

„Narazil jsem na pøátelské orky,“ oznámil starý elf. „Patøí ke klanu Vydøí zuby.“

„Jak víš, že jsou pøátelští, dìdku?“ zeptal se Thompson nedùvìøivì.

„No - vbìhli mi do cesty, a když jsem je chtìl tak trochu umravnit, zaèali pištìt, že nebojují. Oni nesmìjí bojovat, protože jim to Alarich Touraine zakázal.“

Rónard dotèenì vybuchl: „Oni nesmí bojovat mezi sebou, Touraine jim zatrhl meziklanové války. Ale že by jim zakázal bojovat s elfy?“

Otoèil se ke dvìma tøesoucím se skøetùm a vychrlil na nì pár vìt v orèím jazyce. Jeden z orkù kníkavì odpovídal.

Sylva už dávno pochopila, že jsou orkové a orkové. Silní, ramenatí zabijáci jako Kostìný knoflík i zakrslé podvyživené obludky, neduživí ubožáci, jaké nechal zmasakrovat Raymond de Couissy. Tihle byli nìco mezi. Ani silní, ale ani slabí.

Rónard dokonèil rozhovor a oznámil ostatním: „Zdá se, že tihle dva nikdy v životì nevidìli elfa. Ano, slyšeli o elfech, jsou to prý zabijáètí démoni, kteøí sají krev orèím mláïatùm. Ale my prý nevypadáme jako elfové. Podobáme se èlovìkùm. Oni nechtìjí s èlovìky nic mít, bojí se jich. Èlovìkové jsou prý hrubí, násilniètí.“

„Odkudpak znají èlovìky?“ podivil se Thompson.

„Znají pùlorky z Hengerone, a ty pokládají spíše za èlovìky. Otrokáøi typu Èerného mráze, zdá se, zamìstnávají uprchlé lidské zloèince a tihle pazgøivci mají špatné zkušenosti i s tìmi... Každopádnì ten ork poøád dokola opakuje, abychom neubližovali jejich klanu a že pro klan bude pocta nás pohostit.“

„Pøátelští orkové,“ zašklebil se Thompson. „Nejsou jen v Jezerním kraji.

„Rostou i tady. Nu což, vyhnout se jim nemùžeme. Pokládali by to za slabost a možná by nás pak napadli ze zálohy. Obdarujeme je, zdlábneme to, co nám nabídnou, a rozejdeme se s nima jako pøátelé. Ri, dolej nenápadnì tu flašku koøalky vodou.“

Pak dodal, jen sám k sobì: „Koneckoncù, pobít je mùžeme vždycky.“

Sedìli v prostorném orèím hooganu a cpali se nabízeným jídlem - peèenou ještìrkou a rybí huspeninou. Jako zákusek byli tuèní èervi naložení v medu. Sylva, jako jediná z party, naložené èervy ochutnala. Samozøejmì - prozkoumala je pouze z vìdeckých dùvodù. A ejhle, ono to vùbec nebylo špatné. Z knih vìdìla, že èervi jsou velice výživní. Ládovala se èervíky a její spoleèníci se na ni po oèku udivenì dívali. Zvláš Rónardùv pohled byl velmi, velmi pohoršený.

Podala mu misku: „Jsou velice chutní, zkus je.“

Se znechuceným výrazem se odtáhl.

Tento hoogan byl o nìco vìtší než pøíbytek zmasakrovaných nešastníkù, ale konstrukci mìl úplnì stejnou. Ètyøi kùly zatluèené v zemi do rohù pomyslného ètverce, na nich položená ètyøi vodorovná bøevna. Kolem dokola napíchané pruty, ohnuté a pøivázané právì k tìm bøevnùm. Konstrukci pokrývaly pláty stromové kùry. Uprostøed stavby hoøel oheò, kouø stoupal vzhùru otvorem ponechaným v kopuli.

Venku stály ještì tøi podobné stavby, ale o nìco menší. Celá orèí osada pak byla obehnaná øídkou palisádou, což ovšem nesvìdèilo o oné proklamované mírumilovnosti orkù.

Náèelník vesnice byl ork jménem Goin-guy, tlustý jako prase. Vypadal jako prase, ovšem, jak Sylva v duchu pøipouštìla, jako velice chytré prase. Bylo pro ni pøekvapením, že existují také tlustí orkové. Dosud žádného takového nevidìla.

Byl pøiodìný pouze do sandálù a bederní zástìrky. Tuèné bøicho mu spadalo na masitá stehna. Paže i prsa mìl modøe potetované, kolem krku mnohokrát obtoèený náhrdelník z drobných obratlù, které snad pùvodnì patøily krysám. Za jeho zády se hemžily polonahé samièky i ukoptìná mláïata, po stranách stáli dva mlèenliví orkové vyzbrojení harpunami.

Tlustý ork mluvil lámanou obecnou øeèí a bìhem jídla udržoval lehkou konverzaci.

„Vy øíkat - vy mírová výprava,“ povídal pravì. „Proè vy chodit pravì sem, do hoogan od Vydøí zuby?“

Thompson obøadnì ukázal na Rónarda: „Toto Rónard, moudrý muž, èarodìj. On hledá staré stavby. Domy tìch, co tu žili kdysi.“

„Domy od Ptákù,“ pøikývl tlusoch chápavì.

„Ano. Domy Ptákù. On v nich hledá staré mince, staré vìci. Stará kouzla!“

„To být nebezpeèné - stará kouzla hledat,“ pocukl tlusoch nespokojenì nozdrami.

„Ó, nebezpeèné, nebezpeèné velmi,“ souhlasil Thompson. „Ale Rónard moudrý muž, èarodìj. Pro nìj ta kouzla ne tolik nebezpeèná.“

Tlusoch se zaculil. „A Temný mág, náš pán - on vìdìt, že èarodìj Rónard staré vìci hledat? Dát vám Temný mág mluvící papír?“

„Ne, nemáme povolení Temného mága, ó chytrý Goin-guyi, to ty pøece víš,“ opsal Thompson rukama složitý obrazec. „Ale Temný mág sedí daleko od této bažiny, pøedaleko, až v Citadele. Tys nevidìl nás, zachytralý náèelníku, a my ti dáme dary.“ Tlusoch chvíli pøemýšlel a upíjel z láhve øedìnou koøalku. „Jaké dary já dostat?“ zeptal se pak.

„Pestré korálky, ó silný, a železnou sekeru.“

Ork se znovu zamyslel. „Vy staré domy hledat? Staré vìci?“

Zachrochtal ke svým poboèníkùm, jeden z nich se sebral a vyšel z hooganu. O chvilièku pozdìji se vrátil se špinavým vakem. Tlustý náèelník v nìm zalovil a vytáhl dvì zlaté misky, velké asi jako dlaò.

Sylva se zajíkla a naklonila se blíž. Stejnì tak Thompson, Rónard a všichni ostatní. Zlaté misky, dokonale vykroužené a po obvodu zdobené, byly zjevnì pterrským výrobkem. Jen Skjúwink pøitiskl ústa k Sylvinu uchu a zašeptal: „Nikdy nevìø orkovi.“

Podívala se po nìm. Prastarý elf se na ni šklebil svým kolozubým úsmìvem. Protože pøed chvílí šla flaška dokola, byl elf už tak trochu pøiopilý.

Thompson chvíli popadal dech a pak vyhrkl: „Tady u vás je možné najít staré vìci?“

Ork pøikývl. „Ano. Tam - hromada zemì a uvnitø - díra. V díøe bojovníci. Bojovníci z hlíny. Velké kouzlo. My nechodíme tam. Toto našla samice u vchodu,“ cinkl miskou o misku.

„Co myslíš, že to je?“ obrátil se Thompson na Rónarda.

„Hromada zemì? Nejspíš mohyla. Hrob nìjakého vládce, o tom svìdèí i figury bojovníkù - figury z hlíny.“

Vychrlil na tlusocha nìkolik vìt v orètinì.

„Pomalu, ty èarodìj,“ zašklebil se Goin-guy. „Já mluvit obecnou øeè lepší než ty po našem. Ne, my dovnitø nechodili. My báli se. Tam kouzlo. Proè dráždit kouzlo? Hromada hlíny, uvnitø dùm z kamene. Brána. Otevøená brána. Uvnitø bojovníci. Jednou dávno, ork vejít dovnitø, praštit jeden bojovník palicí. Ruka se ulomit a on ji pøinést. Ta ruka z hlíny. Ti bojovníci z hlíny.“

„A proè jste nešli dovnitø?“

„Tam kouzlo. Duchové. My nechodit.“

„Aha... A dovedl bys nás tam? Dáme ti dary. Barevné korálky, železné sekery...“

Tlusoch mávl rukou. „Dovést vás? Vy vejít, odejít, my zùstat. Duchové pøijít na nás.“

Rozhostilo se ticho. Thompson mlèel a byl to on, který vìdìl, jak se má s orky jednat. Takže ho nechali mlèet.

Koneènì Goin-guy promluvil. „Ty, Thompson, ty neøíct celá pravda. Já vìdìt, kdo ty. Ty zlý muž. Zabiják. Ty obchodník se smrtí.“

Thompson mlèel. Goin-guy pokraèoval:

„Ty loni spojil ses s Ocasem ještìrky a za peníz pobil jejich starý nepøítel. Èervený bobr. Ocas ještìrky sám by vytáhl proti Èervený bobr, ale Temný mág zakázat. On øíci: vy, orkové, vy nebudete zabíjet se mezi sebou. Proè on to øíci, cožpak on je ork? Ty Thompson pak pobil jsi samce od Èervený bobr. Saèem z Ocas ještìrky dát ti odmìnu. Saèem z Ocas ještìrky pak øíkat: zlí pùlelfi pobili Èervený bobr, my pak ujali se samic a odvedli je do svého hooganu, aby ony nestrádaly.“

Thompson pøikývl. „Nìkdy jsem zlý pùlelf. A nìkdy zase nejsem.“

Tlusoch se mu upøenì podíval do oèí: „Já možná potøeboval bych koupit smrt.“

„Rozumím ti, ó chytrý. Povídej.“

„Tøi míle od nás je klan Nùž z parohu. Mezi námi stará hnìv. Nùž z parohu uloupit nám vìc. Pøed mnoho zima. Mnoho a mnoho. Dìdové, pradìdové, tehdy. Dávno. Nùž z parohu uloupit nám -“ Tlusoch udìlal dramatickou pauzu a pak vybuchl: „Oni uloupit nám Posvátné paroží!“

Thompson pøikývl: „Posvátné paroží. Jaká hrùza. A ty chceš paroží zpìt, ó bohabojný.“

Goin-guy rozhoøèenì vyprskl: „To velká høích loupit Posvátné paroží! Paroží muset být v krvi umyto, v krvi vykoupáno! Ti od Nùž z parohu - to být špinaví, hnusní, smradlaví orkové!“

„Jistì, ó zbožný. My vrátíme tvému klanu Posvátné paroží.“

Tlusoch prskal a koulel vypoulenými kukadly: „Oni nedat vám ho - ne bez boje. Oni vzteklí jako sršeò - ty víš Thompson, teï pøed dobou páøení. Ty muset pobít všecken samci. A jich hodnì - ó pøíliš mnoho. Ne, Thompson, já už od tebe nechtít nic. Ty odejít a nechat Nùž z parohu i Stará hrob na pokoji.“

„Kolik dospìlých samcù má sousední klan?“ zeptal se Thompson.

„Ètyøi krát obì ruce.“

„Ètyøicet.“

Thompson zamyšlenì sedìl s rukama v klínì, pøemýšlel. Všichni až tajili dech. Cožpak je to možné? blesklo Sylvì hlavou. Pøijít k orèí vesnici a prostì povraždit její obyvatele?

A, jak se zdálo, možné to je. Thompson zvedl hlavu a podíval se tlusochovi do malých zarudlých oèek: „Souhlasím. Pøijímám.“

O chvíli pozdìji už orèí samice znovu roznášely vybrané lahùdky a Thompson s orkem zapíjeli dohodu další lahví koøalky.

Thompson plánoval: „Vstaneme ještì pøed svítáním, lovci od Vydøích zubù nás zavedou k sousednímu klanu. Ráno zaútoèíme, pobijeme orky. Boj bude rychlý, ale skalpování nám zabere spoustu èasu.“

Starý Skjúwink se chechtal jako jezevec. „Je pøed dobou páøení a orkové jsou vydráždìní jako èerti! Kdybychom za nimi pøišli v kvìtnu a øekli jim dejte paroží, šmejdi, možná by nám ho dali. Ale takhle? Budou bojovat.“

„A musíme brát skalpy?“ zeptala se Sylva.

„Jistì. Skalpy jsou naše jistota. Pokud v hrobce najdeme to, co si myslíme, že tam je, prostì skalpy zahodíme... Máme dva nebo tøi dny, než se zvìst o boji rozkøikne a než za náma Touraine pošle silný oddíl. Musíme prozkoumat mohylu hned zítra, pobrat zlato a vyrazit nejkratší cestou pryè z Orcigardu. A když to vyjde podle plánu, koupíme si v Barge dùm a èlovìèí sluhové nám budou vynášet noèníky.“

Starý elf se už zase nekontrolovatelnì smál. „Checheche, dùm v Barge. Cheche, noèníky. Nikdy nevìø orkùm!“

Vstaneme brzo. Pobijeme orky, vezmeme jim skalpy.

Sylva nikdy nemìla orky v lásce. Kostìného knoflíka dokonce nenávidìla. Ale prostì pøijít a pobít je? Cožpak je to... lidské?

V noci nemohla spát, stále se budila. Nikdo ji nenutil držet hlídku, protože vìdìli, že by jako hlídka byla k nièemu. Ovšem protože spali v orèím hooganu, museli být obezøetní. Hlídky si rozdìlili zkušení bojovníci: Thompson, Skjúwink a Ri.

Nìkolikrát vstávala, mìla støevní potíže, a jak si všimla, nebyla sama. Jít a zabít orky nebylo jako ukrojit si chleba a namazat ho marmeládou. U nìèeho takového jeden nikdy neví, jak to dopadne. Ještì pøed svítáním se cítila úplnì vyprázdnìná. Žaludek se jí houpal ze smradu na orèím záchodì, což byla jen díra v zemi hemžící se èervy.

Pak Thompson zavelel k odchodu. Za svitu pochodní si sbalili vìci a vyrazili na cestu. Thompson je pobízel ke spìchu, hlas se mu chvìl vzrušením. Tìšil se na to, co pøijde!

A teï tady stojí, rozednívá se, z rozmáèené zemì se zdvihají chuchvalce mlhy. Dívají se na rozbahnìný plácek, na øídkou palisádu z olšových kùlù, za níž vykukují okrouhlé hoogany klanu Nùž z parohu.

Pozorují hemžení orkù, kteøí ještì netuší, že za chvíli budou mrtví. Vepøedu stojí Skjúwink, v pìstích svírá tasený obouruèák a prozpìvuje si skøeti vylézají, skøeti vylézají. Tøi kroky od nìj vykøikuje Thompson nìjaká slova v orèím jazyce, jsou to nejspíš urážky, které mají samce klanu Nùž z parohu vyprovokovat. Arietta svírá natažený luk. Rónard drží tu svou jasanovou hùl a kromì toho má na bøiše ještì povìšenou brašnu plnou oválných pøedmìtù.

Sylva má v pìstích nataženou kuši, šipky nastrkané za opaskem.

Ri ani Èolek tu nejsou, skrývají se nìkde v záloze. Zmizeli i lovci Vydøích zubù, kteøí Thompsona dovedli na místo.

Pìt bojovníkù proti padesáti?

Thompson chrlí urážky, od palisády zaznívá vzteklý jekot. Skøeti mávají zbranìmi, hrozí jimi, vykøikují.

Arietta natáhla tìtivu až k uchu, vyslala šíp. Pak to samé ještì jednou.

Z øídké palisády vyrazilo klubko øvoucích orkù, v prackách kyje, oštìpy, sekery, harpuny.

Skjúwink zatoèil meèem nad hlavou. Smál se a køièel: „Skøeti vylézají! Skøeti vylézají!“

Thompson poodstoupil pár krokù dozadu, nasadil šíp na tìtivu. V té chvíli už Arietta støílela poètvrté. Rónard namíøil hùl a z jejího konce vytryskl bìlavý paprsek. Tohle nebyla žádná ochromující energie, jakou vysílala hùl používaná Kyklopem, ale èistá vraždící síla. Rónard ji dokázal vysílat i z prostých prstù, ale takhle, vržená z hole, byla jaksi efektivnìjší.

Záblesk udeøil do køídla útoèícího houfu, bojechtivý øev se v tom místì zmìnil v náøek. Vzduchem prudce zaèpìlo sežehnuté maso. Rónard natoèil hlavu: „Støílej! Støílej, Sylvo!“

Zvedla zbraò. Nemusela nijak zvláš míøit, jen stiskla spouš a šipka se zabodla doprostøed chumlu. Shýbla se, aby kuši znovu natáhla.

Dzinnn! Dzinn! zpívaly tìtivy lukù.

S nataženou kuší se napøímila. Rozzuøení orkové obklopili Skjúwinka, jako obklopí vèely medvìda, když plení jejich úl. Ale stejnì jako jsou vèely proti medvìdovi bezmocné, tak byli bez šance i bojovníci Nože z parohu. Støíbrovlasý elf stál pevnì jako skála, jílec meèe svíral obouruè a èepelí opisoval úsporné smyèky. Kolem nìj tryskaly fontány krve, létaly uaté hlavy i ruce, pøeaté trupy se rozpadávaly ve sprškách tìlních tekutin.

„Skøeti vylézají! Skøeti vylézají! Chechechechééé! Skøeti vylézají!“

Pøes všechnu tu hrùzu Sylva ztuhla úžasem: tak tohle byl Skjúwink, legendární elfský bojovník z dob, kdy ještì lidé nezaèali vnikat do lesù a do bažin a kdy tu svádìli elfové s orky kruté bitvy.

„Støílej, Sylvo!“

Stiskla spušadlo a tentokrát si všimla, že šipka prolétla trupem jednoho z útoèníkù a zabodla se do hlavy skøeta stojícího za ním.

Shýbla se, natáhla zbraò, a když se znovu napøímila, skøetí útok se už zlomil. Støíbrovlasý elf stál po kolena v rozsekaných kusech masa, jednotliví orkové prchali do bezpeèí palisády a Thompson s Ariettou je odstøelovali jako na støelnici. Rónard sáhl pro jednu z tìch okrouhlých vìcí v brašnì. Založil vìc do praku, zatoèil jím nad hlavou, vypustil støelu. O pár okamžikù pozdìji palisáda vybuchla a orkové, kteøí bìželi do jejího úkrytu, se rozlétli jako plevy ve vìtru.

Jako by to byl signál. Zpoza hooganù se vynoøila Ri s Èolkem a i oni zahájili zdrcující støelbu. Orkové se tak dostali do køížové palby, a než pochopili, co se vlastnì dìje, padali k zemi s probitými tìly.

„Sylvo!“ jeèela Arietta. „Támhle! Nenech ho utéct!“

Ve vzdálenosti asi padesáti krokù prchal jeden ze samcù do úkrytu spásonosného olšového lesa. Ta vzdálenost už nebyla pøíliš dobrá pro šíp. Sylva zamíøila a vystøelila, dnešního dne potøetí.

Prchající ork smìšnì rozhodil ruce a padl na èenich, ještì asi další dva kroky jel po bøiše.

„Skvìlé, Sylvo, další skalp - dalších tøicet sorynù!“ jásala Arietta.

Náhle bylo po boji. Skjúwink procházel bojištìm a vrážel meè do tìl, která se mu nezdála dost mrtvá. Thompson rozestavil Sylvu, Èolka a Rónarda k palisádì. S pøipravenými zbranìmi tam dávali pozor, kdyby ze strany vesnice pøišel ještì nìjaký neèekaný útok.

Thompson vzal plátìný pytel, další pytle rozdìlil mezi Ariettu a Ri.

Vytáhli skalpovací nože a dali se do práce.

Nad bojištìm se vznášel pach krve, žluèi, trávicích šáv. Zápach moèi a rozpáraných støev. Strach a smrt. Sylva se jen chvilièku dívala na tøi lovce skalpù, tøi žence sklízející úrodu. Orèí chumáèe vlasù na temenech byly jako stvoøené pro tohle využití! Vzít skalpovou kadeø do pìsti, natáhnout ji, aby se zelenkavá kùže na lebce napjala, obkroužit ji rychlým tahem skalpovacího nože...

Sylva se pøedklonila a zaèala zvracet. Mìla pocit, že snad vyzvrací i žaludek. Pak, když už jí v bøiše nic nezùstalo, se otoèila k bojišti zády. Opøela èelo o olšovou kládu palisády a zhluboka se nadechovala.

Koutkem oka zahlédla, že Èolek, bledý jako rybí bøicho, také zvrací, ale na rozdíl od ní nepøestává.

Z olšového lesa vyšli lovci klanu Vydøí zuby. Vešli mezi hoogany, vyhnali všechny, kteøí se tam skrývali. Nìkolika starcùm roztøíštili hlavy váleènými palicemi. Samice a mláïata sehnali do houfu a pak je v zástupu hnali pryè.

Goin-guy si stoupl vedle Rónarda a èekal, až Thompson s obìma bojovnicemi odøežou i ten poslední chomáè vlasù. V ksichtì chytrého prasete mìl pøemýšlivý výraz. Zdálo se, že smrt soukmenovcù ho nijak nedojímá. Konkurenèní klan byl znièen a samice pøevedeny do hooganù Vydøích zubù.

Bude mnohem více radosti pøi podzimním páøení!

Rónard teï vypadal na svùj vìk - na sedmdesát nebo osmdesát. Vyvolávání magické energie ho vyèerpalo. Na bøiše mu poøád visela kabela s tìmi okrouhlými pøedmìty, z nichž jeden tak úspìšnì vyhodil palisádu do povìtøí.

„Co to máš v té kabele?“ zeptala se ho Sylva. „To je nìjaká magie?“

„Ne,“ zahuèel. „To jsou granáty. Praktické využití alchymie.“

Thompson vybral od bojovnic zakrvácené pytle a všechny tøi vložil do ètvrtého. Takhle pohromadì to byl docela slušný ranec.

„Osmnáct plus šestnáct plus devìt, to celé vynásobeno tøiceti soryny... vypoètìte to nìkdo zpamìti.“

Goin-guy mu oznámil: „Tøi lovci od Nùž z parohu utéct - ale moji lovci je dostihnout.“

Pak zaskøehotal: „Já zavést vás teï do Stará hrob.“ Naházeli si na záda tlumoky, které mìli složené o kus dál. Vìci mìli sbalené, v chlebnících špalíky rybí huspeniny, lahve naplnìné èistou vodou z orèí studny. Jak je Thompson pøedem upozornil - vybití celé vesnice rozvíøí kraj a jistì nezùstane bez odezvy. Po prohledání mohyly budou muset neodkladnì vyrazit nejkratší cestou k arkastskému Pohranièí. Vracet se do Likaria by bylo zbyteèné - vévodství Barro orèí skalpy nevykupuje, nedostali by za nì ani liard.

Mohyla

Tlustý skøet vedl poutníky olšovým lesem. Sylva si prohlížela své souputníky - všem hoøely tváøe jako v horeèce, jen Èolek byl bledý a nasucho dávil. Thompson mluvil a mluvil, poøád dokola rozebíral støetnutí.

„A ten s tím pøeraženým klem, ten se na mì rozbìhl a já mu vpálil šíp do bøicha. Ale on bìžel dál a máchal tou sekerou...“

Nikdo ho neposlouchal. Arietta se pøela s Ri o to, co všechno si koupí za poklad, který naleznou v hrobce. Mluvila o rudých sukních a zlatem zdobených náprsenkách. Ri jí podráždìnì vysvìtlovala, že to všechno je k nièemu. Staøec si prozpìvoval elfskou øeèí, Rónard tiše mumlal a zatínal pìsti.

„Na co myslíš?“ zeptala se ho Sylva.

„Ta hrobka. Váleèníci z hlíny. Co to mùže znamenat? Králové a vládci se obklopovali sluhy a vojáky, kteøí pøijali smrt spoleènì s nimi... Proè z hlíny?“

Jsou nepøíèetní, pochopila Sylva. Pach krve i vidina zlatého pokladu je pøivedly do tranzu. Rozhlížela se, zda neuvidí cestu odnikud nikam, žlab vyskládaný z kamenù. Lužní les stoupal a klesal v terénních vlnách, ale kamenné koryto bylo pryè.

Podle èeho se budu orientovat, pomyslela si. Nìco nebylo v poøádku. Na nìco zapomnìli.

„Co to paroží?“ zeptala se orka.

„Co ty øíkat?“ vykvikl tlusoch.

„Paroží! Posvátné paroží!“

„Aha... To už moji lovci vzít...“

Vlastnì asi nešlo o nic jiného než znièit konkurenèní klan a získat víc samic pro podzimní radovánky. Posvátné paroží. Existovalo vùbec nìco takového?

Les po pravé stranì se rozevøel a odkryl bažinu. Tentokrát skuteènou bažinu s èernou vodou a plovoucími koláèi páchnoucího bahna. Takovou bažinu, z jaké si Sylva døíve pøedstavovala složený celý Orcigard. Teï už ale vìdìla, že skuteèných bažin, pustých a neplodných bahnitých plání, je v Orcigardu poskrovnu.

Zatím vidìla jen jednu - Hladovou bažinu. A tohle byla druhá.

Od krajiny na západì byla bažina ostøe oddìlena jakousi hrází, po této hrázi je tlusoch vedl. Na severu, východì i jihu pak bahno v dálce pøecházelo v rákosové pole.

Ork si všiml, jak peèlivì si Sylva bažinu prohlíží. „Tudy jít,“ ukázal stranou a vedl poutníky dolù z hráze.

Zase šlapali podmáèeným olšovým lesem. Pak Skjúwink pøerušil zadumané zpìvy a oboøil se na tlusocha: „Ty špinavej orku! Vodíš nás kolem dokola!“

Tlouštík se rozklepal leknutím, snad to zpùsobil odvìký strach z elfù, kteøí jeho pøedky vraždili po tuctech a kterým orkové dokázali vzdorovat snad jedinì neuvìøitelnì èilým rozmnožováním. Brada s pøeènívajícími klektáky se mu roztøásla. „Už tam my být, už tam my být...“ Opravdu staèilo ujít jen pár desítek krokù, pak se pøed poutníky zdvihla vysoká mohyla z hlíny, porostlá olšemi. Ork ukázal paøátem: „Tam dveøe do stará hrob.“

Ve stìnì navršené zeminy skuteènì zel otvor.

Tlustý ork pøešlápl z tlapky na tlapku: „Já muset jít, já mít strach z duchù.“

Thompson se na nìj zálibnì podíval: „Tak jdi, Goin-guyi, mùj nový pøíteli. Musím ti øíci, že máš velmi pìkný skalp. Pokud jsi nás oklamal, vrátím se. Navštívím tvoji vesnici ještì jednou.“

„Já pravdu povídal. Tam stará hrob! Vy podívat se! Tam váleèníci z hlíny!“

Obrátil se a utíkal na paatých nohách pryè. Thompson se smál, když vidìl, jak peláší. Rónard mezitím vyrazil k otvoru. Pak už stáli ve vylomených veøejích všichni. Thompson hledal v batohu svítící úštìpek magické pochodnì. Rónard se pokusil rozžehnout konec hole, ale nepodaøilo se mu to. Jaksi se vybila v prùbìhu boje.

Vešli dovnitø. Na to, jak vypadala celá mohyla obrovská, byla vnitøní prostora jaksi nepatrná, titìrná. Vidìli oválný prostor s delším rozmìrem asi tøicet a kratším necelých dvacet krokù. Otevøenými vraty vnikalo dovnitø denní svìtlo, v nìm se rýsovaly siluety nìkolika øad kleèících váleèníkù.

„Je to nìjaké malé,“ zahuèel Thompson zklamanì. „Co ty na to, Rónarde?“

„Zdá se, že tohle je jenom nìco jako vstupní komora, zádveøí. Podívej, támhle naproti jsou další vrata.“

Vešli dovnitø. Stìny i kopulovitý strop byly tvoøené jakousi ztuhlou šedou hmotou, umìlým kamenem, který (jak Sylva vìdìla) pterrové zøejmì vyrábìli z vápence. Na podlaze byly položené jenom jednoduché dlaždice. Žádný lesk, žádná pompa. Kdyby nebylo tìch hlinìných vojákù, byla by komora prázdná.

Oválný pùdorys. Ovál má dva pøíèné rozmìry - jeden kratší, druhý delší. Kratší rozmìr tohoto oválu spojoval vnìjší vrata s vnitøními. Od vnitøních vrat vedl k vnìjším jakýsi rovný chodník. Od okrajù chodníku se podlaha komory zdvihala vzhùru v mírném spádu.

Sylva vyšla ven a dotkla se bronzových pantù vylomených vstupních dveøí: „Panty? Ale pokud vím, pterrové je používali jenom u civilních staveb! Pohøebištì i chrámy byly zajištìné jinak než dveømi na pantech!“

Nikdo si jí nevšímal. Ostatní procházeli mezi øadami kleèících váleèníkù. Byly to drobné figury humanoidních bytostí, až na bederní zástìrky nahé. Hlavy v ptaèích maskách mìly pokornì sklonìné, ale jejich scorchy trèely výhružnì vzhùru.

„Tady tyhle dveøe vedou dovnitø. Do vnitøku mohyly,“ oznámil Rónard. „Jsou uzavøené peèetí.“

Sylva vìdìla, že pterrská peèe není skuteènou peèetí, ale druhem zámku, složeným z provázkù, svázaných do uzlù. Tyto provázky vyrábìli pterrové z jakéhosi neskuteènì pevného materiálu. Nebylo možné je pøetnout ani pøeøezat - jen rozvázat. Existovalo asi deset základních uzlù a dalších padesát odvozených, což Sylva vìdìla z døívìjších Rónardových pøednášek. Také vìdìla, že Rónard je umí všechny rozplést.

Pøi tìch pøednáškách tehdy øíkal, že peèetìmi jsou chránìny pøedevším civilní stavby.

„Rozvážu to,“ øekl Rónard. Hlas mìl starý a tøaslavý.

„Ještì ne,“ zarazil ho Thompson. „Tady tohle se mi nelíbí. Tihle hlinìní panáci. Všechny hrobky jsou pøeci chránìné, ne? Magickými pastmi, kouzly. A tady vidím jen nìjaké... keramické výrobky.“ Znovu se odmlèel. Poèítal figury.

„Je jich sto osm,“ oznámil pak. „Z toho jeden s uraženou rukou. Nelíbìjí se mi. Nerad bych, aby oživli a pustili se do nás.“

Sylva mezitím zkoumala kryptogramy vypracované po stranách vnitøních vrat. „Jsou tady nìjaké výstražné symboly,“ øekla, ale oni neposlouchali. „Lebka a zkøížené hnáty. Ta lebka je nìjaká širší, ale pøece jen vypadá jako lidská... Další dùkaz pro to, že pterrové nemìli ptaèí hlavy. A jiné symboly. Pavouk, jedovatý had... stejné jako na tom plánku, který mìl Skjold.“

„K èemu jsou tady ti panáci?“ opakoval Thompson.

„Dìdku,“ vyzval starého elfa. „Zkontroluj je. Provìø, jestli je v nich magie.“

Skjúwink chodil mezi øadami, dotýkal se glazovaného povrchu.

„Žádná magie, nic,“ øekl pak. „Je to jen hlína.“

„Rozbijeme ty sochy,“ øekl Thompson. „Pak teprv Rónard rozváže peèe.“

Tentokrát se rozkøièela Ri: „Ty ses asi zbláznil! Chceš ztrrácet èas rrozbíjením nìjakejch panákù? Sám jsi røíkal, že nemáme èasu nazbyt! Zítrra už po nás pùjdou Tourainovi zabijáci! Musíme otevøít ty zkurrvený dveøe, pobrrat zlato a vypadnout!“

Thompson si prohlížel její zjizvenou tváø ve slabém svìtle, které dovnitø dopadalo vnìjšími vraty. Pak pøikývl. „Máš pravdu. Zaèínám bláznit. Rónarde, dej se do toho.“

Rónard poklekl pøed peèetí. Rozvázal první uzel.

V té chvíli projela øadami kleèících váleèníkù vlnka, všechny figury se zachvìly.

„Zpátky!“ zajeèel Thompson. „Zavaž to zpátky!“ Rónard tøesoucími se prsty zasukoval pøíslušný uzel, ale hlinìní bojovníci se hýbali dál.

Zatím to byl jen takový zpomalený pohyb. Zvolna se zdvihali z pokleku, opírajíce se o ratištì krátkých scorchù. Skjúwink jednoho z nich al meèem - tøesklo to, jako když praskne hlinìný hrnec, ale bojovník se i s prasklinou v boku zdvihal dál. Starý elf máchl meèem znovu a urazil mu hlavu, ale nebylo to nic platné. Teprve pøi tøetí ránì praskl panák v pùli, trup padl na podlahu a rozlétl se na støepy.

Tøi rány zázraèným meèem, než byla figura zneškodnìna. Ještì jich zbývalo sto sedm.

Zdálo se, že se rozdìlují tak, aby na každého z vetøelcù pøipadl stejný poèet ostrých keramických hrotù. Pohybovali se stále rychleji.

„Vypadnìte ven!“ zajeèel Thompson. „Rychle!“

Ri, která byla k východu nejblíž, ho bez námitek poslechla. Vrhla se ke svìtlému oblouku vstupních vrat, vzápìtí vklopýtala zpìt, v prsou zabodnuty dlouhý šíp z vrhaèe.

Popošla pozadu ještì dva kroky, pak se zhroutila pod nohy hlinìných vojákù.

Vchodovými dveømi vtrhlo do kaverny nìkolik øvoucích orkù. Tohle nebyli žádní polonazí lovci Vydøích zubù, ale rváèi navleèení do železem obité kùže, paže a lokty opatøené bronzovými chránièi, na hlavách naražené železem vyztužené èapky. Jeèeli, mávali kyji, palcáty, sekerami. Pak narazili na linii postupujících váleèníkù.

Situace se stala naprosto nepøehlednou. Od vnìjších vrat se dovnitø probíjeli orkové a mìnili hlinìné panáky v keramickou dr. Ve støední èásti kaverny se snažili èlenové Thompsonova komanda proklièkovat k vnitøním vratùm. A u vnitøních vrat stále kleèel Rónard pøed zauzlovanou peèetí. „Ty, Thompson!“ zajeèelo to od vchodu. „Ty pamatuješ na mne? Já Èerný mráááz!“

„Všichni sem ke mnì!“ øval Thompson. Po boku Skjúwinka se rozhánìl tesákem po oživlých útoènících, ale jeho zbraò byla žalostnì neúèinná.

„Ri! Kde je Ri? Èolku! Ke mnì! Arietto! Kde je Ri?“

Sylva stála vedle Rónarda ztuhlá hrùzou. Palice a sekery orkù byly mnohem úèinnìjší než Thompsonùv tesák a Skjúwinkùv meè. Ani orkové však dostateènì neodhadli nepøítele. Do tøeskání pálené hlíny, drcené orèími zbranìmi, zaznìly bolestivé výkøiky. Zdálo se, že vìtšina hlinìných vojákù obrátila hroty svých zbraní k orkùm. To poskytlo Thompsonovým lidem nepatrný odklad.

A Sylva pochopila, co je tøeba udìlat.

„Rónarde! Musíš rozvázat ty uzly!“

Obrátil k ní nechápavé oèi. Tváøe mìl propadlé, vousy i vlasy mu bìhem chvilièky prokvetly støíbrem. Na kùži vyskákaly desítky vrásek a temnì hnìdé skvrny.

„Rozvaž ty uzly! Jsi jediný, kdo to umí!“

Pøikývl a vrátil se k provázkùm. Sylva sebrala ze zemì Thompsonùv úlomek magického svìtla a pøidržela ho, aby èarodìj dobøe vidìl. Všimla si, že bìlmo Rónardových oèí je sytì žluté.

Prsty se mu míhaly, jak rozvazoval jeden složitý uzel za druhým. Od vchodu zaznìly povely v hrdelní orètinì, zapleskaly nohy. Orkové se stahovali a odnášeli své ranìné.

Skjúwink za Sylvinými zády vyhekl, jako by do nìj narazilo nìco tìžkého. Pak se pøekvapenì zachechtal: „Krev! Mám tolik krve! Teèe ze mì jako z píchnutýho prasete!“

A vzápìtí zoufalé Thompsonovo zakvílení: „Neee! Èolka neee!“ Rónardovy tøesoucí se prsty kmitaly v zoufalém závodì s èasem.

„Spìchej, Rónarde, spìchej!“

Poslední uzlík byl rozvázán, provázky splihle visely na køídlech vrat.

Sylva se neodvážila ohlédnout, za jejími zády se ozývaly šoupavé pohyby a cinkání hlinìných støepù. Pøikrèila se, èekala, kdy se jí do zad zabodne hlinìný hrot.

Cinkání a šoupání ustávalo, utichalo. Otoèila se. Hlinìní panáci se disciplinovanì øadili na svá pùvodní místa, klekali na podlahu.

„Èolku! Èolku! Do prdele! Do hajzlu!“ øval Thompson a hlas mu vibroval zoufalstvím. Držel chlapce v náruèí, pravici mu tiskl na žebra. Mezi prsty mu proudila krev.

Støíbrovlasý elf stál tak nìjak nakøivo, opíral se o meè. Arietta se nezdála být zranìná, ale tìlo Ri leželo u vchodu jako odhozená, pošlapaná loutka.

Zvenèí se ozvalo hrdelní vrèení orkù.

Thompson zvedl hlavu a zase z nìj byl velitel. „Poberte vìci a dovnitø!“

Rónard chytil køídlo vnitøních vrat a rozevøel je, šlo to pøekvapivì snadno. Sylva sebrala batoh a probìhla do další prostory, kterou èarodìj zpøístupnil. Za ní tam vklopýtal starý elf, Thompson s chlapcem v náruèí. Arietta pøitáhla dva vaky a pak se ještì vrátila pro pytel se skalpy.

Tak pøedevším - druhá komora byla osvìtlená.

Zatímco v první místnosti byl chodník, tady to vypadalo jako v ulièce. Tato ulièka byla široká ètyøi kroky a po obou jejích stranách se zdvihaly ve výšce asi ètyø stop rovné podesty. Na podestì vpravo stálo jakési velké zaøízení, levá podesta byla prázdná. Otvor vnìjších vrat se opìt zaèernal siluetami orkù. „Vylezte nahoru! Všichni ke stìnám!“ zajeèel Rónard.

Škrabali se vzhùru na podestu, všichni si vybrali tu pravou - tu, na níž stálo ono velké zaøízení. Thompson položil nahoru zranìného Èolka, Sylva tam vyhodila batoh, Arietta oba vaky i pytel se skalpy.

Z první kaverny pøisvištìl šíp z vrhaèe, ale zasáhl jen zeï z umìlého kamene.

„Ke stìnám! Všichni ke stìnám!“ køièel Rónard. Sáhl do brašny, která mu stále visela kolem krku, a vytáhl další granát. Mrštil jej do první kaverny, mezi kleèící hlinìné vojáky.

Výbuch, zášleh svìtla, køik prchajících orkù. Z pøedsínì prolétly do vnitøní prostory úlomky pálené hlíny.

Zhluboka oddechovali, rozhlíželi se.

„Jsme v pasti!“ zavøískla Arietta. Ocitli se jen v další uzavøené kobce z umìlého kamene, podobné té pøedešlé. Tato místnost byla zhruba stejnì veliká, ale mnohem, mnohem vyšší. Stìny nemìla zaoblené, ale svislé. Tentokrát tu nebyli žádní hlinìní váleèníci. Od vysokého stropu visely masivní øetìzy, jinak nic.

„Támhle jsou další dveøe,“ ukázal Rónard. „Támhle, na konci té ulièky. Tohle je jen další pøedsíò.“

Kobka byla docela slušnì osvìtlená. Svìtlo sem pøicházelo odshora. Zjevnì se jednalo o denní svìtlo, cezené tabulemi z jakéhosi prùhledného materiálu. Pterrové chtìli mít tohle místo osvìtlené, a tak je vybavili okny.

Místnost byla velmi vysoká, snad pìtatøicet stop. Naproti vratùm, kterými sem vnikli, se temnìl vlhký kov dalších vrat, tentokrát obdélníkových. Bylo zvláštní, že tato vrata nemìla støední mezeru mezi køídly. Sylva sklouzla do ulièky, došla k vratùm, dotkla se jich rukou, prohlédla si je zblízka. Vrata nemìla ani panty! Jejich okraje byly pøelištovány kovovými pásnicemi. Sylva zdvihla hlavu: na horní hranì vrat byl pøipevnìný veliký kruh a v nìm navleèený øetìz. Øetìz stoupal vzhùru až k vysokému stropu, kde se ztrácel v soustavì kladek a krakorcù. Ze zmìti technických zaøízení se pak øetìz vynoøil po stranì, kde se spouštìl dolù k onomu velkému zaøízení na pravé podestì. Co se týkalo toho zaøízení - nebylo to nic jiného než velký rumpál.

Bylo to jasné. Dveøe se neotevíraly do stran, ale zdvihaly se pomocí rumpálu vzhùru.

„Vylez nahoru!“ štìkl na Sylvu Thompson. Poslechla ho.

Skjúwink se kymácel ze strany na stranu. Natáhl ruku k Thompsonovi: „Dej mi chlapce.“

„Pomùžeš mu?“ zeptal se Thompson s úzkostí v hlase.

„Jistì. Ukaž, podívám se.“

Staøec sedl na studenou podlahu a pøitáhl si chlapce na klín. Prsty mu zlehka pøejíždìl kolem rány. „Zlomené žebro, plíce plná krve. Nebyl jsem nikdy dobrý v léèitelské magii...“

„Krvácíš,“ upozornila ho Arietta. „Krvácíš, Skjúwinku.“

„Toho si nevšímej,“ obdaøil ji staøec dalším z kolozubých úsmìvù. „Mohu zachránit buï jeho nebo sebe. A já... kolikpak rokù by mi asi zbývalo?“

„Kde je Ri?“ ptal se poøád dokola Thompson. „Co se s ní stalo?“

Rónard sedìl o kus dál, tøásl se po celém tìle. Vousy mu už docela zbìlely a všechno maso z oblièeje zmizelo, takže se jeho hlava podobala lebce potažené práchnivou kùží.

Od venkovních vrat nìkdo zakøièel, hlas se odrážel od klenby kaverny s hlinìnými vojáky: „Ty, Thompson! Tvá èubka, Zjizvená tváø, ona být mrtvá! Ona mrtvá, Thompson! Ty být také brzo mrtvý!“ Thompson se neudržel a zakøièel: „Hned si pro tebe dojdu, Èerná námrazo! Rozpáøu tì jako rybu!“

„Chachá! Ty už nikoho nerozpárat, Thompson! Ty skonèit tady!“

A do toho zaznìl hlas tlustého Goin-guye, náèelníka Vydøích zubù: „Ty být blbec, Thompson! Posvátné paroží! Buhehé! Kdo to kdy slyšet - posvátné paroží! Taková blbost! Buhehé! Ty blbec, Thompson!“

Pak se znovu ozval Èerný mráz: „Ty nechat vyjít obì samièky, ony nechtít umírat! My hodní na nì být!... Huhu-hohó-checheché!“

„Jak nás mohli najít,“ zalomila rukama Arietta.

„Poslouchali v hospodì Na rozcestí, co si povídáme!“ vyhrkl Thompson. „Sylva tam ukazovala na mapì cestu. Poslali rychlého bìžce - nebo jezdce na mezku! Do hajzlu! Ten se sem po obchodní stezce dostal mnohem rychleji než my! Goin-guy nás zdržel, než dorazili ostatní otrokáøi!“

„To jim to stálo za to - hnát se za náma?“ vyjekla Arietta. Mìla pláè na krajíèku.

„Proto je to Èernej mráz,“ zahuèel Thompson, „že se pokaždý pomstí.“

„Goin-guy na nás nastražil past.“

Arietta se rozhlédla se po holých stìnách, rumpálu, øetìzech. „Kam jsme se to nechali vlákat? Kde to jsme? Jsme v pasti!“

Rozplakala se.

Thompson se obrátil na Rónarda: „Tak co, starej ještìre, zbyli jsme jen ty a já. Vyrazíme na nì... Svedeš ještì jeden kulovej blesk?“

Rónard ztìžka zavrtìl hlavou: „Já... už... mám... dost. Nedokážu... nic.“ Thompson se chraplavì zachechtal: „Vystøíleli jsme šípy a vyzáøili magickou energii pøi vraždìní Nože z parohu... Je to ale chytrák, ten Goin-guy.“

Od vchodu se znovu ozval Èerný mráz: „My teï zapálit oheò, Thompson. My vykouøit tì i s celá tvoje kumpanie. My vykouøit tì jako jezevce.“

Do toho vpadl tlusoch od Vydøích zubù: „My chtít tebe dostat živého, Thompson... Buhehehé!“

Thompson zvedl oèi k Sylvì: „Bude pro tebe i pro Ariettu lepší, když vás obì zabiju.“

„Cože?“ rozkøièela se Sylva. „Vždy jsme ještì nevyzkoušeli všechno! Zvedneme támhlety vrata! Zatoèíme klikou rumpálu a zvedneme je!“

Dvìma skoky byla u rumpálu a chytila se kliky. Zaøízení mìlo dvì kliky, po obou stranách jednu, a držadla dlouhá tak, že by se na nì vedle sebe vešlo deset dlaní. Thompson se chopil protìjšího držadla Èep rumpálu zaskøípìl, navíjecí buben se pootoèil, øetìz, dosud volnì visící od stropu, se napjal. Nahoøe na krakorcích se zaèaly otáèet kladky. Pak se pohnul i druhý konec øetìzu, pøipojený na oko zdvihacích vrat.

Pak se pohyb rumpálu zastavil.

Opírali se do klik ze všech sil. „Arietto!“ zavolala Sylva. „Pojï nám pomoct!“

„Je to k nièemu!“ zaøval Thompson. „Podívej - vrata jsou zkøivená! Jsou vyboulená dovnitø! Je to nenapravitelnì zaseklý... Do hajzlu, jak si mùžeš myslet, že to bude fungovat po všech tìch staletích?“

Z pøedsínì se do vnitøní prostory vinul proužek dýmu. „Ty zhluboka se nadechni, ty Thompson!“ jeèel odtamtud Èerný mráz.

„Skjúwinku!“ zaøval Thompson. „Tohle je náš poslední boj! Rónarde - pøiprav si svoje granáty! Sylvo - natáhni kuši. Nikdo z nás se jim nesmí dostat do pracek živý! Musíme zabít Èolka!“

„Zemøeme tady ve špinavé válce, pro nic...“ vzlykala Arietta.

„Ne!“ zavøískla Sylva. „Já to nedovolím, rozumíte? Nedovolím to! Rónarde! Pøemýšlej! Kde to vùbec jsme! Dostaneme se odsud jenom, když využijeme tvoje znalosti! Pøemýšlej! Tohle není ani hrobka ani chrám. Je to nìjaká civilní stavba, nìjaké technické zaøízeni. Mysli! Pøemýšlej! Co to mùže být?“

Rónard zvedl oèi. „Ta cesta odnikud nikam. Umìlé øíèní koryto. Vedlo sem?“

„Ne! To není ono! Cesta odnikud nikam se táhne ještì dalších deset mil na sever!“

„Ale je nedaleko!“ vyhrkla Arietta. „Prochází kousek odtud! Vidìla jsem ji mezi olšemi.“

„Ta hráz!“ jeèela Sylva. „Ta hráz, po které nás tlusoch vedl! Ta bažina!“

„Ano!“ zasípìl Rónard. „Ta bažina nebyla døív bažinou, ale nádrží na vodu! A támhleta vrata, která se zdvihají rumpálem pøes kladky, nejsou vrata. Je to stavidlo!“

„Ano!“ jásala Sylva. „Je to stavidlo! Stavidlo a za ním je voda! Nemusíme ho zvedat - staèí utrhnout jednu pásnici! Voda se vevalí dovnitø a spláchne orky i otrokáøe! Rónarde! Musíš jednu pásnici utrhnout granátem!“

„Nemùžu! Tohle je pøíliš malý prostor! Výbuch by nás roztrhal!“

Kouø houstl. Štípal do oèí, bodal v plicích.

„Musíš to zkusit! Je to jediná možnost!“

„USTUPTE STRANOU,“ øekl nìkdo mocný. Podívali se kolem sebe. Skjúwink nìžnì pokládal chlapcovu hlavu na zem. Vstával. Vstával z kaluže krve, která mu vytekla z boku. Vstával a rostl, zvìtšoval se, až se jeho temeno témìø dotklo stropu.

Ale ne, byl poøád stejnì vysoký. Jenom vypadal veliký.

„POSTAREJ SE O CHLAPCE, THOMPSONE,“ øekl. Jeho hlas svištìl jako severák v korunách dubù.

Obouruè sevøel jílec meèe. „CHCETE OTEVØÍT TA VRATA? JÁ VÁM JE OTEVØU.“

Sklouzl z podesty do ulièky. Chuchvalci kouøe pøešel až k železnému stavidlu. Naposled se otoèil k pøátelùm a usmál se na nì kolozubými ústy: „DNES JE DOBRÝ DEN PRO UMÍRÁNÍ.“

Rozmáchl se a zabodl meè do železného plechu. Ostøí zajelo do stavidla témìø do poloviny.

Pak se Skjúwink povìsil na jílec a táhl zbraò dolù, páral plech, jako by to bylo jen stanové plátno. Plocha stavidla se rozchlípila, ze škvíry zaèal vytékat pramínek vody.

Skjúwink vytáhl meè, zabodl ho vedle a znovu táhl ostøí dolù.

Druhá škvíra vyronila jen pár kapek.

Pak se ozval tichý zvuk, který znìl zhruba jako plonkkk!

Pásek mezi škvírami praskl. Z trhliny vytryskl proud, strašnou silou udeøil starého elfa do prsou a strhl ho s sebou.

Vymetl pøedsíò i s hlinìnými vojáky. Ukrutný øev proudící tekutiny pøehlušil jekot orkù, shromáždìných pøed vchodem do hrobky... která nebyla hrobkou, ale sypanou zemní hrází.

Ne, to nebyl proud vody, ale bahna. Obrovský tlak, pùsobící pøi dnì nádrže, pøinutil bahno tryskat v témìø kolmém smìru. Sylva, Rónard, Thompson a Arietta se choulili v rohu podesty, schovávali se za rumpálem v nezmìrné hrùze, že proud bahna vypláchne kobku a odplaví i je. Pak se stavidlo se strašným zapraštìním roztrhlo svislou trhlinou na dva kusy. Obì èásti se rozlétly do stran, odrážely se od zdí z umìlého kamene, až je znovu strhlo bahno. Teï už to nebyl paprsek, ale huèící proud, kompaktní a hustý jako melasa.

Valící se bahno.

Sylva a její pøátelé se tiskli do kouta za rumpálem. Poèáteèní zvuková vlna je ohlušila a témìø zbavila pøíèetnosti. Pak, když se stavidlo rozlétlo na dva kusy, se zvuk ztišil do monotónního huèení. Stejnì zùstávalo tak hlasité, že nebylo rozumìt vlastnímu slovu.

Hráz se otøásala, jako by do ní mlátil nìjaký obr váleènou palici. Sylva objímala Rónarda, Thompson držel bezvládného Èolka, Arietta se držela alespoò podstavce rumpálu. Bahno se valilo dál.

O nìco pozdìji se øev proudící tekutiny ztišil a bahno-trysk se zmìnil jen ve volné proudìní. Veškeré bahno odtékalo pryè, ven z místnosti, Sylva a její pøátelé zùstávali na suchu. Zápach kouøe nahradil pach bahenních plynù, ze kterých se všem dìlalo špatnì. Zároveò však pod horním okrajem vnìjších vrat dovnitø proudil èistý vzduch.

Nedokázali odhadnout, jak dlouho to trvalo. Ale protože svit za prùsvitnými okny zmatnìl, bylo jasné, že se den chýlí ke konci.

Smrákalo se. Thompson napøáhl ruku k tekutinì, línì se valící ulièkou. Už nemìla zdaleka tak velkou rychlost jako na poèátku.

„Takhle to mùže téct ještì celou noc!“ zaøval, aby pøehlušil hukot. „Vypadneme!“

Neèekal na ostatní. Vzal do náruèe Èolka a sklouzl z podesty do proudu. Dívali se na nìj, jak se brodí, po pás utopený v bøeèce, jak ho proud popostrkuje dál. Nezbylo jim, než ho napodobit. Posbírali to, co zbylo z jejich výbavy: Sylvin batoh, dva rance, které pøinesla duchapøítomná Arietta, pytel se skalpy. Rozdìlili to mezi sebe a vstoupili do proudu.

Po prvních pár krocích Sylva zakolísala, zavrávorala, padla do bahna a hladina se nad ní zavøela. Ale silná ruka ji chytila za límec a táhla ji dál. Sylva bojovala s proudem, zkoušela plavat, lapala po dechu. Bahno mìla v oèích, uších, ve vlasech, všude. Pravièkou køeèovitì svírala batoh, ztìžklý, obalený pøilnavou hmotou.

A pak je líný proud pøece jen vynesl ven z vrat. Ten nìkdo, kdo Sylvu táhl, ji vyvlekl stranou. Proudìní se zklidnilo a pøestalo jí podrážet nohy, ale bahna tam stále ještì bylo po pás.

Špinavou pìstí si vytøela bahno z oèí a podívala se, kdo že ji to vlekl proudem, kdo ji vytáhl ven. Pøekvapilo ji, že to je Rónard.

Kouzlo opìt zaèalo pùsobit a Rónard se z vrásèitého seschlého staøeèka zmìnil v silného pìtaètyøicetiletého chlapa. I vlasy a vousy mu ztmavly.

O kus dál postával Thompson s Èolkem v náruèí, vedle nìj Arietta. Za zády mìli mohylu, která nebyla mohylou, ale hrází. Pøed sebou vidìli svažitou pláò. A všude, kam se jen rozhlédli, se rozkládal pøíkrov bahna.

Bahnitá povodeò.

Bahnitá lavina.

První paprsek, tryskající ze škvíry otevřené Skjúwinkem, udeřil do olšového hájku. Zpřerážel kmeny a vyvrátil je z kořenů. Proud bahna, který se pak vyvalil rozlomeným stavidlem, narazil na přehradu z vyvrácených stromů. Valil stromy před sebou, obtékal překážku, záplava se rozlévala do stran, narážela na další stromy, brala je s sebou. Vyvrácené stromy se zakliňovaly v těch dosud stojících a bariéra se rozšiřovala víc a víc.

Proud bahna se roztékal do stále vìtší plochy.

Ano, takhle to asi bylo, ale zøejmì to šlo ráz na ráz. Bahnitý pøíval zaplavil široké okolí bìhem kratièké chvilky. Kdo se v té chvíli nacházel poblíž výústì, byl ztracen. Èerný mráz a ostatní otrokáøi, Goin-guy a lovci z jeho hooganu. Nemìli šanci. Bahno je sebralo, zacpalo jim jícny, otloukalo je o kmeny stromù, rozmaèkalo je. Stejnì tak jako Skjúwinka a tìlo mrtvé Ri.

Arietta zavrtìla nevìøícnì hlavou: „Jak to, že ještì žijeme? Proè nás bahno nespláchlo taky?“

Rónard jen zavrtìl hlavou. „Žijeme jen díky tomu, že pterrové postavili výús tak dobøe.“

Sylva napøáhla zabahnìnou ruku: „Podívejte - támhle je zbytek kanálu. Vedl od vyústi k cestì odnikud nikam. Ta cesta, vlastnì umìlé øíèní koryto, sbírala vodu z více takovýchhle nádrží.“

Asi sto padesát krokù od nich, pod svažující se strání, se táhla pøímá linka kamenného koryta. Teï, když nièivá vlna odplavila stromy, byla cesta odnikud nikam vidìt dost dobøe. Zahlcená bahnem, zavalená unášenými stromy.

Rónard se po Sylvì ohlédl a zeptal se se zøetelnou úctou v hlase: „Jak jsi vìdìla, že když rozvážu provázky, tak se ti hlinìní panáci pøestanou pohybovat?“

„To pøece bylo jasné. Už od zaèátku jsem vìdìla, že jsme vešli do nìjaké civilní stavby. Hlinìní panáci nemìli za úkol zabít vetøelce, ale eliminovat ty nepovolané. Všimli jste si, jak se zpoèátku pohybovali pomalu? Vyškolená obsluha dokázala peèe rozvázat døív, než se figury poøádnì rozhýbaly.“

„Dìdek øíkal, že v nich není žádná magie,“ hlesl Thompson. Po zabahnìných tváøích mu stékaly slzy. Plakal pro mrtvého elfského váleèníka i pro zjizvenou Ri. „Možná jsou rùzné druhy magie,“ øekla Sylva. Cítila, jak studené bahno tuhne, vytváøí jí kolem tìla vlhký ledový krunýø.

„Musíme jít dál,“ prohlásila pak. „Vylézt z bahna a usušit se.“

Ostatní mlèeli. Zdáli se jí bezradní jako malé dìti. Pochopila, že pokud nerozhodne ona, neudìlá to nikdo. Budou tady poøád takhle stát, dokud nepadne noc.

„Poslouchejte mì,“ øekla. „Udìláme to tak, jak øeknu já. Vylezeme nahoru na hráz, umyjeme se, usušíme, odpoèineme si. Za svítání vyrazíme pøímo na západ. Pøejdeme mokøiny až ke skalám.“

„Na západ?“ podíval se po ní Thompson. „A co budeme dìlat u skal? Nevyškrábeme se po nich nahoru.“

„Je tam stará stezka - schody, po kterých vyjdeme nahoru. Já o ní vím. Najdu ji. Za dva dny k ní mùžeme dojít. Vyjdeme nahoru a pùjdeme do Rudenrogu. Vy prodáte skalpy a já se nechám s Rónardem oddat. V Rudenrogu je pøece misie, ne?“ zeptala se èarodìje.

„Je tam,“ pøikývl,

„Takže tam bude i nìjaký církevní hodnostáø, který nás prohlásí za muže a ženu. Nebo máš jiný názor, Rónarde?“

Díval se na ni a mlèel. „Ne,“ øekl po chvíli. „Nemám jiný názor. Udìláme to takhle. Dojdeme do Rudenrogu a tam uzavøeme sòatek.“

„Skvìlé. Takže plánuju dál. Nevím, jak dlouho se v Rudenrogu zdržíme - možná jen pár dní, možná tam budeme muset pøezimovat. Ale jak to bude jen trochu možné, tak ty, Thompsone, mì doprovodíš do Barge. Ty, Arietta a Èolek.“

„To asi takhle nepùjde, bøízko,“ zahuèel Thompson.

Upøenì se mu podívala do oèí: „Jsem Sylvia Viktorina la Barro, nejmladší dcera vévody Ferdinanda. Ten, kdo mì dovede do Barge, dostane odmìnu. Možná, že vám ji nebudou chtít dát, protože tou dobou už budu mít nejspíš pìkné bøicho. Ale já se postarám, abyste dostali, co vám patøí.“

Thompson chvíli mlèel a pak nesouhlasnì zavrtìl hlavou. „Øíkáš, že jsi nejmladší princezna. No což, možné to je. Jsi dost excentrická na to, abys byla. Ale bude tvùj otec souhlasit s tím, že ses vdala za Rónarda?“

„Bude souhlasit, když budu tou dobou tìhotná. Rónard se bude muset snažit, aby mi udìlal dítì.“

Pøes všechen ten smutek a zoufalství zahrály v Thompsonových oèích veselé ohníèky. Neodpustil si, aby neudìlal vtípek: „No, pìknì sis to naplánovala, Sylvo. Ale co když se Rónardovi nepodaøí... tì otìhotnìt? Je to pøece jen starý pán...“

Pevnì na nìj pohlédla: „V tom pøípadì pøijdeš na øadu ty, Thompsone. Z Rudenrogu do Barge je dlouhá cesta a my dva budeme mít spoustu èasu. Pokud Rónard selže, budeš muset ukázat, jaký jseš kabròák.“

Usmála se pod bahnitou maskou. Thompson se zašklebil, Èolek v jeho náruèi se zakuckal tichým smíchem. Ohlédla se po Rónardovi - i èarodìj se usmíval.

Bylo to vlastnì poprvé, co vidìla jeho úsmìv.

Supí chrám (o ètyøi roky pozdìji)

Daniel se vykulil z pokrývek, vystrèil støapatou hlavièku. Vidìl jen tmu, prosvìcovanou støíbrným mìsíèním svìtlem. A ti ptáci tolik køièeli!

„Nìco se stalo ptákùm!“ vyhrkl.

Stín ve tváøi už byl u nìho. „Pšpšpš, èlovìèí mládì,“ zaskøehotal. „Nìco se ti zdálo.“

„Ne, nezdálo,“ ohradil se hošík. „Nìco se stalo ptákùm!“

„Nic se jim nestalo, èlovìèí mládì.“

„Tak proè tolik køièí?“

„Oni jen zpívají. Probouzejí se, už brzy bude svítat. Lehni si a ještì spi.“

Sylva už tam také byla. „Co se dìje?“

„Nic. Probudili ho ptáci - ale už zase spí.“

Hošík zhluboka odfukoval, starý goblin ho peèlivì pøikryl dekou.

„V noci nìkdo pøišel?“ zeptala se Sylva.

„Pùlelf.“

„Pøinesl zprávy od Rónarda?“

„Co já vím? Nebavím se s pùlelfama. Zeptej se ho sama. Támhle sedí u ohnì.“

Vstala, zamíøila k blikajícímu ohýnku, cestou pøekraèovala spáèe zabalené v pøikrývkách. Tentokrát to byla velká výprava, témìø dvacet lidí... i když vìtšina z nich byli goblini.

Došla k ohni, pøisedla, Stín se tam doloudal za ní. Thompson, sedící u plamenù, zdvihl oèi: „Rád tì zase vidím, snový pøelude.“

„I já tì vidím ráda, Thompsone. Kde je Rónard?“

„Zítra se s ním setkáš u Supího chrámu. Hroznì se na tebe tìší. Zvláš jedna èást jeho tìla se na tebe tìší, taková malá èást - jak bych ti ji jen pøipodobnil, abys vìdìla o kterou èást jde?“

„Mìli jste dobrou cestu?“

„No, abych ti øekl pravdu...“ nadhodil Thompson a odmlèel se. Pak, témìø vztekle, vybuchl: „To bylo naposled, co jsem se pøidal ke Gordonovi Fee! To není èlovìk, ale šílenec. Já neøíkám, že jsem nìjakej orkomil, ale to, co provádí on... Všechno je mu jedno! Celý západní okraj Orcigardu je rozbouøený! Vybili jsme dva letní orèí tábory!“

„Ach!“ vyhrkla Sylva. „Tourainovi bojovníci pøehradí Gordonovi s Rónardem cestu.“

„Nepøehradí. Za tmy jsme proklouzli. Musel jsem Gordona pøemlouvat, køièel jsem a mluvil sladkým hláskem. Pøesvìdèil jsem ho, jinak by šel podél øetìzu hlídek a zabíjel a zabíjel. Nemusíš mít strach. Zítra budeš v Rónardovì náruèi a on bude v tvé... ehm, taky náruèi... Ne, už nikdy víc s Gordonem do Orcigardu.

„Supí chrám,“ øekla Sylva zamyšlenì. „Po kolikáté už k nìmu jdeme, Thompsone?“

„Už po ètvrté, lesní vílo. A vìøím, že tentokrát se k nìmu opravdu dostaneme.“

Zachichotal se: „Máte vy to s Rónardem zvláštní režim. Vidíte se jednou za rok, pár dní, vždycky na podzim. Jste jako ti orkové s tou jejich øíjí. V létì porodíš a na podzim zase šups do Orcigardu. Jen se divím, že s sebou vláèíš jen chlapce. Proè jsi nevzala také dcerušky? I se všemi chùvami a kojnými?“

„Dcerušky zùstaly doma,“ øekla Sylva pevnì. „I se svými chùvami a kojnými. A až budou vyrùstat, budou se uèit vyšívání, zpìvu a jiným ženským dovednostem. Jestli nìkterá z nich bude chtít studovat, zavøu ji do vìže. A ve ètrnácti ji provdám.“

„Ohó, nadýchaný obláèku, jsi nelítostná, chechty chechty.“

Pak se Thompson odmlèel. V olších šumìl vítr, ptáci zpívali. Jen chvilièku a zaène se rozednívat.

Zazdálo se jí, jako by z dálky zaslechla divoké zaržání.

„Stíne,“ obrátila se na starého goblina. „Øíkal jsi, žes v létì navštívil Hengerone?“

„Jo,“ pokýval lysou kebulí.

„A neslyšel jsi nìco o Fríghasovi?“

„Fríghas je mrtvý, to jsem ti pøece už tolikrát povídal.“

„Ne. Øíkal jsi, že jste tehdy - když orkové zabili Ofirka - skoèili do øeky. Ty a Fríghas. Skoèili jste do øeky a nechali se unášet proudem. Ty jsi pøežil - proè by nemohl pøežít i Fríghas?“

„Je to už ètyøi roky,“ zaskøehotal Stín ve tváøi. „Kdyby byl zùstal naživu, musel by se už dávno ukázat.“

Mlèeli, dívali se do plamenù. Sylvì se zazdálo, že znovu slyší to divoké ržání. Pak promluvil Thompson.

„To já jsem zase byl v létì v Thonnierice. Nevím proè, nìjak mì to tam táhlo. Byl jsem se podívat na svùj dùm, který vyhoøel pøi pogromu... je opravený a žijí v nìm nìjací lidé. Zašel jsem k nim, pøedstavil se, dívali se na mì divnì. Pozvali mì dovnitø a nabídli mi pohoštìní. Milí lidé. Myslím, že byli hodnì rádi, když jsem pak odešel. Zdá se, že protielfské nálady v Thonnierice vyšumìly - ale ony se zase vrátí. Proto to ale nevyprávím. Navštívil jsem v Thonnierice známé a dozvìdìl se pár zajímavostí. Víš, že Rónard je ve skuteènosti arkastský princ? No, ty to asi víš a mìla jsi dobrý dùvod to tajit. Ale v Arkastii jdou teï zvláštní zvìsti. Tvùj a Rónardùv syn, Daniel, je legitimním potomkem arkastských králù a vévodù z Barro. A to je nebezpeèné, kamarádko,“

Zamrazilo ji. „Myslíš, že by se nìkdo mohl pokusit ho odstranit?“ zeptala se opatrnì.

„Nechci tì zbyteènì strašit, lehkonohá laòko, ale buï opatrná. V Arkastii teï probíhá utajený, ale urputný boj o moc. Daniel by pro nìkterou ze soupeøících stran mohl posloužit jako argument a jiná skupina by ten argument zase mohla chtít vyvrátit.“

„Ach, tušila jsem to. Díky za upozornìní, Thompsone. Já mám také zprávy od svých špehù, ale netušila jsem, že je to takhle vážné - že si o Danielovi štìbetají v Thonnierice i vrabci. Zdá se, že je v nejvìtším bezpeèí tady, v Orcigardu. Kdybych ho tak mohla ukrýt - nìkolik let, než zesílí.“

„Vím o skrytém místì,“ zachrèel Stín ve tváøi. „Øíká se mu Zahrada sirén.“

„Zahrada sirén? To je z té pohádky o Tinovi a Lohenriettì? Zlý èarodìj uvrhl Lohenriettu do vìže uprostøed Zahrady sirén. Tino ji šel zachránit a musel projít mezi nebezpeènými monstry, napùl hady a napùl pøekrásnými ženami.“

„To není pohádka. Zahrada sirén se nachází nedaleko Hengerone. Temný mág Touraine ji vytvoøil pøed sto lety - a už na ni dávno zapomnìl. Pùlorkové z Hengeronne znají zpùsob, jak projít zahradou až do vìže. Nosili Lohenriettì jídlo a obleèení. Když sirény zahubily Tina, žila Lohenrietta ve vìži ještì šedesát šest let. Zemøela pøed patnácti roky.“

„Zahrada sirén... budu o tom uvažovat. Stíne, vypravil by ses na jaøe do Hengerone a zeptal se pùlorkù na podmínky?“

„Jo,“ pokýval kedlubnovitou kebulí. „Udìlám to.“

Rozednívalo se.

„Ah,“ øekla Sylva. „Mám poøád pocit, jako bych slyšela ržání.“

„To je Pekelný kùò,“ pøitakal goblin. „Je tady. Dává na tebe pozor. Pøikazuje všem orkùm, aby k tobì byli vstøícní.“

„A proè nepøijde? Chtìla bych se s ním setkat.“

Zároveò to však vìdìla. Ogkchùk-regg je tady, dává pozor, aby byla Sylva v bezpeèí. Nemùže však pøekonat ostych a pøijít k ní, znovu jí ukázat své ošklivé tìlo.

Napadlo ji, že mu pošle vzkaz po nìkterém z orkù. Vzkáže mu, že se s ním chce setkat...

Zavzpomínat na staré èasy?

Zavrhla tu myšlenku. Stejnì by nepøišel. Nenávist Šamanka se plahoèila vzhùru k aukèní hale a dav se pøed ní rozestupoval. Obyvatelé Likaria i návštìvníci, kteøí sem pøijeli právì kvùli dražbì, k ní cítili respekt. Zdvoøile jí uhýbali z cesty, protože nevìdìli, èeho se od ní mohou nadít. Nemìli zájem dostat se do sporu s nìjakou divnou osobou, alespoò ne dnes. Dnešek byl zasvìcen Velké události. Sám Alarich Touraine nechal do aukèní haly dopravit artefakty, které odkryli jeho dìlníci pøi vykopávkách. Úzké ulièky Likaria byly pøecpány k prasknutí. Goblini se hrnuli do aukèní haly, aby si nenechali utéci tu podívanou. Už jen samotné kousky, které sem Alarich Touraine pøivážel, stály za zhlédnutí. Starobylé artefakty, dokonalé výrobky pterrské kultury, vìtšinou nasáklé magií, A což teprve ty výkøiky dražitelù, kteøí se budou navzájem pøekøikovat, pøeplácet, nadávat si a pak si v zoufalství rvát vlasy, když dražený pøedmìt pøipadne nìkomu jinému.

Nad drobnými postavièkami goblinù tu a tam vyènívali ramenatí orkové - dobøe živení, vzrostlí rabijáti z Tourainovy tìlesné gardy. Touraine nikdy necestoval bez své orèí stráže. Orkùm se opatrnì vyhýbali osamocení elfové. Co se týèe elfù - ti všichni pocházeli od Vickey a také to urputnì dávali najevo pomocí ptaèích per, zbarvených na modro a èerveno, zapletených do vlasù. I samotné podezøení, že nìkterý z elfù pochází z lesa Izironk, znamenalo v pøítomnosti Tourainovy gardy rozsudek smrti.

Lidští obchodníci, usazení v Likariu, vìtšinou pocházeli z vévodství Barro. Mezi vévodstvím Barro a elfy od Vickey toho èasu panovalo pøímìøí, ale lidé z Likaria hledìli na elfy nevraživì. Dosud mìli v èerstvé pamìti krvavé elfské bojùvky, které pøed lety ohrožovaly Timorok i Elblagg.

Aukèní hala byla nìèím, co tu zbylo po pterrech. Dokonalá polokoule posazená na vršek pahorku, od vrchlíku dolù proøezaná osmi symetricky rozmístìnými záøezy. Tyto záøezy se rozšiøovaly odshora dolù a pøi patì byla jejich šíøe ke tøem krokùm. Províval jimi vítr, procházeli jimi lidé, za ménì hluèných dnù jimi prolétali ptáci. Ale nikdy jimi nepronikl déš. Prázdný prostor záøezù byl vyplnìn jakýmsi vodu odpuzujícím kouzlem, které nevyprchalo ani po staletích.

Aukèní hala byla pùvodnì pterrskou svatyní, plnou soch s lidským trupem a ptaèími hlavami. Když sem pøišli goblini, vysekali ji z keøù a oèistili od návìjí hlíny. Pak z ní vyházeli všechny ty sochy, obìtní stolky, kadidelnice a køtitelnice. Pahorek obehnali dvojitou palisádou a uvnitø opevnìní založili Likario.

Dražba mìla zaèít už za malou chvíli a Šamanka se prodírala davem. Odkud mohla být? Nikdo ji tady v Likariu neznal. Snad pøišla od Vickey, ale tam nežijí goblini, jen divocí orkové, ramenatí, vysocí, køíženci medvìdù s divokými prasaty, jak se tady øíkalo. A Šamanka byla všechno, jen ne robustní. Pokøivená subtilní postavièka se ukrývala v cárech špinavých kùží, ztìžka se opírala o dlouhou hùl, ovìšenou amulety. Ruce mìla od prstù až po ramena omotané pruhy zašlého plátna, takže nebylo vidìt ani kousek kùže. Vlèí lebka nasazená na malièké hlavì skrývala tváøe pomazané tukem a popelem.

Krok za krokem stoupala k aukèní hale a ztìžka oddechovala.

Jedním z výøezù v kopuli, støeženým dvojicí orèích strážných, vstoupila do aukèní haly. Popošla pár krokù, zastavila se, opøela se o hùl, jako by se chtìla vydýchat. Èekala.

Nemusela èekat dlouho. U jiného vstupu do aukèní haly vznikl hlasitý spor. Aèkoliv osmi prùøezy proudili pod kopuli goblini, orkové, lidé i elfové, zdálo se, že jakémusi goblinovi je vstup odepøen.

„Ty ne!“ chraptìl strážní ork. Ratištìm píky pøehrazoval vchod, zahrazoval tak cestu hubenému goblinímu bojovníkovi. Druhý strážný se snažil goblina odstrkat dlanìmi svých neforemných pracek. Zvláštní bylo, že se snaží nedotknout se pøitom goblinovy holé kùže, což nebylo snadné, nebo goblin byl témìø nahý.

„Ne - ty nemáš - ne ty, Stín!“ kvièel o oktávu výš než jeho druh a z hlasu mu zaznívala nefalšovaná hrùza.

Oba strážní orkové se pøitom snažili dívat nìkam úplnì mimo goblina.

„Co nemám?' zachraptìl goblin. Nebyl už nejmladší a v pohublých lících mìl nezdravì šedivou barvu. Tváøe mìl vyzdobené rozšklebenými rituálními záøezy, prošedivìlé vlasy zavázané na temeni do uzlu. Kromì vestièky z vylínalé psí kùže byl obleèený jen do bederní zástìrky a páru prastarých elfských bot, vysokých tak, že jejichž horní okraje mu sahaly až po rozkrok, takže si je mohl na bocích pøivázat k opasku. „Nemáš - ty - vejít - tam!“ shledával ork pozapomenutá slova v obecné øeèi. Likarijští goblini zaèali totiž už pøed padesáti lety opouštìt své náøeèí a pøešli na obecnou øeè. Lépe vyhovovala jejich obchodním aktivitám.

„Hù kchónn hench, ataman!“ køièel ork s píkou, pøivolával kohosi z vnitøku aukèní haly, nìkterého ze svých šéfù.

Ataman Tourainovy gardy se už prodíral k místu potyèky. Podle vzhledu to byl pùlork z Hengerone. Ostøíhaný na kratièkého èerného ježka, drobné spodní špièáky mu jen nepatrnì pøeènívaly pøes pysky, ve snìdé lidské pokožce se mu jako vyrážka rozprostíraly ostrùvky hrubé žlutozelené orèí kùže. Postavou pøipomínal žábu køíženou s prasetem, na svých køivých nohách se však pohyboval s jistou elegancí. Byl obleèený do kalhot z kùže a kazajky vyztužené kovovými plátky, za pasem mìl palcát, který byl spíše odznakem moci než zbraní.

„Co se dìje?“ zachraptìl.

„On tam - chce jít!“ žaloval orèí strážný. „Stín! Dovnitø!“

Pùlork rozvážnì zavrtìl hlavou a pak se zadíval kamsi nad goblinovo pravé rameno. „Je mi líto, bojovníku,“ øekl. „Ale ty dovnitø nesmíš.“

„Já? Já že nesmím dovnitø?“ zajeèel goblin. „Jsem Stín ve tváøi a -“

„Neøíkej své jméno!“ pøerušil ho pùlork. „Pøináší neštìstí!“

Goblin zmlkl a poodstoupil o pùl kroku. Pùlork se pokusil o smír: „Všichni tì známe, bojovníku. Necítíme k tobì žádné nepøátelství. Prosím, odejdi. Odejdi a vezmi své prokletí s sebou.“

„Byl jsem Tourainovým psem už v dobì, když tys ještì žmoulal cumel, ty ryboptáku z Hengerone! Nevím o žádném prokletí!“ Pùlork se napøímil: „Všichni známe tvé zásluhy, bojovníku. Ale dovnitø nesmíš!“

Pousmál se, protože v té chvíli ho napadlo øešení: „Urazil jsi mne, bojovníku. Nazval jsi mne ryboptákem! Myslím, že urážka musí být vyøešena soubojem.“

„Nechci se s tebou bít,“ zachrèel goblin.

„Pak odejdi,“ øekl pùlork pevnì.

Goblin se pøedklonil a rozkašlal se. Vychrchlal hlen, vyplivl ho a pak støihl okem po šamance, postávající uvnitø. Ta neznatelnì pøikývla.

Goblin, jehož jméno bylo Stín ve tváøi, se otoèil a proti proudu návštìvníkù aukce se šoural pryè. O kus dál si sedl na udusanou zem a nevìnoval pozornost strkajícímu se davu.

Pùlork ho pozoroval, pak se dlouze zadíval do vnitøku haly. Tlumenì se zeptal obou strážných na podrobnosti hádky. Po chvíli se i on vmísil do davu v hale.

Prostor uvnitø byl rozdìlený na dvì nestejnì velké èásti. Ta menší byla od té vìtší oddìlena øetìzy zavìšenými na pøenosných sloupcích. V té menší èásti stála u stìny øada Tourainových orkù v plné zbroji. Rovnìž se tam nacházel pult dražitele i veliká okovaná truhla, do níž budou ukládány peníze získané dražbou. Pøi aukcích se platilo hotovì. A samozøejmì - v menší èásti byly rozloženy døevìné lavice a na nich se vystavovaly laèným pohledùm rozložené artefakty. Každý si je mohl prohlédnout a rozhodnout se, o jaký z nich bude usilovat.

Misky a talíøe z prùsvitného porcelánu. Zvláštnì tvarované jídelní pøíbory ze støíbra a bronzu. Sošky zvíøat a skulptury lidských bytostí s ptaèími hlavami. Amulety zajišující plodnost, sílu, štìstí, neodolatelnost pro ženy i muže - i po tìch staletích v nich zbývalo dost a dost magie. Krátké meèíky, štíhlé dýky, hroty k šípùm. Pøedmìty podivných tvarù a neznámého urèení.

Ve druhé èásti haly, té o hodnì vìtší, se pøevaloval neklidný dav, hluèel, pokøikoval, potil se a stále se zahušoval.

Šamanka se prodrala mezi návštìvníky a natáhla ruku pøes zábranu ze øetìzù. Zkoumala auru, vyzaøující z pøedmìtù. Bylo zde mnoho takových jako ona. Na to, aby èlovìk nebo goblin vycítil vyzaøování starých pterrských výrobkù, nemusel mít žádné zvláštní schopnosti.

A pak dav zahuèel ještì hlasitìji a vzápìtí utichl. Jedním z výøezù vstoupil do ohranièené èásti aukèní haly sám Temný mág.

Šel podél øady svých váleèníkù a rozmlouval s gobliním licitátorem, zøejmì mu dával poslední pokyny. Dav, shromáždìný v èásti pro veøejnost, ho mlèky hltal oèima. Spatøit na vlastní oèi Temného mága - už to byl sám o sobì zážitek na celý život. Alarich Touraine byl veliký muž, vysoký témìø sedm stop. Dlouhé šedé vlasy mu padaly na ramena, hustý plnovous splýval témìø k pasu. Obleèený byl do jednoduchého temnì fialového roucha.

Zastavil se a pohlédl na mlèící dav. Jeho pohled jel podél zábrany oddìlující vyhrazenou èást haly od veøejné a na malièký okamžik se støetl s pohledem šamanky. Ta sklopila oèi a pozadu se vmáèkla hloubìji do davu.

Bylo zøejmé, že dražba zaène co nevidìt. Dav se znovu rozhluèel.

Šamanka nevidìla, jak se k ní pøes namaèkaná tìla prodírá pùlork, ataman Tourainovy gardy. Všimla si ho teprve, když jí položil pracku na paži.

„Dovolíte?“ roztlemil bledé pysky k úsmìvu. Sevøel ji nad loktem a táhl z tlaèenice. Vedl ji k jednomu ze vstupù, u nìhož již kromì strážných èekali ještì další dva ozbrojení orkové. Zatlaèil ji ke stìnì haly, stále jí tiskl loket. „Je to pouhé bezpeènostní opatøení, dámo. Omlouvám se. Ale potøeboval bych si prohlédnout váš oblièej.“

Zkusila se mu vyškubnout, ale držel ji pevnì. Kývl k orkùm, ale ti se k nièemu nemìli. Žádný z nich si nechtìl zaèít se šamankou.

Znovu se pousmál. S dvorným gestem jí sundal z hlavy vlèí lebku.

Pod lebkou byla tváø pomazaná smìsí tuku a popela. Vlasy mìla Šamanka pevnì pøitažené k lebce pomocí husté síky. Pùlork jí stáhl síku a zpod ní se vylouply dvì dlouhé uši, nìco mezi lidskými boltci a slechy vznešené lanì.

„Mùžete mi øíci, dámo, proè jste zvolila takovýto pøevlek?“ zeptal se pùlork pøátelsky.

Pocukla ramínky, skrytými v cancourech kùží: „Tady v Likariu nemáte elfy pøíliš v lásce.“

„Likario je mìsto míru, dámo. Nikdo se k nikomu nechová nepøátelsky. Nám nezáleží na tom, že jste elfka. Elf, ork, èlovìk- všichni jsou dnes vítáni na dražbu. Zvláš když mají dost penìz.“

Šibalsky na ni mrknul: „Poprosil bych vás, abyste mne doprovodila. Odpovíte mi na pár otázek a pak zase pùjdete po svých.“

„To ale zmeškám dražbu,“ namítla.

„Nezmeškáte. Když mi budete odpovídat dobøe, vrátíte se sem brzo zpátky. Ostatnì - na zaèátku se draží jen samé nezajímavé cetky,“

Vìdìla, že ji chce bez zbyteèného køiku dostat z haly. A pak, až budou nìkde o samotì, se postará o to, aby mu odpovídala tak, jak se jemu bude líbit. Nìkdo jiný na ní pøi tom bude zkoušet rùzné ostré pøedmìty a rozžhavené železo. Rozhodnì se nevrátí do zaèátku dražby. Nevrátí se nikdy nikam.

Svìsila útlá ramínka, jako by se poddávala osudu. A pak její levice švihla vzduchem. Dlaò sevøená do misky narazila do pùlorkova lopuchovitého ucha. Ten zaøval bolestí.

Trhla pravicí a vysvobodila se z pùlorkova sevøení. Její dlouhá hùl se roztoèila, amulety zavíøily vzduchem. Oba konce hole nìkolikrát udeøily do rùzných èástí tìl orèích stráží, ale nezdálo se, že by orkùm nìjak ublížily. To ani nebylo úèelem. Dùležité bylo, že se kolem nepravé šamanky vytvoøilo místo, uprázdnìný plácek o prùmìru tøí krokù.

Šamanka zapøela jeden konec hole o podlahu z barevných kachlù, odrazila se, skoèila. Vyšvihla se vzhùru.

Zatímco kolem místa potyèky vznikl volný prostor, okraje tohoto prostoru se jaksepatøí zahustily. Dav byl tak kompaktní, že by jím, jak se øíká, jablko nepropadlo.

Nepropadla ani noha nepravé šamanky, která dopadla na první rameno.

Náhle stála v jakémsi druhém patøe, tvoøeném rameny lidí a hlavami goblinù. Drobnými krùèky se rozbìhla pryè, co nejdál od pùlorka, který se mezitím vzpamatoval a zaèal si razit cestu davem. Utíkala po hlavách i ramenou natìsnaných návštìvníkù, mìnila smìr, hùl používala k udržování rovnováhy i k letmému ohledávání neklidného terénu. Míøila do støedu aukèní haly.

Pak zaboèila k lavicím s vystavenými artefakty. Od stìn ohrazeného prostoru jí vyrazili vstøíc orèí váleèníci. Nevìdìli, co se stalo, zda v Likariu vypuklo protitourainovské povstání èi zda snad aukci navštívila banda zvláštì drzých lupièù. Jejich posláním bylo chránit Temného mága, a to také dìlali. Vykroèili vpøed a zaštítili ho vlastními tìly.

Povrch bažiny už nebyl tak konzistentní jako pøed okamžikem. Goblini uhýbali, snažili se nepravou šamanku chytit za nohy. Vysoko nad hlavami davu zasvištìla první šipka ze samostøílu.

Nepravá Šamanka dìlala poslední pokus o proniknutí ke stolùm s artefakty, další šipka se zabodla do kamenné stìny.

„Feleara!“ zavøeštìl jakýsi z orèích váleèníkù.

„Feleara!“ zaznìlo z jiné strany. „U Gordon Fee bochw!“

Ze spodního patra se jako pøíboj zvedla stìna hluku. Mìla takovou sílu, že malièkou bytùstku, tanèící po hlavách shromáždìní, snad i ponadzdvihla vzhùru.

Feleara! Poznali ji.

Vzdala to. Otoèila se a nejkratší cestou zamíøila k nejbližšímu vstupnímu otvoru.

Pùlork se probíjel davem. Byl o hlavu vyšší než vìtšina z gobliních návštìvníkù, a tak mohl falešnou šamanku dobøe sledovat. Pochopil, že už ji nedohoní. I on zamíøil k nejbližšímu východu, ale k jinému, než k jakému spìchala uprchlice. Øval povely ke strážím, stojícím u vchodových otvorù, ale jeho hlas zanikal v burácení desítek hrdel.

Ataman byl koneènì venku. Probìhl vchodem døív, než proskoèila tím svým nepravá Šamanka. Zahlédl jen, jak na druhé stranì hmátly po uprchlici orèí paøáty, ale ona se mezi nimi prosmýkla.

Utíkal kolem vnìjší stìny aukèní haly, chodci pøed ním uskakovali.

„Stín ve tváøi!“ jeèel. „Zadržte ho! Ona pøišla s ním!“

Falešná Šamanka klièkovala mezi gobliny teprve pøicházejícími na dražbu. Tady venku nebyl dav zdaleka tak hustý jako uvnitø. Míøila k bránì ve vnitøní palisádì.

Vlastnì nemìla jinou možnost a pùlork to vìdìl. Na køivých nohách pádil k bránì, aby jí nadbìhl. Mìl to blíž než ona.

Strážní plošiny u brány ve vnitøní palisádì byly obsazeny bojovníky gobliní domobrany. Už vìdìli, že se cosi dìje, a zaøizovali se podle toho. Tøi z nich se opøeli do køídel brány a zavírali ji, další napjali samostøíly. Tyto nové zbranì, zwergské samostøíly, se do Likaria dostaly pøed nìkolika málo roky, ale goblini se je už nauèili bezchybnì používat.

Pùlork dorazil k bránì, veøeje se s klepnutím zavøely.

Zhluboka oddechoval a rozhlížel se. Má ji! Je uzavøena ve vnitøním okruhu palisády a nemá kam uniknout. Teprve teï si uvìdomil bolest. Zdvihl pracku a mimodìk se dotkl kùže pod svým lopuchovitým uchem. Podíval se na prsty, byly lepkavé krví.

Dlaò nepravé šamanky mu protrhla ušní bubínek.

Vybìhla z houfu, uvidìla zavøenou bránu, gobliní stráž, pùlorka. A pùlork jí vybìhl vstøíc.

„Støílejte!“ zajeèel na ozbrojené gobliny.

Uvìdomil si, že k uprchlici vyrazil sám. Ani jeden z goblinù nestiskl spušadlo samostøílu. Falešná Šamanka stála na pozadí davu a žádný z goblinù likarijské domobrany nevystøelil. Dobøe vìdìli, že šipky by napáchaly spouš mezi jejich sousedy, pøáteli a pøíbuznými.

Elfka napøáhla pravici, zakøièela kratièkou veršovánku. Od prstù se jí oddìlil modravý záblesk a udeøil pùlorka do prsou.

Pyšnì se rozhlédla. Ze všech stran se k ní sbíhali orèí vojáci.

„Izironk!“ zavøeštìla své váleèné heslo.

Rozbìhla se palisádì. V bìhu zapøela konec hole do udusané hlíny, odrazila se a vznesla se vzhùru.

Její hùl byla vysoká sotva šest stop a zahrocené kùly mìly na výšku témìø dvojnásobek. Bylo nemožné, aby palisádu pøekonala jen s pomocí hole.

Zachycena na holi opisovala elfka pùlkruh. Když dosáhla nejvyššího bodu, vzepøela se na napjatých rukách a udìlala na konci hole cosi jako stojku. Hùl zùstala na kratièký okamžik v rovnovážné poloze, pak se pøevážila a padala smìrem k palisádì. Feleara pokrèila ruce, pak je prudce napjala. Obouruè se odrazila a zároveò švihla nohama. Podaøilo se jí nemožné.

Pøehodila nohy pøes palisádu a zachytila se v podkolení. Kotníky nohou obemkla špici jednoho ze zahrocených kùlù. Chvilièku zùstala viset hlavou dolù. Pak se pøitáhla. Rozhlédla se, skoèila na druhou stranu palisády.

***

Dav uvnitø aukèní haly se už uklidnil. Gobliní licitátor pøistoupil k pultíku a párkrát do nìj udeøil døevìnou palièkou.

„Vážení pøítomní,“ zaskøehotal zvuèným hlasem. „Zdá se, že neèekaný rozruch odeznìl. Je na èase vìnovat se obchodu. Zahajuji aukci, takže se ztište.“

Alarich Touraine, Temný mág, stál u stìny, skrytý za opancéøovanými tìly orèích bojovníkù. Zachmuøenì se díval na pùlorka, zkrouceného k jedné stranì. Falešná Šamanka na nìj použila ledovou dýku, elfské paralyzující kouzlo, ale pùlork byl silný a bolest pøekonal. Z ucha se mu vinul stroupek zaschlé krve.

„Byla to Feleara, vznešený magistøe,“ chroptìl pùlork. „Bojovnice, spoleènice Gordona Fee. Nepodaøilo se nám ji zadržet.“

Alarich Touraine mlèel, pozoroval pùlorka jiskrnýma èernýma oèima. Zdálo se, že v tom pohledu se skrývají celá staletí - což byla ovšem pravda. Nebylo žádným tajemstvím, že Touraine pøed pár roky oslavil sto osmdesáté narozeniny.

„Nejste tu v bezpeèí, pane,“ kroutil se pùlork. „Víte, jací jsou ti goblini - chtìjí peníze a víc je nezajímá. Možná se tu nìkde skrývá i Gordon Fee osobnì. Mìl byste odjet!“ Alarich Touraine se díval, neøíkal nic. Pùlork mlèel a pak vychrchlal: „Všechno vyšetøím, pane. Najdu viníky, zajistím jejich potrestání. Promluvím se starostou Likaria a poøádnì ho vystraším. Ale vy, vznešený magistøe, byste nemìl otálet. Odjeïte, prosím.“

Touraine otevøel ústa a promluvil: „Odjedu až po aukci.“

Jeho hlas zasvištìl jako severák.

Pùlork vyhrkl. „Já vím, pane, co Feleara chtìla. Nastražím past! Mám plán!“

Chraplavì šeptal a Touraine mu naslouchal. A pak, znièehonic, Temný mág nepatrnì pøikývl.

***

Smrákalo se. Škvírami mezi seschlými plaòkami zavøené okenice se Feleara dívala na zpustlou zahrádku. Pozorovala, jak tam goblin moèí na hromadu hnoje. Vydával pøi tom všelijaké zvuky, potácel se, hlasitì se dávil. Pak se pøedklonil, pøidržel se kolíku, o nìjž bylo zapøeno prkno ohrazující hnojištì. Vypadalo to, že bude zvracet. Nic mu však nezabránilo v tom, aby pokraèoval v moèení. Zdálo se až neuvìøitelné, že do toho starého seschlého tìlíèka vejde tolik vody. Feleara se otoèila do místnosti. Byla to jediná místnùstka malého ale bytelného srubu. Srub postavili goblini pøed pár desítkami let, když Likario, to skuteèné Likario, zaèalo teprve vznikat. Ètvercové sruby byly souèástí obranného systému vnì druhé palisády. Goblini je sestavovali do dvou vykousaných øad, dva sruby v první øadì byly vždycky spojené rohy s jedním srubem v zadní øadì. Do vnìjší krajiny vedly ze srubových stìn jen úzká støílnovitá okna. Pøípadní útoèníci, kteøí by vnikli do vynechaného prostoru v první radì, by se dostali do køížové palby. Goblinùv srub stál ve druhé øadì. Onen vynechaný kousek, ze tøí stran obehnaný roubenými stìnami, byl ze ètvrté strany opatøen plùtkem a kdysi snad využíván jako zahrádka. Teï se na nìm nacházelo ono zmínìné hnojištì a kromì nìj už jen závìje obrovských kopøiv.

Vnitøek srubu byl malièký. Vešel se do nìj kamenný polokrb, pár polic na kuchyòské nádobí, potrhané obleèení povìšené na høebících zatluèených do klád. A pak ještì staøièká postel vystlaná zatuchlou slámou. Na posteli v té chvíli sedìl èarodìj.

„Kde jsi ho sebral, Rónarde?“ zeptala se Feleara. „Vypadá jako tejden stará mrtvola.“

„Asi nemá dobrý den,“ zahuèel Rónard. „Dostane nás odsud - až se sebere.“

„Ten už se nikdy nesebere,“ podotkla Feleara. Škvírou v okenici vyhlédla ven. Vidìla, že Stín ve tváøi stojí u plùtku a vybavuje se s jiným goblinem. Pak se Stín otoèil a na tøaslavých nohách se vracel zpìt do srubu.

Dopajdal, otevøel dveøe, vešel dovnitø.

„Mág odjel z Likaria,“ vychrchlal. Sáhl na polici vyrobenou z polena rozatého napùl, sebral láhev, která tam ležela. Odzátkoval ji, dùkladnì se napil. Pøedklonil se v pase, kašlal, chrchlal, pak už jenom sípal.

Pozvolna se uklidòoval, sedl si na podlahu z udusané hlíny. Zády se opøel o klády srubové stìny.

„Je ti špatnì, Stíne?“ zeptal se Rónard starostlivì. „Nechceš, aby se na tebe Feleara podívala? Je dobrá jako léèitelka,“

„Nebude na mne sahat nìjaká elfice!“ zavøeštìl goblin. Pøisunul se blíž ke krbu, ve kterém doutnalo ohoøelé poleno.

„Nechceš? Nechceš,“ podotkla Feleara. „Mìli jsme smùlu. A pøitom, nebýt toho pùlorka, jsme mohli být úspìšní. Vidìla jsem tam nìco... nìco. Vypadalo to jako... jako držák na pochodeò. Železný pøedmìt, úplnì obyèejný. Ale cítila jsem z nìj... Vlhko starých chodeb... Plíseò. Staletí. A bylo v tom i nìco z Citadely. Já už bych z toho nebyla poznala nic, ale ty, Rónarde, kdybys vyzkoušel tu svou vyhledávací magii…“

„Je to pryè,“ zabruèel Rónard. „Náš plán nevyšel. Mùžeme být rádi, že jsi nepadla do zajetí. V noci se vytratíme ven z Likaria,“

Goblin, sedící u krbu, zaskøehotal: „Nepùjdete nikam. V ulicích je plno orkù z Tourainovy gardy.“

„Vždy jsi øíkal, že Touraine odcestoval!“

„To ano, odcestoval. Ale ten rybopták z jeho gardy, ataman - ten se jen tak nevzdá! Je tu, èenichá, slibuje, vyhrožuje,“

„Najdou nás!“ vyhrkla Feleara. „Musíme pryè!“

Goblin se opøel o stìnu a postavil se: „Nikdo vás nenajde!“ zajeèel. „Nikdo sem nepøijde!“

„Pch!“ odfrkla Feleara. „Dikarijští kšefáci prodají za pár sorynù i vlastní matku!“

Goblin se prudce pohnul. Pøiblížil svùj svraštìlý ksicht až k Feleaøinu oblièeji. Ta polekanì ucukla.

„Já jsem Stín ve tváøi, feno!“ zasyèel goblin. „Mì nikdo neprodá - ani nekoupí.“

Poodtáhl se. „Jak vypadala ta vìc, kterou jsi chtìla koupit, feno?“ zeptal se.

„Myslíš, že bychom ji ještì mohli získat, Stíne?“ zeptal se Rónard s nadìjí v hlase.

Goblin pøikývl: „Zajdu za licitátorem. Obejdu kšefáky, kteøí byli na místì. Zeptám se, kdo tu vìc koupil. Pokud máte dost sorynù, mùžete kupce pøeplatit.“ Znovu se nachlemtal z láhve. Povytáhl si opasek se zavìšenou zástìrkou, srovnal zastrèenou kamennou sekeru. Otevøel dveøe.

Pak potácivým krokem prošel zahrádkou. Plaòkovými vrátky vyšel na ulici.

***

Feleara sedìla na podlaze z udusané hlíny, paty pod zadkem, dlanì položené na stehnech. „Nevìøím mu,“ opakovala „Nevìøím. Odkud se s ním znáš, Rónarde?“

„Je to pøítel mojí manželky.“

„Ach! Cožpak ty jsi ženatý? A cožpak se mùže skøet stát nìèím pøítelem?“

Zamyslela se a pak se zachichotala: „Nebo ses oženil s gobliní samicí?“

„Ne,“ øekl vážnì. „Moje manželka není goblini samice.“

„Vlastnì toho o tobì moc nevím,“ zvážnìla Feleara. „Jak dlouho se známe? Ètyøi roky? Zabíjíme skøety i nestvùry, hledáme poklady... Tak ty jsi ženatý? No, to je vlastnì tvoje vìc. Ale teï jde pøedevším o naši bezpeènost: co to ten goblin øíkal strážným - tam u aukèní haly? Povídal, pokud se nepletu, jsem Tourainùv pes. A to se mi vùbec nelíbí. Co to znamená?“

„Stín ve tváøi byl u toho, když orkové znièili Biegro-log.“

„Znièili? Tomu ty øíkáš znièili?“ vypìnila Feleara. „Jak skvìle zacházíš se slovy, Rónarde. Tourainova orèí armáda zmasakrovala ètyøi stovky kolonistù, usazených v zemi nikoho, v zemi, které se teï øíká Gordonova zemì. Povraždili muže, ženy i malé dìti. A ty øekneš - znièili. Vždy ten zjizvenej goblin byl u toho! I on zabíjel ženy a dìti! A tobì to nic neøíká? Je ti to jedno? Pár mrtvolek sem, pár mrtvolek tam, už je to tolik let, odpusme si co jsme si? Ale Gordon tam tehdy zešílel, cožpak to nevíš? To proto teï chodíme Orcigardem a nièíme orèí osady. A já myslela, že jsi Gordonùv pøítel! Že jeho bolest je i tvojí bolestí! A ty se zatím paktuješ s jedním z tìch, kteøí mu otrávili duši!“

Køièela. Rónard mlèel, díval se do tmy. Mlèel ještì chvíli poté, co elfka vykøièela vše, co mìla na srdci.

„Jsem Gordonùv pøítel,“ øekl pak. „Jsem jeho pøítel už tøicet let. Spøátelil jsem se s ním už tehdy, když Gordon krátce velel pevnosti Rudenrog. Zemøel bych pro nìho. Ale my pøece neválèíme s nìjakým starým goblinem. To bychom mìli pøíliš snadný úkol. Naším nepøítelem je Alarich Touraine, Temný mág - jen si vzpomeò.“

Pak si všiml, že Feleara pláèe. „Stalo se ti nìco?“ zeptal se starostlivì.

„Když jsem skákala pøes palisádu,“ vzlykala, „jako by se ve mnì nìco utrhlo. Myslím, jsem si skoro jistá, že èekám dítì.“

„A to je dùvod k pláèi?“

„To je ten nejlepší dùvod k pláèi, ty zabednìnèe! Cožpak sis nevšiml, v jakém svìtì žijeme? V hnusném, krutém, bezcitném svìtì! A já do nìho mám pøivést nìjakého elfo-lidského bastarda?“

Schovala hlavu do dlaní a plakala. „Ach, kdybych byla dùslednì používala ten výtažek z bylin. Kdybych si byla opatøila nìjaký dobrý amulet proti poèetí. Byla jsem tak bezstarostná. Jak si to zodpovím pøed tím mládìtem?“

„Jsou zpùsoby, jak vyvolat potrat,“ zahuèel Rónard.

„Potrat? Ne, to neudìlám.“

Èarodìj ji nechal plakat a ona se pozvolna uklidòovala.

„Jen by mì zajímalo,“ øekla po dlouhé chvíli, „jak to bylo tehdy s Gordonem. Orkové zmasakrovali celý Biegro-log, muže i ženy a dìti. Jak je možné, že se Gordon zachránil? Jak to, že zùstal naživu?“

„Pøemýšlel jsem o tom už tolikrát,“ zachraptìl èarodìj. „Nevím,“

„Ty ses ho nikdy neptal?“

„Jo, zeptal jsem se. Jednou veèer, když jsme se chystali pøenocovat na okraji Orcigardu. Zeptal jsem se ho. Okamžitì zrušil tábor, všechno jsme si museli hodit na záda a šlapat napøíè bažinou. V noci, po kolena ve vodì, v mraènech komárù. Víckrát už jsem se neptal.“

„No a co si myslíš ty? Jak to tehdy bylo?“

„Jak to bylo? Jak to, že pøežil? Existuje jen jediné logické vysvìtlení: Gordon uprchl z boje.“

„Ty lháøi!“ rozkøièela se znova. „Lháøi! Pomlouvaèi! Gordon Fee by nikdy neuprchl z boje! On je jako hrdinové ze Starých èasù! Nikdy neustupuje! Nikdy neuprchne z bitvy, neopustí své bojovníky! Mìla bych ti vyøíznout jazyk za takovou lež!“

„No vidíš,“ øekl Rónard. „Takže to zùstává záhadou: jak to, že Gordon pøežil znièení Biegro-logu?“

Stín ve tváøi se vrátil krátce pøed pùlnocí. Rónard už spal, rozvalený v široké posteli, ale Feleara bdìla, zùstávala na stráži. Goblin rozrazil dveøe a zaštìkal: „Nechali jste vyhasnout oheò? Copak vás tu nemohu nechat samotné? Feno! Postarej se, a v krbu hoøí!“

Poslední slova byla vìnována elfce. Ta se nejprve zatváøila uraženì, ale když si uvìdomila, že její grimasu ve tmì nikdo nevidí, pøece jen pøiklekla ke krbu a zaèala se vìnovat žhavým uhlíkùm. O chvíli pozdìji už v krbu plápolal veselý ohýnek. V jeho svìtle se ukázalo, že Stín ve tváøi nepøišel sám, ale že pøivedl s sebou jakési ukoptìné, otrhané skøítì.

Vrazil skøítìti do pacièky dlouhý, hustì popsaný kus pergamenu: „Pøeèti mluvící papír, štìnì.“

Skøítì se zajíklo a pak zaèalo koktavì pøedèítat: „Zla-zla-tá soška gryfa s uu-ukrytým pøemisovacím kou-kouzlem, riu-... rtiu... ri-tu-ál-ní nùž s o-be-si-dá-di-o-novou èe-èe-pelí a zlatým jílcem na vøe- vyøezávání srdcí..,“

„Dej to sem,“ øekl Rónard. „Pøeètu to sám. Dokážu rozluštit i ty gobliní èmáranice.“

„Ne!“ štìkl goblin. „Ty se nesmíš dotknout mluvícího papíru, èarodìji. Cožpak nevíš? Ty jsi èlovìk a já goblin. Ty jsi Tourainùv nepøítel a já jsem Tourainùv pes. Štìnì bude èíst a vy poslouchejte.“

Gobliní mládì pøekoktávalo seznam, klopýtalo od jedné položky k druhé. Feleara s èarodìjem pozornì naslouchali. Nìkteré položky byly jasné, ale jiné ne tak docela. Mnoho z nich bylo napsáno stylem pøedmìt neznámého urèení, kovový, asi stopu zdéli, podlouhlý zploštìlý charakter, zbytky zeleného emailu, slabé ozvuky magie. U takových Feleara goblínka vždycky zarazila a s pìstmi pøitištìnými na spánky vzpomínala, jak vlastnì ten držák na pochodnì vypadal - pokud to byl držák na pochodnì. Byly na nìm zbytky zeleného emailu? A slabouèké záchvìvy magie?

Noc se pøeklopila daleko pøes pùlnoc, když ve více než stovce položek našli vìc nazvanou kupodivu docela jasnì Kovový držák na pochodnì.

„To je ono,“ øekla Feleara. „Mùj první dojem byl držák na pochodnì a první dojem je vždycky správný. Teï jenom zjistit, kdo to koupil a získat to od nìj.“

Goblin po ní loupl žlutýma oèima: „Tohle je Likario, feno. Žádné krádeže, žádné loupeže.“

„Koupíme to,“ vyhrkl rychle Rónard. „Za dvojnásobek pùvodní ceny. Stíne, mùžeš zjistit, kdo pøedmìt vydražil?“

„Teï ne,“ zachrèel goblin. „Licitátor a ostatní zapíjejí dražbu. Když jsem je našel, už sotva mluvili. Byla tam jediná støízlivá bytost, která nám mohla mluvící papír pøeèíst.“

Podíval se na unavené skøítì, pøešlapující z tlapky na tlapku. Dloubl je pod žebra: „Dobrý, Jezinko. Už mùžeš jít.“

Když goblínì odešlo, natáhl se Rónard znovu na postel. Feleara si sedla do kouta na poleno, které sloužilo jako sedátko, zády se opøela o srubovou stìnu. Ostøe pozorovala goblina. Ten pøehrabal v jiném koutì hromadu hadrù a kùží, vytáhl další láhev a kromì ní ještì ohmataný balíèek karet. Pøihodil døevo na oheò, sedl ke krbu, pil a rozkládal karty. Neuvìøitelnou rychlostí je øadil, pøekládal, rovnal a skládal podle jakýchsi jen jemu známých pravidel.

Hrál karty sám proti sobì a pil koøalku. Feleara ho hlídala a èarodìj spal.

Pøed ránem se Feleara vytrhla ze spánku. Probudil ji jakýsi zvuk, slabý, monotónní hlas. Neslyšnì se vyplísnila za to, že usnula. Její první pohled patøil goblinovi. Sedìl stále na tom samém místì pøed krbem, nohy pøekøížené, karty rozházené, koøalka vypitá. Kýval se dopøedu a dozadu a monotónnì opakoval: „Nenávidím, nenávidím, nenávidím...“

Dívala se na nìj a goblin nepøestával. Kýval se a opakoval stále to samé slovo. Když už to trvalo pøíliš dlouho, zeptala se: „Proè nám pomáháš, když nás nenávidíš?“

Kýval se dál a teprve po chvíli si uvìdomil, že v místnosti promluvil nìkdo jiný. Ztìžka se otoèil po Feleaøe. „Ty jsi mi lhostejná, feno. Nestojíš mi za nenávist.“

Pak se pøeklopil na záda, ležel, zdálo se, že usnul. Ale po chvíli se zdvihl, potácivou chùzí vyšel na zpustlou zahrádku. Otevøenými dveømi Feleara slyšela jak goblin zvrací, chrchlá, dáví se kašlem. Pak se vrátil a zacloumal Rónardovým ramenem: „Vzbuï se, èarodìji. Dojdi si na dvorek, za chvíli bude svítat.“

Pak se obrátil k Feleaøe: „To platí i pro tebe, feno. Za svìtla už nebudete courat venku.“

Pøed polednem se goblin sebral z udusané zemì. Vypadal, jako by už pøedevèírem chcípnul a od té doby ležel v dešti, ohlodávaný slimáky. Beze slova, jen za doprovodu chrochtavých zvukù, prošel zahrádkou a vyšel do ulice.

Vrátil se v polovinì odpoledne a vypadal už trochu líp.

„Pøinesl jsi nìco k jídlu?“ uhodila na nìj Feleara. „Už mám takový hlad, že bych vybírala èervotoèe z trámù.“

Díval se na ni nechápavì: „Jste snad moji hosté, abych vás krmil?“ zaskøehotal.

Elfèino sebevìdomí spadlo až nìkam pod postel. Stínova nevraživost nebyla hraná, ale opravdová. Ten starý skøet byl v tuto chvíli hodný politování. Feleara s Rónardem mu vtrhli do života, nutí ho intrikovat proti vlastní rase. A on, opovrhovaný i nenávidìný, obchází na paatých nohách zbohatlé gobliny a dožaduje se jejich pozornosti.

Feleara schlípla: „Mohl bys nám, prosím tì, pøinést nìco k jídlu? Máme plné kapsy sorynù, ale jaksi nemùžeme vystrèit nos ze srubu, vždy víš.“

Stín ve tváøi si jí nevšímal. Sedl na své místo na udusanou podlahu a pozoroval Rónarda. Pøedloktím si utíral rozpláclý nos. Poøadnì nastydl a nosních dírek se mu táhly prùsvitné hleny.

„Zdá se, že tu vaši vìc nikdo nekoupil,“ zaskøehotal po chvíli. „Licitátor si nepamatuje, že by ji vùbec byl dražil.“

„Mohl zapomenout,“ nadhodil Rónard.

„Ne. On nezapomíná. Ta vìc, ten váš držák na pochodnì, vùbec nešla do dražby.“

„Co to znamená?“ zeptal se Rónard.

„To já nevím.“

„Ale na seznamu byla.“

„Ano.“

„Èetl ji licitátor?“

„To on si už nepamatuje.“

„Vždy jsi øíkal, že si pamatuje všechno,“ ztratil Rónard trpìlivost.

„Ne, to jsem neøíkal! On si pamatuje vìci, které dražil, ale tahle vìc se nedražila!“

„A proè nebyla dražena?“

„Možná ji nìkdo koupil ještì pøed dražbou. A nebo ji stáhli, protože nebyla pro dražbu dost dobrý.“

„Nìkdo mùže nakupovat ještì pøed dražbou?“

„Když nabídne dobrou cenu... ale pak nejedná s licitátorem, ale s Tourainovým komisionáøem.“

„A koupil tu vìc nìkdo pøed dražbou?“

„Co já vím? Kdo by ji kupoval? Takovej šmejd? Držák na pochodnì? Kus železa?“

„Takže si myslíš, že držák stáhli ještì pøed dražbou, protože nebyl dost dobrý?“

„Vím já?“

„A co se stane s vìcmi, které se nedraží? Touraine je odveze zpátky do Citadely?“

„Cožpak by se Temný mág vláèel s veteší? Takové vìci vìtšinou koupí Gojw Olenor.“

„Mohl bys tedy zajít za Gojwem Olenorem? Zeptat se ho?“

„Už jsem za ním byl. Nemá to.“

„Nekoupil držák?“

„Cože?“

„Ptám se, jestli ten držák nekoupil.“

„Ah - ten zmetek!“ protrhl se goblin z letargie. „Øíkal, že to nemá, ale kroutil se pøitom jako žížala! On to koupil a zase to dal nìkam pryè! Zajdu za ním a vyøíznu mu játra!“

Stín vztekle vyskoèil na køivé nohy a hrnul se ke dveøím. Ale ještì než jimi prošel, strhl se venku na ulici nìjaký poprask. Feleara se podívala øídkou okenicí, za vršky kopøiv zahlédla kov pøilbic a kùži brigantin. Hroty krátkých kopí se leskly ve slunci.

„Rónarde!“ zajeèela. „Ten skøet nás zradil! Už pro nás jdou Tourainovi vojáci! Jsme obklíèe-“

Goblin jí vrazil facku s takovou zruèností, že vùbec nestaèila zareagovat. „Sklapni, feno!“

Zmlkla. Spíš než co jiného ji pøesvìdèil Rónardùv klid. Èarodìj se nijak nechystal k boji.

Ze zahrádky zaznìl hlas: „Stíne ve tváøi, Tourainùv pse, starosta Likaria Groncho Árhùs tì žádá o pøijetí. Promluvíš s ním?“

Goblin otevøel dveøe srubu: „Co ode mne chce Groncho Árhús?“

„Navštívit tì jako pøítel pøítele,“ znìlo ze zahrádky gobliní skøehotání.

„Já nejsem jeho pøítel!“ vybuchl Stín vztekle. „A on není mým pøítelem.“

Feleara sledovala dìní škvírami v okenici, úžasem bez sebe. Tam venku na ulici nebyli Tourainovi roztlemení orkové, ale úpravní gobliní vojáèci. V zahrádce, v kopøivách postával skøítek obleèený do mrkvové èervenì a brèálové zelenì, zjevnì starostùv mluvèí. Pøešlapoval v rozpacích a kuòkal: „Starosta Groncho Árhùs by s tebou rád probral záležitosti. Pøijmeš ho, bojovníku?“

„Tak a vejde dovnitø,“ zavrèel Stín nevrle. „Ale jenom on.“

Nìkdo pøešel pøed okenicí a vzápìtí se do místnosti vmáèkl postarší obtloustlý goblin obleèený do pìkného obleku ze žlutého sukna a hnìdé kùže.

„Zdravím tì, bojovníku, Tourainùv pse,“ zahlaholil bujaøe. Peèlivì uhýbal pohledem tak, aby se ani na okamžik nepodíval na Rónarda nebo Felearu.

Bez vyzvání se posadil na postel vedle èarodìje, èi vlastnì jaksi mimo nìj. Jako by tam Rónard ani nebyl.

„Co chceš?“ zavrèel Stín.

„Nepøíjemnosti se nám nevyhýbají, bojovníku,“ hlaholil likarijský starosta. „Zapla bohové, že jsou to jenom nepøíjemnosti. Pokud nepøerostou v nìco horšího, bude všechno v poøádku.“

„Co to plácáš za blbosti?“ zakvákal Stín.

„Oh, bojovníku, slyšel jsem o politováníhodném incidentu. Pùlork, Tourainùv ataman, tì nevpustil do aukèní haly. Ó, jaké bezpráví se dìje uprostøed našeho domova! A nezùstalo jen u toho! Pùlork pùsobí nepøíjemnosti i mnì! A hrozí, že nezùstane jen u nepøíjemností!“

„Pliju na pùlorka!“ zachrèel Stín. „Vyøíznu mu játra a usmažím si je na ohni.“

„Oh, já vìøím, bojovníku, že pùlork pro tebe neznamená nic než obtížný hmyz,“ luskl starosta kloubnatými prsty. „Zaplácneš ho, když tì obtìžuje. Ale my jsme mírumilovné bytosti! Žijeme z obchodu, nikoliv z boje.“

„No a co mnì je do toho?“ vykøikl Stín. „Pøišel jsi sem skuèet?“

„Oh, nechci tì obtìžovat svou ponìkud obtloustlou pøítomností, bojovníku,“ skøehotal starosta. „Jde jen o tvé pøátele -“

„Já nemám pøátele!“ pøerušil ho Stín.

„Tedy o tvé hosty -“

„Vidíš tady snad nìjaké hosty?“

Starosta zakroužil pohledem po nízkém povalovém stropì. „Máš pravdu, ó Tourainùv pse. Nevidím tady žádné hosty.“

„Jasnì že tu nejsou žádní hosté - jen jedna mizerná smradlavá elfice a jeden... èarodìj.“

Stín ve tváøi snad pùvodnì chtìl pøidat i nìjaké urážlivé pøívlastky k èarodìji, ale z jakéhosi dùvodu je spolykal.

Starosta pøikývl: „Bezpøíkladné køivdy se ti dostalo, ó bojovníku. Nebyl jsi vpuštìn na aukci. Ale já jsem se doslechl, že sháníš jakousi bezvýznamnou vìc z nabídky Velkého mága. Já se snažím, abych odèinil køivdu, bojovníku. Koupil jsem tu vìc od Gojwa Olenora a dám ti ji darem.“

Likarijský starosta sáhl pod kabát a vytáhl kovový pøedmìt podobný držáku na pochodeò. „Zde, ó Tourainùv pse, požíraèi srdcí. Pøijmi ode mne, prosím.“

„Dáš mi tu vìc darem?' zeptal se Stín nedùvìøivì. „A co já mám darovat tobì?“

„Tvoji hosté, bojovníku, kteøí nejsou tvými hosty,“ øekl starosta a hlas, dosud sladký jako melasa, ztvrdl na kov. „Pøátelé, kteøí nejsou pøáteli. Ona mizerná smradlavá elfice a onen hmmm... èarodìj. Odejdou dnes po soumraku. O pùlnoci už nebudou v Likariu.“

Stín ve tváøi se starostovi upøenì zadíval do žabích oèí: „Pøed pùlnocí odejdou.“

Držák ležel na podlaze pøed krbem a všichni tøi ho pozorovali. Venku se už pøed hodnou chvílí setmìlo.

„Tak co, je to ono?“ zeptal se už ponìkolikáté Rónard. Mezi jeho stále stejnými otázkami byly pøedlouhé mezery, ale nikdo mu neodpovídal. „Já nevím,“ øekla koneènì Feleara.

„Nevíš? Jak to, že nevíš?“

„Nevím. Vypadá úplnì stejnì, ale nemám z nìj stejný pocit. Když se ho dotknu, cítím jenom kov. A nìjaké zvláštní ozvuky. Chvìní... Nerozumím tomu.“

„Ještì máme èas do pùlnoci,“ poznamenal Rónard.

„Ne,“ odporovala. „Už nemáme èas na nic. Nic nestihneme. Nezkusil bys - jen tak zhruba - vyzkoušet tu svou vyhledávací magii?“

„Jen tak zhruba?“ trochu se rozzuøil èarodìj. „Máš ty vùbec pøedstavu, co je to vyhledávací magie?“

„Ne, to nemám,“ pøiznala.

„Vyhledávací magie vyžaduje složitou pøípravu a dokonalé soustøedìní. Musím se uvést do stavu hypnózy - a je nezbytné, abych si pøed tím vpravil èásteèku z toho pøedmìtu do krevního obìhu. Riskuju otravu krve, víš?“

„Aha,“ pøikývla. „Jen se mi zdá, že jsme ten držák dostali nìjak moc snadno.“

Rónard položil na kovový pøedmìt ruku: „Zevnitø cítím jasnou magii... Svìtelnou magii.“

„Magii... ano, to je to, co také cítím. Ale!“ vykøikla náhle. „Ale v tom vèerejším držáku žádná magie nebyla! Jak se tam dostala?“

Goblin se chopil železného držáku a položil ho na kameny krbu. Vytáhl z opasku kamennou sekeru a než mu v tom mohli zabránit, párkrát do držáku praštil. Kupodivu se neroztøíštila sekera, ale prasklo železo. Z praskliny jasnì zazáøil úštìpek svítící vlastním svitem.

„Co to je?“ podivila se Feleara.

„To jsi opravdu tak blbá, feno?“ podíval se po ní goblin opovržlivì. „Je to padìlek!“

„Padìlek?“

„Gojw Olenor skupuje artefakty a nechává podle nich vyrábìt padìlky! Má na to celou manufakturu, zamìstnává patnáct pracovníkù! Je jednodušší vyrobit pár tuctù napodobenin a prodat je jako pravé - než skuteèné vìci získávat z Orcigardu!“

„A co ten záøící úštìpek? Co ten s tím má co spoleèného?“

„Je to úlomek magické pochodnì! Gojw Olenor ho tam nechal zatavit, aby pøedmìt vykazoval magické ozvuky!“

„To je neuvìøitelné,“ zavrtìla hlavou Feleara. „Vypadalo to tak prastaøe...“

„Gojw Olenor dokáže vyrobit umìlou patinu, k nerozeznání podobnou té skuteèné,“ vysvìtlil Stín.

„Zajdeme za ním, za Gojwem Olenorem,“ návrh Rónard. „Odkoupíme od nìj skuteèný artefakt.“

„Už není èas. Prohráli jsme,“ vyhrkla zklamanì Feleara.

Stín ve tváøi vstal.

„Jdeme!“ zaštìkal. „Promluvíme si s Gojwem! Ze mì nikdo dìlat blbce nebude!“

Ulice byly ozáøené svìtlem košù s rezavým uhlím, zavìšených na nároží. I pøes to, že noc spìla k pùlnoci, pøecházelo venku plno drobných goblinù. Rónardovi ani Feleaøe nevìnoval nikdo pozornost. Elfka si pøehodila pøes hlavu kapuci a Rónard (jakožto èlovìk) tady byl pomìrnì všední figurou. Ostatnì - než se Rónard pøidal ke Gordonovi Fee, býval v Likariu èastým hostem a dokonce míval i nastálo pronajatý pokoj v domì jedné goblini vdovy.

Zato Stín ve tváøi, jak se zdálo, byl jakýmsi místním strašidlem. Goblini, kteøí si ho nevšimli vèas, zdìšenì uskakovali, když se k nìmu pøiblížili na dosah. Nevšímal si toho. Manufaktura Gojwa Olenora stála stranou samotného Likaria. Byla to rozlehlá ošklivá haluzna stluèená z prken s pøedsunutou kováøskou výhní a pøistavìným komínem jednoduché tavící pece. Svìtlo z ulic nedoléhalo až k ní. Manufaktura stála na pasece plné vysokých paøezù a osvìtlovalo ji jen slabé svìtlo hvìzd.

Goblin došel ke dveøím haluzny a zabušil na nì pìstí: „Gojwe! Vylez, ty zkurvenej podrazáku!“

Nestalo se nic.

Stín ve tváøi zalomcoval dveøním køídlem - byly zamèeny k zárubni pomocí petlice a masivního zámku.

Máchl kamennou sekerou a hle, již podruhé se ukázalo, že sekera je pevnìjší než železo. Rozlomený zámek vyklouzl z oka petlice a spadl na zem. Stín otevøel dveøe a vešel do budovy, ostatní ho následovali.

Stáli uvnitø rozsáhlé místnosti, v temnotách tušili tvrdé hrany nejrùznìjších ponkù, stolic, kovadlin a stojanù na náøadí.

„Rozsvi svìtlo, èarodìji,“ vyzval goblin Rónarda.

Èarodìj rozžehl slabé svìtlo na konci své hole.

Ponky, stolice, kovadliny i stojany na náøadí vystoupily ze tmy - tedy ty, co se nacházely poblíž. Ostatek se dosud ztrácel ve stínech pøi stìnách, protože vnitøek manufaktury byl opravdu rozlehlý.

„A co budeme dìlat teï?“ vydechla Feleara. „I kdybychom to tu chtìli prohledat - do svítání nemáme šanci.

„Ryboptáku?“ zakøièel Stín. „Jsi tady? Pøivedl jsem ti je!“

Ze tmy zasvištìl rotující pøedmìt a vzápìtí Felearu omotal olong. Olong - to je gobliní zbraò, dva oblé kameny pøipevnìné na obou koncích øemenu. Øemen elfce omotal paže, pøitiskl je k tìlu. Jeden kámen ji udeøil do zad, druhý do bøicha. Trhla sebou v ohromení a vzápìtí dostala klackem za uši.

Rónard se ohlédl, ale než mohl cokoliv udìlat, udeøil jej jeden obušek do ramene a druhý do bøicha. Hùl mu vypadla z ochromených prstù. Zlomil se v pase a vzápìtí ho z obou stran sevøeli dva silní orkové. Ostatnì - jiní dva už kleèeli na Feleaøe.

Hùl, upuštìná Rónardem, pøi pádu zhasla, ale v místnosti se pøesto rozsvìtlilo. Nìkolik goblinù zdvihlo do výšky magické pochodnì planoucí chladným svìtlem.

Od regálu s naskládanými polotovary pøicházel pùlork, ataman Tourainovy gardy. Z jiných koutù se blížili další dva orkové. I s pùlorkem jich bylo sedm, samí rabijáti ve zprohýbaných pancíøích z bronzu a železa. V prackách svírali obušky a døevìné palice, ale sekery a krátké meèe mìli pohotovì zastrkané za opasky.

Goblinù tu stálo šest, nebyli to bojovníci, ale dìlníci v dlouhých kožených zástìrách. Zøejmì zamìstnanci Gojwa Olenora a jedním z nich byl Gojw Olenor osobnì. Tváøili se vážnì.

„Chytrý, chytrý rybopták!“ pochválil pùlorka Stín. „Nastražil past - a past sklapla.“

Pùlork záøil štìstím, snad se cítil zaskoèený tak snadným vítìzstvím. „Mohli jsme je mít už dávno, bojovníku,“ zasmál se, „kdybys spolupracoval.“

Stín ve tváøi stál tam, kde pøed chvílí, v pravièce dosud svíral pružnou násadu kamenné sekery. Nikdo se ho neodvážil dotknout.

„Chtìl jsi to mít jednoduché, ryboptáku?“ zachrchlal.

„Já mám jméno,“ øekl pùlork a široce se pøi tom usmíval. „Mohl bych ti ho øíct?“ zeptal se.

„Já vím, kdo jsi!“ zaštìkal Stín.

„Tvùj otec byl Fríghas - a Fríghas mi padl po boku, když jsme bojovali proti Kostìnému knoflíkovi. Jsi Fríghasùv syn a to mi staèí.“

„Jak chceš,“ roztlemil pùlork ještì víc svùj úsmìv.

Popošel pár krokù k Feleaøe. Oba orkové jí zkroutili ruce za záda a svázali je øemenem olongu. „Zdravím vás, má nepøítelkynì“ øekl pùlork.

Zmítala se v sevøení, z úst jí vytékal pramínek krve.

„Já vìdìla, že nás ten skøet zradí,“ syèela. Kus od ní kleèel na kolenou Rónard, pøedklonìný, èelem se témìø dotýkal podlahy, jak mu orkové páèili paže.

„Poranila jste mi mùj sluch,“ sdìlil pùlork Feleaøe. „Špatnì slyším od té chvíle, co jste mne uhodila. Ale já nejsem mstivý. Nebudu vám oplácet - slibuju vám to. Naneštìstí mùj pán, vznešený magistr Alarich Touraine, nejspíš nebude stejného názoru. Mám vás dopravit do Citadely a on chce být pøítomen vašim výslechùm.“

Díval se, jak se Feleara zalyká vztekem a beznadìjí. Pak køikl k orkùm: „Pevnì jim svažte ruce a vrazte jim roubíky. Nesmìjí pohnout ani prstem! Vydáme se na cestu okamžitì.“

„Starosta ti taky dal lhùtu do dnešní pùlnoci, ryboptáku?“ zachrchlal Stín ve tváøi.

„Tak jest,“ pøikývl pùlork.

„Nechal jsi vyrobit padìlek držáku na pochodnì? Tak mizerný padìlek, abychom to poznali a pøišli si pro ten skuteèný?“

„Jistì. Vyslechl jsem strážné a zjistil, o který pøedmìt mìla nepravá Šamanka zájem. Stáhl jsem ho ze stolu ještì pøed dražbou. Vysvìtlil jsem svému pánu, vznešenému Tourainovi, svùj plán a on souhlasil.“

„Touraine souhlasil?“ zaskøehotal Stín.

„Ano. Byl to dobrý plán a on to uznal.“

„A teï mu pøedáš fenu Gordona Fee i èarodìje, který je Gordonovým pøítelem. Touraine tì odmìní.“

„Ano. Touraine mì odmìní.“

„Máš ještì ten skuteèný držák, ryboptáku?“ zeptal se Stín.

„Ano, tady je,“ vytáhl pùlork zpod pláštì artefakt. Položil ho na vedlejší stolek. „Vezmi si ho, je tvùj. Daruji ti ho.“

„To už jsi dnes druhý, kdo mi chce nìco darovat,“ zahuèel Stín. Štìkl k okolostojícím goblinùm: „Svite poøádnì!“

Zdálo se, že zakolísali, ustoupili o pùl kroku.

„Dokážu si tì pøedstavit, ryboptáku,“ vychrchlal Stín, „jak stojíš pøed Tourainem a vykládáš mu svùj skvìlý plán, z ucha ti teèe krev. Proè tì nevyléèil? Staèilo, aby hnul malíkem a byl bys mìl sluch zase v poøádku. Myslíš, že tì odmìní, až mu pøivedeš elfici a èarodìje? Hovno! Ani si tì nevšimne! Kopne do tebe! Odkopne tì!“

Z pùlorkovy tváøe rázem zmizel úsmìv. I tupí orkové vytušili, že se k nìèemu schyluje. Odhazovali obušky, z opaskù vytahovali meèe a sekery.

„Já jsem vìrný tìm, kdož zùstávají vìrní mnì!“ jeèel goblin a hlas mu pøecházel až do falzetu.

„Jsem Stín ve tváøi! Stín! Stín!“

Dvìma kroky se rozbìhl, skoèil na jeden z ponkù, došlápl, odrazil se, skoèil dál. Zavíøil v otoèce.

Nejbližší z orkù padl k zemi s roztøíštìnou lebkou.

„Jsem Stín ve tváøi! Stín! Stín!“ ozývalo se ve tmì za regály. Pak odsud vyrazila drobná postavièka jako kámen vystøelený z katapultù.

Pøesvištìla pøes sklonìného Rónarda. Jeden z orkù, kteøí èarodìji páèili ruce, zavøískl, padl naznak a zaèal zmítat rukama - kamenná sekera mu pøerazila obratle v bederní oblasti. Druhý ork švihl po goblinovi zubatou šavlí. Stín se ve skoku pøetoèil, odrazil se od nízké kovadliny do protismìru. Teï už nemìl prostor pro použití kamenné sekery. V letu chytil orkovu skalpovou kadeø do levièky, trhnutím mu zvrátil temeno hlavy až k páteøi a loktem pravaèky rozdrtil hrtan.

„Jsem Stín! Stín! A-ía-ía-í!“

Vøeštìní, goblinùv váleèný pokøik, stoupalo do neuvìøitelných výšek a zarývalo se všem okolostojícím pod kùži.

Další z orkù se vrhl po skákajícím goblinovi. Octl se v tìsné blízkosti stojanu s náøadím, a ten se na nìj z jakéhosi zvláštního dùvodu pøevrhl, zavalil jej. Goblin zùstal nahoøe, na vrcholku hromady, a jen tak mimochodem praštil kamennou sekerou do nohy, která vyèuhovala zpod rozsypaných kladiv, kleští a pilníkù.

Zbývali už jen dva orkové a pùlork. Zatímco pùlork stál bez hnutí na místì, oba orkové se rozbìhli po vnitøku haluzny. Klopýtali pøes náøadí, naráželi do ponkù. Nebylo jasné, zda pronásledují goblina nebo chtìjí uprchnout.

Jeden z nich mìl náhle goblina na zádech - Stín na nìj skoèil jako šílená lasièka, která se zakousne do krku vlkovi. Než se ork vzpamatoval, schytal nìkolik ran do žeber, ta se bortila s hlasitým praskáním.

Rána do zátylku mu pøerazila vaz a ukonèila jeho trápení.

Poslední z orkù zahodil sekeru a s rozepjatýma rukama, s nataženými prsty se díval, jak se k nìmu malièký goblin blíží.

„Já... Ty... Ne... já ne...“ blekotal. Po stehnech mu stékal pramínek moèi.

„Vypadni,“ køikl Stín. Ork se otoèil, pajdal pryè. Prošel vstupními dveømi, zmizel ve tmì.

Zbýval pùlork a pak ještì dva zranìní orkové, z nichž jeden se zmítal na zemi s pøeraženou páteøí a druhý se hrabal z hromady náøadí - ten mìl pro zmìnu zlomenou nohu. Stín máchl pružným topùrkem, kamenná hlavice prorazila tomu prvnímu lebku.

„Lehni!“ køikl na druhého tak, jako se køièí na psa. A ork lehl. Dokonce se pokusil ještì víc zavrtat pod kladiva a pilníky.

Stín, postøíkaný krví i šedou mozkovou hmotou, došel k pùlorkovi.

„Líbilo se ti to, ryboptáku?“ zeptal se ho skøehotavým hlasem.

Pùlork neodpovìdìl. Tak náhlý pøechod z naprostého vítìzství do naprosté prohry mu vyrazil dech, témìø ho zbavil života. Jen sklonil hlavu v oèekávání smrtícího úderu.

„Vyzkoušíš na mì nìjaký ze svých trikù?“ šouchl ho Stín do žeber. Nic, žádná odezva. Pùlork stál jako opaøený, bledé oèi doširoka otevøené, brada mu v úžasu spadla na prsa.

Stín ve tváøi se otoèil k ostatním goblinùm, stáli u zdí a svítili magickými pochodnìmi.

„Gojwe?“ øekl. „Udìlali jsme ti tu pìkný èurbes. Krev, mozky. Jeden z tìch blbcù ti dokonce pochcal podlahu.“

„Na to kašli,“ zahuèel Gojw Olenor.

„Zaplatili ti vùbec za ten padìlek?“ zeptal se Stín.

„Ne, nezaplatili mi. A asi už nezaplatí. Život je svinì.“

Rónard se mezitím vzchopil a rozvázal Feleaøe pouta. Stín ve tváøi sebral ze stolku držák na pochodnì, ten skuteèný, a podal mu ho: „Tady máš tu vìc, èarodìji.“

Rónard vzal držák a ani nepodìkoval.

„Pùjdeme,“ øekl mu Stín. Chytil za loket pùlorka: „Jdeme, ryboptáku.“

Pùlork poslušnì vykroèil. Šlapali lesní cestou a postupnì se vzpamatovávali. Svítalo, ptáci køièeli ve vìtvích, od zemì se zdvíhala mlha.

„Tady se rozejdeme,“ øekl jim Stín. „Èarodìji - tímhle smìrem se dostaneš na pahorkatinu a pak do arkastského Pohranièí. A ty, ryboptáku, pùjdeš tudy. Tohle je cesta do Hengerone. Jdi a neohlížej se.“

Pùlork potøásl kedlubnovitou hlavou. „Co se mi to stalo? Vùbec jsem se nevzchopil k boji. Zkysnul jsem jako mlíko.“

„To bylo tvoje štìstí,“ ubezpeèil ho Stín. „Kdybys byl jen pohnul rukou, tak by tì teï Gojwovi dìlníci vynášeli po kouskách. Buï rád.“

„Zkysnul jsem jako mlíko,“ opakoval pùlork.

„To se nìkdy stává,“ podotkl Stín ve tváøi.

Feleara i Rónard stáli opodál a dívali se. Na pùlorka byl teï žalostný pohled - jako by se schoulil do sebe. Uzlíèek neštìstí.

„Taková hanba,“ opakoval. „Selhal jsem. Ztratil jsem svoji èest. Budu všem pro smích!“

„Nikdo se to nedozví,“ ubezpeèil ho goblin. „Já to nikomu neøeknu - a tihle dva taky ne.“

„Ale já to vím! Mnì se to stalo! Zkysnul jsem jako mlíko! Cítím tak hrozný stud... Radši kdybych byl padl v boji.“

„Takové vìci se stávají. I ti nejlepší bojovníci nìkdy selžou. Stalo se to tobì a stalo se to i jiným. Napøíklad i Gordonovi Fee.“

„Cože?“ vykøikl pùlork.

„Vidìl jsem Gordona Fee ztuhlého hrùzou. Zcepenìl, zkysnul jako mlíko - tak jako dnes ty.“

„Ty mizernej skøete!“ zavøeštìla Feleara. „Lžeš! Gordon Fee nikdy nepocítil strach!“

„Je to pravda! Vidìl jsem ho!“ vykøikl Stín. „Byl bez sebe hrùzou, když hoøely domy Biegro-logu.“ Rozhostilo se ticho.

„Cože?“ øekl pak Rónard.

„Byl jsem tam. Útoèili jsme na palisádu Biegro-logu, vlna za vlnou, až byly pøíkopy pøed palisádou plné rozsekaných tìl. Žoldáci Raymonda de Couissy stáli za námi, bièi nás hnali do útokù a zabíjeli všechny, kteøí chtìli uprchnout. Den a noc jsme útoèili a pak se odpor obhájcù zlomil. Kmeny palisád byly chyceny do smyèek a vyvráceny, brána rozražena. Sruby hoøely. Vnikli jsme dovnitø a zabíjeli...

Vidìl jsem Gordona Fee, jeho muži ho táhli ven z opevnìní, do bezpeèí lesù. Tanèil jsem v krvi a zpíval váleènou píseò a stále víc jsem se k nìmu pøibližoval. Vidìl jsem jeho tváø zkøivenou v køeèi i vyvalené oèi, jeho víèka nemrkala. Nohy a ruce mìl bezvládné jako panák ze slámy. Už jsem ho témìø dostal pod sekeru, ale jeho lidé mu zajišovali ústup. Ženy s dìtmi v náruèí se mi vrhaly do cesty a já jsem jim rozbíjel hlavy. Má sekera ztìžklá šedými mozky, visely z ní chomáèe dlouhých vlasù...

Tehdy jsem otrávil své srdce - stejnì jako Fríghas, Skjold, Duch... Druhý den, když jsem se probral z bojové horeèky, jsem sám sebe proklel!

Ze všech gobliních a orèích atamanù jsem po té strašné øeži zùstal naživu jenom já. Myslel jsem, že mì Touraine odmìní, že mì pozdvihne výš, zaøadí do své gardy... Ani si mì nevšiml! Pominul mì! On si myslí, že je nesmrtelný, že bude žít vìènì a my ostatní že jsme jenom vši! Ale mýlí se! Jeho dny už jsou seèteny!“

Odmlèel se a ostatní mlèeli s ním. Svítalo. Ve vìtvích køièeli ptáci.

„Nìco se stalo ptákùm,“ øekl tiše Stín, ale nikdo z ostatních mu nerozumìl. Pak se goblin otoèil k pùlorkovi: „Jsem rád, že jsem tì nemusel zabít, Fríghasùv synu. Vra se do Hengerone. Neohlížej se! Jdi!“

Pùlork vykroèil na cestu, vedoucí k Výspì pùlorkù, ostatní se dívali, jak se ztrácí v mlze.

Když zmizel, otoèil se goblin k èarodìjovi a k elfce: „Nechtìl jsem o tom mluvit pøed ním, ale já vím, proè jste shánìli tu vìc. Držák na pochodnì byl stovky let souèástí Citadely - aura toho místa je v nìm obsažena. Èarodìji - mluvil jsi o vyhledávací magii. Budeš zkoumat, jaké jsou v Citadele tajné dveøe a podzemní chodby.“

„Ano,“ pøikývl Rónard. „Citadela je starým pterrským palácem a pterrové si potrpìli na tajné chodby. Jsou tam a Touraine o nich nejspíš ani neví.“

„Vniknete dovnitø a zabijete ho.“

„Ano,“ pøisvìdèil Rónard. „Tak to chceme udìlat.“

„Nenávidím Touraina,“ øekl goblin. „Nasadil jsem pro nìj život. Otrávil jsem pro nìj své srdce. A Mág se ani neobtìžoval si toho všimnout...! Pøidal bych se k vám. Ale myslím, že Gordon Fee by to nedovolil.“

„Ne,“ souhlasil Rónard. „Nedovolil by to. Asi by tì chtìl zabít.“

„Ano. Budete to muset udìlat beze mne. Jsem rád, že jsem mohl pøispìt k Tourainovì zkáze.“

„Pùjdeme,“ øekl èarodìj. „Mìj se, jak chceš, gobline.“

„Ještì okamžik,“ zadržel ho Stín. „Možná bys to mìl vìdìt, èarodìji. Èlovìèí mládì je ukryto v Zahradì sirén. Dovedl jsem je tam koncem zimy.“

„Mùj syn? Daniel? Proè nemohl zùstat v Barge?“

„Nebyl tam už v bezpeèí.“

„Ale já, kdybych to byl vìdìl... postaral bych se o nìj!“

„Pokud vím, nevidìl jsi ho už dva roky. Nezajímal ses o nìj.“

„To není pravda! Zajímal jsem se, ale... Mìli jsme s Gordonem tolik práce... A co Sylva?“

„Sylva šla k Zahradì sirén s námi.“

„Ach! Nevidìl jsem ji také celé dva roky. Ale už brzo, až s Gordonem dokonèíme to, co jsme zaèali, jí všechno vynahradím. Jí, Danielovi, dceruškám..,“

Goblin jen zavrtìl hlavou.

Rónard a Feleara se otoèili, odcházeli.

Prùsvitnìli v jemné mlze. Jako by se rozpouštìli a mìnili v duchy.

„Ty už nikomu nic nevynahradíš, èarodìji,“ øekl Stín prázdnému rozcestí. „Ale já - já se o èlovìèí mládì postarám.“

***

(následuje pokraèování Gordonova zemì: Zahrada sirén)

[1]slitina zlata se støíbrem