Čas žít, čas zabíjet

Miroslav Žamboch

(2010)

Hodnocení:

****

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Povídky

Bývalý gladiátor, bývalý nájemný bijec, vrah. Kráčí z temnoty do temnoty, nikdo a nic ho nemůže zastavit. Nemá rád lidi a ty, na kterých mu záleží, je možné spočítat na prstech jedné ruky. Přesto, nebo právě proto, existuje mnohem víc těch, jejichž životy zachránil, než těch, které zabil. A v zabíjení je nejlepší…

Někdy, netušil jsem kdy, zda to bylo po hodinách nebo po dvou třech dnech, se zlomila násada krumpáče. Nevydržela příšerné nasazení. Vzal jsem, co mi zbylo, nechal ostré dřevo, ať mi drásá už bez toho dost poničené dlaně, a pokračoval.

Jen to nejhorší je pro mě dost dobrý.

Kov už nedopadal s takovou silou a četností, občas jsem upadl, ale pokaždé jsem se zase zvedl.

Kopal jsem.

Pořád, zas a dokola. Znovu a znovu. Pokaždé, když se mi na paty začalo tlačit nashromážděné uhlí, shazoval jsem ho za sebe, do hlubiny.

Kopal jsem.

Potřeboval jsem poslat peníze.

Kopal jsem.

V temnotě. Sám. Podzemí.

Kopal jsem. Vzhůru. Tvrdošíjně.

Objevil jsem dutinu a ta mě posunula o pár metrů výš a získala mi trochu prostoru.

Opět jsem slyšel rachot padajícího uhlí daleko za sebou, jen krumpáč byl těžší a těžší a v plicích jsem cítil houbu dusícího prachu. A žízeň.

Stejně jsem kopal.

A pak, najednou, už jsem nedokázal udělat vůbec nic. Ani zvednout krumpáč. Ani jednou.

Prohrál jsem. Vzdal jsem to.

V temnotě. Podzemí. Sám.

Posadil jsem se na kámen a čekal na konec.

ČAS ŽÍT, ČAS ZABÍJET

Miroslav Žamboch

TRITON Praha / Kroměříž

Pasák

Byl to pěkný dům na dobrém místě, až mě překvapilo, jak pěkný dům to je a jak dobré místo. Pro takové lidi obvykle nepracuji. Honosná, reliéfy zdobená fasáda, park bez pořádného plotu oddělený od ulice jen malou zdobnou zídkou. Majitel musel být dostatečně bohatý na to, aby si dnem i nocí platil muže, kteří ho ochrání před zloději, vrahy a zabijáky, prostě takovými týpky, jako jsem já.

Poprvé mě zastavili, když jsem u ulice odbočil na dlážděný chodník lemovaný sestříhanými cypřiši. Kupodivu stačilo říct jméno. Hlavní vchod měl podobu zmenšené brány do hradní zdi, vyvedené však z intarzovaného dřeva a zdobeného stříbrným kováním. Proč ne. Vyšel jsem po schodech, dva v mundúrech oháknutí hejsci s halapartnami mi zastoupili cestu. Mlčel jsem a čekal.

„Co tady chceš?“ zeptal se ten vlevo, když už se mlčení prodloužilo nad mez, kterou byl schopen vydržet.

Mluvil lhostejně, jako by ho to ani nezajímalo, tmavě modrou uniformu měl po celodenním stání na slunci skvrnitou fleky od potu. Kromě té směšné přezdobené halapartny se mu u pasu houpal meč. Pozoroval mě opatrným pohledem. Nebyl to až takový hejsek, jak se na první pohled zdálo.

„Něco jsem přinesl Grumukovi,“ odpověděl jsem.

„Panu Grumukovi,“ opravil mě mechanicky.

„Panu Grumukovi,“ souhlasil jsem.

Pro mě za mě, klidně bych ho oslovoval Vaše excelence.

„Klidně vám to dám, ale musíte mi na dřevo vysolit čtyři sta zlatých, tak zněla dohoda,“ řekl jsem nahlas.

Překvapeně se na sebe podívali, ten levý bez ptaní vešel dovnitř, jeho kámoš teď vypadal o poznání méně klidně. Střídavě pozoroval mě, pak můj meč v pochvě na popruhu přes rameno, potom jílec katzbalgru na levém boku hned po ruce. Neměl jsem čas si v Aganodu zatím odložit. Stál jsem, nechal slunce, ať mi svítí do zad, a vychutnával si jeho teplo. Mám rád teplo. Nakonec pokaždé s prohlídkou skončil na mých bicepsech. Většině chlapů naháním strach, metrák a čtvrt svalů, šlach a kostí, každý kousek těla zvyklý tlouct, bít, sekat, kopat, páčit a lámat. A těch, co jim nenaháním strach, těch se zase bojím já. Ale oni to nevědí, takovou výhodu jim nikdy neposkytnu.

Strážný se vrátil s maníkem ve střídmě vyhlížejícím oděvu. Byl o facku vyšší než já, štíhlý, podle barvy pleti se moc často na sluníčku nevyskytoval.

„Pojďte dovnitř, pan Grumuk vás očekává,“ vyzval mě.

Těm dvěma u brány se ulevilo, že je všechno v pořádku. Já jsem naopak zostražitěl. Proč by se mnou jednal přímo sám Grumuk? Podle domu, v němž žil, musel být velmi bohatý obchodník, což obnášelo členství v městské radě a kdovíčem ještě. Možná byl na věc, co jsem mu nesl, příliš nedočkavý.

~~~

Grumuk mě už očekával ve své pracovně, tuctový chlápek s pěstěným knírem a rukama plnýma prstenů. U sekretáře zaplněného karafami a pitoreskně tvarovanými lahvemi postával štíhlý chlap s černými vlasy staženými stříbrnou obroučkou. Právě připravoval drink. Ruce měl menší, pohyby jisté a přesné, zdálo se, že se se sklenkami a likéry mazlí, jako by mu ta činnost přinášela potěšení.

„Máte to?“ netrpělivě štěkl Grumuk, sotva jsem se objevil mezi dveřmi.

Muž s čelenkou před něj na stůl položil drink, pak se na mě letmo podíval, přes rty se mu mihl úsměv a vrátil se na své místo. Nemusel se mi představovat, abych věděl, za co je opravdu placený. Stačilo se podívat, jak se hýbe.

„Pokud je to ono,“ pokrčil jsem rameny, sáhl do torny a bez dívání po hmatu vytáhl dřevěnou kazetu.

Grumukova ruka po ní vystřelila jako útočící had. Původně byla schránka malým řezbářským klenotem, ale po třech měsících harcování po cestách získala nejeden šrám. Obřadně položil kazetu na stůl, otevřel ji a s téměř nábožným vytržením z ní vytáhl náhrdelník. Sytě zelené smaragdy spoutané zlatem vrhaly v zapadajícím slunci marnivé odlesky.

„Je to on!“ vydechl spokojeně.

„Těch čtyři sta zlatých,“ připomněl jsem klidně.

Nevložil jsem do slov žádnou výhružku, ale hezoun s čelenkou ji tam asi slyšel, protože mi věnoval zkoumavý pohled.

„Jistě, jistě!“ přikyvoval souhlasně hlavou Grumuk, „máte je mít.“

Trochu jsem ho chápal, ten šperk byl opravdu úchvatný a Grumuk byl sběratel. Myslím, že už mu jednou říkal pane, ale potom o něj nějakým záhadným způsobem přišel. Nezajímal jsem se, co přesně se stalo, pro mě bylo důležité, že ho chce zpět a je ochoten za to zaplatit.

„Víte, jakou má cenu?“ podíval se na mě, oči ještě plné zelené nádhery smaragdů.

„Jo,“ přikývl jsem, „kameny samy o sobě asi osmnáct set zlatých. A vzhledem ke klenotnické práci se naposledy prodal za půl třetího tisíce,“ odpověděl jsem.

„Vy všechno tohle víte, a přesto jste je přinesl sem? Za čtyři stovky?“ vydechl nevěřícně.

„Zaplatil jste mi, navíc jsem dostal zálohu,“ pokrčil jsem rameny.

Grumukův poskok, který mě sem přivedl, mě pozoroval jako blázna, bodyguard se zájmem a Grumuk sám s úžasem. Asi moc nevěřil, že mu náhrdelník obstarám, ale za šanci mu záloha stála.

To, že bych ty kameny stejně nikde neprodal, jsem si nechal pro sebe. Každý klenotník věděl, jak vypadají, a nikdo by neriskoval nákup tak horkého zboží, samozřejmě pokud by cena nebyla hodně, hodně nízká.

„Možná se mi od Géviho mladšího podaří koupit i Jitřní korunu a budu mít všechny klenoty, v nichž se podle pověsti vdávala první imperiální císařovna!“ přemýšlel nahlas Grumuk. „Nádherná práce, nádherné kameny!“ rozplýval se.

Bohatí muži mají záliby odpovídající svému postavení. To však nic neměnilo na tom, že od pana Géviho mladšího už nikdy nic nekoupí. Ale to byla jiná historie.

~~~

Dostal jsem své čtyři sta plus deset procent prémii a vyšel na ulici. Čtyři stovky není málo peněz, jenomže já zlato potřebuji, splácím staré dluhy. Proč a za co, je jen moje věc, sám bych na to nejraději zapomněl. To ale nejde.

Teď jsem měl nárok na trochu oddechu. Pobavit se, dát si pár lahví kořalky, odpočinout si v nevěstinci a až se čtyřicítka, co mi zbyla, začne povážlivě tenčit, začít se poohlížet po nějaké další práci. Doufal jsem, že Grumuk se o mně někomu zmíní. Občas jsem o pořádnou zakázku nezavadil pár měsíců, a to jsem pak začínal být nervózní.

Našel jsem si o poznání lepší hostinec s ubytováním, věci si zanesl do pokoje a pak se hned vrátil do výčepu. K večeři jsem si objednal láhev žitné, něco masa a spokojeně jsem jedl a popíjel. Cvrkot tu byl pěkný a hostinský si dokázal udržet pořádek. V jedné části se zdržovala o poznání lepší společnost, kupci a řemeslníci, ve druhé trhovci, chlapi, co mají vysoko do žlabu a jednou za čas se utrhnou a utratí, co jim později bude chybět. Šlapky se přelévaly z místa na místo podle toho, jak se jim to jevilo výhodné. Dopil jsem láhev, objednal si další, při dalším panáku jsem se potkal s pohledem dlouhovlásky jejíž hříva měla barvu zralých kaštanů. V obličeji nebyla hezčí než její kolegyně, ňadra spíš menší, ale zaujalo mě, jak se hýbala, jak chodila. Přestože to byla jen návnada k zaseknutí háčku, líbilo se mi to. Už jsem si ani nevzpomínal, kdy naposledy jsem byl v bordelu. Přikývl jsem, přišla k mému stolu, posadila se, nalil jsem jí panáka. Napila se, ale nevypila ho na ex.

„Co jsi zač?“ chtěla vědět.

Mlčel jsem a pozoroval ji, jak usrkává žitnou.

„Mohu dostat víno?“

Přikývl jsem a objednal ho.

„Jde z tebe strach,“ prohodila a nedopitý panák posunula přede mě, když před ni hospodský postavil džbán s červeným.

„Ty se mě bojíš?“ chtěl jsem vědět.

„Já ne, ale všichni muži tady. Poznám to. Co jsi zač?“

„Chlap, kunčaft, nic víc,“ odpověděl jsem. „Mám nahoře pokoj. Tu láhev si klidně vezmi s sebou,“ doporučil jsem jí.

Sám jsem se zásobil ještě jednou lahví kořalky. Nebyla špatná a já už se nenapil celé týdny.

V pokoji jsem hodil věci z postele na zem. Kromě stolu to byl jediný kus nábytku, navíc notně rozvrzaný a starý. Na druhou stranu, slamník byl čerstvě nacpaný, deky docela čisté a neviděl jsem žádné štěnice ani podobnou havěť. Škvírami v podlaze se nesl šum a výpary z výčepu dole. Přesto to bylo jedno z těch lepších míst, kde jsem ve svém životě přespával.

Lehl jsem si na postel, posadila se vedle. Pozoroval jsem její tvář, jak z ní houstnoucí šero stírá podrobnosti, obrysy siluety. Pomalu jsem upíjel pálenku, ona srkala víno.

„Budeš to mít drahý, jsem tu už docela dlouho,“ nadhodila.

„Zlaťák?“ navrhl jsem cenu.

Viděl jsem, že se zachvěla. Tohle byla taxa za věci, které normální chlapi obvykle nepotřebují. Nikdo ale neví, co je to normální chlap.

„Dobře,“ souhlasila přesto.

O chvíli později šero zvítězilo nad světlem, už jsem neviděl, jak se tváří. Posadil jsem se a začal ji svlékat.

~~~

Bylo to příjemné jako vždy, možná o chlup lepší než naposledy, ale nic víc. Možná jsem si to mohl odpustit. Jenomže to si vždycky říkám až potom. Na chvíli se mi vrátil pocit ztráty něčeho, co jsem nikdy neměl, ale o čem jsem věděl, že určitě existuje.

Napil jsem se, zkušenost mě naučila, že to rychle přejde. Ve tmě jsem poslouchal šustění látky. Rád bych se podíval, jak vypadá nahá, ale nechtěl jsem vstávat pro lampu. Na omak byla úžasně hebká a teplá.

„V opasku kalhot jsou peníze. Vezmi si, kolik jsme se dohodli,“ řekl jsem, ještě než vstala z postele.

„Ty mi věříš?“ zeptala se nedůvěřivě, zaznělo cinknutí přezky.

„Ne, ale ty mě neokradeš,“ odpověděl jsem.

S nocí pronikal do pokoje studený vzduch, cítil jsem ho na hrudi a špičkách nohou.

„Proč bych neměla?“

„Protože bych tě pak zabil.“

„Neokradu,“ potvrdila se skrytým ostřím strachu a položila opasek na postel.

Cítil jsem teplou kůži na svých nohou. Čtyřmi kroky přešla ke dveřím.

„Víš, ty nejsi tak zlý, jak vypadáš,“ řekla na odchodu.

„To máš pravdu,“ přikývl jsem a znovu se napil, „jsem ještě mnohem horší.“

Zavřela za sebou a byla pryč. Neměl jsem s ní vůbec mluvit, protože jsem se bůhvíproč cítil o cosi hůř. Kunčaft, chlap, co si chce zašukat, nic víc.

~~~

Probudily mě kroky. Spěšné, poplašené, ženské. Ve chvíli, kdy vrzly panty, už jsem stál v rohu pokoji za dveřmi. Nesla si s sebou lampu a byla sama, podle ticha v sále muselo být už hodně pozdě v noci. Měla černé vlasy, holá ramena a šněrovačku s červenou výšivkou. Hloupě zírala na prázdnou postel a pláčem popotahovala. Dotkl jsem se špičkou prstů jejích ramen, čepel katzbalgru nízko, aby ji nemohla zahlédnout. Škubla sebou, bleskově se otočila, oči vytřeštěné hrůzou. Skutečně plakala. Slzy jí rozmyly oční stíny, políček, spíš úder hřbetem ruky, rozrazil horní ret a změnil přirozený tvar rtů v úšklebek zdůrazněný rozmazanou rtěnkou.

„On ji zabije, musíte jí pomoct! Prosím!“

Byla oblečená jako děvka, nalíčená jako děvka, byla to děvka. Teď v okamžiku strachu však nadhled a cynismus pomáhající přežít na ulici zmizely a chovala se jako každá žena třesoucí se hrůzou.

„Nemusím nikomu pomoci a taky nikdy nepomáhám,“ řekl jsem tiše, ostří stále připravené.

„Ale on ji zabije! Utluče ji před náma! My ty peníze nemáme!“ skoro křičela.

„Psss,“ snažil jsem se ji uklidnit.

Nepotřeboval jsem na sebe nikoho upozorňovat. Bohužel však nevypadala, že by se dala přesvědčit, aby mi dala pokoj.

„Řekni mi přesně, co se děje, a nekřič, nebo ti zacpu ústa, svážu tě do kozelce a nechám ležet do doby, než se pořádně vyspím,“ doporučil jsem jí.

To ji zastavilo uprostřed překotné snahy něco říct.

„Johan chce pro výstrahu potrestat Karu! Umlátí ji tak, abychom to všechny viděly. Prý mu některá z nás ukradla peníze, třicet zlatých!“ Při částce opět bezděčně zvýšila hlas. „Nemáme je, žádná z nás je nemá!“

Odvrátil jsem ostří stranou; nevypadala jako zabiják nebo volavka pracující pro někoho v pozadí.

„Kdo je Kara? Kdo Johan?“ chtěl jsem vědět, i když už jsem pomalu začínal tušit, o co tady jde.

„Johan se o nás stará, drží nad náma ochrannou ruku,“ řekla rozpačitě.

„Pasák,“ doplnil jsem, „a dál?“

„Kara je holka, kterou sis vzal na pokoj.“

„Šlapka,“ odtušil jsem.

„Jo,“ v pohledu se jí objevil náznak vzpurnosti.

„A proč bych jí měl pomoct?“ chtěl jsem vědět.

„Říkala…“

„Co říkala?“ skočil jsem jí do řeči, „co o mně říkala?“ chytil jsem návštěvnici za paži, vlastní vztek mě překvapil.

„Nic, nic,“ snažila se vycouvat z nebezpečné půdy, „že jsi děsivě silný. Nevzpomněla jsem si na nikoho jiného, kdo by se mohl Johanovi postavit. Je taky strašně silný. A možná i větší než ty.“

„A proč bych jí měl pomoct?“ položil jsem tu nejdůležitější otázku už klidným hlasem.

Uvědomil jsem si, že ji pořád držím za rameno. Muselo ji to hodně bolet, přesto ani nesykla.

„Protože ti zaplatím!“ napadlo ji. „Pracuješ přece za peníze!“

„Ano,“ souhlasil jsem, „ale neberu objednávky na vraždy. Za třináct zlatých Johana zmlátím tak, že se tři dny nebude moci postavit na nohy,“ nabídl jsem.

„To je strašně moc peněz,“ vydechla.

„Jo,“ přikývl jsem. „Jsem drahý.“

Viděl jsem, jak se jí za očima míhají myšlenky. Pokud by se někdy jejich pasák dozvěděl, že mě najala ona, byl její osud zpečetěn.

„Dobře,“ souhlasila nakonec bledá ve tváři.

„Zálohu,“ natáhl jsem dlaň. „Desetinu, to je řekněme jeden a půl zlatého.“

Doufal jsem, že je nebude mít u sebe a já budu moci vycouvat. Jednu za druhou prohmatala všechny kapsy, co jich na oděvu měla, a nakonec mi podávala patnáct stříbrných mincí. Už jsem nemohl odmítnout, dal jsem slovo.

„Rychle, nebo bude pozdě,“ pobízela mě ke spěchu.

Třináct zlatých za zmlácení nějakého chlapa koneckonců není k zahození, budu se moci v Aganodu zdržet o jeden dva týdny déle. Natáhl jsem na sebe kalhoty, vklouzl do bot a následoval ji. Před ztichlou hospodou se zastavila.

„Nemáš žádný meč!“ oznámila mi.

Musela o nich vědět od Kary, v pokoji nebyl čas se rozhlížet.

„Nepotřebuji meč, abych ztloukl chlapa. Spěcháme,“ připomněl jsem jí.

Pochybovačně se na mě podívala, ale nic neřekla a drobnými rychlými kroky pokračovala v cestě. Že mám za opaskem nůž a v botě dýku, jsem si nechal pro sebe.

Vedla mě kolmo k hlavním ulicím zábavní čtvrti, do uliček a průchodů mezi domy, které byly někdy tak úzké, až jsem se rameny dotýkal protilehlých zdí. Potom jsme sestoupili po pár schodech a podle prásknutí biče a výkřiku jsem pochopil, že už jsme blízko.

„Ztrať se,“ poručil jsem jí, „ať tě se mnou nikdo nevidí.“

Johan exekuci vykonával na dvorku jednoho z větších domů. Dvoukřídlá vrata však zůstala pootevřená. Kara, byla to opravdu má noční společnice, pokud jsem to dokázal v přítmí ozařovaném jen třemi čadícími pochodněmi rozeznat, byla nahá, přivázaná za ruce k břevnu vchodu do chléva, obecenstvo tvořilo asi dvanáct žen. To znamenalo, že si Johan nevede špatně. Možná jsem se měl zeptat, jestli náhodou nepracuje pro nějaký gang. Už však bylo pozdě.

Bič znovu prásknul, ženě při zásahu povolily nohy, ale připoutané ruce ji držely ve vzpřímené poloze.

„Ubičuju ji, abyste to všechny viděly! Chci svých třicet zlatých! Je vám to jasný? Hned!“

Johan byl opravdu velký chlap. Vyšší než já, možná trochu obtloustlý, protože se zřejmě nemusel honit z jednoho konce světa na druhý jako já. Měl však mohutnou kostru, široká ramena a silný trup lidí, kteří mají sílu vrozenou, je jim vlastní.

„Umře, protože některá z vás mi ukradla peníze! Dívejte se, jak trpí!“ křikl a opět udeřil bičem.

Prošel jsem vraty na dvůr a ve světle plamenů jsem ji teď viděl zřetelně. Kůži měla rozsekanou až do masa, bradu na prsou, vlasy jí zplihle visely přes ňadra. Už určitě na dotek nebyla teplá a měkká.

„Johane? Někdo mě za tebou posílá,“ řekl jsem, než stačil znovu použít bič.

Otočil se mým směrem a přitom se napřímil. Byl ještě mohutnější, než zpočátku vypadal, třináct zlatých se mi najednou nezdálo jako dostatečně vysoká odměna.

„Kdo a proč? Neznám tě,“ řekl nechápavě.

„Dostal jsem peníze za to, abych tě zmlátil tak, že nebudeš tři dny chodit.“

Zaklonil hlavu a naplno se rozesmál, jako bych řekl úžasný vtip. Nikdo mi v životě neřekl, že jsem vtipný, ale jeho možná zase nikdy nikdo neztloukl, a proto se mu to tak líbilo.

Bez výstrahy po mně šlehl bičem, kdybych s něčím podobným nepočítal, zasáhl by mě do tváře. Tak jsem si vysloužil jen šrám na rameni.

„Si rychlej,“ ocenil a odhodil bič.

Už jsme na něj byli moc blízko u sebe. Ženy se rozestoupily a namačkaly se až ke stěnám domu a dvora. Byl také rychlý, na můj vkus až moc, navíc podle toho, jak se pohyboval, kdysi zápasil. Asi dlouho a dobře, než usoudil, že se jako pasák bude mít lépe.

„Až budeš bezvládně ležet na zemi, přišlápnu ti koule. Jen trochu, aby umírání nějakou dobu trvalo,“ slíbil mi, zatímco jsme kolem sebe obcházeli.

Věděl, jak to chodí, už to asi i udělal. Další kolo, nedíval jsem se na nikoho a na nic, abych dokázal registrovat i bledé tváře ve stínech. Některá z nich se mu klidně mohla pokusit pomoct.

Snížil kryt, aby mě vylákal. Přijal jsem jeho výzvu, pokusil se mou ruku zachytit, aby mohl pokračovat tělo na tělo. Vyšel jsem mu vstříc a čelem mu přerazil nos; kupodivu ho to neuzemnilo. Podmetl mě, ale nedokázal udržet kontakt, přistál jsem kotoulem na dlažbě, vzápětí byl u mě. Přesně tak rychlý, jak jsem čekal. Kopl jsem ho vleže pod koleno, i druhý těžký zásah za sebou ustál, sám jsem tvrdě inkasoval ploskou chodidla do ramene. I přes svaly jsem zásah cítil až v kostech.

„Jsi docela dobrý,“ ušklíbl se.

Ustupoval jsem, vyjížděl po mně stále agresivněji, dokonale střídal údery se snahou mě zachytit.

„Vypadáš, jako by ti někdo ve tváři rozmáčkl okurku,“ nadhodil jsem po třech jeho zásazích. Všechny částečně sklouzly, ale i tak mnou otřásly. Měl pěsti jako kameny, určitě stále rohoval.

„A ty budeš mít takovou hlavu!“ vyrazil natvrdo.

Ukročil jsem v tempu jeho přísunu, dostal jsem se bok na bok. Jeho pěst mi explodovala někde pod žebry, vypustil jsem vzduch, současně jsem však uchopil jeho druhou ruku. Pokusil se ještě zabrzdit svůj pohyb, podmetl jsem ho stehnem a letěl k zemi.

Kupodivu si vaz nezlomil, na muže jeho váhy byl neskutečně ohebný. S tváří zkřivenou bolestí se vymrštil na nohy, ruce po otřesu nechal příliš dole. Ani do jednoho z úderů jsem nedal veškerou sílu, byly krátké a tvrdé, dohromady ho však poslaly zpátky do prachu.

Zůstal sedět s dlaní na solaru a lapal po dechu.

„Na tři dny to nestačí,“ oznámil jsem mu a kopl ho do hrudníku, pak podruhé.

Zkroutil se bolestí, ale ani tak jsem neměl pocit, že bych mu nějaké žebro zlomil. Ležel na boku obtočený kolem špalku se zaťatou sekerou a sténal.

Přešel jsem dva kroky ke dveřím do chléva a odřízl Karu. Kdybych ji nechytil, sesula by se na zem. Položil jsem ji ke stěně a obrátil se na její kamarádku

„Teď zbývající peníze,“ řekl jsem tiše.

„Já, já…“ vrtěla hlavou.

To bylo zlé, moc zlé.

„Hned tu budou!“ zachroptěla Kara, doplazila se k bolestí omámenému Johanovi a začala mu probírat kapsy. V měšci měl dvanáct zlatých. Ostatní ženy bez hlesu přihlížely, věděly, že tímhle nad sebou podepsala ortel smrti. Vzal jsem si peníze, otočil se čelem k ženě, která mě najala, a začal pečlivě odpočítávat.

„Těch pět stříbrných mi nepatří,“ ukázal jsem na mince, ometl špalek a položil je na něj.

„Někdy příště, Johane,“ nakopl jsem ho špičkou a vykročil ze dvora ven. Zaútočil při mém druhém kroku se sekerou napřaženou nad hlavou. Zapomněl na všechny finesy boje, chtěl mě stůj co stůj pokořit, zabít, pomstít se za to, co jsem mu udělal. Vedl jsem jeho útočící ruku po vnějším oblouku, dal do seku tolik síly, že jsem mu ani nemusel pomáhat. Vlastní setrvačností se dostal do salta, dopadl na záda, levá noha mu sebou zaškubala a z úst vytekl pramínek krve.

„Věděl jsem, že tam ta sekera je a že ji zkusíš použít,“ prozradil jsem mu a podřízl mu hrdlo.

„Tohle je gratis, dámy,“ rozloučil jsem se a šel se dospat.

~~~

Spal jsem dlouho a dobře. Následující dva dny jsem se poflakoval po Aganodu, poslouchal řeči v hospodách a rozkoukával se, odkud by po pár týdnech mohla přijít nějaká práce. Nevypadalo to až tak špatně, v Aganodu byl silný zlatnický cech, který obchodoval s okolními městy. Často najímal strážce a platil podle důvěryhodnosti. Pár měsíců práce, při které bych pendloval mezi dvěma civilizovanými místy, mi nebylo proti mysli.

Před večerem jsem se vracel ke svému hostinci a cestou zkoušel, kde vaří nejlepší pivo. U Uschlého stromu, kde čepovali jedno z nejlepších, se ke mně přitočila Kara. Musela mít zatraceně tuhý kořínek, když dokázala už po dvou dnech chodit. Bič ji poznačil i ve tváři, hyzdila ji spousta svislých, pár centimetrů dlouhých ran. Bylo jasné, že po nich zůstanou jizvy.

Vklouzla na lavici hned vedle mě a pod stolem mi vtiskla do ruky plátěný balíček. Podle tvaru v něm byly mince.

„Nic mi nedlužíš, ta tvoje kámoška…“

„Lara,“ doplnila mě.

„… Lara mi slíbila třináct zlatých, a ty jsem dostal.“

„To jsou peníze od ostatních. Bojí se tě, a proto pověřily mě, abych ti je předala. Jsem ráda, protože si už nevydělám, a dostávám od nich za zprostředkování provizi.“

„Od ostatních?“ nechápal jsem. „Ale já nejsem pasák.“

Mlčela.

Rozbalil jsem balíček. V nejrůznějších mincích v něm bylo šedesát stříbrných, šest zlatých.

„Tolik jste Johanovi odevzdávali každý den?“ chtěl jsem vědět.

„Během trhů to bývá lepší, při špatném počasí a v zimě horší,“ odpověděla vyhýbavě.

Šest zlatých každý den bylo hodně peněz, dobře zavedený řemeslník zaměstnávající tovaryše si vydělal po odečtení nákladů nanejvýš dva zlaté týdně. Šest zlatých za den, šedesát za deset dní, šest set za sto dní. Mohl jsem tu zůstat a jen hlídat řeku zlata, aby nikdy nevyschla.

„Dneska mi daly tolik co Johanovi, možná si nechaly o něco málo víc. Pak, aby si nezvykaly na příliš dobré bydlo, bych nějakou musel zmlátit – aby se pořád bály a nezačaly si vyskakovat. Je to tak?“ obrátil jsem se na ni.

„Je to přesné, zdá se, že máš zkušenosti,“ podívala se na mě.

Možná se v jejím hlase skrývalo pohrdání, možná ne. Nezáleželo na tom.

„Johan to tak dělal,“ zkonstatoval jsem.

„Ano, před dvěma lety prý jednu holku utloukl, to jsem tu ještě nebyla. Teď jsem přišla na řadu já,“ mimoděk si sáhla na jizvu pod okem.

Nelíbilo se mi to, ale šest zlatých denně je šest zlatých.

„Kde všude byl Johanův rajón?“ zeptal jsem se.

„Proč bych ti to měla říkat?“ opáčila.

„Protože ti za každý den, kdy budu potřebovat pomoc, zaplatím pět stříbrných,“ odpočítal jsem danou částku.

Shrábla peníze, schovala si je, upřela na mě bezvýrazný pohled a popsala okolí. Šlo o dvě ulice v zábavní čtvrti sousedící s říčním přístavem a okolní uličky. Nebylo to velké místo, ale panoval tu čilý ruch.

„Zůstaneš tu?“ zeptala se opatrně.

Zavrtěl jsem hlavou a objednal si pivo.

„Neberu každou práci.“

Kupodivu okamžik vypadala, že ji má odpověď zklamala, možná i vyděsila.

„Odejdu a na mé místo přijde někdo jiný,“ dodal jsem.

„Přesně tak, ale ten si bude muset opět zjednat respekt. A potrestá nás za Johanovu smrt. To musí.“

„Pokud se rozkřikne, co přesně se přihodilo,“ řekl jsem.

„Rozkřikne se to, některá z nás to pošle ven.“

Na to jsem neměl co říct, byl to jejich život, jejich osud. Já měl svých starostí dost.

„Tři dny, zůstaň ještě tři dny. Večer projdi ulice, vyhoď chrapouny,“ přemlouvala mě.

Nechápal jsem to. Proč si myslela, že právě já jsem člověk, který jí bude pomáhat, který jí může pomoci? A proč to vůbec chtěla?

„Za tři dny možná přemluvím Laru, aby se mnou utekla. Já jsem z kola ven, tady si nevydělám,“ ukázala na svou tvář, „když ona zůstane, ostatní ji shodí, aby přežily.“

Zákony džungle jsou stejné všude. Přežít, vydrápat se po tělech ostatních blíž ke slunci, ať už je člověk kořist nebo lovec.

„Za tři dny dostaneš osmnáct zlatých, to přece není zase tak málo peněz.“

To opravdu nebylo málo peněz. Potlačil jsem chuť zeptat se, kam odsud půjde. Stejně, bez muže a peněz neměla jinou šanci než být ženou všech.

„Na sever, k pralesům. Tam je žen málo a ctí je,“ odpověděla na mou nevyřčenou otázku.

A lidé umírají v bojích s pralesními obyvateli i ve válkách malých vládců, doplnil jsem v duchu, ale nahlas neřekl nic, protože jsem s ní souhlasil. I mně to připadalo jako mnohem lepší osud než shnít v Aganodu.

„Budeme si u tebe platit ochranu, šest zlatých za noc,“ přemlouvala mě.

„Nemůžu být všude,“ upozornil jsem ji.

„To my víme, známe rizika.“

Šest zlatých je hodně peněz.

„Kde tě najdu, když budu potřebovat?“ rozhodl jsem se.

Popsala mi dům nedaleko místa, kde ji Johan chtěl ubičovat k smrti. S tím jsme se rozloučili.

Než jsem se vrátil do hostince, prošel jsem párkrát ulice, abych učinil zadost své nové práci pasáka. Poznal jsem pár obličejů z večera a nezdálo se, že by něco rušilo věčný koloběh uspokojování chtíče za zlato. Pouze jeden opilec, ale s tím byla snadná práce.

Těsně před mým hostincem, kam jsem si chtěl zajít na večeři, jsem získal pocit, že mě někdo sleduje. Netušil jsem kdo, na ulici bylo příliš mnoho lidí, ale – raději jsem přestal večeři odkládat. Později jsem mohl odejít zadním vchodem.

Po jídle jsem zašel do pokoje pro kabát. Věděl jsem, že v noci bude zima. Sáhl jsem po závoře, látka zašustila, poklesl jsem v kolenou, škrtící smyčka se mi zaryla do čela místo do hrdla, levou rukou jsem sáhl za sebe, nahmátl látku, zatáhl, přes ramena mi přelétl stín, současně se dveře do pokoje otevřely, skočil jsem dopředu, nárazem ramen pod kolena ho povalil, uzemnil ranou do rozkroku a kopl škrtiče, který se právě snažil vstát. Pak se mi oči zalily krví z rány na čele.

Nešetrně jsem je oba vtáhl do pokoje, napůl oslepený jsem je svázal a teprve potom jsem si vytřel oči a rozsvítil lampu. Garota, kterou se mi hubený pokřivený chlap pokusil přehodit kolem hrdla, měla strunu ze zvláštní, na dotyk drsné látky, která se do tkáně zařezávala jako malé čepelky. Kdybych se nestačil skrčit až k zemi a bránil se jen rukou před hrdlem, brzy by se prořezala až na kost.

„Z čeho to je?“ chtěl jsem vědět.

„Z domorodým způsobem vydělané rejnočí kůže,“ odpověděl hubeňour.

Jeho parťák byl menší ramenatý pořízek, jako zbraň nosil obušek plněný pískem. Asi se specializoval na bezproblémovou likvidaci nepohodlných. Pokud nejsou vojáci obzvlášť pečliví, ránu do zátylku snadno přehlédnou. Zvláště když oběť jen omráčila a dotyčný pak zemřel udušením.

Stejně se mi zdálo, že na mě ti dva vystartovali docela odvážně, zvláště po tom, co jsem zabil Johana. Musel být známý a musel mít pověst drsňáka.

Zeptal jsem se jich na to.

„Říká se, že jsi ho dostal se dvěma profesionály. A předtím jste ho ještě přiotrávili,“ prozradil mi pořízek.

„Už mlč,“ varoval ho hubeňour. „Nic se od nás nedozvíš,“ podíval se na mě a plivl na mě.

Utřel jsem si slinu, potěžkal v ruce garotu a položil ji na postel. Potom jsem jim pomocí kusů dřeva odseknutých od noh stolu a kožených popruhů zacpal ústa.

„Když nic neřeknete, nic neřeknete,“ řekl jsem jim na odchodu. „Nejsem místní, jdu se zeptat svých lidí, kde se dají snadno pohřbít dvě těla.“

Trochu s nimi škublo, ale ne moc.

Kara tak důležitou věc bohužel nevěděla, zato mi prozradila, že ti dva pravděpodobně patří ke gangu ovládajícímu ulice sousedící s Johanovými, teď už vlastně mými. Čelo mi celou dobu krvácelo, struna musela být napuštěná nějakým svinstvem, nebo to byla přímo vlastnost rejnočí kůže.

Před půlnocí jsem se ještě, aby se neřeklo, prošel po ulicích a teprve potom se vrátil do pokoje. Nejprve jsem ústa rozvázal vazounovi.

„Nezabíjej mě! Prosím, všechno ti řeknu!“

Posadil jsem se a čekal. Opravdu patřili ke gangu, o kterém mluvila Kara, říkali si Povertovci. Navíc mi prozradil, že v centru města, v lukrativnějších čtvrtích, probíhá boj o teritoria a i na ně se tlačí nějaká další skupina, prý hodně silná. Oni po smrti Johana viděli příležitost, jak se přesunout jinam a uniknout. Hubeňour po celou dobu jeho zpovědi ležel nehybně a probodával mě studeným pohledem. On byl nebezpečnější z téhle dvojice.

„Řekl jsi mi, cos věděl, nezabiju tě,“ ujistil jsem vazouna, rozvázal mu nohy a začal pracovat na rukou. Ve chvíli, kdy povolil poslední provaz, jsem mu pravačku vytočil malíkovou hranou nahoru a s krátkým potáhnutím mu ji o koleno zlomil v lokti. Svezl se na zem, třesoucí se bolestí, s výrazem šoku v očích.

„Nezabil jsem tě, protože nevím, kam ukrýt tělo,“ oznámil jsem mu. „A nemohu riskovat, že se mi zase postavíš.“

Škubnutím jsem ho zvedl na nohy, vytáhl na chodbu a do zdravé ruky jsem mu vtiskl obušek.

„Nevím, co na to řeknou ostatní, až jim tvůj kámoš povypráví, jak moc a ochotně jsi zpíval,“ nadhodil jsem a vyvedl ho po schodech dolů ven.

„Ještě jednou tě uvidím a utrhnu ti obě ruce,“ slíbil jsem mu místo pozdravu na rozloučenou.

Než jsem se vrátil do pokoje, ležel hubeňour o kus jinde a pouta na nohou měl skoro rozedřená. Pracoval usilovně, ale ne dost. Na bolest při lámání ruky se připravil, neutekl mu ani sten. Byl tvrdý jako houžev, překvapilo ho, když jsem pokračoval s kotníkem.

„Jsi nebezpečnější,“ vysvětlil jsem mu a také ho vyvedl ven.

Kulhal se zaťatými zuby, probodával mě nenávistnými pohledy, ale po celou dobu mlčel.

Nespal jsem v posteli, ale vedle na podlaze se zbraněmi po ruce. Aniž jsem si uvědomil jak, ocitl jsem se uprostřed válečné zóny.

~~~

Hned ráno mě vyhledala Kara. Okamžitě si všimla drátěné košile pod kabátem, ale nijak to nekomentovala. Zřejmě už také věděla, že městská stráž našla nedaleko těla dvou mužů, kteří se zabili ve vzájemném souboji, a o kus dál došlo k velké šarvátce, po níž zůstalo na zemi několik mrtvých. Mohlo to souviset s Povertovci, a nemuselo.

„Ještě dva dny, pak odcházím,“ připomněl jsem jí, když mi předávala šest zlatých.

Docela perně vydělané peníze, netušil jsem, že být pasák dá takovou práci.

„To bude stačit, zítra prodáme s Larou veškeré vybavení a odcházíme na sever.“

Mohla mi lhát, ale mohla mluvit pravdu.

~~~

Přes poledne jsem spal, před večerem procházel čtvrť a poslouchal, co se kde šustne. Opět se mluvilo o šarvátkách, o mrtvých a žhářství. Od soumraku mě opět někdo sledoval. Když se mě pak v uličce pokusili zaskočit tři lidé, ani mě to nepřekvapilo. Spíš je. Toho prvního jsem dostal garotou, druhého nožem a třetí si zlámal nohy při pokusu utéci přes střechy.

„Jsi stejný, jako byl Johan, doufali jsme, že to bude snadný,“ drkotal strachy a bolestí, když jsem se k němu blížil.

„Johan je mrtvý,“ upozornil jsem ho.

Podíval jsem se, jak na tom je, a nechal ho, ať si poradí, jak umí. Odhadoval jsem, že brzy vykrvácí, ale třeba se ještě dokáže doplazit na území vlastního gangu.

~~~

Po noci v pohybu jsem na ráno čekal jako na smilování. Měl jsem hlad a potřeboval jsem se vyspat. V hostinci jsem se nejprve naložil do lázně, pak si na chvíli lehnul a teprve potom přišla na řadu snídaně. Bohatá snídaně, jak má být. Kara, kromě toho, že mi přinesla peníze, mi dělala společnost a zásobovala mě novinkami. Jak se zdálo, bojovalo se v noci všude, v mém rajónu spíš méně než jinde. Odhadoval jsem, že Johan dokázal svůj malý zlatý důl obhájit i před většími gangy. Pár hospod a heren vklíněných mezi čtvrť tkalců a lukrativní říční přístav jim nestálo za nepříjemnosti s velkým drsňákem. Tenhle malý dvorek pro ně prostě nebyl dostatečně výnosný.

Ještě jsem nestačil sníst ani polovinu ze všech chodů a do sálu vešli tři muži. Nepatřili sem. Příliš kvalitní oblečení, příliš hladce oholení, příliš sebevědomí. A všichni ozbrojení. Nosatec, kterému na hruškovité ozdobě párkrát zapracovala čísi pěst, měl zakřivenou šavli a dvojici navlas stejných nožů s rukojetí z ořechového dřeva, menší chlapík asketického vzhledu byl bez viditelného ostří, tuctový chlap po jeho pravici se pyšnil mečem, který byl na první pohled drahocenným kouskem.

Věděl jsem, že přicházejí za mnou, měli to napsáno v očích. Než došli ke mně, seděla Kara u jiného stolu.

„Můžeme si přisednout?“ zeptal se ten beze zbraní a nečekal na odpověď.

Pomalu jsem okrajoval uzené a strkal si nožem kousky masa přímo do úst.

Na rozdíl od nich jsem měl zbraň v ruce.

„Vy jste nedávno po někom převzal jistý druh podnikání,“ začal asketa.

Jistý druh podnikání; znělo to jinak, než když se řekne, že se ze mě stal pasák.

Skoro hezky.

„Rozšiřujeme obchodní aktivity a chceme po vás toto území převzít. Nabízíme vám odstupné padesát zlatých, nebo možnost pracovat pro nás a odvádět patřičná procenta.“

Sklouzl jsem pohledem na Karu, seděla v rohu, nikdo si jí nevšímal a slyšela každé slovo.

„Od zítřka, od zítřejšího poledne, může být tohle území vaše,“ odpověděl jsem klidně.

Nejsem dobrodinec, nestarám se o jiné, jen se snažím vydělat peníze, které potřebuji. Do zítřka jsem se zavázal. Má slova je očividně překvapila, zřejmě po tom všem, co se v posledních dnech stalo, čekali odpor.

„Pak jsme dohodnuti,“ ukončil krátkou diskuzi asketa, nosáč po mně hodil opovržlivým úšklebkem, pan nenápadný se pouze postavil. Jemu jsem nestál ani za úšklebek.

Asketa mi podal váček s pěti mincemi, podle váhy desetizlaťáky.

„Od zítřka,“ rozloučil se se mnou nosáč a prsty zabubnoval na jílec šavle.

Pak se ztratili ve dveřích a umrtvený hospodský ruch ožil. Nepatřili sem a místním naháněli strach.

Odpočítal jsem dvě desítky, přidal k nim pět zlaťáků a tak, aby to nikdo neviděl, jsem peníze předal Kaře.

„Proč?“ nechápala.

„Protože peníze, které padají z nebe bez tvého přičinění, přinášejí smůlu. Člověk se o ně musí podělit.“

~~~

Smůla přišla krátce po poledni. Někdo vykřikl a kolem jedné z uliček se seběhli zvědavci. Bylo to v mém rajónu a docela blízko, šel jsem se teda taky podívat.

Překryto kusem odpudivě vyhlížející látky tam leželo pět těl, všechno moje holky. Jedna jako druhá rozpáraná podobným způsobem, jakým se vyvrhuje zvěř. Řez byl tak čistý, že to určitě trvalo jen okamžik. Možná to byl lovec a měl s něčím takovým velké zkušenosti. Možná. Vzkaz pro mě měla mrtvá Lara zabodnutý do prsou – nůž s dokonale vypracovanou střenkou z ořešáku, která přímo lákala k uchopení.

Kara se opírala o stěnu, v očích slzy a rukama se objímala.

~~~

Podle toho, jak bylo tělo ztuhlé, ji zabili ještě dřív, než se mnou mluvili. Chytrý postup obchodníka, který chce zdůraznit výhodnost nabídky. Na zemi ležel manžetový knoflík. Drobný, pečlivě vypracovaný, ze stříbra. Zvedl jsem ho, strčil do kapsy a rozrazil si cestu lidmi pryč.

Netýkalo se mě to, za dva dny budu daleko odtud, nebo přinejmenším na druhém konci města. Mrtvá šlapka nebyl můj problém. Ani pět mrtvých šlapek nebyl můj problém. Nebyl by to můj problém nebýt jedné věci.

~~~

Aganod patřil na východě k největším městům, ale luxusních salónů, kde používají stříbrné manžetové knoflíčky, nebylo zase tolik.

„Ano, ty jsou vyrobené na objednávku!“ vykřikla afektovaně majitelka, matróna, které do těžké zápasnické váhy chyběl jen krůček. „Patří panu Hturimu, bude velmi rád, když ho dostane zpět! Už se tu dnes stavoval a byl nespokojen, že žádné takové knoflíky nemáme na skladě.“

Sebral jsem jí knoflík z prstů.

„Vrátím mu ho sám. Když o něj stojí, kouká z toho odměna, možná stříbrňák, ba i dva,“ usmál jsem se.

Majitelka se usmívat přestala, zřejmě jsem nebyl dostatečně movitý, když jsem kvůli stříbrňáku byl ochoten vážit takovou cestu. Přesto mi poradila.

A poradili mi i další a krátce po setmění jsem stál před vchodem do nejlepšího restaurantu ve městě, kde měl pan Hturi pro obchodní přátele zamluvený salón.

„Pane, vás dovnitř nemůžeme pustit,“ oznámil mi portýr přede dveřmi.

„A co když vás donutím sníst vlastní koule?“ zeptal jsem se ho, položil mu ruku na rameno a stiskl.

„Tak v tom případě,“ zajíkal se, „v tom případě vás samozřejmě pustím. Bylo by, bylo by vlastně nezdvořilé vás nepustit, že ano,“ koktal s tváří zkřivenou bolestí.

Možná měl pravdu, nikdy jsem ve znalostech etikety a společenského bontonu nevynikal. Zazvonil na vnitřního portýra smluvený signál a dveře se otevřely.

„Myslím, že nejlepší bude, když zůstanete, kde jste,“ doporučil jsem mu.

Uvnitř mi personál věnoval několik užaslých pohledů, ale jednou jsem byl uvnitř – to znamenalo, že jsem prověřený.

„Mám zprávu pro pana Hturiho,“ naklonil jsem se k prvnímu číšníkovi, který se namanul.

„Velký salónek v prvním patře.“

Až ke dveřím do salónku jsem se dostal bez problémů. Před nimi stál bambulatej nos.

„Přišels žádat o práci?“ zašklebil se. „Jdeš nevhod, uvnitř se oslavuje zakončení úspěšného obchodu. Máš pro mě ten nůž?“ vysmíval se mi.

„Mám,“ přikývl jsem a vrátil mu ho. Ten úsměv už mu zůstal.

Otevřel jsem dveře. Salónek nebyl velký, právě tak akorát pro deset, patnáct lidí. Slavnostní tabuli vévodil rozesmátý Grumuk, po levici měl Hturiho, po pravici svého pobočníka, kterého jsem už viděl, a osobního strážce s čelenkou. Zbytek míst zaujímali lidé Hturiho typu, všichni dokonale oblečení, jako by se účastnili korunovace. A všichni ozbrojení. Možná jsem měl raději vymyslet diplomatičtější a vychytralejší plán. Nejsem moc na vychytralé plány.

Bodyguard si mě všiml jako první, pošeptal něco Grumukovi, ten se na mě zamyšleně podíval, hovor se zklidnil.

„Přišel jste také oslavit náš obchodní úspěch?“ pronesl Grumuk hlasitě a pozvedl číši. „Podařilo se nám vyřešit všechny spory a otevřít cestu nerušenému podnikání!“

Hturimu se asi nelíbil můj výraz ve tváři, pošeptal něco muži vedle sebe a ten vyrazil ke dveřím v čele sálu.

„A jaké podnikání máte na mysli?“ zeptal jsem se.

„Jakékoliv, peníze nesmrdí,“ usmál se Grumuk.

To měl určitě pravdu, zvláště když se zlato od krve a sraček umyje.

Ve chvíli, kdy jsem tasil, začali hosté vstávat, vzduch se zaleskl ocelí. Možná dokázali zabíjet štětky, škrtit zezadu, ukopat v průjezdu nepohodlného chlapa. Ale měli vypito a nebyli zvyklí čelit někomu, jako jsem já; navíc mě předcházela pověst a strach zpomaluje.

Prvnímu jsem jeho kryt prostě smetl a usekl mu kus tváře, dalšího odsmykem odzbrojil a probodl, třetímu jsem prošel pod čepelí a hruškou jílce mu roztříštil čelist. Pak jsem ztratil přehled.

Tlačil jsem se kupředu, salónek byl právě tak široký, aby se báli proklouznout kolem stěn, sunul je před sebou, mačkal se na ně, osekával jim nohy, ruce, hlavy. Už jsem krvácel z nesčetných šrámů, ale drátěná košile s nárameníky mě uchránila od nejhoršího, jejich lehké čepele si s ní neporadily. V některé ze skrumáží jsem ztratil dlouhý meč, ale katzbalger a to, co jsem našel cestou, stačily i tak. Stěny zrudly krví, lidé křičeli a já šel stále kupředu. Pak jsem probodl hezouna s dlouhými vlnitými vlasy, někdo do něj strčil a v pádu mi vyrval zbraň z ruky.

Okamžik ticha, váhání, dva mi vyšli vstříc současně. Zvedl jsem nejbližší mrtvolu, uchopil ji za nohy a jako kyjem smetl bližšího. Pomalejší zaváhal, v krvi mu uklouzly nohy, než dopadl na zem, udeřil jsem podruhé a pak ho pohřbil pod tělem. Grumuk s pobočníkem se krčili úplně vzadu, přede mnou už jen elegán s čelenkou.

„Věděl jsem, že my dva se potkáme,“ řekl a zkřivil koutky úst do úsměvu. „Uvidíme, kdo je lepší.“

Kašlal jsem na jeho uvidíme. Jako jsem se sehnul pro meč, v tu chvíli zaútočil sekem shora dolů. Podklouzl jsem pod rukou, ocel mě přesto škrábla po rameni, stejně jsem se na něho dokázal nabalit, ozbrojenou paži navedl kolem trupu, aby mi nemohla ublížit, a pak jím ramenním přehozem mrštil o zem. Přitom jsem sám skončil v pokleku a v dalším okamžiku mu vyrval ohryzek.

~~~

Grumuk se zády opíral o stěnu a před sebe strkal svého pobočníka. To on všemu velel. Sáhl jsem si pro něj, dotáhl ho k oknu, pravačkou chytil za kotník a vystrčil ho z okna ven.

„Proč jste je nechali zabít?“ zeptal jsem se.

„Poradili mi to, dobrá investice do budoucna,“ blekotal Grumuk. „V takové branži musí mít člověk ostré lokty! Štětky se nikdy nesmí postavit proti pasákovi, ať je to kdokoliv, je to nebezpečné pro obchod!“

„A co ty ostatní? Proč jste nezabili je?“ chtěl jsem vědět.

Třepal se ve výšce a mě začínala bolet ruka.

„Měly přijít na řadu později,“ skoro křičel. „Těch prvních pět byla i výstraha pro vás, abyste poslouchal.“

Venku se sbíhali lidi a pozorovali neobvyklou podívanou.

„A co bude s nimi teď?“

„Nic, samozřejmě nic!“ dušoval se.

Nebylo to vysoko, ale pád rovnou na hlavu nemohl přežít.

„Vyklouzl mi,“ oznámil jsem pobočníkovi a rozběhl se ke dveřím.

Přišel čas zmizet.

Aganod jsem opustil ještě téhož dne a utábořil se na opuštěné ovčácké stezce vedoucí po vrcholech pahorkatiny na sever. Dodnes sloužila pašerákům a městská garda se na nic moc neodvažovala.

Ta šarvátka mi vzala víc sil, než jsem si zpočátku myslel, proto jsem zůstal i druhý den. Pozdě odpoledne se na horizontu objevily dva povozy a jeden kůň zapřažený do lehkého dvoukoláku. Se soumrakem dorazily až ke mně. Lidé byli na pohled chudí a nemluvní, naplněni starostmi z budoucnosti. Utábořili se o kus dál a nechali mě na pokoji. Pak se u mého ohně objevila Kara, to jí zřejmě patřil dvoukolák.

„Na sever?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ odpověděla. „Proč? Proč to všechno? Proč to zabíjení nakonec?“ položila mi otázku i ona.

Co jsem jí na to měl říct? Že chlapovi, jako jsem já, který se nechává najímat, dělá špinavou práci pro druhé, zabíjí, krade, že takovému chlapovi toho moc nezbývá? Mně zbývalo jen jedno, mé slovo. Dělám, za co mi platí, a ony mi platily za ochranu. Nemohl jsem to tak nechat být, nemohl jsem dovolit, aby je zabili všechny. Vlastně mohl, ale měli s tím jeden den počkat.

Měl jsem jí to všechno vysvětlovat?

„Tak,“ odpověděl jsem a otočil se na druhý bok, abych si prohřál i druhé zraněné rameno.

Odešla do tmy k ohni, do řeky svého osudu, a já už ji nikdy nespatřil.

V temnotě

Bylo to hornické městečko, možná spíš zapadlá osada, ale pivo tu měli dobré. Dost dobré, čepované z velkého sudu s mosazným kohoutem, džbány tak velké, že i přes velkou čepici pěny hostinský nenaléval pod míru. Aniž bych mrkl okem, přistál přede mnou další. Položil jsem na stůl měďák a chlupatá ruka ho shrábla s obratností eskamotéra. Skoro jsem měl pocit, že tam nikdy ani žádný neležel.

Měďáky, stříbrňáky, zlaťáky, právě peníze byly mým hlavním problémem. Do data splátky zbývaly necelé dva týdny a mně v kapse chybělo rovných dvaatřicet zlatých. Nepočítal jsem v to drobné na pití a podobné věci. Jinde, třeba v Saxpolis nebo v kterémkoliv dalším bohatém městě, bych neměl problém vydělat takové peníze za víkend. Stačilo by zmlátit jednoho dva chlápky, někomu zlomit ruku nebo nohu a byl bych na svém. Jenomže tady jsem byl v… chvíli mi trvalo, než jsem si vybavil, jak se tohle zapadlé městečko vlastně jmenuje. Díra. Prostě v díře. Díře. Dost příhodný název vzhledem k tomu, že kromě pár domů uplácaných z hlíny a primitivního přístaviště tady byly opravdu jen díry k těžbě uhlí. Klidně tady tomu mohli říkat Prdel. Pak by otázka, kde vlastně jsem, získala na pravdivosti.

Rachot od okolních stolů byl najednou tak silný, že přehlušil i mé těžkopádné myšlenky. Horníci se bavili víc než dobře. Odlepil jsem oči od džbánu. Vypadalo to, že někdo nečekaně vyhrál souboj na páku proti obecně známému favoritovi. Hostinský okamžitě zrychlil tempo a k pivům přidával malá děťátka panáků kořalky. Vypadalo to na dlouhý a dost divoký večer. Jenomže horníci tady vydělávali dvanáct měděných za jednu hodně dlouhou a nebezpečnou šichtu v podzemí. Na to, že bych z nich v jednom nebo dvou dnech vymačkal dvaatřicet zlaťáků, to nevypadalo. Svobodný pán Holmegor, pro kterého jsem až dosud pracoval, mi sice vyplatil dohodnutou odměnu, ale teď se mi čertvíproč vyhýbal a nechtěl mi dát další slíbenou zakázku. Právě kvůli ní jsem dorazil až sem, na místo vzdálené tři dny ostré chůze od světa, kde se točily skutečné peníze. Nechápal jsem, co se děje. Zaplatil mi rovné tři stovky a v průběhu dvou týdnů musel na těch zmrzačených chlapech neschopných pašovat pro konkurenci vydělat dobře trojnásobek. A teď mě odmítl přijmout, přesněji, jeho zavedení prostředníci se nedostavili na smluvené místo setkání. Jenomže já to zlato potřeboval. Potřeboval jsem zaplatit dluhy, protože pokud to neudělám, všechny mé předchozí splátky přijdou vniveč. A to žádný soudný chlap nedovolí. Zvlášť když už zaplatil tolik co já, zvlášť když zaplatil víc, než si mohl dovolit. Taky jsem neměl rád, když si ze mě někdo dělal srandu, ať to byl Holmegor pyšnící se ušlápnutým titulem svobodného pána, nebo kdokoliv jiný.

Možná by bylo nejjednodušší chytit Holmegora za krk a pořádně zmáčknout. Třeba by z něj něco vypadlo. Kromě plic. Začal jsem přemýšlet o jeho sídle nahoře na nejvyšším kopci v okolí. Chránila ho malá armáda, protože horníci byli drsná cháska, a když se namíchli, nedalo se spoléhat na jejich smysl pro humor. Ale člověk jako já, kterému nedělalo problém rozdat pár ran pěstí tak, aby polámal kosti, by se dovnitř dostat měl. A musel bych mít zatracenou smůlu, abych v tak bohatém sídle nenarazil na pár desítek zlatých. Můj plán měl značné mezery, tedy pokud jsem své úvahy mohl nazvat plánem.

„Hej, sedíš v koutku jako panna nepolíbená, poď se taky zapojit.“

Muž stojící u mého zapadlého stolu v koutu místnosti byl dobře o hlavu vyšší než já, k tomu vlastnil dlouhé silné paže chlapů, co dokážou lámat měkký kámen holýma rukama, a tváře zčervenalé pitím.

„Bolí mě lokty, spadl jsem z koně a nemůžu se přetlačovat,“ zkusil jsem to.

„Kecy, vsadím si proti tobě pět měďáků, že mě neporazíš.“

Hlahol se o poznání ztišil. Hru na přetlačovanou jsem znal víc než dobře, a kromě ní spoustu dalších. Byl jsem hodně silný, ale možná, nějakou shodou okolností, byl mezi těmihle velkými brunátnými chlapy někdo ještě silnější než já. To se klidně mohlo stát. Ve skutečném boji to ale nehrálo roli, protože na rozdíl od těch, kteří byli silní díky vrozeným dispozicím a namáhavé nebezpečné práci, již vykonávali, já byl silný, rychlý a zkoordinovaný, abych svou práci vůbec vykonávat dokázal. A mou prací bylo zabíjení. O vrozených dispozicích bylo zbytečné uvažovat.

Začal jsem si svlékat plášť sestehovaný ze tří jeho předchůdců. Až nebudu mít takovou nouzi o peníze, pořídím si pořádný kožák. Takový, abych v něm vypadal jako neohrabaný tlusťoch, a přitom šel jediným pohybem shodit z ramen. Dá se to, když jsou do nárameníků a současně lemů všité těžké kovové pásky. Viděl jsem to u jednoho chlápka.

Takhle jsem se ze svého oděvu prostě pracně vysoukal. Přece jen, předchůdci pláště sloužili mužům o poznání lehčím, než jsem byl já. Můj vyzývatel mě přitom nedůvěřivě pozoroval.

„Kurva, ty máš pracky.“

„To si piš, že jo. Vzdáš to?“

Místo odpovědi sveřepě zakroutil hlavou.

Opravdu to nevzdal, ale nebylo mu to nic platné. Přetlačil jsem ho a po něm spoustu dalších, jednoho po druhém. Když jsme skončili, měl jsem bicepsy a ramena tvrdé jako kámen, žíly naběhlé krví, až připomínaly kořeny stromů, a v žaludku mě hřála dlouhá řada panáků, které jsem neplatil. Poté co jsem porazil největšího a nejsilnějšího z horníků, jsem byl o jeden zlaťák, tři stříbrné a nějakou měď bohatší. Pro někoho slušné peníze, můj problém ale neřešily. Hodil jsem je na pult.

„Pití pro všechny a neošiď nás, nebo ti zlomím ruku!“

Hostinský se jen ušklíbl a jeho odpověď zanikla ve vlně smíchu. Věděl jsem, že nás neošidí, to by mu neprošlo.

Za zlatku bylo při místních cenách už docela slušné množství pití. Záplava půllitrů, kterou hostinský s pomocníky začal nosit a rozmisťovat na stoly, nás na nějakou dobu spolehlivě umlčela.

„Co seš zač?“ zeptal se mě Hanuri, dvoumetrový obr s tak dokonalými proporcemi, že jsem nechápal, proč skončil právě tady. Mohl se stát atletem, vydržovaným gigolem bohatých šlechtičen nebo jinak úspěšným hochštaplerem. A on ke své smůle skončil jako předák šichty, která se právě bavila v hospodě.

„Zlej chlap, Holmegor mi zaplatil za špinavou fušku a slíbil další. Tu jsem nedostal a teď jsem zkejsnul tady,“ odpověděl jsem podle pravdy.

Jsem příliš hloupý na to, abych si vymýšlel lži. Nebo pohodlný. Proto raději mluvím pravdu a zjistil jsem, že to spoustu lidí mate.

„Nepřipadáš mi zlej,“ ušklíbl se Hanuri.

Podíval jsem se na něj, pak na své ruce a opět na něj. Byl o nějaký ten pátek starší, nebo se na něm jen podepsala drsná práce na šachtě. Silný taky, ale na rukou jsem měl víc krve, než on v životě kdy viděl. Tak to chodí.

„Jak myslíš,“ nevymlouval jsem mu to.

Zaskřípěly dveře, byl to ten charakteristický zvuk dřevěných čepů z měkkého dřeva, které skřípou a skřípou, ať je člověk maže sebevíc. Majitel hospody šetřil za každou cenu a nebyl jsem si jistý, zda se mu to vyplatilo. Takové dveře dlouho nevydrží, zvláště v putyce.

Vstoupili vojáci. Neměli uniformy, dlouhé zbraně ani zbroje, ale poznal jsem to, protože nevstoupili jako jednotlivci, ale jako skupina – oddíl kradoucí se na nepřátelské území.

„To nejsou vaši kámoši,“ poznamenal jsem.

Zábava byla už dost uvolněná, ale krátké ztišení mi dalo za pravdu.

„Nejsou,“ připustil Hanuri. „Hlídají nás.“

Dál jsem se nevyptával a místo toho se napil piva. Buď bude mít Hanuri chuť si povykládat, nebo ne. Všiml jsem si, že i ostatní horníci po příchozích vrhají nevraživé pohledy.

„Skoro jako by jim chlapi něco záviděli,“ zkusil jsem to.

Hanuri sáhl po džbánu, v jeho obrovské tlapě se schoval skoro celý.

„Jo, peníze,“ ucedil. „Jsou najímáni na kontrakt právě tak jako my. Jen dostávají dobře pětkrát větší peníze.“

„Hm, hm,“ odtušil jsem.

„Pěšáci, co Holmegor platí šaržím, netuším,“ upřesnil.

Pokud jsem dokázal vytáhnout z horníků půl druhé zlatky, mohl bych z vojáků vytáhnout pětkrát, desetkrát víc. A to už se počítalo. Poslední den splatnosti krvavých dluhů byl nepříjemně blízko.

„A proč sem chodí, když se nemáte tak rádi?“ změnil jsem téma.

Hanuri vypadal uvolněně, pivo pil nijak závratnou, zato stálou rychlostí a očima klouzal sem a tam. Čekal problémy, ale nemínil se do nich zaplést. Problémy, které znal.

„V Díře jsou jen dvě hospody, fajnovější pro vojáky, lacinější pro nás. Ale mají tu lepší pivo.“

To mě zaujalo.

„Jak může být pivo lepší a lacinější?“

„Vyčistil jsem studnu, ze které hospodský vaří pivo,“ vysvětlil, „taky jsem ve sladovně udělal do stropu a zdí díry tak, aby tam byl správný průvan.“

„Vyznáš se v tom,“ ocenil jsem.

„On ne,“ ukázal palcem k hospodskému, „a nikdo jiný také ne. A proto sem teď začínají chodit i oni.“

Taky to znamenalo, že Hanuri tady maká nějaký ten pátek. Zvláštní. Vypadal na chlápka, který dokáže vydělat peníze snadněji než prací na šachtě.

Přestože mezi vojáky a horníky panovala řevnivost, pár známých se mezi nimi našlo. Po chvíli tlumených hovorů jeden rádoby hromotluk zamířil doprovázený dvěma svými kumpány mým směrem. Možná opravdu dnes večer nějaké peníze vydělám.

„Prej si silnej chlapík,“ oslovil mě.

Pokrčil jsem rameny.

„Proč se nezeptá tebe?“ otočil jsem se na Hanuriho. Odhadoval jsem, že by mu nedělalo problém držet v předpažené ruce pytel s obilím nebo chlapa za krk.

A že je měl dlouhé. Ty ruce, myslím.

„Nebiju se,“ odpověděl stručně.

„A o tom jsi je přesvědčil jak?“

Rádoby hromotluk vypadal stále vztekleji, protože jsem ho nepřestával ignorovat.

„Dvěma chlapům, co si nedali říct, jsem zpřerážel hnáty.“

Na člověka, co se ze zásady nebil, to byl fakt pádný argument.

„Tak co, bojíš se?“ zaburácel voják.

„Ne,“ odpověděl jsem klidně. „A taky nemám nic proti pořádnému zápasu. Ale ne zadarmo.“

„O dvě zlatky, že ti z toho tvýho prasečího rypáku udělám krvavou sračku,“ vyzval mě.

Sáhl jsem si na nos. Pěkný nebyl, to ne, ale rypák? A krvavou sračku? Věřil si, hoch.

„Dobře,“ nepřel jsem se. „A když bude krvavá sračka z tvýho rypáku, je tvé zlato mé. A když budeš chtít, můžeš mi dát i víc.“

„Ujednáno,“ uchechtl se.

Hanuri mě pozoroval zvědavě, ostatní horníci spíš útrpně. Voják měl asi dobrou pověst. Nebo špatnou, záleželo na tom, jak se to vezme. Nedočkavci začali odsunovat stoly stranou, abychom měli na rvačku dost místa. Možná jsem ho podcenil, napadlo mě. Klouby na rukou měl potlučené, prsty levačky podvědomě prováděl sérii pohybů uzamykající pěst v kostěnou palici. To bylo velmi staré a málo známé umění a já ho neovládal. Člověk, od kterého jsem se ho kdysi chtěl naučit, mi řekl, že na to nemám dost trpělivosti, že jsem prostě dostatečně silný na to, abych zabíjel lidi jednoduššími způsoby. Neměl jsem náladu na to, aby mě kvůli ubohým dvěma zlaťákům půl hodiny otloukal nějaký specialista na souboje holýma rukama.

„Jaký jsou pravidla?“ zabručel jsem, zatímco jsem se pomalu zvedal ze židle.

„Žádný,“ zachechtal se, s ním i jeho kumpáni.

Ti se smáli o poznání déle, protože ji dostal zprava, krátkými, úsečnými háky s minimálním nakročením. Skoro to ustál, ale po pěsti ho zasáhl ještě loket. Ten ho změnil v hadrovou loutku a srazil na podlahu.

Hlahol utichl, jako když řvoucímu chlapovi vyškubnou hlasivky.

Sklonil jsem se k němu, chytil ho za vlasy a pozvedl, až se podlahy dotýkal jen koleny.

„Tak co, dáš mi to zlato?“

Na začátku byl opravdu v limbu, ale takové pověšení za vlasy má povzbuzující účinky.

„Jo,“ zaševelil.

Pustil jsem ho a čekal, až vydloubne z kapsy mince.

„Vrátím ti to,“ vzmohl se na výhrůžku, když se pomalu potácel pryč ode mě.

„Kdykoliv,“ nehádal jsem se.

Někdy jsem slušnost sama.

Bylo mi jasné, že podruhé ho už tak snadno nepřekvapím, ale podruhé jsem s ním nehodlal bojovat holýma rukama. Železo, zvláště naostřené železo, práci usnadní.

Posadil jsem se zpět na místo, zlaťáky položil před sebe a soustředil se na jejich mámivý lesk. Ještě třicet dalších. Ani o jeden více, ani o jeden méně. Přesně tolik jsem potřeboval, aby obvinění z čarodějnictví, podepsané a stvrzené inkvizitorem konventu, zůstalo další půlrok ležet v tiché tmě sejfu. Bohužel jsem nevěděl kterého a kým střeženého sejfu. Jinak bych ho dávno ukradl, nebo alespoň zabil všechny ty, kdo věděli, jak se do něj dostat.

„Překvapil jsi ho,“ ozvalo se to, co jsem očekával. V co jsem doufal.

Další voják se svými druhy za zády stál přede mnou. Boxer, odhadl jsem ho podle postoje a svěšených ramenou. Odlepil jsem pohled od mincí, a když mě přestala šálit jejich uhrančivá barva, spatřil jsem těžký obličej s rozpláclým nosem, malýma očima utopenýma v údolích pod širokými kostěnými oblouky a rozbité rty s poměrně zachovalými zuby. Zjevně vybojoval hodně zápasů, většinu z nich vyhrál a ze všech vyšel bez fatálního zranění. Musel to být dobrý boxer. Vypadalo to, že je tady až moc příliš zdatných zápasníků. A odměny až příliš ubohé. Mizerná kombinace.

„Na prvního mi stačily dvě rány, a to byl váš nejlepší, myslíš, že se ti povede lépe?“ popíchl jsem ho, abych si ho pojistil.

„Překvapil jsi ho, Gavril navíc neustojí ani ťuknutí kaštanem do hlavy. Vyzývám tě.“

„Nebojuju zadarmo. O čtyři zlatky,“ oznámil jsem.

Pokrčil rameny, poodstoupil o krok a postavil se do střehu. Boxovat holýma rukama kvůli pár zlatým? Jak hluboko jsem klesl – ale ty peníze jsem prostě potřeboval.

„Jaký jsou pravidla?“ zabručel jsem, zatímco jsem se pomalu zvedal ze židle.

Uhnout jsem nedokázal, jen jsem úspornými kryty změnil směr jeho zběsilých úderů tak, aby mi spálily kůži na hlavě a na spáncích a neposlaly mě do mdlob. Hodlal využít výhody postoje do maxima. Nezbylo mi než spadnout ze židle a kopnout mu ji pod nohy. S tím nepočítal, zapotácel se, pomohl jsem mu podmetem a už ležel na mně. Silný byl, to jo, ale zdaleka ne tolik jako já a o boji na zemi toho moc nevěděl. Než se vzpamatoval, nasadil jsem mu páku na loket o vlastní rameno. Zařval, promeškal okamžik, kdy se mohl vzdát, v dalším jsem ho zmrzačil.

Jeho řev ještě stále zněl, ale to už jsem stál na nohou čelem k nepřátelským tvářím. Nevšiml jsem si kdy, ale vojáků přibylo.

„Takže pravidla teda žádný nejsou, nevadí,“ souhlasil jsem, prohledal sténajícího, sebral mu čtyři zlaťáky, pozvedl je tak, aby každý viděl, kolik si beru, a odložil je na stůl. Teprve potom jsem dovolil, aby ho odtáhli stranou.

Teď jsem měl osm zlatých. Sáhl jsem si na spáleniny od boxerových pěstí. Byl rychlý a pohotový, ale překvapil jsem ho, stejně jako prvního. Ještě dvacet čtyři zlatých. Každý začátek je těžký.

„Je tu někdo, kdo si chce ještě zabojovat?“ zahlaholil jsem posměšně.

Nikdo mi hned neodpověděl, ale večer teprve začínal. Posadil jsem se zpět na své místo k Hanurimu a mince položil před sebe na stůl. Osm zlatých; chlápek, co zaměstnává tři čtyři tovaryše a umí se v dílně otáčet, vydělá tolik za necelý měsíc. Tolik času jsem ale neměl.

„Vypadá to, že jsi kvůli zlatu schopnej udělat docela dost,“ nadhodil velký předák.

Nebyl v tom posměch ani odsouzení, jen konstatování.

„Ano, kvůli zlatu udělám všechno. A ty jsi tady proč?“ vrátil jsem mu to.

„Taky kvůli penězům. Jenomže mě platí ve stříbře, ne ve zlatě.“

„Asi nejsi ochotnej udělat to co já.“

„Nejsem.“

To znělo zajímavě. Člověk v životě potká málo týpků schopných utrhnout chlapovi ruce i nohy, ale odmítajících nechat si za to zaplatit.

Zábava se opět rozproudila, ale byla naplněna očekáváním. Věděl jsem, že skupiny u stolů a baru se baví o tom, zda a kdo mě vyzve k dalšímu zápasu, jak dopadne, zda jsem utrpěl nebo neutrpěl zranění, které by mě omezovalo. A jak ten zápas, o němž nebylo jisté, zda se vůbec uskuteční, vlastně dopadne. Netušili, že mi vůbec nic není, že jejich nejlepšího chlapa rozšlapu na krvavou sračku, jen abych získal dvacet čtyři zlaté, které mi ještě chyběly. Ale vyvíjelo se to docela slušně.

„Fakt jsi tu kvůli penězům?“ vyptával jsem se dál.

„Jo.“

„Prací v dole? Za dvanáct měděných denně? Za každodenní riskování kůže a nekonečnou dřinu?“

„Jsem předák, dostávám stříbrňák a šest měděných denně,“ ohradil se. „Taky něco bokem od chlapů. Ale jinak máš pravdu,“ připustil a ušklíbl, jako by mu právě došlo, že jsem v uplynulých minutách vydělal tolik, co on za tři dny.

To už ke mně mířil další vyzyvatel, tentokrát to nebyl voják, ale horník. Menší chlap, takový, co se líbí ženským, se souměrnou postavou, teda až na obličej, který vypadal, jako by se mu ho někdy před lety pokusili zapálit.

Zastavil se poměrně daleko, aby bylo jasné, že mě nehodlá napadnout hned na židli a aby měl současně jistotu, že ho ani já nijak nepřekvapím.

„Sázím osm zlatých,“ řekl pouze.

„Nechceš po mně, abych ho šetřil, že ne?“ obrátil jsem se na Hanuriho.

Bylo mi jedno, co odpoví, řekl jsem to jen proto, abych vyzyvatele trochu vytočil. Víc a víc to vypadalo na náročný večer a v aréně jsem se naučil, že nesmím propást jedinou příležitost, jak soupeře vyvést z míry, zbavit ho klidu, nadhledu nebo sebevědomí.

„Je to tvůj boj,“ pokrčil rameny, „ale Vinc je pěkně ostrý. A s nožem to umí.“

To bylo víc než férové varování. V podobných zápasech se sice s noži, bijáky a dalšími nástroji, které vylepšují slabou ránu a měkké kosti, nepočítá, ale já byl cizinec a Vincovi by to mohlo docela dobře projít. Zvláště kdyby mě nezabil na místě, jen pořádně nařízl, a já bych to zabalil někdy nad ránem pohozený za hospodou na mokrém blátě.

Zatím jsem žádný nůž neviděl, což však nic neznamenalo.

Beze spěchu jsem se postavil a chvíli si Vince prohlížel. Tichá voda břehy mele, byl nebezpečnější než ti předtím, po nenápadném upozornění jsem to viděl. Nestál jako boxer ani jako zápasník, ani jako chlap, který v následujícím okamžiku patou vmáčkne soupeři nos mezi oči. Byl něco mezi tím vším. V aréně to bylo v tomhle ohledu jednodušší, člověk většinou věděl, s kým má tu čest. Přemýšlel jsem, kde asi může mít ten nůž, nebo ty nože…

„Taky vsázím,“ řekl jsem líně.

Zareagoval okamžitě, byl jako tajfun, jenomže jeho údery nebyly tak drsné, abych je chvíli nevydržel, a na oplátku jsem mu uštědřil pár, které jím otřásly.

Pauza před jeho dalším útokem byla příliš dlouhá, musel jsem ho pošramotit pořádně. To znamenalo, že se pokusí využít své skryté výhody. Pokud ji doopravdy měl.

Slyšel jsem oddechování diváků, někde v kuchyni syčel olej a pach spáleniny se stával neodbytnějším a neodbytnějším. Všichni se dívali. Do očí se mu vrátil rozum, vzpamatoval se. Nože jsem stále neviděl, to znamenalo, že je umí udržet ve skrytu do poslední chvíle, že se mi pokusí dostat na tělo a pak to skončí.

Mohl jsem chytit židli, stůl a vymlátit mu s ním mozek z hlavy, bylo by to jednoduché. Pro mě. Jenomže pak bych ztratil přízeň publika a já potřeboval vydělat ještě nějaké peníze. Nechtěl jsem ztratit přízeň publika, přízeň spočívající ve víře, že mě někdo z jejich kruhu dokáže porazit, zabít. Potřeboval jsem peníze. Mé myšlenky se točily v kruhu jako vlastně pořád. A nebylo jich nijak moc, možná jen dvě: zabíjet za peníze.

Dychtivost spočítat mi to i s úroky z Vince přímo čišela. S pečlivě načasovanou pomalostí jsem líně a sebevědomě vykročil, on naproti tomu vyrazil jako střela. Prodloužil jsem došlap o půl stopy a druhou nohou vystřelil dopředu. Lidé většinou nečekají, že špalek masa jako já dokáže vykopnout tak vysoko… a rychle. Přitom na tom nic není. Netrefil jsem ho přesně na solar, spíš trochu výš, takže se nesesul na místě, jak jsem chtěl, ale udělal poloviční salto vzad a dopadl na břicho. Jeden z nožů, které s eskamotérskou pohotovostí vykouzlil bůhvíodkud, zarachotil o kus dál o kamenný barpult.

„To bylo snadný,“ zafuněl jsem, když jsem usedl zpět na své místo.

Už mě oslňovalo osm zlatých mincí. Lesk zlata se nikdy neomrzí.

Hanuri mě pozoroval, ticho v hospodě pomíjelo jen pomalu. Teď jsem jim převedl něco, co se v běžných rvačkách nevidí, museli pochopit, že nejsem běžný pouliční rváč, ale trochu vyšší sorta. Kdysi jsem patřil mezi naprostou elitu, mezi gladiátory vydělávající každým zápasem stovky, někdy i tisíce zlatých.

„Už jsi převedl všechno, co umíš?“ zajímal se Hanuri.

„Nevím,“ pokrčil jsem rameny, „záleží na okolnostech. Ale připadá mi, že místní vojáci jsou až neobvykle zkušení v boji beze zbraní, nebývá to běžné.“

„Holmegor je podle toho vybírá,“ přitakal. „Pokud by nedodržel termíny dodávek uhlí, musel by platit drsné penále, navíc by toho využila konkurence. Proto potřebuje, aby se těžilo prakticky nepřetržitě. Takže musí platit víc než slušné peníze. Snaží se ale ušetřit za každou cenu. Všichni jsme podepsali kontrakt, kde se píše, že pokud nenastoupíme na šichtu, strhne nám polovinu mzdy. A tihle chlápci, kromě toho, aby nás hlídali před konkurencí a udržovali tady pořádek, občas někoho zmáčknou tak, že se den dva nepostaví na nohy, a Holmegor ušetří.“

„Jsme ve vnitřní říši, takže si nemůže dovolit, aby mu najatí zaměstnanci jen tak umírali. Proto potřebuje profesionály, kteří vědí, co si můžou dovolit,“ odhadl jsem.

„Přesně tak,“ potvrdil Hanuri.

Co tu dělal on, byla druhá věc. Nechápal jsem, proč fárá do dolu, místo aby se povaloval na povrchu a čas od času někomu srovnal fazónu. Jeho věc. Od nejhalasnějšího stolu se odlepil další chlap a zamířil ke mně. Další peníze.

Po první krátké pauze ve vyměňování ran jsem na svého nového soupeře změnil názor. Byl tvrdší, než vypadal, vlastně vydržel víc, než jsem považoval za možné. A znovu šel do toho. Podklouzl jsem pod jeho pravým hákem, než stačil zareagovat, praštil jsem ho zespodu do krku, ale nevyšlo to tak, jak jsem si představoval. To už mě do boku udeřilo beranidlo jeho levačky, současně jsem ale pokračoval v pohybu, dlaň jsem nechal na jeho čelisti, přidal tlak loktem a přes bok jím mrštil na zem, až prkenná podlaha zaduněla. Okamžitě jsem odskočil a přitom ho stačil patou pořádně nakopnout do žeber.

Doufal jsem, že ho to bolí právě tak jako mě, prvních pár nádechů mi dalo zabrat. Asi jsem neměl nic zlomeného, jen to zatraceně bolelo.

Zvedl se. Poněkolikáté, opět. Nespouštěl jsem z něj pohled a vpíjel se mu do očí. Panenky mu trochu plavaly, nějakou dobu mu trvalo, než na mě konečně zaostřil. Ideální chvíle zbavit se ho, jenže i já potřeboval odpočinkový čas.

Putyka hlučela, chlapi se překřikovali, sázky létaly sem a tam, sumy doprovázel třeskot bleskem vyprazdňovaných půllitrů.

Věděl jsem, že to nevzdá, bude bojovat až do konce. A pořád v něm zbývalo dost síly, aby to byl úspěšný konec… pokud udělám chybu.

Povykující chlap s půllitrem v ruce měl obličej potřísněný krví. Olízl jsem si rty a vytřel oko, na které jsem už skoro neviděl. Moje krev, zřejmě to byla moje krev.

Protivník si mé gesto intuitivně vybral k útoku. Jeho dva kroky splynuly v jeden následovaný prudkým výpadem, při kterém jeho noha zaduněla skoro tak hlasitě jako před chvíli jeho tělo. Podmést jsem ho nestačil, pouze ustoupit z linie útoku a přitom mu uštědřit jednu do ledvin. Na druhou ránu nezbyl čas, protože už mi opět čelil tváří v tvář. Byl rychlý, opravdu rychlý, a i po spoustě tvrdých zásahů se pohyboval, aniž by těžištěm pohnul nahoru a dolů o víc než o píď.

Opět vyrazil, já opět v poslední chvíli uhnul a pěstí jsem ho sotva polechtal. Ušklíbl se, sebevědomí se mu vracelo, pauza mu udělala dobře, zapomněl na bolest i inkasované rány.

Vřava byla najednou přímo ohlušující, všichni vnímali změnu v iniciativě boje, už mě viděl na zemi se zpřeráženými kostmi a vnitřnostmi rozdupanými na kaši. Nakročil si, aby mě víc nasměroval k rohu a zmenšil mi tak únikový úhel. Na jeho manévr jsem nezareagoval a zůstal stát na místě.

Znovu ten bleskový přísun následovaný tvrdým, o zlomek sekundy zadrženým výpadem, aby mě mohl zasáhnout i při úhybu. Jenomže já vystartoval přímo proti němu, kryl jsem si střed těla, jeho děsivou ránu srazil na vnější stranu a pak mu zasadil jednu, druhou, třetí na spodek, všechny omračující a těžké, sám jsem chytnul jednu do tváře, druhou do žeber, ale mlýn mých pěstí ho zlomil, donutil ho přenést váhu na paty a celého ho prohnul. Stále mi šermoval po obličeji, ale bylo to jen marné snažení bez síly, sotva mi dokázal natrhnout rty.

Další úder a další, nakonec svěsil ruce a zůstal stát v mírném předklonu s vytřeštěnýma očima a otevřenými ústy. Nedokázal se nadechnout, nedokázal vydat sebemenší zvuk. Na tom nezáleželo, protože řev diváků přehlušoval cokoliv jiného. Nezáleželo na tom, kdo si vsadil na vítěze, a kdo na poraženého. Po tom dlouhém, urputném souboji chtěli krev, chtěli svůj krvavý flák masa.

Muž proti mně, stále se ještě nějakým zázrakem držící na nohou, by jim ho dal, kdyby byl na mém místě; zmasakroval by mě, roztrhal, předvedl by jim svůj parádní finální úder. Nakročil jsem si pravou nohou se špičkou vytočenou doleva, došlápl do nízkého postoje, přitom jsem se celý přikrčil a pak se odrazil a vymrštil vzhůru do otočky. Zasáhl jsem ho patou druhé nohy do tváře, praskání kostí jsem neslyšel, ale cítil; zvrátil se dozadu jako hadrový panák a zůstal ležet na zádech s rozhozenýma rukama.

Řev krmených bestií na mě padl jako pevná stěna. Jestli jsem ho zabil, budu muset utéct, to mi bylo jasné. Předtím si ale vezmu své peníze. Pomalu, nekonečně pomalu se pohnul, převrátil na bok a jeho silné, naběhlými žilami stále uzlovité ruce se pomalu a váhavě stáhly k tělu, jako by si nebyly jisté, zda to dokážou, a pak téměř v dětsky sebeobranném gestu skryly hlavu s vlasy promáčenými čerstvou krví.

Udělalo se mi zle, udělalo se mi zle v okamžiku, kdy se ty ruce pohnuly. To nikdo nemusel vědět. Pozvedl jsem paže na znamení vítězství a odpotácel se ke svému stolu.

Hanuri zůstal na svém místě, i když odtamtud měl jen mizerný výhled na provizorní ring.

Dýchal jsem pomalu a zhluboka, aby se točící se svět postupně uklidňoval.

„Potřebuju se napít,“ zachrčel jsem.

Přistrčil ke mně pivo.

„Co se stalo?“ chtěl vědět.

„Dal mi co proto,“ podařilo se mi říct neutrálně.

„Chtěl jste ho zabít.“

„Možná,“ nepřel jsem se.

Udělal by na mém místě to samé a já neměl důvod být milosrdný.

Ty ruce, bylo to jako tehdy. Ani tehdy jsem nebyl milosrdný, neměl jsem slitování. S nikým.

„Vypadáte fakt dost špatně.“

„Kořalku!“ křikl jsem. „Láhev!“

Současně jsem shrábl vyhraných šestnáct zlatých. Už jsem jich měl dvaatřicet, právě tolik, kolik jsem potřeboval. K tomu pár drobných na pití. Mohl jsem si dovolit pár lahví. Musel jsem je mít, musel.

Dostal jsem flašku a pil přímo z ní, dokud vzpomínka na bratra ležícího na zemi podobně jako muž, kterého jsem před chvílí srazil do bezvědomí, neztratila na naléhavosti. I ruce bráchy se pohnuly, aby ho chránily. Zbytečně, marně. Znovu se postavil a já ho na zem srazil naposledy a jednou provždy.

„Ještě jednu láhev. A místo k přespání,“ zamumlal jsem.

Pak už se ruce nehýbaly, jen zchladly, až nakonec byly úplně ledové.

Odpotácel jsem se nahoru po schodech na půdu, to bylo v téhle putyce na konci světa jediné místo, kde jsem se mohl v klidu zbavit vzpomínek a pak se pořádně vyspat. Cestou jsem sebral putykáři ještě jednu láhev. Zapomenout je těžké.

~~~

Ráno mě probudilo chřestění železa. Otevřel jsem oči a zjistil, že okolo mě stojí pět ozbrojených chlapů, z nichž některé jsem už určitě viděl, a na zápěstích mě chladí silný železný řetěz.

„Takže umřel,“ odhadl jsem a podíval se na toho, kterého jsem si včera v hospodě označil za velitele.

V ruce se mu houpal měšec, do kterého jsem včera shrábl měďáky.

Až přitaká, zkusím jim vytrhnout řetězy a pak je s nimi umlátit. Moc šancí jsem si nedával, ale nemínil jsem se nechat zavřít.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Už se udrží na nohou.“

„Tak to je nějaká mýlka,“ uklidnil jsem se. „Nic jiného, než že jsem se včera pobavil v hospodě, jsem tu zatím nestačil provést.“

„Jdeme,“ zavelel, když usoudil, že mě mají pod kontrolou.

Kupodivu mi nespoutali ruce za zády, spokojili se s tím, že mě vedou v řetězech a další dva mě popohánějí šťouchanci kopím do zad.

Ráno už dávno skončilo, ale v hospodě se stále ještě uklízelo. Večer zjevně dlouho a bouřlivě pokračoval i bez mé účasti.

Venku čekal zbytek doprovodu, dalších deset mužů. V žilách mi stále kolovala trocha kořalky a měl jsem děsnou žízeň. Pochyboval jsem, že by mi dovolili zastavit se u studny, proto jsem si přímo za chůze posloužil obrovským džberem, i když mi to ti dva parchanti, co mě vedli jako dobytče na porážku, nechtěli dovolit. Ke své smůle nedrželi řetěz tak pevně, jak si mysleli.

„Nechte toho,“ zarazil velitel vojáků kopiníky, kteří mi pošťouchnutí chtěli vrátit.

Žádný znak hodnosti neměl, ale odhadoval jsem ho na bývalého poddůstojníka. Vyšší šarže by se k takové službě nesnížila.

Autoritu měl, to teda jo. S klením mě nechali napít se. Zbytek vody jsem si vylil na hlavu.

Pomalu jsme kráčeli blátivou cestou mezi chaoticky rozmístěnými domy, spíš sruby, odevšad se neslo skřípání, vrzání a rachot. Když jsme vyšli z osady, spatřil jsem tak nějak provizorně působící konstrukce těžebních věží, obrovské hromady uhlí a kameny vydlážděné cesty, po nichž se vozíky dopravovalo k nedaleké řece, kde se nakládalo na lodě a splavovalo dolů, do měst.

Nad tím vším, na odlesněném vrcholu nevysokého pahorku, se rozkládala honosně působící rezidence. Dole v civilizované krajině by to byl jen zbytečně rozsáhlý komplex několika propojených, nijak úhledně postavených domů. Tady, v rozmočené divočině, kde kromě uhlí člověk narazil jen na bahno, rašeliniště a husté smrkové lesy plné nerudných, hladových medvědů, Holmegorova rezidence působila jako skutečný palác.

„Holmegor mě chce vidět?“ utrousil jsem. „Stačilo říct. Snažil jsem se s ním sejít dva dny.“

Než jsme došli nahoru, měl jsem zase žízeň. A samozřejmě hlad.

Kousek před ohradou z naostřených kůlů, která nahrazovala regulérní hradbu, jsem spatřil věc, která se mi nelíbila. Byly to velké ocelové klece zavěšené na stromech zbavených koruny. Ve dvou se krčili chlápci, kterým byla zima, vypadali hladoví a očividně se příliš nebavili.

„Vězení,“ odpověděl mi jeden z vojáků škodolibě. „Když jsme je zavírali pod zem, utíkali, jsou to přece jen krysy hornické.“

„Aha,“ odpověděl jsem moudře a podíval se na něho způsobem, že i když jsem byl v poutech, zmlknul.

Někdy je dobrá pověst k užitku.

Druhá věc, která se mi nelíbila, byl chlápek v červeném obleku s nohavicemi tak obtaženými, že ani hedvábné punčochy by nemohly být těsnější, procházející branou. Na hlavě měl přilbu s chocholem, také červeným, k tomu plášť. S obtížemi jsem v něm poznal Holmegora. Když jsme spolu jednali ve městě, oblékal se normálněji. Tady se zjevně cítil pánem a popustil uzdu svým choutkám. Doprovázelo ho dalších šest lidí, jeden z nich vypadal, že má na sobě něco nápadně se podobajícího soudcovskému taláru. Trochu se potácel. Buď měl špatně rostlé nohy a pohyb kluzkým blátem protlačujícím se mezi mizerně usazenými kameny mu dělal problémy, nebo zakončil pijatyku teprve před chvíli. Nebo stačil začít novou.

„Holmegore, zbláznil ses, nebo co?“ houkl jsem, když jsme byli víceméně tváří v tvář. „Slíbils, že náklady na cestu sem uhradím z další práce, co mi dáš. A místo toho se k tobě už druhý den nemůžu dostat!“

„Poklekni před soudem!“ štěkl voják po mé levici a položil mi hlavici kopí na krk.

Zůstal jsem stát.

„Jakým soudem? Jsme na území vnitřního impéria, navíc nejsi žádný starý patricij, tady platí císařské zákony!“

Dělo se tu něco, čemu jsem nerozuměl. Holmegor se snažil vydělat peníze a nezáleželo mu na tom, zda přitom poruší zákon – tedy pokud za to nebude popohnán k odpovědnosti. Proto najímal lidi mého typu a dával si pozor, aby neexistovala spojitost mezi jím, počestným svobodným pánem, a námi, chlapy na špinavou práci. Poslední, co bych u něj čekal, by bylo bratříčkování se s jakýmkoliv zástupcem císařské soudní moci.

„Tento muž bez povolení na mých pronajatých pozemcích prováděl zakázanou výdělečnou činnost!“ vypískl Holmegor.

Musel se definitivně zbláznit. Císař byl magor, ale on a vůbec celá rodina Saxmundsenů měli slabost pro souboje, gladiátorské hry a podobně. Pořádáním nákladných her si dokonce kupovali přízeň davů. Nikdy jsem neslyšel, že by byl řádně potrestán muž, který zmrzačil jiného v regulérním zápase jeden na jednoho. Většinou i zabití procházelo bez úhony po nějakých peněžních vyrovnáních s příbuznými. A sázky na zápasy byly běžnou součástí celého toho cirkusu. Holmegor byl škudlil, ale kvůli několika zlatkám, o které jsem obral jeho lidi…

„Takový zákon neexistuje. Pusť mě, zaplať mi, co mi dlužíš, a jsme vyrovnáni.“

Překvapovalo mě, že se nechal spatřit v mé společnosti za přítomnosti tolika svědků.

Chlap, co se mě snažil donutit pokleknout, tlačil stále usilovněji a usilovněji, až mi na krku vyrobil krvavý šrám. To ho trochu zarazilo, zjevně nechtěl, aby zabil chlapa, se kterým právě hovoří jeho šéf.

„Ctihodný Cirhussi?“ obrátil se Holmegor na svého průvodce v taláru.

„Takový zákon není, ale,“ zastavilo ho škytnutí, „hned bude!“

Byl totálně namol.

Vytáhl ze záňadří umolousaný a notně pošramocený brk, Holmegor kývl na jednoho ze svých poskoků, ten k soudci přiskočil a rozevřel přenosný ministolek, který nosil připevněný k hrudi. Na něj postavil lahvičku s inkoustem a brk.

„S platností od prvního dne roku tři sta devadesát šest,“ slabikoval opilý soudce, zatímco současně psal, „se zakazuje jakákoliv výdělečná činnost, kterou neschválí nájemce pan Holmegor Markus. Porušení tohoto zákona se trestá dle paragrafu dvacet jedna odstavce tři císařského zákoníku propadnutím výdělku, pokutou deset zlatých a dvěma týdny vězení nebo nucených prací, dle volby nájemce. Tečka.“

Odložil brk způsobem, že zapadl do bláta, otočil se a začal vrávorat zpět k Holmegorovu sídlu.

„Musím se něčeho napít,“ slyšel jsem ho mumlat.

Začal jsem si dávat dvě a dvě dohromady. Vypadalo to, že právě tenhle chlastem prosáklý panák stojí za Holmegorovými posledními úspěchy, kdy legálními zákonnými fígly převálcoval spoustu malých konkurentů a na ty, s nimiž to nešlo podle práva, si objednal mě…

„Seberte mu všechny peníze a zavřete ho do klece,“ rozkázal Holmegor.

Šklebil se u toho, jako by právě lusknutím prstů vydělal tisícovku.

Zatvářil jsem se rezignovaně.

„To kvůli třiceti zlatým?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Kvůli třem stovkám, co jsi mě stál. Nenechám se odírat nickama, jako jsi ty.“

Jak říkám, lakomec a blbec. Myslel si, že jsem stejný idiot jako on a nosím peníze stále u sebe. Měl pravdu.

Všichni přítomní se teď na mě spokojeně dívali, jako by to byla jejich zásluha, že tady tak stojím. Peníze bych si nechal vzít, proč ne, je snadné opatřit si další. Ale času jsem neměl nazbyt, musel jsem zaplatit dluhy. Nehybně jsem stál a čekal, až začnou s prohledáváním. Chlapík, co mě ohrožoval kopím, to vzal na sebe. Mírně jsem poklesl v kolenou, aby se při prohledávání kapes kabátu musel předklonit. Dát si jeho hlavu pod paži a omotat mu kolem krku řetěz, dřív než jeho parťáci držící mě na vodítku stačili zareagovat, nebylo tak těžké. Teprve teď pořádně zabrali a zjistili, že jejich kamarád začal okamžitě modrat a sípět. Pustili řetězy a rozhodli se to se mnou skončit ručně. Jednoho jsem kopl do kolena, až to zapraskalo, druhého si za rukáv přitáhl tělo na tělo; chudák schytal do ramene ošklivý sek kopím.

„Sakra, chyťte ho!“ rozječel se Holmegor. „Hned!“

„Opatrně, držet odstup, máme převahu!“ rozkazoval naopak velitel.

Musel jsem zmizet, než se dohodnou, bylo jich na mě moc. Odmotal jsem přidušenému oba řetězy od krku, nechal ho ležet a s řinčením vyrazil dolů svahem.

Klouzalo to, padal jsem a zase vstával, už před prvními domy mi došlo, že se po svých daleko nedostanu, protože vlastně nebylo kam. Holmegorovi lidé měli koně, určitě byli lepší jezdci než já a také znali krajinu. Po vodě, to byla jediná šance.

Riskl jsem letmé ohlédnutí, Holmegor a jeho sebranka sice něco hulákali a rozčileně mávali rukama, ale to bylo všechno. Na organizované pronásledování se nezmohli. Má výhoda. Trochu jsem zvolnil, minul jsem první těžební věž, chlápci u povozů na svážení uhlí k vodě mě sice podezíravě pozorovali, ale jinak si hleděli svého. Minul jsem hranici stavebního dříví, pod nohama mi zaklapaly kameny dlážděné cesty, jen jsem ji přeběhl, protože se klikatila mezi dalšími důlními věžemi. Skřípot rumpálů, vrzání vozů, chřestění vysypávaného uhlí a hlušiny, to všechno teď bylo tak hlasité, že už jsem neslyšel ani zvonění řetězů, které jsem za sebou vlekl. Čas přestat utíkat a pokusit se s nimi něco udělat. U hromady uhlí větší než pořádný dům jsem zvolnil úplně. O kus dál stála největší, na pohled neudržovaná těžební věž. Nejdříve začali zřejmě těžit tady, co nejblíže u řeky, a pak postupovali dál. Tam jsem si mohl obstarat pořádný vercjak, aniž by se někdo moc vyptával, na co ho potřebuju.

Zpoza černého valu nasypaného z černého, až lesknoucího se uhlí se vynořila hlava v helmě s licousy a knírem spadajícím pomalu až na prsa. Za ní druhá, další, až jich byla celá řada, k nim postupně přibývaly ruce, trupy a celá těla, jak obcházeli hromadu.

Holmegorovi přicházely posily.

Chlap s licousy se zastavil a po něm všichni ostatní. Ne jako jednotka imperiální armády, která má pochodový dril vrytý pod kůži, ale jako skupina zkušených harcovníků, kteří vědí, jak svou práci udělat s minimální námahou.

Chvíli jsme se navzájem měřili, rachot těžby zdánlivě utichl, řetězy, které jsem stále vláčel po zemi, cinkaly, jako by na sebe chtěly co nejvíc upozornit.

„Myslím, že tě vezmeme s sebou,“ řekly Licousy.

Mohl jsem je zkusit oběhnout kolem dokola, zmást je a pak spoutat. Jenomže na to řetězy byly moc krátké. Smůla.

„Nepleťte se mi do cesty, tak dobře vás neplatí,“ řekl jsem.

Po jeho tváři se rozlil pohrdavý úšklebek, jako když člověk pozoruje opilce bryndajícího kořalku na hospodský stůl. A zmizel stejně jako pálenka vsakující do rýh a prasklin ve staré opotřebované desce.

„Chyť…“

Na te jsem nečekal, otočil se a sprintem vyrazil pryč. Spolu s dalšími Holmegorovými lidmi bylo jen otázkou času, než mě dostanou. Přeskočil jsem odvodňovací kanál vykopaný podél cesty a změnil směr k nejbližší těžební věži. Na půl cestě jsem se ohlédl. Nespěchali tolik jako já, dovolili, abych si vybudoval náskok, a přitom se rozestoupili do rojnice. Možná pravý okamžik na to znovu se otočit a zkusit projít skrze ně. Jenomže jsem zahlédl dva chlápky s kušemi a to rozhodlo.

K věži jsem doběhl ve chvíli, kdy obsluha plošiny skončila s jejím vykládáním.

„Jedu dolů,“ oznámil jsem jim.

Chlap, kterému jsem včera večer kolenem přerazil nos a provedl ještě pár dalších ošklivých věcí, se zaškaredil.

„Neřekl bych,“ řekl.

Přeskočil jsem oj, přitom jsem se od ní odrazil a oběma nohama současně ho nakopl do hrudníku. Skončil o tři metry dál rozpláclý na hromadě štěrku s prošlápnutými žebry. Kůň, kterému jsem zavadil o zadek, se po mně vyčítavě ohlédl a zaržál.

Proti němu jsem nic neměl.

Tři další dělníci se ode mě instinktivně vzdálili, ruce měli na dosah nožů, ale vytáhnout se je neodvážili.

Nůž se bude hodit. Vzal jsem si ho od chudáka s rozmašírovaným obličejem, stále se snažícího popadnout dech. Dával jsem mu šanci jedna k jedné.

„Jedu dolů,“ zopakoval jsem.

Nejmenší z trojice opásaný koženou zástěrou střelil očima k plošině a k mechanismu, který ji držel v zajištěném stavu, kousek výš se houpalo protizávaží kladkostroje.

Kameny zaskřípěly, po odvrácené straně hromady se někdo drápal vzhůru. Byli příliš zkušení na to, aby po mně šel jen jeden, okolo už jich muselo být víc. Rozběhl jsem se k plošině, na odvrácené straně důlní jámy přímo pod věží se bůhvíodkud objevil chlápek s mečem v ruce, podle rachotu uhlí a kutálejících se kamenů ho další následovali.

Mrštil jsem po něm nožem, skoro znuděně mu uhnul. Tohle vrhání čepelí mi nikdy moc nešlo.

„Stůj!“

Měl jsem dojem, že slyším drnčení napínaných tětiv. V rachotu dřevěných soukolí nesmysl. Za běhu jsem se shýbl, ze země sebral pořádný kámen a spodním obloukem ho vší silou poslal za nožem. Tohle chlápek nečekal, dobře pětikilový šutr ho zasáhl do hrudi. Meč zarachotil na zemi, on udělal tři kroky vzad a s vytřeštěným výrazem ve tváři se posadil na zadek.

To už jsem stál na plošině, šíp vystřelený odkudsi shora označkoval trám nad mou hlavou, vojáci vykukovali z úkrytů všude okolo. Natáhl jsem se po meči a druhým seknutím odťal protizávaží.

„Jedu!“ zařval jsem a to už jsem padal do důlní jámy.

Slunce zmizelo, světlo spolkla temnota, svištění lan, skřípot vytahovacího mechanismu roztáčeného na rychlost, s níž se nepočítalo.

Letím příliš dlouho, tohle nepřežiju, došlo mi. Náraz, prach, tma. Skončil jsem na boku, do nosu mě zaštípal suchý prach, ucítil jsem kouř a po chvíli začal rozeznávat bližší i vzdálená světla hornických kahanů. Takže jsem to přežil. Podíval jsem se vzhůru a spatřil nepravidelný výsek oblohy, ze stěny na mě vykukovaly polekané tváře ozářené mihotavým světlem. Chlapi se přiběhli podívat, co se vlastně stalo. Pohnul jsem se, bolel mě každý kousek těla, měl jsem odražené snad všechny kosti. Tohle přistání bylo horší než deset zápasením strávených večerů.

„Chyťte ho! Kdo ho chytí, má odměnu jistou!“ nesl se shora vzteklý hlas. Holmegor konečně dorazil.

Ani neřekl kolik, držgrešle.

Zvedl jsem se, po chvíli tápání našel mezi troskami zdviže místo, kde se dalo vyškrábat vzhůru, a začal šplhat ke světlům v nejbližším tunelu šachty.

Čekal tam na mě Hanuri. Podíval se na mě, pak na vzpříčené trámy blokující důlní jámu a nakonec vzhůru. Podle ohňů kahanů nás shora pozorovalo dalších deset, patnáct zvědavých lidí.

„Co tady okouníte! Denní dávku vám nikdo nepromine!“ nevypadl z role předáka ani na chvíli. „Přesuneme se ke štolám okolo Mokré díry. Uhlí se bude nakládat tam a po šichtě z ní vyfáráme! Darvisi, zařiď, ať obsluha nahoře nelelkuje a čeká na první uhlí!“

To stačilo k tomu, aby se horníci začali rozcházet po své práci.

„Holmegore!“ zařval jsem vzhůru. „Dlužíš mi třicet dva zlatých. Pár mizerných peněz. Vrať mi je a jsme srovnaní! Nestojí to za trable, které ti způsobím!“

„Nikdo, nikdo se nebude protivit mé vůli! Ne na mém panství!“

Idiot, nebylo to jeho panství, nedostal ho lénem, jen za ně každoročně platil slušný balík peněz.

„Zabil jsi mi muže, za to tě dostanu!“ poznal jsem hlas Licousů.

Takže ten, co jsem ho složil kamenem, to nerozdýchal. Asi trpěl křehnutím kostí. Ale aspoň jsem věděl, na čem jsem, nemělo cenu hrát si dál na slušňáka.

„Pomož mi,“ obrátil jsem se na Hanuriho. „Pro začátek se potřebuju zbavit tohohle,“ pozvedl jsem ruce, aby řetězy zazvonily. „Taky by se mi hodil průvodce. Jich je hodně a já jsem sám. Bez někoho, kdo se tady vyzná, nemám šanci.“

Mlčky mě pozoroval.

„A nějaká zbraň by se taky hodila. Zabíjet holýma rukama dá hodně práce a klouby mám otlučené ještě od včerejška.“

„Holmegor vyhlásil odměnu,“ připomněl mi.

Zlato ohne každého, ale Hanuri nevypadal na někoho, kdo se sklání před každým zlaťákem.

„Je to držgrešle, navíc idiot. Kvůli dvaatřiceti zlatým přijde o mnohem víc. Věříš mu, že i potom odměnu vyplatí?“

„Možná jo, možná ne,“ pokrčil rameny.

Zůstával nečitelný a já jsem někoho na své straně potřeboval. Doba hájení, doba, kdy byli zmatení a nevěděli, která bije, před chvílí skončila. Licousy byl schopný maník, předpokládal jsem, že jeho lidé už shánějí horníky znající místní podzemí nebo rovnou obsazují těch pár existujících východů.

Po předchozím rachotu padající plošiny a křiku bylo ticho v podzemí najednou nepřirozené, neozýval se sebemenší zvuk otáčejících se rumpálů, bušení kladiv, prostě nic. Slyšel jsem náš dech. Jindy bych ho nezaregistroval, ale tady ano. A možná i šustění prachu sedajícího na kameny, na zem, na nás.

„Proč to všechno děláš?“ zeptal se.

Dokázal jsem odhadnout, proč je v dolech on. Měl rodinu, plány, budoucnost, potřeboval peníze pro ně a pro sebe. Já už rodinu neměl. Někteří byli popraveni, jiní zabiti a ostatní… potřeboval jsem peníze, abych je udržel naživu. Dvakrát ročně jsem musel na správné konto poslat sumu peněz, která by z rozumného muže udělala zámožného člověka. Musel jsem, protože v sejfu Crambijské imperiální banky leželo obvinění z čarodějnictví podepsané samotným hlavním vyšetřovatelem konventu. Pokud by došlo na správnou adresu, všechny mé příbuzné by upálili až do sedmého kolena. Upálili by i ty, které jsem ani neznal, ale měl jsem s nimi společnou krev. Po letech už ale nebyli má rodina ani ti, s nimiž jsem vyrůstal. Kvůli penězům jsem udělal věci, které mě změnily, změnily i to, co jsem vůči nim cítil. Po těch letech nemám lidi rád. Žádné lidi. Zůstala jen povinnost zaplatit jednou za půl roku částku, za kterou se dalo koupit prosperující hospodářství.

„Potřebuju peníze,“ odpověděl jsem stroze. „Hodně peněz.“

Možná jsem mu měl říct víc, vypadal na chlápka, který by se dal obměkčit, a možná by mi pomohl, kdybych mu řekl pravdu. Neudělal jsem to, nikdy jsem to neuměl. Nedokázal jsem překonat sám sebe. Jen jsem čekal, jak se rozhodne. Ani jsem neuvažoval nad tím, zda ho pak zabiju, nebo se ho alespoň pokusím zabít. To přijde samo. Taky vypadal na chlápka, kterému to pálí a dokáže se o sebe postarat. Co jsem zač já, už dobře viděl.

„Co z toho budu mít?“ přerušil mé pomalé úvahy.

Tomu jsem rozuměl, možná jsme měli něco společného, možná jsme se mohli dohodnout.

„Právě teď potřebuju svých dvaatřicet zlatých. Co z Holmegora vyrazím navíc, je tvoje.“

„Když to bude padesát, celých padesát?“ ověřoval si.

„Jo. A když jen těch dvaatřicet, nezaplatím ti nic.“

Chvíli nad tím přemýšlel a pak pohodil hlavou.

„Platí. Vypadáš na někoho, kdo drží slovo. Ale bojovat a zabíjet kvůli tobě nebudu. Znám ty chlapy a nejsou špatní. Provedu tě podzemím, ukážu ti, kudy ven. To je všechno.“

„A zbavíš mě těchhle ozdob,“ ukázal jsem na řetězy.

„Jasně, součást dohody,“ přikývl.

Přesunuli jsme se úzkou štolou o pár kroků dál od hlavní důlní jámy, do místa, kde se vydolovaný prostor rozšiřoval až na hranici dosvitu Hanuriho kahanu. Odhadoval jsem, že to je tak tři a půl delšího kroku.

„Skladiště nářadí,“ vysvětlil. „Je to pohodlnější než ho tahat stále nahoru a dolů.“

U stěny stál velký, uhelným prachem zčernalý dubový špalek. Hanuri odněkud vyčaroval plochý sekáč a obrovské kladivo.

„Holmegor vždycky šetří na nepravém místě, řetězy se trhaj, nejsou kalené,“ vysvětlil.

Položil jsem ruku na špalek. Předpokládal jsem, že mu budu muset držet sekáč, aby oběma rukama dokázal zasadit pořádnou ránu, ale pomoc nepotřeboval. Prásk, prásk, z mých dlouhých ozdob zbylo jediné oko na poutech.

„Tak to bychom měli,“ zhodnotil.

Byl silný. Málokterý velký chlap je tak silný, jak vypadá, a on byl.

Poslouchal jsem ozvěnu dvou kovových úderů vznášející se mezi stěnami a snažil se odhadnout, jak dál. Mohli jsme být nějakých padesát metrů pod zemí. Možná víc. Všechny je zabiju a pak budu přemýšlet, jak ven, vybral jsem si nejjednodušší řešení. Takové mám nejraději.

„Potřeboval bych nějakou zbraň, abys za mě nemusel bojovat,“ řekl jsem. „To kladivo by se docela šiklo,“ ukázal jsem.

„Je moc těžké,“ zavrtěl hlavou.

Sebedůvěru teda měl, to jo.

Sáhl do temnoty a podal mi dlouhou ocelovou tyč, na konci zahrocenou. Potěžkal jsem ji a zkusmo s ní párkrát máchl.

„Používáme to pro hledání slabých míst. A taky kapes s důlním plynem.“

Klidně tím mohli hledat i nohavice s důlním plynem. Byl to bytelný kus poctivě vykované oceli a člověk se nemusel moc namáhat, aby tím chlapa propíchl skrz naskrz. Pokud by teda nějakou zatracenou smůlou nenarazil na páteř. To pak dá víc práce.

Hanuri mě při zkoušení nástroje, který mi dal, pozoroval, a co viděl, se mu nelíbilo. V sporadické záři kahanu se jeho obličej změnil v masku nespokojeného starého boha. Jeho problém.

„Jak jsem řekl, ukážu ti cestu, ale to je všechno. Nehnu ani prstem, i kdyby tě v dalším okamžiku měli zabít,“ připomněl mi. „Jsem předák, třetina chlapů tady dostane plnou gáži jen díky tomu, že se o ně starám. A sám se taky nechci do ničeho zaplést. Mám dvě děti a rád bych se dočkal dalšího.“

„Rozumím,“ pokrčil jsem rameny. „Nic víc od tebe nechci, naše dohoda je jasná.“

V chodbě za hranicí dosvitu kahanu se něco pohnulo. Nikdy by mě nenapadlo, že krysy mohou žít tak hluboko.

„Bazgu,“ zareagoval na šramot Hanuri. „Pojď sem.“

Ze tmy se vynořil shrbený chlap, pleš měl samou jizvu, jako by ho někdy dávno někdo s chutí skalpoval.

„Nabídli za něj odměnu,“ zabrumlal hrbáč.

Muselo mu chybět pár zubů, hlavně předních. Ty mé se po včerejších úderech přestávaly kývat. Jako vždycky. Zatím.

„Kolik si myslíš, že by Holmegor vyplatil tobě?“ zeptal se ho Hanuri.

„Tak pět stříbrných,“ odpověděl Bazg.

Už to nebylo brumlání, ale spíš šišlání, zuby mu opravdu chyběly. Nespletl jsem se, krysy přežívaly hodně hluboko i tady.

„Máš je u mě, až to skončí.“

„Rozumím, šéfe.“

Vydali jsme se do tmy, Hanuri záři kahanu ztlumil na úroveň, že jsem si prakticky neviděl pod nohy.

„Holmegor je držgrešle,“ vykládal pomalu a potichu, zatímco jsme klopýtali temnotou.

Na můj vkus byla štola až příliš úzká, každou chvíli jsem se praštil do hlavy nebo do ramenou.

„Ale má hodně zkušeného důlmistra a dá na něho. Je tu sedm důlních jam, ze kterých je možný vyfárat, mezi šachtami raženými po úklonu sloje jsou ražené časté překopy a větrné jámy. Dokonce kvůli větrání používáme i větrníky.“

Čekal jsem, co z toho proslovu pro mě vyplyne.

„Ale jak jsem řekl, Holmegor šetří víc, než je rozumné. Spousta překopů i větracích šachet se neudržuje. Chlapi vědí, že není dobré se na všechny spoléhat.“

Bylo mi jasné, že Hanuri zná důl jako svoje boty a dokáže odhadnout, co si může dovolit. Změna ozvěny jeho hlasu mě varovala, že se blížíme k další volnější prostoře. Naštěstí, protože jsem začal být od věčných srážek s klenbou štoly naklepaný jako řízek.

„Místo křížení,“ vysvětlil, když jsme se dostali do prostoru, kde jsem ani při rozpažení nedosáhl na stěny.

„Půjdeme tudy,“ sáhl mi na rameno, aby naznačil směr. „Je to nejkratší cesta k osmé větrací šachtě.“

Původně jich zmiňoval jen sedm.

„Tuhle už Holmegor odepsal, ale my ji stejně udržujeme v provozu, řekněme ve volném čase,“ uchechtl se sám pro sebe Hanuri.

To znělo slibně. O té se nemusel dozvědět ani Licousy. Poslušně jsem klopýtal za Hanurim a snažil se dát temnotě najevo, že jsem na ni příliš drsnej chlapík. Moc se mi to nedařilo, byla všude – v očích, v ústech, polykal jsem ji, abych se nezačal dusit. Tma netma, úzká chodba, kterou jsem se občas musel protahovat bokem, nic mě nemohlo zastavit. Nejvíc mi ale pomáhal mihotavý svit Hanuriho kahanu. S každou desítkou kroků uraženou podzemím jsem se víc a víc upínal k myšlence, že zanedlouho se vydrápu na denní světlo. Ze smrti jsem strach neměl, ale z umírání v temnotě ano. Divný.

Na dalším křížení, podle ozvěny našich kroků menším než předchozím, ale se stěnami stále v nedohlednu, jsem Hanuriho dotekem zastavil. Otočil se, hluboké stíny probuzené k životu slábnoucím světlem proměnily jeho obličej v jakousi přízračnou neživotnou masku. Podobné často věnčily arénu, agonické tváře vítězů i poražených.

„Ty nejsi jediný, kdo zná osmou větrací šachtu,“ zašeptal jsem tak tiše, že mě mohl slyšet, jen protože jsem se k němu naklonil. Jinak by můj šepot přehlušil zvuk dechu.

„Ano, ví o ní každej chlap, co má odsloužený víc než jeden turnus,“ odpověděl.

Licousy o ní věděl, nemohl se o ní nedovědět. Čekal tam na mě.

„Pojďme k jiné šachtě,“ požádal jsem, i když se proti tomu vzpíral každý kousek mého těla.

„Proč? Myslíš, že jim někdo donáší? Že je někdo vede?“

Odpovědět jsem nemusel, ticho už nebylo takové jako před chvílí.

Maska ze světel a stínů se na okamžik proměnila.

„Sakra,“ zaklel. „Musíme utéct.“

Příliš pozdě, byli příliš blízko. No, možná ne, ale v téhle temnotě bych si při úprku určitě pořádně otloukl hlavu, kolena a bůhvíco ještě. To už bylo lepší se jim postavit.

„Ustup, kahan nech uprostřed na zemi,“ přikázal jsem mu. „Nebudeš přece za mě bojovat,“ připomněl jsem, když váhal.

Sám jsem se postavil zády ke stěně a metr a půl dlouhý ocelový špičák, o který jsem celou cestu soustavně zakopával, jsem jednoduše držel v ruce s hrotem ve výši prsou.

Stačil okamžik a Hanuri zmizel. Tak velcí chlapi by něco takového umět neměli. Možná specialita horníků. Kahan tiše pohasínal, kroky přibližujících se nepřátel zněly stále hlasitěji, ale současně nejasněji a jakoby z mnoha míst. Původně jsem si myslel, že se v tomhle křížení spojují tři chodby, ale teď jsem měl pocit, že je jich mnohem víc. Zkusil jsem stěnu za sebou. Byla tam, nestál jsem v chodbě. Je dobré mít se na co spolehnout. Sám, v podzemí, obklopen nepřáteli.

Cinknutí oceli o kámen zaznělo tak hlasitě, že jsem málem vystartoval za zvukem, pak ale několik tepů srdce panovalo absolutní ticho. Zasrané doly.

Pak se v temnotě přede mnou objevily dva lesklé body, pochopil jsem, že to jsou oči. Pokud jsem je viděl já, musely být vidět i ty moje. Jenomže chlapa víc zaujal kahan na zemi. Najednou jeho zornice odrazily světlo jasněji a současně sebou trhly. Spatřil mě.

~~~

Vyrazil jsem jako sprinter a ve správné chvíli jsem bodl špičákem před sebe a přitom se ještě urputněji tlačil dál dopředu. Někdo zařval. Strašný zvuk, v podzemí by se nemělo křičet. Ocelová špice projela měkkým masem, otřela se o kost a pokračovala dál, už jsme byli tělo na tělo, ale já nezastavoval, z běžce jsem se změnil v zápasníka v supertěžké váze a tlačil jsem ho před sebou hlouběji do chodby, znovu někdo zařval, ocelová tyč prošla prvním tělem skrz naskrz a zasáhla další. Světla ubylo, to ti vzadu překvapením pouštěli lampy a sápali se po zbraních.

To nebylo úplně od věci, jenomže já už držel v ruce sekáč, který jsem šťastně nahmátl na opasku mrtvého před sebou. Ustoupil jsem o krok, nechal těla sklouznout ze špičáku a pak se znovu vrhl vpřed. Zase jsem zasáhl, tentokrát jsem špičák pustil a tmě, která se náhle stala absolutní, uštědřil krátký úder. Přitom jsem si rozsekl kůži o drátěnou košili nebo o něco podobného. To mi řeklo, kde stojí. Sekal jsem tesákem, dokud mě nepokropil teplý déšť mazlavé tekutiny. Nadávky, řev, panický jekot. Nezastavoval jsem a pokračoval dál, nedával jsem jim šanci vzpamatovat se.

Najednou jsem stál uprostřed ticha a temnoty. Zdánlivého ticha, slyšel jsem zeslabující sípání a praskající bublinky. Někomu jsem musel probodnout plíce a teď se tiše probublával k smrti a nevydal u toho ani hlásek. A zdánlivé temnoty. Odněkud zepředu stále přicházela téměř neznatelná záře. Pach smrti získal v klidu neskutečnou sílu a nutil k zvracení. Začal jsem couvat a zastavil jsem se až v místě křížení chodeb, odkud jsem původně do útoku vyrazil, na zemi stále hořel skomírající kahan.

„Můžeme jít, cesta je volná,“ řekl jsem.

Z nicoty se vynořil Hanuri.

„Jsou mrtví?“ zeptal se.

Ten tón jsem znal. Věděl to, jen tomu nedokázal uvěřit.

„Kolik jich bylo? Byli to vojáci, nebo horníci?“

„Nevím,“ pokrčil jsem rameny, i když to nemohl vidět. „Jsou mrtví, víc není důležité.“

„Máš pravdu,“ odpověděl nakonec. „Ty se opravdu chceš dostat nahoru, co?“

„Přesně. Máme dohodu,“ připomněl jsem.

„Jo, co vyděláš navíc, je moje.“

I když jsem mu neviděl do tváře, věděl jsem, že se ušklíbl.

„Tudy,“ ukázal a opět jsme klopýtali tmou.

„V životě jsem neviděl kahan, který by svítil tak málo jako ten tvůj,“ vzmohl jsem se na poznámku, poté co jsme dorazili do chodeb, kde nehrozilo, že si při každém kroku rozbiju hlavu nebo vymknu kotník.

„Jo, sám jsem si ho tak upravil,“ připustil. „Vydrží tak hořet déle. Teď půjdeme chvíli zkratkou. V předklonu a možná i po kolenou, pokud se nedokážeš pořádně skrčit.“

Čím dál lepší.

Tma se na mě natahovala ze všech stran a za ní kamenné stěny plné ostrých výčnělků, nerovná podlaha s neviditelnými loužemi vody a k tomu zaprášený, těžko dýchatelný vzduch.

„Jak to, že tu není spodní voda?“ napadlo mě.

V blízkosti byla přece řeka.

„Neprostupné podloží,“ vysvětlil Hanuri. „Dál budeme pokračovat po kolenou.“

Poslechl jsem, i když jsem žádnou překážku neregistroval. Když jsem pak neopatrně vytáhl hlavu příliš nahoru, zaplatil jsem za to ranou, až se mi zajiskřilo před očima a vlasy mi slepila čerstvá krev.

„Uhlí je tu spousta, ale právě kvůli spodní vodě se v okolí řeky nikde jinde prakticky těžit nedá. Holmegorovi buď poradil někdo, kdo se v dolování vyzná, nebo měl štěstí,“ vysvětlil Hanuri při jedné z občasných pauz, kdy jsme se zotavovali z obzvlášť křivolakých a stísněných úseků chodby.

Tmu náhle rozechvěly vibrace, až po chvíli mi došlo, že to jsou ozvěny vzdáleného křiku.

„Hledají nás,“ zkonstatoval a opět se dal na pochod. „Ale netuší, kam jsme se vrtli. Jsou tu desítky kilometrů chodeb.“

„Možná bude lepší zastavit a počkat, až se situace trochu uklidní. Pokud jsme dostatečně daleko,“ navrhl jsem.

„Jo,“ souhlasil, současně nám pod nohama začvachtala voda.

„Nejnižší místo dolů, sem to už začíná prosakovat. Hlouběji se bez čerpadel jít nedá ani tady. Ta by ale dolování prodražila a Holmegor do toho nejde. Kousek dál najdeme místo, kde se schováme.“

Schovávačka byla z poloviny zaplněná vodou a připomínala noru, kde se nedávno utopil jezevec. Taky tak smrděla. Ve sporém světle Hanuriho kahanu se ve stěnách leskla drobná zrnka minerálů, každou chvíli se od stropu odlepila kapka vody a žbluňkla o hladinu.

„Vydrží nám světlo?“ ukázal jsem na mihotající se plamínek.

Za žádnou cenu jsem se nechtěl ocitnout ve tmě. Tady hluboko jsem se jí bál víc než všech pronásledovatelů dohromady.

„Je tak seřízený,“ přisvědčil. „Celý den a ještě kousek.“

„Fajn,“ přikývl jsem.

Zůstat bez světla desítky metrů pod zemí mi přišlo stejné jako nechat se pohřbít zaživa.

Čekali jsme a zvuky přicházející z okolí zesilovaly. Znervózňovalo mě, že z našeho úkrytu vede ven jediná cesta, připadal jsem si jako v pasti.

Hanuri najednou přikryl plamen záklopkou, tma získala hmotnou podstatu jako bestie drtící člověka v sevření.

„Jsou blízko, mlč, dokud neřeknu,“ zašeptal.

Nechápal jsem, jak na to přišel, ale sotva jsem se párkrát nadechl a vydechl, uslyšel jsem zřetelné čvachtání kroků, drhnutí železa o kámen, tlumené klení.

„Tady jsme v nejnižším místě dolů,“ říkal někdo.

Hlas jsem neznal nebo nepoznal.

„Potřeboval bych pořádnou mapu, bez ní nemůžu mít jistotu, že jsme něco nevynechali,“ zazněla nespokojená odpověď.

Tentokrát jsem věděl, kdo mluví – Licousy, velitel oddílu vojáků, kteří mě málem chytili při útěku. Co jim Holmegor za mě slíbil, že se za mnou táhli až sem? Stálo jim to za to? Mně by to určitě za to nestálo. Tedy pokud bych zrovna nepotřeboval peníze, ale ty jsem právě teď potřeboval přímo zoufale, do okamžiku zaplacení zbýval necelý týden. Podělaných dvaatřicet zlatých.

Propadl jsem se do starých, důvěrně známých, ale o to nepříjemnějších myšlenek, a zapomněl jsem na čas i na to, kde se právě nacházím.

„Už jsou daleko,“ vytrhl mě z ticha Hanuri. „Ještě chvíli počkáme a pak spodními štolami projdeme k větracím šachtám na kopci.“

„Na kopci?“ chtěl jsem vědět.

„Jo, osmičku hlídají, jak jsme zjistili, dvojka a trojka jsou raženy do úbočí kopce, na němž má Holmegor postavené sídlo. Původně tam chtěl i těžit, uhlí je jen kousek pod povrchem, ale pak se rozhodl jinak. Větrací šachty tam však zůstaly, mají nejlepší tah.“

To znělo dobře. Holmegor byl strašpytel a vsadil bych se, že oblasti okolo svého sídla nechal prohledat jako první.

Dál jsme čekali; já, on, kapky prožívající svůj krátký život letu od skalní klenby po vodní hladinu a tma. Ta byla nejtrpělivější.

„Jdeme?“ navrhl jsem, když už jsem to nedokázal dál vydržet. Venku klidně mohla panovat noc, ztratil jsem přehled o čase. A koneckonců i o místě.

„Dobrá, proč ne,“ souhlasil a jeho kahan opět vzal temnotě malou část síly.

Zvedl jsem se, pohybem jsem rozvířil vodu a na kůži pronikl chlad. Špičák jsem po celou dobu držel těsně pod hladinou hrotem k východu, případný návštěvník by ho při prvním zběžném pohledu nezaregistroval. Taky jsem měl kvůli tomu pěkně prokřehlé prsty.

„Zpátky ke křížení a pak chodbou nejvíce vpravo,“ řekl, abychom se v těsném úkrytu nemuseli obcházet.

Tápal jsem vpřed s jednou ruku předpaženou kvůli případným překážkám, ale bez větších problémů jsem dorazil až na místo nejnižšího křížení. Vzduch tu byl o poznání lepší než v noře.

„Jdi první,“ pobídl jsem ho a uprostřed druhého slova jsem se zarazil.

Pohlédli jsme na sebe, viděl jsem, jak očima těká po stěnách lesknoucích se vlhkostí. Ozvěna, ta ozvěna zněla jinak. Zvuk se měl odrážet od holých skal jako předtím, ale neodrážel.

Pokřivený Bazg se vynořil z chodby vlevo, za ním další tři chlapi. Cesta správným směrem zůstávala volná. Jenomže oni by pak věděli, kudy prcháme…

„Proč nás hledáte?“ zeptal se Hanuri.

Řekl, že za mě nebude bojovat, to bylo jasné. Ale bude bojovat proti mně, až budu zabíjet jeho druhy? To byla jiná otázka.

„Proč asi?“ uchechtl se Bazg a s ním i jeho doprovod. „Kvůli prachům, to je jasný.“

„Stojí vám to za to? Viděli jste, co udělal s vojákama?“ kývl Hanuri ke mně. „Kolik mrtvých jste na velkém křížení našli?“

Jeden z mužů si odplivl.

„Tři a jednoho dost pošramoceného,“ zamumlal. „Asi to nerozdejchá.“

Vida, a já měl za to, že tam byli jen tři chlapi.

V tom zmatku žádný div, že jsem se spletl.

„Nejlépe uděláme, když ho necháme odejít a budeme se tvářit, že jsme ho nikdy neviděli,“ pokračoval Hanuri v přesvědčování.

Vzpomínka na mrtvé, které našli, dodala jeho slovům váhu.

Hodily by se ještě nějaké peníze, ty jsou nejlepším přesvědčovacím argumentem hned po kalené oceli, bohužel jsem jich sám neměl dost.

„A co ti za pomoc nabídl?“ ušklíbl se Bazg pohrdlivě.

Napadlo mě, že mu ani tak nejde o peníze jako spíš o pocit moci, o pocit být jednou zatraceně důležitý a velet mužům, kteří ho následovali.

„Holmegor mi ukradl dvaatřicet zlatých,“ promluvil jsem. „Chci je zpátky. Všechno, co získám navíc, je jeho,“ ukázal jsem na Hanuriho.

„Naše,“ zahrnul předák gestem do dohody ostatní přítomné.

Snažili jsme se oba, ale bylo to slabé, hodně slabé. Ve zlato člověk věří, jen pokud ho vidí, pokud ho má na dosah, pokud mu šeptá do ucha „můj pane“.

„To je mnohem méně, než kolik nám nabídl Holmegor,“ kontroval Bazg.

„To je nic. Dostaneme týdenní mzdu, každý,“ mávl rukou kolem dokola.

Z okolních chodeb vystoupili další chlapi. Většinou dva nebo tři.

„Nebo naopak. Ušetří na tom, co vám dluží,“ nadhodil jsem. „Mrtvým se mzda neplatí.“

I když tady najednou hořelo víc kahanů a všechny silněji než Hanuriho, světla přibylo jen trochu. Jako by ho naše přítomnost a lesknoucí se oči pohlcovaly. Viděl jsem palice, kladiva a obvyklé masivní, hrubě vypracované nože. Můj špičák pro ně bude nepříjemným překvapením.

„To je přece zbytečné, nebudeme se zabíjet pro pár stříbrných. To je naprostá blbost,“ řekl Hanuri a potřásl u toho hlavou, jako by tomu sám nemohl uvěřit.

„Nemusíme tě zabít, stačí, když se postavíš na správnou stranu,“ tlačil dál na pilu Bazg.

Tím situaci záměrně jen víc vyhrotil.

Nemám rád, když se mluví o zabíjení, raději jdu rovnou na věc, bez zbytečných řečí. Nepodstatné detaily zmizely, zůstaly jen zbraně, paže, které je třímaly, postoje těl, odhad schopností, rychlosti a příležitosti.

„Slíbil jsem mu, že ho provedu podzemím, a slovo dodržím. Znáte mě, jsem váš předák. O odměnu se se všema férově rozdělím. Jaký lepší obchod ještě můžete udělat? Buď si každý přijdeme na nějaké peníze, nebo zůstaneme s tím, co právě máme v kapsách. Bez trápení, bez námahy.“

Hanuri byl fakt výřečný, já bych to na jeho místě dávno vzdal.

Ocel v mé dlani chladila stále méně, stávala se součástí mě samotného.

Vypadalo to, že jeho slova přinutila ostatní přemýšlet. Už pochopili, že se jen tak nevzdám, vzpomněli si na mrtvé, svého předáka znali a věděli, že nemluví hloupě ani do větru.

Bazg to také vycítil. Krátkodobé vůdcovství mu proklouzávalo mezi prsty, ještě chvíli a stane se tím, čím byl po většinu života – outsiderem. A v takové chvíli jsou lidé nejnebezpečnější.

„Nepřipravíš nás o peníze,“ zachrčel Bazg a vyrazil. Ne proti mně, ale proti Hanurimu, v ruce nůž.

Hanuri pouze ukročil, prohnul se a pootočil v pase a jako obrovský větrný mlýn Bazga nabral, provedl ho půlkruhem kolem sebe a pak mrštil směrem, odkud přišel, zpět mezi jeho druhy. Imponující trik.

Kdosi vykřikl a zasténal, Bazg se nějakým zázrakem udržel na nohou, nůž v jeho ruce ztratil lesk, na denním světle by byl rudý.

„Zabil Lotara, zabil Lotara!“ začal řvát jako smyslů zbavený.

Skutečnost, že sám v ruce držel zakrvácený nůž, přehlížel.

Okamžik, kdy se láme chleba, zlomek času vystřižený z temnoty, čadící plameny kahanů, ozařující stažené tváře mužů.

„Tak na co čekáte! Na něj!“

Žduchnul jednoho ze svých druhů proti nám, ti na druhé straně viděli jen to, že první z nich zaútočili, a dali se také do pohybu.

Aniž bychom se domlouvali, stáli jsme s Hanurim zády k sobě. Má tyč se mihla vzduchem, její konec zasáhl pozvednutý loket ruky s pořádným kladivem, výpadem těsně kolem zraněného jsem tupým koncem bodl dalšího chlapa do břicha, až sklapl jako nafouknutý měch, obouruč jsem vykryl úder palicí shora, pokračoval bočním obloukem na krk.

Křik, chroptění, funění, rvačka v plném proudu. Špičák uvázl ve skrumáži, v poslední chvíli jsem přidřepl, předklonil se a úkrokem vzad překvapil chlapa, co mi chtěl palicí rozbít hlavu. Přepadl přese mě, přímo pod nohy dalšího svého kumpána, oběma jsem šlápl do úsměvu.

Teď, s prázdnýma rukama, to teprve bylo ono. Zabořil jsem někomu pěst do pivního břicha až po loket, částečně ustál a částečně se vyhnul sérii těžkých ran na trup a s kýmsi, kdo mi visel na krku jako podivný šál, jsem nasadil pivnímu břichu páku na rameno a použil ho jako živé beranidlo proti další vlně horníků. Do polovičního salta si bolestí naskočil sám. Ohromné šplouchnutí chlapů kácejících se do vody, krátká přestávka. I za mými zády panoval relativní klid. Na mlýn Hanuriho paží bylo spolehnutí.

První dva se začali pomalu zvedat, jeden mátožně, bylo jasné, že neví, čí je. Pořádným kopancem jsem ho poslal zpátky, druhý vypadal až podivuhodně čerstvě, jako by pád do vody byl to jediné nepříjemné, co ho v téhle rvačce zatím potkalo. V každé ruce nůž a v očích výraz, který jsem dobře znal.

„Vade, Vade, nechej toho! Pusť ty nože!“ doléhal odněkud zdáli Hanuriho hlas.

Vade, nebo jak se jmenoval, potřásl hlavou, jako by se chtěl zbavit i nejmenších kapek vody. Jeden nůž držel v palcové poloze ostřím vzhůru, druhý defenzivně s čepelí podél předloktí. Vypadalo to, že na nože už bojoval, a ne jednou.

„Tak pojď,“ pobídl jsem ho a přitom uvolněně stál v mírném rozkroku s rukama podél těla.

Prostě snadný cíl. Věděl to a vyrazil, aby to se mnou jediným bodnutím pod žebra skončil, můj případný protiúder chtěl odrazit druhou čepelí. Co neviděl, byl špičák, který při předchozí rvačce skončil pohozený na kameni u stěny, sotva na délku předloktí ode mě. Nohama jsem se ani nepohnul, jen po něm sáhnul a pak obouruč tím dobře půl druhého metru dlouhým kusem oceli bodl proti němu. Reflexy měl skvělé, to ano, částečně můj výpad zblokovat dokázal, netrefil jsem ho do srdce. Částečně – hrot ho zasáhl kousek nad pas do levého boku. Skončil ve vodě zkřivený do klubíčka s pěnou na rtech.

„To bychom měli,“ rozhlédl jsem se spokojeně.

Hanuri stál a díval se na chlapy ležící nebo sedící, zkroucené u stěn všude kolem. Pár jich bylo mrtvých, dva tři ještě umřou a všichni budou na tohle pošťuchování vzpomínat až do konce života. Tím jsem si byl jistý.

„Dobrá rvačka,“ zabručel jsem.

„Někteří jsou mrtví,“ řekl Hanuri, jako by tomu nechtěl uvěřit.

Na chlapa jeho schopností trpěl nečekanými skrupulemi.

„Jejich volba,“ pokrčil jsem rameny. „Měli bychom jít. Teda pokud je nechceš dobít všechny, aby neprozradili, kam máme namířeno.“

„Jdeme,“ skoro vztekle odpověděl Hanuri. „Čím dříve se tě zbavím, tím lépe.“

Ještě nedávno bych něco takového považoval za nemožné, ale teď jsme temnými chodbami plnými zákrutů, prohlubní, odložených vozíků a dřevěných kolejí běželi. Ještě jsem se ani nestačil zadýchat a důl opět ožil vzdáleným halasem – opět nás hledali. Nechápal jsem, jak je to možné, protože Bazg se určitě snažil svou loveckou výpravu držet před ostatními v tajnosti.

Možná je na naši stopu přivedl hluk. Nervali jsme se právě potichu.

„Omrknu cestu,“ upozornil mě Hanuri a zmizel za rohem. Vzápětí se zpoza něj opět vynořil, než zavřel kahan, přikryl si ústa dlaní. Vedlejší štolou, propojenou s naší krátkou spojkou, právě procházel oddíl chlapů. Nedalo se rozeznat, zda to jsou vojáci nebo horníci. Jen to, že každý nese kahan a nějakou zbraň.

„Vezmeme to jinudy,“ sykl Hanuri po chvíli přemýšlení. Znovu jsme vyrazili pro mě nepřehledným podzemním bludištěm.

Přestal jsem se ve spleti chodeb orientovat, po stěnách jsme oblezli dvě důlní jámy, v nichž jsme se aspoň na chvíli nadechli čerstvějšího vzduchu, a já měl pocit, že nahoře vidím hvězdy. Pokud to nebyly jen kahany dalších zoufalců v podzemí.

„Teď vstoupíme do opuštěných částí dolu, kde už se netěží. Ale půjdeme hlavními štolami, ty by měly být v pořádku,“ sykl Hanuri před dalším křížením štol.

Než jsme se dostali na místo, varoval nás šramot a tlumený hovor. Opatrně, krok za krokem, jsme se přesunuli tak blízko, abychom měli výhled. Místo křížení chodeb hlídalo několik mužů, podle výstroje vojáci stálé Holmegorovy posádky. Potichu jsme se vzdálili do bezpečnější vzdálenosti.

„To vypadá, že Holmegor nasadil všechny lidi, co má k dispozici. Všechny horníky, všechny vojáky,“ zkonstatoval Hanuri, co mi bylo už nějakou dobu jasné. „Proč?“

Chvíli jsem nad tím přemýšlel.

Holmegor mi slíbil další kšeft a slovo nedodržel. Budiž, to se stává. Taky slíbil, že mi uhradí náklady na cestu sem, a neviděl jsem od něj ani vindru. Budiž. Potom mi sebral peníze. Mé těžce vydělané peníze. Dvaatřicet zlatých. Když odhadnu náklady na pozastavenou těžbu, na žold, co bude muset navíc vyplatit, a prémie za mé dopadení, nevyplatí se mu to. Logicky nade mnou měl mávnout rukou a nechat mě běžet.

„Bojí se,“ odpověděl jsem. „Někdo mu řekl, co jsem zač, a on se polekal toho, že si s ním budu chtít vyřídit účty. Proto se mě chce zbavit.“

Nebo se snažil přerušit jakékoliv spojení s podsvětím. Pokud se obrátil na počestnou cestu.

„A co jsi zač?“

Tentokrát jsem se ušklíbl já.

„To už jsme jednou probírali. Každopádně určitě ne dobrý člověk, tím si můžeš být jistej. Stále platí, že mě dostaneš na povrch?“ zeptal jsem se.

„Máme dohodu,“ odpověděl. „Jen to budeme muset vzít starými zapomenutými chodbami, které nikdy nebyly rozšířeny tak, aby se v nich dalo těžit. Snad budou ještě průchozí.“

Po zádech mi přejel mráz. Snad budou ještě průchozí… děsivá poznámka. Víc a víc jsme se podobali jezevcům, na které se ze všech stran tlačí lovečtí psi a oni jsou zaháněni hlouběji a hlouběji do svých nor. Až tam, odkud není návratu.

„Tak pojďme.“

Štoly, šachty, chodby, nebo co to vlastně všechno bylo, se stále víc a víc zužovaly, hlavami jsme drhli o strop, pak i shrbenými zády. Zvuk pronásledovatelů jsme přesto nenechali za sebou. Buď šlo o klam, o ozvěnu, nebo nás sledovali i sem, do nejtarších částí dolu.

Po době, která podle mých bolavých zad byla skoro nekonečná, jsme dorazili k místu, kde chodba prudce uhýbala doprava, až se zdálo, že se vrací původním směrem.

„Tady,“ ukázal Hanuri někam k podlaze.

Musel jsem se přikrčit, abych objevil otvor, do kterého se dalo vejít jen v podřepu, nebo ještě spíš po čtyřech.

„Vede rovnou ke štole číslo tři. Tam se netěží. Vede vzhůru po úklonu sloje skoro až k povrchu. Ústí do ní překop z větrné jámy. Dá se jí protlačit nahoru. Když se budeš snažit.“

Pozoroval jsem ho, zda žertuje, nebo se doopravdy zbláznil. Protlačit nahoru? Co tím sakra myslel? Chápu, že na povrch je možné dostat se různými způsoby: vyjet zdviží, vyšplhat se po žebříku, nebo jen stupech, či prostě vylézt po skále. Ale protlačit se nahoru? Při mých rozměrech?

„A co stará šachta? Nebylo by to jí jednodušší?“ navrhl jsem, když jsem pochopil, že to myslí vážně. „Řekl jsi, že vede až k povrchu.“

„K povrchu v hornickém slova smyslu, na nějakých deset, patnáct metrů, možná ještě o něco víc.“

Chvíli jsem to všechno zvažoval a zdálo se mi, že mi nic jiného nezbývá. Protlačit se větrací jámou…

„A co ty?“

„Počkám na ně. Řeknu, že jsi mě přinutil dojít až sem. A zkusím je zdržet. Slovně. I když si myslím, že tam,“ ukázal na otvor, „tě pronásledovat nebudou. Nic není podepřené a chlapi se v té oblasti obávají závalů.“

Další dobrá zpráva.

„Jo, snad nejsou úplní šílenci,“ poznamenal jsem, aby řeč nestála.

Při představě, jak se plížím chodbou tak úzkou, že je v ní možné uváznout a zůstat na věky věků, mi běhal mráz po zádech.

„Otázka je, jestli ti uvěří. Myslím to, že jsem tě přinutil.“

„Jsem jen horník. Nejsem tu proto, abych chytal lidi. Na to má Holmegor jiné.“

Měl jsem o Hanuriho slovech pochybnosti. Přišel mi naprosto dokonale zkušený v mlácení a likvidaci lidí. Neřekl jsem ale nic a raději se soustředil na to, co mě čeká. Nechtělo se mi do té díry, za žádnou cenu. Bál jsem se. Sakra, já jsem se bál. Abych ten okamžik oddálil, pozoroval jsem Hanuriho. Stejně jako před chvílí já, propadl se do myšlenek a byl někde daleko, kam za ním nikdo jiný nemohl.

„Přemýšlel jsem, že bych podepsal ještě jeden turnus, ale už ne. Je to tu pořád horší, chlapi jsou drsnější, nikdo ze starých známých nezbyl. Zabalím to tady, budeme to muset zvládnout s tím, co jsem doposud vydělal.“

Když to říkal, usmíval se.

„Nemohu se dočkat, až je uvidím, ženu, děti.“

Pak se přistihl, že přemýšlí nahlas, a měkký výraz mu z tváře zmizel. Opět to byl Hanuri, co jako větrný mlýn dokázal poslat chlapa proti zdi, až skončil s rozbitou hlavou a polámanými kostmi.

„Jdi,“ ukázal na díru. „Slyším je přicházet.“

Nadechl jsem se a vydechl.

„Co vydělám na Holmegorovi navíc oproti třiceti zlatým, je tvé.“

Mávl rukou a znovu kývl k díře.

„První třetina je snadná, později se na dvou místech můžeš dokonce otočit. Počkám na ně potmě.“

Podal mi kahan.

S ledovým balvanem v břiše a zauzlovanými střevy jsem se začal soukat dovnitř, špičák jsem si pro strýčka příhodu vzal s sebou.

Zpočátku to opravdu šlo, místy jsem dokonce mohl postupovat v hlubokém předklonu. Občas jsem sice musel na kolena, ale pořád se to dalo. Pak se objevil první náznak toho, co asi přijde: zúžení, kde jsem si musel lehnout na břicho a mohl se posouvat jen po loktech. Posunul jsem kahan co nejdál před sebe, za ním šoupl špičák. Strop o kus dál se naštěstí zvedal do výšky, kde jsem opět mohl postupovat pohodlně po čtyřech. Oddechl jsem si a píď po pídi se dál nořil do říše kamenů.

Ticho rušené jen občasným prasknutím skal najednou vyklidilo pozice dálkou a ozvěnou rozmazaným lidským hlasům, které rychle přerostly v křik. Nedokázal jsem odhadnout, odkud to vlastně přichází, jen jsem doufal, že mi ten řev neshodí skálu na hlavu. A pokud ano, že na místě umřu. Pokračoval jsem v cestě po kolenou i po rukou, pomalu a rozvážně, abych se nepřizabil, nepřevrhl nebo si nezhasnul kahan a nevzpříčil nikde svůj špičák. Ten kus oceli mi zatím byl víc než užitečný. Štola byla všechno, jen ne rovná, a kdyby nebylo možné pokračovat jen jedním směrem, určitě bych v ní zabloudil, tak zoufale se klikatila. Po stech metrech lopotného postupování jsem měl pocit, že mám někoho v patách. Byla to hloupost, blbost, totální nesmysl. Jen šílenec jako já, který mohl buď všechno ztratit, nebo všechno získat, by se vydal do takové hrobky. Chvíli jsem naslouchal, ale pak jsem toho nechal, protože jsem si uvědomil, co ozařuje nažloutlá záře kahanu. Další zúžení, strop nebyl víc než pětatřicet čtyřicet čísel nad podlahou a stěny… tak na rozteč loktů. Posunul jsem se o kousek dopředu a opatrně před sebe postavil kahan. Dál to nevypadalo o moc lepší. O postupu v předklonu jsem si mohl nechat jen zdát a pochodování po kolenou se stávalo komfortem. Možná bych se měl přece jen vrátit, všechno bylo lepší než pojit žízní vklíněný někde mezi balvany.

„Bakly! Bakly! Spěchej, mám je v patách,“ rozeznal jsem v kakofonii zvuků své jméno.

Hanuri se plazil stejnou chodbou jako já.

V hrudníku asi objemnější než já nebyl, ale se svým dlouhým tělem to nebude mít o nic lehčí, napadlo mě škodolibě. Pak mi došlo, že se za mnou neplazí jen z dlouhé chvíle, a přinutil se pokračovat vpřed.

Dohonil mě ve chvíli, kdy jsem se dobrých deset metrů plazil po břiše a do očí mi stékala krev z rozražené hlavy.

„Co, nepřesvědčil jsi je?“ utrousil jsem, než jsem se pustil do další, ještě užší chodby. Tady byl strop naštěstí výš, dalo se proplazit bokem.

„Ne, Bazg přežil a přesvědčil ostatní, že jsem v tom s tebou, že jsem pozabíjel spoustu našich lidí. Navíc Holmegor na tebe vypsal odměnu padesát zlatých.“

To nebylo zase tak mnoho, i když pro každého z těch chlapů tady to byla mzda za víc než rok těžké a nebezpečné práce.

„Sakra, lez! Mám je za sebou!“

Nasoukal jsem se do další úzké díry, a abych se do ní vůbec vešel, musel jsem se překulit na záda a i pak to bylo zatraceně těsné, za pomoci pat a konečků prstů jsem se škrábal vpřed. Uváznu tu, uváznu, opakoval mi někdo hnusný v mé hlavě. Každým výdechem jsem si do očí sfoukával prach ze skály pár centimetrů nad sebou.

„Pohni!“

„Taky na tebe vypsali odměnu?“

„Bazg slíbil pět zlatých ze svého! Zabil jsem mu prý kamarády!“

Pět zlatých, Hanuri byl prostě břídil. Na nějakou dobu jsme získali víc prostoru, dalo se zvednout na lokty a sunout se o poznání rychleji.

„Kousek před námi je místo, kde se budu moct otočit! Musíš se tam dostat, jinak mě zezadu okrájí zaživa.“

Kus chodby, kde se dá otočit, to znělo skvěle i mně. Skála pod mými dlaněmi najednou píchala úplně jinak, nemusel jsem být horník, abych pochopil, že jsme se dostali do jiné části masivu. Plazil jsem se teď mírně do kopce, Hanuri musel mít plné oči prachu.

„Rychleji, už je mám za patami!“

Zahákl jsem se rukou za skalní práh a zabral, v poslední chvíli jsem se vytočil na bok, tím jsem si samozřejmě narazil rameno o ostrý výběžek stropu, ale taky jsem uhnul meči, který se vynořil ze tmy přede mnou. A zase se do ní vrátil.

Takže byli před námi i za námi. Paráda.

Překulil jsem se na druhou stranu, ocelový břit mě opět o fous minul. Musel bodat oběma rukama, jinak by to nedokázal tak pohotově. Opět jsem se zaklesl za práh a přitáhl se tak rychle, jak jsem dokázal. Hlavou jsem narazil na hlavu, do předloktí mě něco řízlo, zřejmě meč, to už jsem ale ležel přímo na něm a sápal se mu po krku. On mně po očích, světla tu bylo tak málo, že jsem si ho klidně mohl jen představovat. Sípot a chraptění ve tmě, praskání kloubů. Jeho palec našel mé pravé oko, trhl jsem hlavou, tím získal čas, sám přitom zajel dlaněmi pod límec jeho oděvu. S rukama vzpaženýma daleko před sebou jsem nemohl spoléhat na žádnou páku.

„Lez, sakra!“ řval zezadu Hanuri.

V očích jsem opět cítil cizí prsty. Vzepřel jsem se koleny o stěny chodby, zabral, přitáhl si tak protivníka až k sobě a získal sílu pro škrcení. Nemilosrdné spáry se mi zaryly pod oční bulvy, pak najednou ochably. Škrtil jsem ho ještě okamžik, pak mu sáhl po ohryzku, rozdrtil ho a pokračoval rovnou přes něj dál. Až v poslední chvíli jsem nahmátl svůj špičák, kahan jsem nechal na starosti Hanurimu.

Místo, kde mělo být možné otočit se, bylo menší než doupě lišky, ale i tak to byl největší prostor, který jsem za hodně dlouhou dobu potkal. S lítostí jsem pokračoval dál a nechal ho Hanurimu k dispozici. Oči mě bolely, ale zůstaly na svých místech a viděl jsem – v chodbě před sebou jsem rozeznával bledou záři. Tam čekali další. Měli světlo, a já měl svůj špičák. To bylo dobré. Obojí. Za patami jsem slyšel zvuk boje v úzkém prostoru, někdo křičel a Hanuri to podle všeho nebyl. Zjevně se dokázal otočit včas. Už jsem se dostal blízko k nim, s tichým přibližováním jsem si hlavu nelámal. Ve správné chvíli jsem bodl špičákem do tmy, něco jsem zasáhl, s řevem po mně vyjela zahnutá čepel. Zahlédl jsem ji v poslední chvíli a neměl jsem nejmenší šanci zareagovat, naštěstí byla proti špičáku příliš krátká. Zatlačil jsem, jak nejvíc jsem dokázal, zakalená špice zajela hlouběji, ještě víc, řev přešel v jekot, zlomil se a zmlkl.

Fajn.

Pak mi na zátylek dopadla sprška prachu a drobných kamínků. Pak další a o chvíli později se rozezněl hluboký, do morku kostí pronikající zvuk. Nikdy jsem nic podobného neslyšel, přesto mi bylo jasné, co to je – praskající skála. Vzápětí přišlo ticho, absolutní, nikdo ani nedutal. Boj už nebyl důležitý, ani prolitá krev, ani peníze, o které se hrálo.

„Bakly! Utíkej! Pryč odsud! Skála se dala do pohybu!“

Teď už jsem to slyšel i já, zvuk praskajících kamenů, hluboký, na hranici slyšitelnosti.

Utíkat? Po břiše? Proč ne, když je to jediná možnost.

Úzká neúzká chodba, dral jsem se pryč, jak nejrychleji jsem dokázal, v širším místě jsem spatřil světlo dalšího kahanu a o kousek dál narazil na chlapa, který se snažil couvat. Místo aby zrychlil, chtěl se mnou bojovat. Nezdržoval jsem se s ním, prostě jsem ho dvakrát třikrát bodl špičákem do obličeje a pokračoval v úniku. Skála pukala, ve vzduchu se vznášelo stále víc prachu, s kahanem v jedné a špičákem v druhé ruce jsem se plazil dál, pak se začala země pode mnou otřásat, někde nedaleko zřejmě dopadaly shora bloky skalisek. Další chlap v cestě, jekot pohřbívaných zaživa, jeho oči lesknoucí se ve tmě. Vrhl se po mně skokem jako nějaká šílená podzemní žába, pustil jsem špičák, v poslední chvíli mu sevřel předloktí, nožem mě přesto poznamenal na rameni. Převalovali jsme se v prostoru úzkém i pro jednoho, víc než my sami nám ubližovaly stěny. Na okamžik jsem se ocitl pod ním, vzepřel jsem se rukama, skála dál pukala se zesilujícím rachotem, jeho lebka zase potichu, v opakovaných nárazech, kdy jsem s ním mlátil o strop. Konečně to vzdal a zvláčněl, pustil jsem ho, někdo mě současně chytil za nohy. Držel mě tak pevně, že jsem s nima nedokázal ani hnout. Kahan opodál stále svítil, ale ve vzduchu bylo tolik prachu, že nebylo nic vidět a zalykal jsem se jím. Po chvíli jsem zjistil, že nohy od kolen dolů mám pohřbené v závalu. To bylo to sevření. Hrabal jsem, jak nejrychleji to šlo. Potom kahan, špičák a pryč odsud. Rachot neustával.

Lezl jsem tak dlouho, dokud mi stačil dech a síly, pak jsem zůstal ležet s hlavou skrytou pod rukama a čekal jsem.

Nakonec peklo skončilo, kameny a štěrk přestaly pršet ze stropu, prach se usadil. Dýchal jsem pomalu a opatrně, vzduchu se mi stále nedostávalo, nebyl jsem si jistý, zda doopravdy žiju, nebo se mi to jen zdá. Temnota nebyla absolutní, i když svůj kahan jsem nikde neviděl, zřejmě skončil pod nánosy sutě. Plazil jsem se dál, už mi nevadilo, že zátylkem brousím o strop, cokoliv, kam jsem se vešel, bylo dost dobré. Cestu mi zahradil zával z lidských těl. Dva chlapi leželi v neskutečném propletenci, zřejmě se zaklínili do sebe, když se snažili přelézt jeden přes druhého. Jejich kahan hořel kousek od nich, tam, kde ho v panické hrůze nechali. Co je zabilo, jsem netušil a bylo mi to jedno. Chvíli jsem vkleče na všech čtyřech zblízka pozoroval tvář s vydrápanýma očima jednoho z nich. Když jsem se ho zkusmo dotkl, vypadly mu z otevřených úst prsty, které ukousl tomu druhému. Byli jako nějaká příšerná skládačka, kterou by dokázal rozložit jen někdo mnohem chytřejší, než jsem já. Dal jsem se do toho po svém, nejprve rukama. Moc to nešlo, ať jsem se snažil sebevíc, ani jsem s nimi nehnul. Pak jsem objevil v boku jednoho z nich zaražený nůž. Malý, ale bytelný. Když krční obratel definitivně povolil a v ruce mi zůstala od těla oddělená hlava, byl jsem udýchaný, zbrocený krví a tmělo se mi před očima nedostatkem vzduchu. Nebo mi to tak aspoň připadalo. Kolem krku měl mrtvý nějakým záhadným způsobem ovinutou nohu. Zlomil jsem ji v koleni a po chvíli snažení se mi podařilo sevření uvolnit a těla se začala konečně rozplétat. Odtlačil jsem je od sebe a přelezl je. Skoro to nešlo, protože kousek za nimi se chodba ještě víc snížila. Nedokázal jsem rozpoznat, zda tak byla i původně, nebo se zmenšila následkem otřesů.

Pokračoval jsem dál, nic jiného mi nezbývalo.

V některých místech jsem musel pořádně vydechnout, abych se protáhl, na špičák jsem se vykašlal, jen kahan jsem tvrdošíjně posunoval před sebou. Další chlap ležel částečně zasypaný v místě, kde se strop zvedal, dokázal jsem ho díky tomu přelézt. Zabila ho rána do krku. Toho, kdo ji způsobil, jsem objevil o kus dál přišpendleného k zemi skalním blokem. Několik děsivých okamžiků jsem v šeru panicky tápal rukama a ohmatával překážku. Pak jsem s úlevou zjistil, že po stranách zůstalo trochu místa, kterým snad prolezu, pokud – pokud mu předtím rozeberu hrudník, který překážel. Vleže na zádech jsem mu několika kameny zaklínil bok, aby se na mě nepřevalil, a dal se do příšerné práce. Cokoliv bylo lepší než čekat pohřbený zaživa.

Nakonec jsem se dostal do místa, kde začínala štola, o níž mluvil Hanuri. Páchlo to tu spáleninou, ohořelým masem. Chvíli mi trvalo, než jsem v mizerném světle kahanu zjistil proč. V rohu v mělké prohlubni ležel ohořelý chlápek zkroucený do klubíčka. Jeho rozbitý kahan ležel opodál. Zřejmě se nechtěně polil olejem a uhořel. Jediná užitečná věc byl krumpáč. Sebral jsem ho a začal hledat cestu k větrací jámě. Já to zvládl, Hanuri ne. Ležel pohřbený pod tunami balvanů. Mrtvý, pokud měl štěstí.

Sám jsem tomu svému stále úplně nevěřil, nepřekvapilo mě proto, když jsem zjistil, že je cesta na povrch zavalená. Otřesy, které způsobily zavalení štol, ucpaly i větrací šachtu. Vrátil jsem se k ohořelci, dlouho jen tak stál, střídavě zíral do tmy a na stále slaběji hořící knot.

Každý soudný člověk by se teď posadil a čekal na konec. Jenomže já nemohl, nebyl jsem soudný člověk, udělal jsem příšerné věci, abych se dostal až sem, rval jsem se, zápasil, zabíjel, vydíral; lidé pro mě představovali jen překážky v cestě. Nemohl jsem čekat na konec, protože pak by tohle všechno bylo zbytečné, musel jsem vydělat svých třicet zlatých a poslat je na správný účet. To jediné bylo důležité.

Obešel jsem mrtvé v okolí, obral je o vodu a jídlo, pokud nějaké měli, potěžkal krumpáč a vydal se chodbou vzhůru. Musel jsem to zkusit, zkusit prokopat se až nahoru, i když šance nebyla prakticky žádná.

Poprvé jsem udeřil proti nepoddajné, neústupné hornině, poprvé jsem zahlédl odletující jiskry. A pak znovu a znovu. Kopal jsem tak, abych postupoval vzhůru, a materiál vlastní vahou padal do chodby za mě. Údery ocelového nástroje se mísily s rachocením uhlí a mým přerývaným dechem. Po několika hodinách kahan zhasl, olej dohořel. Tma, hmotná tma mě sevřela a objala jako zápasník snažící se ze mě vymáčknout duši. Stejně jsem kopal dál. Síly mi ubývaly, věděl jsem, že je jen otázkou času, než mě uhlí zavalí, než se přestane kutálet někam dozadu a bude mě tísnit stejně jako ta tma. Stejně jsem kopal dál a dál, vzhůru.

Někdy, netušil jsem kdy, zda to bylo po hodinách nebo po dvou třech dnech, se zlomila násada krumpáče. Nevydržela příšerné nasazení. Vzal jsem, co mi zbylo, nechal ostré dřevo, ať mi drásá už bez toho dost poničené dlaně, a pokračoval.

Jen to nejhorší je pro mě dost dobré.

Kov už nedopadal s takovou silou a četností, občas jsem upadl, ale pokaždé jsem se zase zvedl.

Kopal jsem.

Pořád, zas a dokola. Znovu a znovu. Pokaždé, když se mi na paty začalo tlačit nashromážděné uhlí, shazoval jsem ho za sebe, do hlubiny.

Kopal jsem.

Potřeboval jsem poslat peníze.

Kopal jsem.

V temnotě. Sám. Podzemí.

Kopal jsem. Vzhůru. Tvrdošíjně.

Objevil jsem dutinu a ta mě posunula o pár metrů výš a získala mi trochu prostoru.

Opět jsem slyšel rachot padajícího uhlí daleko za sebou, jen krumpáč byl těžší a těžší a v plicích jsem cítil houbu dusícího prachu. A žízeň.

Stejně jsem kopal.

A pak, najednou, už jsem nedokázal udělat vůbec nic. Ani zvednout krumpáč. Ani jednou.

Prohrál jsem. Vzdal jsem to.

V temnotě. Podzemí. Sám.

Posadil jsem se na kámen a čekal na konec.

~~~

Markus Holmegor držel v ruce šálek čaje a nespokojeně přehlížel nádvoří svého sídla. Zvykl si o něm uvažovat jako o hradě, i když dole ve městě si dával pozor, aby tak o něm nemluvil. Tady to bylo něco jiného, tady byl pán.

Lapálie s Baklym ho stála víc než týdenní zdržení v těžbě plus další náklady. Když to spočítal všechno dohromady, těch dvaatřicet zlatých se mu hrubě nevyplatilo. Ale aspoň se ho zbavil. Teď, když měl v rukou soudce Cirhusse, který mu ve všem šel na ruku, bylo jen dobré, že se odstřihne od svých předchozích, řekněme ne až tak legálních, aktivit. A Bakly… kdyby někdy promluvil, měl by na krku císařského vyšetřovatele jedna dvě. Jenom to bude muset všechno pevněji vzít do rukou, aby co nejrychleji nahradil vzniklé ztráty. A pokryl investici do Cirhusse. Zahladit jeho opilecké excesy úplatky nebylo laciné. Ani ho udržet ve funkci. Jenomže teď ho má pod kontrolou a bude si ho chránit jako oko v hlavě.

Na chvíli se odpoutal od myšlenek a pozoroval nováčky v jednotce cvičící pořadovou přípravu. Na druhou stranu, nemusel nic vyplatit najatým žoldnéřům, protože až na dva všichni zůstali pod zemí. A tyhle nové si k sobě přiváže na dlouhodobý kontrakt, vyždíme z ní peníze i za výstroj, co jim musel opatřit. Ale vypadali v nich dobře, to musel uznat. S tím, jak si z trhu s uhlím ukusoval větší a větší část, musel dbát i na to, jak jeho lidé vypadají.

Zdálo se mu, že zaslechl zvuk, který do rozkazů a pochodu cvičících vojáků nepatřil. Podezřívavě se podíval směrem, kde měl pokoje soudce. Pil stále víc a někdo na něj musel dávat pozor, aby si neublížil. Problém byl, že dobře naladěný a dostatečně střízlivý na to, aby dokázal vypracovat a podepsat patřičné dokumenty, zůstával stále kratší dobu.

Vojáci pokračovali v cvičení s meči a štíty, Holmegor se vrátil ke svému přemítání o dalších obchodech. A horníkům nevyplatí plnou mzdu, rozhodl se. Za ty nepříjemnosti v dole mohli beztak oni, jen to musí nějak zaonačit a pár z nich podplatit, aby uklidnili horké hlavy. To by mělo fungovat.

Zvuk, skřípavý zvuk padajícího kamení, se ozval znovu, tentokrát jednoznačně odněkud z nádvoří. Slyšeli ho i vojáci a přestali cvičit.

„Co se to sakra děje!“ zařval z okna.

Velitel se rozhlédl a viditelně pokrčil rameny. Chvíli se nic nedělo, velitel se otočil, aby vydal rozkaz k pokračování cvičení, když se kámen v dlažbě uprostřed nádvoří pohnul. Po něm další a pak se najednou oba propadly do hlubiny, po nich v rychlém sledu další, až v prostranství zela temná díra. V šeru večera nebylo dovnitř vidět.

„Sesuv? Jděte se na to podívat!“ zahulákal z okna Holmegor.

Měl tehdy dolování zastavit mnohem dříve, teď se mu bude propadat podlaha pod nohama, a lepší místo pro svůj palác sotva najde.

Vojáci zamířili k díře a dorazili k ní ve chvíli, kdy se na povrch vyškrábal obrovský, černočerný muž, jen bělmo prozrazovalo, že je to člověk a ne oživlá uhelná socha. V ruce držel obroušený krumpáč se zlomenou násadou.

~~~

Nadechl jsem se čerstvého vzduchu a rozhlédl se. Prokopal jsem se přímo na centrální plac Holmegorovy rezidence a měl jsem víc štěstí, než jsem čekal. Nepřátele jsem nemusel hledat, pochodovali rovnou ke mně, dvanáct, patnáct chlapů ve fungl nových zbrojích a s nervózními ksichty.

Podíval jsem se na krumpáč. Zbylo z něj jen torzo, obě špice byly zbroušené na polovinu původní délky. Byl jsem vyčerpaný k smrti, svaly mě bolely, byl zázrak, že se držím na nohou. Ale stále jsem dýchal, stále jsem žil a byl jsem schopen zabíjet. Víc jsem nepotřeboval.

V podzemí, při čekání na smrt, jsem byl přesvědčený, že jsem ze sebe vydal všechno, rezignoval jsem, vzdal jsem se. Vzdal jsem to, smířil jsem se s koncem. Pak, souhrou náhod, okolností nebo prostě jen přičiněním štěstí, které jsem zatím nikdy neměl, se utrhl kus stropu. Slyšel jsem, jak okolo mě padají tuny kamenů, cítil jsem zvířený vzduch, ale mně samotnému se nic nestalo. A když se rachot utišil, spatřil jsem uzoučkou puklinou záblesk světla. Najednou jsem měl síly dost, najednou jsem bušil krumpáčem jako o život. A když jsem se pak další den a noc píď za pídí prokopával na povrch, měl jsem spoustu času, abych přemýšlel nad tím, že jsem se vzdal. Docela obyčejně jsem se vzdal a popřel všechno, co jsem do té doby vykonal. Ne že by něco z toho bylo dobré. Ale to, co jsem vykonal, mě přetvořilo, to mě udělalo takovým, jakým jsem. Věděl jsem, že už se nikdy nevzdám. Nikdy. Že příště, i když mi zpřeráží nohy, stejně se budu plazit dál, až mi utrhnou ruce, budu kousat. Bolest, utrpení, nic z toho nebylo důležité. Nevzdat se a pokračovat za svým cílem. To jediné se počítalo. A já teď potřeboval získat svých dvaatřicet zlatých. A před tím projdu přes bandu těchhle vyděšených chlapů.

„Hezký večer,“ zazubil jsem se na prvního z nich, přiskočil, a než se vzmohl na odpověď, zarazil jsem mu krumpáč mezi žebra.

Na zemi ještě neležel ani čtvrtý z nich a už utíkali.

„Co to sakra děláte! Zabijte ho!“ křičel z okna Holmegor.

Podíval jsem se na něho, na svůj krumpáč a zase na něho.

„Dlužíš mi peníze,“ zahulákal jsem.

~~~

Našel jsem ho v nejvyšším patře v nejzastrčenějším pokoji. Nikdo z personálu se neodvážil zkřížit mi cestu. Vykopl jsem dveře, namáčkl se přede mnou až do nejzazšího rohu, v každé ruce držel před sebou pořádný měšec.

„Na! Vezmi si je, vezmi! Je to všechno tvoje!“

Celý se třásl. Buď strachem, nebo vyčerpáním. Ty měšce byly velké a těžké.

Podíval jsem se na něj, na krví zbrocený krumpáč a pak zase na něj.

„Měj slitování!“ prosil.

Slitování, zatřásl jsem hlavou. Vzpomněl jsem si na všechny chlapy tam dole, na Hanuriho, na to, jak jsem se propracovával skrze ještě teplá lidská těla.

„Nevím, co to je slitování,“ odpověděl jsem a zarazil mu zlomenou násadu do úst.

~~~

Cestou pryč jsem ho hodil do důlní šachty i s krumpáčem a chlapům, co mě při tom pozorovali, jsem doporučil, aby jeho smrt považovali za důsledek důlního neštěstí. Taky jsem jim prozradil, že v jeho vile je spousta věcí, které se jim budou hodit a on už je určitě nebude potřebovat.

~~~

O tři dny později, už s vyrovnanými účty a půlrokem na to, abych shromáždil další splátku, jsem zabušil na dveře malého domku na kraji Fenidongu. Zahrádka nebyla velká, ale ten, kdo se o ni staral, využil každý kousek. Květiny se střídaly se zeleninovými záhony, na dvou větších stromech se červenala bohatá úroda jablek.

Otevřela mi mladá žena s dmoucím se břichem a prsy nalitými pozdním těhotenstvím.

Zpoza ní vykukovaly dvě dětské tváře, jedna jako druhá.

Vdova, dva sirotci a pohrobek. Nic moc start do života.

Okamžik si mě měřila.

„Muž není doma,“ zařadila si mě. „Vrátí se až za dva týdny, těží nahoře na řece uhlí. Už nezápasí. Ani nedělá… tu práci,“ dodala ještě.

„Já vím,“ uklidnil jsem ji.

Takže Hanuri kdysi zápasil. A taky si vydělával všelijak, podobně jako já. To mnohé vysvětlovalo. A že už zápasit nebude, v tom měla pravdu.

„Něco jsem mu přinesl, schoval si to u mě.“

Opatrně jsem postavil velký vak na podlahu za práh. Byla v něm Holmegorova hotovost bez mých dvaatřiceti zlatých.

„Pozor, je to těžké,“ varoval jsem ji, otočil se a bez rozloučení prošel zahradou pryč.

Život není spravedlivý, to jsem se dávno naučil. A není spravedlivý ani k těm, kteří si to zaslouží mnohem víc než já. Vlastně až příliš často je to zákeřný zmrd.

Na první křižovatce jsem z dálky zahlédl povědomou siluetu vysokého hřmotného muže. Zašel jsem za roh, zastavil se a čekal. Byl to opravdu Hanuri. Polovinu tváře měl jednu hojící se ránu, oko zavázané, kulhal, ale zůstaly mu dvě ruce a dvě nohy. V ruce držel skromný ranec.

Život není spravedlivý, to platilo i nadále a bude platit pořád. Občas se ale na někoho usměje štěstí.

Pokračoval jsem v cestě a vyhlížel hospodu, kde najdu pár chlapů, kteří mi za to, že jim rozbiju hubu, zaplatí pár panáků. A zítra se porozhlédnu po nějaké dobře placené práci.

Hon za Rudou hvězdou

Baron Arthur Cowen Coverfly si dal nohy na stůl a přitom sledoval, jak kolečky ostruh vyrývá do povrchu desky klikaté rýhy. Ne že by stůl za něco stál. Nejraději by si jezdecké holínky dávno zul, ale čekal na zprávy velení a věděl, že pokud by musel znovu do sedla, sluha by nohy oteklé po náročném dni nedokázal do těsných bot nazout. Možná přišel čas obětovat vzhled podle poslední módy pohodlí. Chvíli tu myšlenku zkoumal, mezitím mu Sedrik donesl pohár vína s vodou. Nápoj byl vlažný, ale i tak po parném dni představoval příjemné osvěžení. Bohužel, hluboké sklepy domovského hradu, kde na slámě vydržely bloky ledu až do pozdního léta, byly kdesi daleko. Baronovi to v zásadě nevadilo, nudný život a starost o panství ho nikdy nelákaly. Plukovnická hodnost, kterou získal rovnou z císařových rukou, mu dávala moc nad větším počtem lidí, než žili v celém baronství. Všechno by vlastně bylo naprosto skvělé, i ty těsné boty, kdyby teď nemusel čekat na čaroděje přinášejícího nové rozkazy.

Zavrzal práh, otevřely se dveře a objevila se v nich vousatá tvář velkého Hooveryho, jednoho z mužů jeho osobní stráže. Hoovery se nikdy nenaučil dodržovat základní etiketu, a to ho jednou Coverfly nechal týden v železech, poté co ho důvěrně oslovil před jinými šlechtici. Stejně to nepomohlo. Na druhou stranu, hřmotný vousáč s vypouklým, ale podivuhodně pevným břichem byl svému pánovi naprosto oddán a s dvojručním mečem zacházel jako nikdo druhý. Když na to přišlo – i s dýkou nebo škrtící šňůrou.

Hoovery nečekal na pozvání a jeho dvoumetrová silueta vyplnila dveře beze zbytku.

„Pane, už jedou. Myslím ti lidi, na které tady čekáme. Chcete společnost?“

Coverfly to okamžik zvažoval. Nebylo pravděpodobné, že by měl s čarodějem nějaký spor, alespoň ne hned od počátku. On pracoval pro císaře, čaroděj pro Varatchiho, ale Jeho Výsost i Jeho excelence, jak byli dva nejmocnější muži obvykle titulováni, byli neochvějní spojenci. I když… Coverfly si další pochybnosti nechal na jindy.

„Zatím ne, ale obhlídni s Framem, co jsou zač,“ vydal rozkaz.

Opatrnosti nebylo nikdy dost.

Hoovery přikývl a zmizel. Fram byl jeho parťák, o hlavu a půl menší, štíhlý, ale rychlý, obratný a přesný v zacházení s jakoukoliv zbraní.

„Něco k jídlu, Sedriku,“ poručil si Coverfly a pomalu upíjel.

S druhým pohárem cítil, jak mu opět řídne krev a pokožka v obličeji, kterou mu i přes ochranu stínu klobouku spálilo slunce, ztrácí tuhost špatně vydělané hověziny. Pocit žízně se změnil jen v nepříjemnou vzpomínku.

Někdo zaklepal na dveře, rázně a sebevědomě, a vzápětí se dveře otevřely. Dovnitř vstoupili dva muži, rychle a tiše, vsákli do místnosti, stejně jako proud vody proniká prasklinami staré zdi. Muži středního vzrůstu v nenápadných šedých tunikách a kalhotách z obdobného materiálu; zdálo se, že nemají zbroje, ale u krku, pod volným oděvem, Coverfly zahlédl lesk železa. Nechápal, jak to, že se pohybují tak tiše, ale vzápětí jim přestal věnovat pozornost, jako by vůbec neexistovali.

Vešel čaroděj. Coverfly věděl, že téměř všichni čarodějové, kteří velkovévodovi Varatchimu slouží, jsou mladí. Přesto ho mladistvý vzhled sotva dvacetiletého muže překvapil.

Nebyl zocelený drsným životem, prací ani bojem či výcvikem. Vypadal jako mladý, vzdělání a vědy milující mladík z dobré rodiny, který si užívá pohodlí a své koníčky. Na první pohled. Svádělo k tomu jeho kvalitní oblečení na cesty, pečlivě ušité boty zdobené stříbrnou krajkou a skutečnost, že nenosil žádnou zbraň, jen u pasu malou brašnu. Oči měl obyčejně modré, ale z jejich pohledu mrazilo. Coverfly se najednou ve své nonšalantní pozici s nohama na stole cítil nepohodlně. Mohly za to vrásky v tak mladé tváři? Snažil se zjistit příčinu své nervozity. Částečně, usoudil. Mladík měl oči někoho mnohem staršího, staršího, než byl Coverfly sám. Viděly toho až příliš mnoho. Věděly toho až příliš mnoho.

„Grigor Evan,“ představil se mladík.

Mezitím do hostince vstoupili další dva muži doprovodu, kopie první dvojice.

„Plukovník baron Arthur Cowen Coverfly,“ odpověděl mu Coverfly stroze a zůstal sedět v původní pozici.

Muž nebyl šlechtic. Nová praxe, kdy v císařské armádě, a zejména ve Varatchiho jednotkách, získávali vyšší posty i nešlechtici, s sebou přinášela mnohá společenská úskalí. Baron to ale chápal. Blížila se válka. Chápal, ale nemínil nikomu nic usnadňovat.

„Mám pro vás rozkazy ze štábu,“ prohlásil Evan stroze a položil na stůl zapečetěnou obálku.

Pečeť byla císařská. Aby na ni dosáhl, musel Coverfly sundat nohy ze stolu. Stejně to začínalo být nepohodlné, usoudil v duchu.

Četl pomalu a soustředěně, potom pečlivě prozkoumal podpis – stejný byl na jeho jmenovacím dekretu – patřil císaři. Nakonec se zaměřil na rukopis celého dokumentu a zmocnil se ho lehký nepokoj. Tenhle rozkaz psal císař sám, nikomu ho nediktoval. To ještě víc podtrhovalo důležitost celé akce. Coverfly si nedělal iluze, že by vládce impéria věnoval takovou pozornost jeho vlastní osobě. Byl sice baron, ale šlechticů jeho postavení žily v říši tisíce…

„A ještě mám pro vás jednu obálku,“ pronesl Grigor Evan, když Coverfly odlepil od papíru oči.

Také byla zapečetěná, tentokrát velkovévodskou pečetí.

Vzkaz zněl stručně a jasně, a přestože neobsahoval jediné výhružné slovo, Coverfly se neubránil zamrazení v zátylku.

Varatchi ho velmi zdvořile žádal, aby se za každou cenu postaral o bezpečí čaroděje Grigora Evana. Text doplnil strohou informací, že má mezi svými leníky osm set padesát šest baronů, ale jen sedm čarodějů. Poslední věta krátkého dopisu byla příslibem další spolupráce, pokud se podaří tuto akci dovést do konce ke spokojenosti všech zúčastněných.

„Vypadá to, že budeme delší dobu spolupracovat, pane,“ zkonstatoval Coverfly suše.

„Přesně tak, sire,“ dostal odpověď zdvořilejší, než očekával.

„Tahle budova je nejlepší v celém městečku. Navrhuji, abyste se se svými lidmi ubytoval přímo v ní stejně jako já. Myslím, že se sem pohodlně vejdeme. Zítra ráno můžeme vyrazit.“

„Jste tedy připraven?“ neodpustil si Grigor lehký údiv. „I se svými lidmi?“

„Všechny posily ještě nedorazily, ale zanechám tady rozkazy, aby nás co nejrychleji dohonily. Myslím, že rychlost je to, co teď rozhoduje.“

Mladý čaroděj souhlasně přikývl, ale bylo zjevné, že přemýšlí nad něčím úplně jiným.

„Přiletí holub. Večer nebo ráno. Ať ho nikdo nezabije,“ oznámil.

„Beru na vědomí,“ přikývl Coverfly.

Mladík na svůj věk a neurozený původ oplýval značným sebevědomím. Kde ho získal? Kde čarodějové získávají sebevědomí?

„U večeře mě omluvte, budu se muset věnovat naléhavým povinnostem, zůstanu ve svém pokoji,“ rozloučil se Evan a vyšel ven.

Při odchodu návštěvníků si Coverfly uvědomoval, že z něj čarodějova ochranka po celou dobu nespustila oči, i když přímo ho nepozoroval nikdo z nich. Ti chlapi patřili k extratřídě, což bylo jen dobře, pokud byl pro Varatchiho ten mladý spratek tak důležitý, usoudil nakonec.

~~~

Dojeli jsme na vrchol mírného kopce, před námi se otevřel výhled na městečko utopené v zeleni poskvrněné narudlým pouštním prachem. Dál k severu už byl jen ten prach, černá skaliska a narudlé plochy ploten železné rudy. Věděl jsem, z mapy i rozhovorů, které jsem vyslechl, že po tomhle dlouhém hřebeni vede kupecká stezka dál k západu. A opravdu tady byla, vyšlapaná linie vlnící se mořem trávy. Také jsem věděl, že právě zde se rozdělíme.

Sklouzl jsem z koně, obrovský valach vhodný spíše pro tahání těžkých nákladů než pod sedlo s úlevou zahrabal kopytem, jeho odfrknutí bylo téměř lidské. Jsem těžký i na ty nejsilnější koně.

Slyšel jsem, jak seskočila, lehce a opatrně, dlaní popleskala klisnu a pak jí dala jablko. To tady stálo nejméně dva měďáky. Já se stále díval před sebe dolů. Vždycky zvířata rozmazlovala. Všechna.

„Ty se na mě zlobíš?“ poklepala mi na rameno.

„Ne,“ povzdechl jsem si, obrátil se k ní a objal ji. „Jen jsem se trochu zamyslel. A u mě neplatí, co na srdci, to na jazyku, však víš.“

Na ženu byla vysoká a do očí se mi dívala téměř zpříma. Prohlížel jsem si ji a přitom ji mimovolně uchopil za ruku. Stárla. Vrásky napětí, probděných nocí, vysilujících putování a útěků, vrásky předstírání i nedůvěry. Stárla rychleji, než by člověk měl, než by mladá žena jako ona měla. Ale zvolila si sama a já s tím nemohl nic dělat.

„Nad čím přemýšlíš?“ zeptala se, přistoupila blíž a na chvíli mě objala, jako to dělávala kdysi.

„Nad tím, kdy tě zase uvidím.“

Hlavu mi položila na rameno.

„Nad tím, kdy o tobě uslyším.“

„Jsi skvělý. Líbí se mi, že mě nepřemlouváš, že mě bereš takovou, jaká jsem,“ zasmála se a stále mi zůstávala v náručí. „To by nikdo jiný nedokázal.“

Díval jsem se do dálky a v zorném poli se mi třepetal pramen jejích vlasů. Co jsem jí na to měl říct? Tohle všechno už jsme kdysi probrali. Mé představy o tom, že by měla žít v blahobytu hýčkána mužem, který by ji miloval, že by měla vychovávat své děti a pro mě za mě klidně při tom i čarovat. V bezpečí, mezi lidmi, kteří by ji ctili a chránili. Jenomže se rozhodla jinak. Okamžik se mi zdálo, že se na pláni přede mnou, ve směru, odkud jsme přišli, něco pohybuje, pak se tečka ztratila. Mohlo to být cokoliv, vlk, puma nebo jen srnec hledající něco k pastvě. Nebo mě jen šálil zrak. Čekal jsem, ale tečka se už znovu neobjevila.

„Znáš mě,“ zabručel jsem nakonec pouze. „Není nic, co bych nedokázal. A teď už bys měla jít, čas se ti krátí a čeká tě dnes pořádný kus cesty. A spěchej, ať ujedeš potížím.“

Poodstoupila a podívala se mi do očí.

„Mám tě moc ráda,“ řekla tiše.

Byla jediný člověk na světě, který to mohl říct. Mlčel jsem a snažil si zapamatovat každý detail, každou vrásku, vlas, způsob, jakým mluvila.

„Tady to je,“ podala mi malou taštičku na silném koženém řemeni. Upevnil jsem si ho nad vlastní opasek.

„Opatruj se,“ popřál jsem jí.

Na oplátku jsem dostal polibek na tvář doprovázený pohlazením neposlušným pramenem vlasů. Vyhoupla se do sedla a zamířila po stezce pryč.

Díval jsem se za ní, za svou mrtvou dcerou, dokud mi nezmizela z očí. Byla mrtvá, protože žila ve vypůjčeném čase. Bylo otázkou času, kdy ji císařská tajná služba, lovci čarodějů nebo někdo jiný pracující pro Crambijské impérium chytí. Zuzana se vydávala do jámy se lvy, hady, škorpiony, žraloky a krokodýly. A úkoly, které plnila pro vévodu Daska, byly stále náročnější a nebezpečnější. Nevěřil jsem, že ji ještě uvidím. Přesto jsem doufal, protože jsem lhal, když jsem jí říkal, že dokážu všechno. Nedokázal jsem přestat doufat. Strávil jsem mnoho bezesných nocí přemýšlením nad tím, jak jí pomoct. Jediný způsob, který mě napadl, bylo zabíjet. Zabíjet vojáky, agenty, špiony, prostě všechny možné muže císařství. V tom jsem dobrý, nejlepší. Věděl jsem však, že jich je na mě příliš mnoho a krvavá brázda, která za mnou zůstává, je jen stopou lodi na širém moři, již vlny zase rychle zahladí. Dělal jsem prostě, co jsem mohl.

Otočil jsem se a začal sestupovat dolů k městečku, koně jsem vedl za uzdu za sebou.

~~~

Egever věděl, že tohle je jeho životní šance. Ocitl se ve správný okamžik na správném místě, a dokonce měl i nutnou kapku štěstí. Poprvé, když uklouzl lidem podrážděného hraběte, kterého vetřelci v jeho sídle pořádně rozčílili; podruhé, když správně odhadl, že ho ten tlusťoch nevidí. Jen díky svým zkušenostem se dokázal v mžiku ztratit.

Pokud tu věc získá, a on ji opravdu získá, byl nejlepší a nejšikovnější zloděj široko daleko – takže až tu věc získá, bude si žít po celý zbytek života v naprostém přepychu. Nabídky překupníků byly fantastické. Všech, kteří projevili zájem. Egever většinu ze zavedených znal a dokázal odhadnout, nakolik se jim dá věřit. Ti nejspolehlivější tentokrát nabízeli nejlepší cenu. Pro koho asi pracovali? Bylo mu to jedno, chtěl pouze dostat zaplaceno a proměnit svůj životní sen v realitu. Od bohatství ho dělil jen kousek. Žena odjela směrem na východ, tedy pryč od pouště, a tlusťoch zmizel za hřebenem. To znamenalo, že ona tu věc nemá. Egever ještě chvíli počkal a opatrně vyrazil za kořistí.

~~~

„Má zpoždění,“ zabručel jeden z mužu u stolku a znechuceně odložil karty.

Koharov na to neřekl nic. Mohli tu klidně čekat i celé dny, než dorazí. Jenomže jeho muže znervózňovalo, že čekali na někoho, koho neznali. Podíval se na Seržanta. Jeho skutečné jméno neznal, jako ostatní ho oslovoval hodností, kterou kdysi nosil v armádě.

„Rád bych, abys tady seděl pořád, nikdo z nás ho nezná, mohli bychom ho nechat odejít.“

Seržant, lehce shrbený muž s býčí šíjí a širokými rameny, která způsobovala, že vypadal menší, než doopravdy byl, se ušklíbl. Vlastně se neušklíbl, pouze pootevřel rty, klikatá jizva prodlužující koutek úst vzbuzovala dojem permanentního šklebu.

„Poznáte ho, neboj.“

„Prý se osobně stýká s vévodou,“ nadhodil Koharov.

„O tom nic nevím,“ odpověděl Seržant stroze, zvedl se a zamířil k pípě pro další pivo.

„A odkud se s ním znáš ty?“ pokračoval Koharov ve vyptávání, poté co se jeho společník vrátil se dvěma dalšími džbány.

„Bojovali jsme spolu.“

„Proti komu?“

Pivo bylo teplé, druhý džbán chutnal mnohem hůř než první. Koharov věděl, že to tak je vždy. Čtvrtý se už nedal pít.

„Proti sobě. Dlouhá historie.“

Seržant nebyl v náladě, ale Koharov věděl, že až přijde správný čas, dozví se víc. Spolupracovali spolu tři uplynulé měsíce a s přestávkami si vzájemně vyměňovali historky z minulosti.

„Půjdu se projít,“ řekl a vypil pivo na jeden zátah.

Venku bylo horko a on toho za uplynulé dva dny nevypil tolik, kolik by měl. Ještě stále se pořádně nevymočil a nezbavil se jedů nastřádaných v těle v uplynulých dnech.

„Okouknout druhou hospodu.“

„Jsou tam žoldáci,“ poznamenal Seržant suše a sledoval karetní hru, která se opět rozběhla u vedlejšího stolu.

„Já vím, právě na ně se chci podívat.“

~~~

Koharov si nechal svůj plášť, pouze jeho okraj zastrčil za pochvu meče, aby měl rukojeť pohotově k dispozici. Žoldáci byli součástí plánu, to mu bylo jasné. Jeho muži, pokud je tak mohl nazývat, zřejmě nestačili. To jen zvyšovalo jeho zvědavost.

Nadechl se horkého vzduchu, ze zvyku zkontroloval koně ve stáji. Už víc než tři roky se potloukal po jižním okraji Gutawské pouště, občas doprovázel obchodní karavany, občas podnikal průzkumné výpravy do pustiny a mapoval rozmístění statků, oáz a vodních jam. Dvakrát dostal rozkaz, který v duchu označoval Najít a zabít. Naposledy hledal Ferdinanda Farnetiho, desperáta, který náhle začal přepadat karavany mnohem intenzivněji než dříve a nějakou podivnou náhodou se zaměřil pouze na obchodníky směřující na sever za poušť, nejlépe do Daskského hrabství. Koharova už několikrát napadlo, jak je možné, že hrabství vládne vévoda, ale zatím nenašel nikoho, kdo by mu to vysvětlil. Nijak mu to nevadilo, pracoval prostě pro vévodu Daska, jeden z nepočetné armády neuniformovaných z části vojáků, pozorovatelů a zabijáků, které osud vyslal na nejisté stezky. A také samozřejmě pracoval sám pro sebe.

Dorazil do druhé ze dvou putyk ve městě. Obezřetně vešel dovnitř, vybral si stůl nejblíže k východu. V části sálu přimykající ke kamenné zdi se povalovala dvacítka chlapů. Někteří na židlích, jiní jen tak na podlaze. Všichni ozbrojeni víc, než bylo i v těchhle divokých končinách běžné. Koharov věděl, co jsou zač – profesionální žoldnéři. Podle stop jich ale mělo být ještě o něco víc. Možná se nechtěli mačkat a utábořili se ve stáji nebo jinde, odhadl. Nikdo jeho příchodu nevěnoval větší pozornost, kromě žoldnéřů se občas objevili i další hosté. Sice se obvykle dlouho nezdrželi, ale umožnili mu zůstat a sledovat.

Prkna schodů, po nichž se vystupovalo ke dveřím do hospody, zaskřípala – spíš zasténala, chvíli měl pocit, že těžkou váhu nevydrží a prasknou. Nestalo se tak, Koharov si poposedl, aby bez otáčení viděl, kdo vchází. Byl to menší tlusťoch v klobouku se širokou krempou, v koženém kabátě až pod kolena. Nebyl malý, opravil svůj úsudek, když kolem něj příchozí procházel. Jen rozložitý, až to deformovalo perspektivu jeho postavy – podobně jako u Seržanta, jen ještě mnohem víc. Příchozí odložil klobouk. Před nějakou dobou si vyholil hlavu, ale teď už na temeni a zátylku rašilo šedivé strniště vlasů. A nebyl tlustý, alespoň ne v obličeji. Chyběla mu trojitá i dvojitá brada, tvář vypadala jako vytesaná ze žuly a kostí nějakým hodně hrubým nástrojem. A jeho oči – Koharov nespokojeně sevřel rty. Uměl odhadnout lidi podle očí, ale cizinec pro něj zůstal naprosto nečitelný, jako by snad ani nebyl člověkem. Příchozí letmým pohledem přehlédl sál a zamířil ke štíhlému muži v bílé košili se zlatými manžetami. Ten byl lépe oblečen než kdokoliv jiný a společníci mu svým obhroublým způsobem prokazovali jistou úctu.

„Craig?“ pohodil cizinec do prostoru jméno, jako by stříkl slinu. „To jsem já, pane.“

Slovo pane jedovatě zasyčelo, Koharov odhadl, že se schyluje k násilí.

„A kdo jste vy?“

„Ten, od koho jste vzal dvě stě zlatých za to, že se dostavíte na tuhle schůzku.“

Cizinec pořád mluvil svým pohrdlivým tónem. Koharov ho soustředěně zkoumal. Pohrdání nebylo záměrné, vyplývalo z jakéhosi nezájmu, odtažitosti. Jeden z mužů, s nimiž Craig předtím debatoval, si odsunul židli stranou a jakoby náhodou se postavil.

„Ty peníze stačily právě tak akorát na uspořádání této schůzky,“ promluvil Craig s posměchem v hlase. „Na nic víc.“

„Jistě, o drobáky nejde,“ souhlasil cizinec.

Zdálo se, že si vůbec neuvědomuje, že se postavil další muž a v zádech má tak dva.

Navíc – vypadal neozbrojený, pokud samozřejmě neschovával něco pod kabátem. Ale to mu bude příliš dlouho trvat, než se ke zbrani dostane – a proti takové přesile mu stejně k ničemu nebude, hodnotil situaci Koharov.

„Přišel jsem s nabídkou,“ pokračoval cizinec. „Sto zlatých pro každého z vás za třítýdenní práci. Tři sta pro velitele.“

Koharov rychle počítal. Třicet lidí po stovce, velitel tři sta, to dělalo hodně peněz.

„To zní zajímavě,“ zhodnotil Craig. „Ale ty peníze tady nemáte, nebo ano?“

„Jistě že mám,“ odpověděl plešatec a podíval se na vůdce žoldnéřů jako na totálního idiota. „Neznám žoldáky, kteří by brali šeky. V sedlových brašnách, v desetizlaťácích imperiální ražby.“

„A to s takovým množstvím zlata chodíte jen tak? Sám? Neozbrojen?“ Craig vyskočil ze židle. Koharov jeho vzrušení rozuměl, velitel žoldnéřů měl problém uvěřit vlastním uším.

„A proč bych měl chodit ozbrojen? Přišel jsem dojednat obchod, ne válčit. Rozumní lidé se vždy dohodnou.“

Kdyby cizincův hlas nezněl tak ploše, Koharov by měl pocit, že si ze žoldnéře utahuje. Pokyn, který Craig svým mužům vydal, nezahlédl, tak dobře byli sehraní. V ruce chlapa po levici se náhle objevila dýka, cizinec však zareagoval naprosto nenuceně, jako by něco takového očekával. Sevřel žoldákovi zápěstí ozbrojené paže, současně se k němu vytočil čelem a dlaň druhé ruky mu položil na hrudník na prsní kost. Téměř se ani nepohnul, žoldák však najednou letěl vzad proti zdi, jako by ho nakopl kůň. Křupnutí týlní kosti slyšel Koharov stejně zřetelně jako ostatní. Druhý muž, který dostal rozkaz k likvidaci, už byl také v pohybu. Cizinec se k němu ale ani neotočil. Jen se prohnul v pase, podivuhodně čile za sebe vykopl nohou a zasáhl nepřítele do podbřišku. Než žoldák dopadl zkroucený na zem, držel ho cizinec za hlavu. Okamžik zkamenělý v běhu času, Koharov viděl, jak se neznámý na chvíli vpíjí do očí velitele. Pak následoval zdánlivě lehký až nenucený pohyb rukou, tentokrát to odnesla páteř.

„Amok z horka, to se občas stává,“ prohlásil cizinec a odhodil mrtvé tělo před sebe na zem stejně lhostejně a bez zájmu jako hospodyně zbavující se odpadků. Jako by něco takového dělal už stokrát, možná tisíckrát.

Muži chystající se vyrazit na pomoc svým kumpánům ztuhli a tázavě hleděli na vůdce.

„Kolik máte lidí?“ zeptal se cizinec, jako by se nic nestalo.

„Třicet dva, teď už vlastně jen třicet,“ odpověděl Craig s pocity ukrytými za kamennou maskou sebeovládání.

„Takže to bude tak nějak tři a půl tisíce, ne?“ nadhodil cizinec. „Počítání mi nikdy moc nešlo.“

„Jo, tři a půl tisíce,“ souhlasil Craig. „Ale než vezmu ty peníze, chci znát podrobnosti. A jak se jmenujete, pane?“ tentokrát zněla otázka zdvořile bez jakéhokoliv skrytého podtónu.

Koharov to jméno tiše vyřkl dřív než jeho nositel. Byl to muž, který je povolal a na kterého čekali. Bakly.

~~~

Koharov se bez dalšího zdržování vrátil do hostince ke svým. Už měl opět žízeň, věděl, že třetí pivo bude chutnat minimálně stejně dobře jako to druhé.

„Je jich třicet. Zkušení, ostří a moc jim nevěřím. Bakly už s nimi mluvil,“ oznámil ostatním.

Seržant se uchechtl.

„Jo, umí být přesvědčivý.“

Koharov neodpověděl, jen lehce přikývl na tázavé pohledy mužů u okolních stolů. Jeho gesto v nich vzbudilo spokojenost, on sám si však nebyl moc jistý, zda budou spokojení i za pár dnů.

„Tohle pivo se nedá pít!“ rozčiloval se u pultu nespokojený host.

Propocená košile, kalhoty šité tak, že se pnuly přes lýtka, nízké boty. Podle vzhledu patřil ke čtveřici mačkající se u jednoho ze stolů v blízkosti vchodu. Koharov si vzpomněl, že zahlédl vůz zaparkovaný v prodlužujícím se stínu hostince. Zřejmě obchodníci, kteří městečko využívali ke krátkému odpočinku, opravám a k nákupu proviantu.

„Je to nejchutnější pivo široko daleko, na padesát kiláků nedostanete lepší,“ bránil se klidně hostinský.

„Jak daleko je nejbližší další hostinec?“ chtěl vědět nespokojenec.

„Kousek, na druhém konci městečka. Ale pivo pro majitele vařím já,“ odpovídal hostinský a přitom točil další a další korbely. Sál byl velký a z větší části zaplněný. I ti, kdo městečkem pouze projížděli, se zde zastavovali na občerstvení.

„A jiný?“

„V Suché Díře, padesát kiláků daleko.“

„Ach tak,“ pochopil konečně nespokojenec.

„Ale mám ještě víno,“ navrhl mu hospodský. „Dodává mi ho majitel Sudu, to je ta druhá putyka tady. Je dražší.“

„Sem s ním.“

Třicet žoldnéřů a dvanáct jeho mužů, ponořil se Koharov zpět do myšlenek. Na špionáž či průzkum příliš mnoho, i na přepad nějakého zastrčeného místa příliš mnoho, na útok proti některé z pevností, které tak často poskytovaly úkryt bandám plundrujícím severní okraj pouště, příliš málo. O co tady jde?

Bakly vstoupil, stále ve svém kožáku. Koharov si až teď uvědomil, že to není lehký plášť chránící před přímým žárem slunce, a současně umožňující tělu dýchat, ale kus oděvu ze silné hověziny. Takový kus oděvu by očekával spíš u někoho pohybujícího se ve vysokých horách a po nehostinných pláních daleko na severu. Divné.

Bakly přelétl sál jediným pohledem a pak bez váhání zamířil k Seržantovi. Jak procházel mezi stoly, získával si pozornost okolo sedících. Z bezprostřední blízkosti bylo patrné, jak je obrovský, rozložitý, ale ne zrovna nadměrně vysoký. Koharov začal mít pocit, že zdaleka není tak tlustý ani obtloustlý, jak původně předpokládal.

Zastavil se u jejich stolu a mezi džbány s nedopitým pivem položil kabelu se zřetelným emblémem rodu Dasků.

Koharov polkl. Ten chlap se zbláznil. Nikdo nesměl získat hmatatelný důkaz, že pracují pro vévodu. Podezření ano, přiznání na mučidlech také žádný ze suverénních vládců nebral vážně, pokud to nevyhovovalo jeho záměrům. Ale důkaz, který by nepřátelé předložili neutrálním nebo váhajícím panovníkům, by situaci vychýlil v neprospěch vévody Daska a jeho spojenců.

Bakly se posadil a bytelná lavice pod jeho vahou zřetelně zaskřípala.

„Jsou tu císařští špioni,“ řekl tiše.

Měl tak hluboký hlas, až mu bylo obtížné rozumět.

„Zlikvidujte je.“

Koharov pochopil, že kabela s emblémem představuje vějičku. A i když se po letech strávených na okraji Gutawské pouště dokázal vyrovnat s vedrem víc než dobře, čelo mu orosil pot. Tohle byla hra vabank, na ostří nože. S nádechem jasnozřivosti si uvědomil, že ten velký muž sedící s nimi u stolu zřejmě ani jinak nehraje.

„Rozumím,“ přikývl, sebral tašku. Rychle ji obrátil emblémem ke svému tělu. Rychle, ale tak, aby ten, kdo dává pozor, viděl. Kývl na Maruda u vedlejšího stolu. Spolupracovali už mnohokrát a byl na něj spoleh. Společně odešli do pokoje, který si Koharov pronajal v patře. Jindy by si takový luxus nedovolil, ale teď potřeboval místo, kde by mohl nerušeně studovat mapy a hovořit se svými lidmi.

Za chvíli se oba vrátili, tentokrát už bez brašny.

„Něco k jídlu,“ oznámil Bakly hostinskému, který se přikolébal ke stolu. Pro pití se chodilo k pultu, jídlo se nabízelo.

„Máme vepřové, včera mi donesli srnce, našla by se i hovězí kýta,“ zazněla nabídka.

Bakly pokývl hlavou.

„Hovězí,“ poručil si.

„Dva nebo tři plátky?“ zeptal se hostinský.

Koharov věděl, že tady se vydělává hlavně na pití. Jídlo bylo laciné a porce víc než slušné. Sám i vyhladovělý dokázal sníst jen základní porci masa.

„Celou,“ oznámil Bakly.

„Prosím?“ nechápal hostinský.

„Prostě mi doneste celou opečenou nebo vyuzenou kýtu. A taky trochu chleba, pokud je.“

Bakly doprovodil svůj rozkaz položením zlaťáku na desku stolu. „A pivo a láhev kořalky. Ne,“ opravil se. „Pivo stačí.“

Hostinský odešel a Bakly se ponořil do mlčení, jako by neměl co dalšího říct. Čas v tichu plynul a Koharov čekal, co bude dál.

„Připravte své lidi na cestu do pouště. Na dlouhou cestu do pouště. Až k posledním dosažitelným oázám,“ prolomil ticho Bakly, když mu donesli objednané jídlo a pití.

Potom se pustil do masa.

Koharov ho chvíli pozoroval a měl pocit, že se před ním nekrmí člověk, ale dravec, tygr, lev nebo obrovský lední medvěd.

Nebylo v lidských silách sníst na posezení takové množství masa. Bylo.

„Musíme tam něco ukrýt, co nejhlouběji,“ prozradil Bakly mezi dvěma sousty.

Co nejhlouběji, při těch slovech se Koharov zachvěl. Vydat se hluboko do pouště bylo stejné jako ponořit se do moře. Člověk nikdy netušil, zda se mu podaří dostat se zpět na hladinu. „Rozumím,“ přikývl, zvedl se a nechal toho děsivého muže jen v Seržantově společnosti.

~~~

Egever se napil piva a uvědomil si, že se mračí. Tolik štěstí najednou ho znervózňovalo. Kabelu s emblémem Dasků, kterou v putyce tlusťoch předával svým lidem, by také mohl velmi dobře zpeněžit. I prázdná měla cenu. A pokud v ní byly rozkazy pro Daskovy zvědy a bandity… každý by mohl nabídnout někomu jinému. Uvědomil si, že se mu klepou ruce. Pokud to zahraje dobře, nečekalo ho jen bohatství, ale úplně nový život. Pokud – mohl by se stát i šlechticem. Takové případy se staly, a nedávno. Jen nesmí nic zvrtat, musí být opatrný, lstivější než kdykoliv předtím. Vezmi rozum do hrsti, do hrsti, napomínal se tak dlouho, až se mu prsty přestaly třást. To si nemohl dovolit. Byl zloděj, kouzelník obratnosti, ekvilibrista, dokázal ukrást všechno, co si zamanul.

Vrátil se s pivem na místo a až do večera pozoroval cvrkot. Zdálo se, že tlusťoch s sebou přinesl kšefty, protože najednou se všude vzrušeně diskutovalo, Egever svým vytříbeným sluchem vylovil informace o prodeji nádob a vaků na vodu, tažných zvířat i potravin. V době vrcholného léta panovala mrtvá sezóna, teď to naopak vypadalo na obchod roku – pro ty, kteří měli co nabídnout.

Také vysledoval, kdo kde bydlí, otipoval si pohotovost jednotlivých mužů, jak moc je kdo unavený a kolik toho vypil. Tlusťochem si byl jistý – po množství masa, které zkonzumoval, bude spát jako zabitý. Normálnímu člověku by taková porce zkazila žaludek na týden, ale on byl zjevně zvyklý. Těsně předtím, než se začal ruch v hospodě uklidňovat, zašel za hostinským a zeptal se ho na volný pokoj – dostal odpověď, jakou očekával.

„Dnes bohužel nikoliv.“

Ale ve stáji mohl mít nocleh zadarmo, pokud si dá ještě jedno pivo. To mu naprosto vyhovovalo. Se džbánem se vrátil na místo a čekal, až přijde jeho čas. Přitom přemýšlel, kam se má vydat nejdřív. Zda nejprve okrade tlusťocha, nebo navštíví pokoj, kde se ukrývala daskovská kabela. Všechno mělo své pro a proti.

~~~

Koharov seděl na podlaze u nohou postele, brašny skrývající se pod dekou vyvolávaly dojem, že tam někdo spí. Marud stál za dveřmi, Seržant hlídkoval v posledním pokoji před schody. Příliš mnoho lidí na to, aby chytili jediného špiona, ale nechtěl nic riskovat. Až bude po všem, spálí kabelu i se vším, co v ní bylo. Tahle vějička měla příliš velkou cenu.

Noc pomalu chladla. Jen tolik, aby měl člověk pocit, že mu už není nesnesitelné vedro, jen horko. Až nad ránem bude příjemně – na chvíli. To všechno Koharov dobře znal. Za dveřmi něco téměř nepostřehnutelně zašramotilo. Neměly zámek, jen primitivní závoru s jednoduchou pojistkou. Sám byl zvědavý, jak se s ní zloděj vypořádá. Ani to nepostřehl a dveře se otevřely. Nikoho neviděl, ale obklopil ho pach kouře, tabáku a koní. Nepatrné vrznutí podlahy. Jak se sakra dokázal pohybovat tak tiše? Pod ním prkna vždy příšerně skřípěla. Muž, spíš jen tušený stín, se přikradl k posteli, Koharovovi došlo, že ho nechce jen okrást, ale i zabít. Pevněji sevřel obušek naplněný pískem, tlukot srdce ho ohlušoval. Proti nebi v otevřeném okně zahlédl naklánějící se siluetu – teď.

Vymrštil se, ale rána sklouzla a plnou silou zasáhla jen rameno. Zabiják se bleskově vytočil, Koharov mu stačil zaklesnout ruce pod bradou a pověsit se na záda. Zachrčel bolestí, když mu čepel pošramotila předloktí, současně se mu podařilo vsunout koleno mezi své tělo a páteř útočníka, silou celého trupu škubl dozadu. Vaz sice nezlomil, oba ale přepadli na zem, díky rotaci se dostal nahoru a náraz zbavil nepřítele vzduchu v plicích. Náhle ho zavalila těžká váha, něco teplého mu zaplavilo obličej.

Krev, došlo mu okamžitě. Čí? Kolik jich tady sakra je? Dupot na schodech. Škrtil a lámal vaz dál, jeho nepřítel se ho stále snažil bodnout, ale pokusům rychle ubývala energie. Konečně přestal, tělo pod jeho rukama ochablo. Současně zaznělo vyheknutí a zadrnčení oceli o ocel. Odněkud z chodby. S tím ale nemohl nic dělat, pro jistotu ještě jednou zabral a páteř nechráněná napětím svalů konečně praskla.

Najednou neměl sílu, nedokázal se ani zbavit břemene, které ho sráželo k zemi. Lampa zasyčela, jedním okem uviděl žlutou záři, o chvíli později z něj mrtvá váha spadla. Setkal se s Marudovým zachmuřeným pohledem. Právě z něj odtahoval tělo neznámého muže stranou. Měl podříznuté hrdlo.

„Jak jsi na tom?“ zeptal se Marud tiše.

„Ta krev není moje, teda aspoň většinou,“ odpověděl Koharov a opatrně se postavil. „Tenhle to má taky za sebou,“ ukázal na svého soupeře.

Všechno se seběhlo tak rychle.

„Byli dva,“ zkonstatoval.

„Tři,“ opravil ho hlas z chodby.

Vlastně ano, připomněl si.

Seržant stál s nožem v ruce, čepel měla ve světle lampy charakteristickou červenou barvu.

Koharov přikývl. Kdyby nebyli tak opatrní, měl to za sebou. Ti chlapi byli zkušení zabijáci a nechtěli po sobě nechat žádné svědky.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Maruda, který si držel rameno.

„Stačil mě praštit. Naštěstí jsem měl dýku v ruce. To už neustál.“

Okamžik všichni tři naslouchali zvukům noci, zda rvačka někoho neprobudila. Pokud ano, nechal si to pro sebe.

„Tak, teď se musíme zbavit těl,“ prohlásil Seržant.

„Budeme je zakopávat až do svítání,“ odtušil znechuceně Marud.

„Naložíme je někomu na vůz,“ navrhl Koharov. „Pod náklad, všimnou si jich, až začnou pořádně smrdět.“

Jeho společníci se vesele zašklebili. První Baklyho rozkaz splnili.

~~~

Ve chvíli, kdy vynášeli třetí tělo, najednou práskly dveře, někdo proběhl okolo hostince přes ulici a ztratil se v temnotě mezi domy. Jen o zlomek sekundy později zapraštělo dřevo, stěna stáje se roztříštila a venku stál Bakly. Koharov sáhl po meči, i v siluetě toho muže se skrývala hrozba. Nechtěl by mu čelit za žádnou cenu, vlastně by to bylo zbytečné, připustil si, ale musel by se o to alespoň pokusit. Pak, aniž by se něco změnilo, nebezpečí vyzařující z velkého muže pominulo.

„Co se stalo?“ ozval se známý hluboký hlas.

„Léčka sklapla, zlikvidovali jsme špiony,“ odpověděl Seržant.

„To je dobře,“ zhodnotil Bakly, ale Koharov z tónu poznal, že všechno je špatně.

„Někdo mi ukradl Rudou hvězdu,“ dostalo se mu vysvětlení.

Co byla Rudá hvězda, netušil, ale neptal se.

„Proběhl kolem nás. Má jen malý náskok,“ dal si dohromady dvě a dvě.

„Musel mě sledovat celou cestu,“ přemýšlel Bakly nahlas.

Ať představovala Rudá hvězda cokoliv, velkému muži na tom záleželo a Koharov začínal mít podezření, že právě kvůli tomu předmětu tady všichni jsou.

„Budeme ho pronásledovat?“ zeptal se.

„Až ráno, teď to nemá smysl,“ odpověděl Bakly a posadil se na dřevěné schody nejbližšího z domů, jako by tam mínil vyčkat až do rána.

„Zbavíme se těch zmetků a hned jsme zpátky,“ oznámil mu Seržant a vrátil se k původní práci.

~~~

Egever po prvních pár stech metrech zvládl počáteční nápor strachu a nasadil mírnější tempo. Takové byl schopen udržovat hodiny. A ještě o něco pomalejší celé dny. Právě díky tomu dokázal sledovat ženu a tlusťocha až sem. Se vzpomínkou se mu srdce na chvíli opět rozbušilo. Dnes byl nejlepší den jeho života, štěstí mu přálo jako nikdy dřív. S první loupeží, nebo spíš s pokusem o loupež, dlouho otálel, protože jeho podvědomí se něco nelíbilo – a pak zjistil, že o kabelu s vévodskou pečetí mají zájem ještě jiní lidé než on. Bylo jich víc a vypadali hodně nebezpečně. Přes to všechno dopadli špatně, celé to byla léčka. Pak, to byl rozhodující moment jeho úspěchu, těsně předtím, než se rozhodl okrást tlouštíka, vyhověl své nervozitě, svlékl si košili a celý se namazal olejem. Jen díky tomu vyklouzl ze sevření. Ten chlap snad vůbec nespal!

Ve zrádném měsíčním světle přehlédl prohlubeň a málem si vymknul kotník. Stačí, už je dost daleko, přesvědčoval sám sebe a po dalším půlkilometru konečně zastavil. Vyrazí za úsvitu, určitě je dost daleko, aby se jim ztratil za dalšími zvlněnými pahorky. Pěší člověk se špatně sleduje. Zvláště někdo tak lehkonohý jako on.

Stál s rukama v bok, vydýchával se a pozoroval přitom hvězdy, které mu byly dnes tak nakloněny. Pak mu tvář zkřivil úsměv. Podívá se, o co se tady hraje, co leží v banku, který právě získal. Vytáhl z kapsy kožené pouzdro. Neodvažoval se rozdělat oheň ani zapálit lampu ze svého zlodějského náčiní, proto kořist zkoumal jen hmatem. Byla něčím pokreslená, písmeny nebo spíš znaky, které neznal, také ji zdobilo ještě komplikovanější vyšívání. Uvnitř, pod tím vším, se skrýval kámen. Broušený kámen. Velký smaragd nebo diamant? Stál takový klenot za humbuk, který se okolo krádeže rozpoutal? Zřejmě ano. Taštička se otevřít nedala, byla pečlivě sešitá nití a také tenkým kovovým drátkem. Chvíli váhal a pak se rozhodl a sáhl po noži. Chtěl vědět, co vlastně ukradl. Jen litoval, že bude muset čekat několik hodin, než se pokochá na vlastní oči.

~~~

Grigor Evan vykřikl a skulil se z postele na podlahu, muž spící přede dveřmi jeho pokoje byl okamžitě uvnitř s krátkým mečem v ruce. Nerozsvěcel, spolehl se pouze na slabou záři z lampy na chodbě o kus dál. I ta však stačila, aby bylo zřejmé, že v pokoji žádný útočník není.

Čaroděj se zvedl na kolena, třesoucí se rukou si rozepínal lehkou noční košili, jako by ho tísnila a bránila mu dýchat.

„Hvězda se dostala ven, probuzená,“ sípal. „Musíme vyrazit!“

Osobní strážce zapálil lampu a místo toho, aby poslechl rozkazy svého pána, pozorně ho prohlížel.

„Bolí vás žaludek?“ zeptal se a prsty se přitom dotýkal stále ještě naběhlých žil na čarodějově krku.

Meč si odložil na noční stolek.

„Nejsem otrávený, idiote!“ chrčel Evan. „Obstarej koně, za chvíli vyrážíme! Bolí mě úplně všechno, ne jenom žaludek. Něco se děje!“

O půlhodinu později už se Grigor Evan kymácel v sedle. Podařilo se mu částečně se vypořádat se záchvatem slabosti, ale stále vypadal, že by měl být spíš v posteli v péči lékaře než na nejisté noční výpravě.

Baron Cowen Coverfly se už svého hosta, jak nakonec začal čaroděje v duchu titulovat, nesnažil od jeho záměrů odvrátit, místo toho se rozhodl osobně ho doprovodit spolu s jednotkou svých mužů. Varatchiho vzkaz mu ani jinou možnost nedával. Nebo vlastně dával – ale byla by to velmi nerozumná volba, jak sám usoudil.

„Vysvětlete mi, co vás tak žene,“ položil otázku, když vyrazili mírným klusem směrem k východu, kde už obloha začínala světlat.

„Cítím to, tu věc, kvůli které tu jsem,“ odpověděl mu čaroděj skrze zuby. „Něco ji uvolnilo, neřízeně, bez kontroly, a to hodně daleko, desítky, možná stovky kilometrů od nás. I tak je to pro mě nepříjemné. Musíme ji získat. Za každou cenu.“

Mladému muži v šeru na okamžik zasvítily oči a nebyl to odlesk světla.

Baron rezignovaně přikývl. Grigor Evan byl odhodlaný jít za svým cílem za každou cenu, bez ohledu na osobní pohodlí a strádání. Takový fanatismus by v mladém čaroději nečekal. Musel s tím propříště počítat, zvlášť když Evan plnil jen vůli vůdců impéria.

~~~

Koharov se držel dva kroky za Baklym a snažil se nalézt alespoň náznak otisků šlépějí, pomačkanou trávu, rozhrnuté kamínky. Nechápal, odkud bere ten velký muž jistotu, že v jen pomalu ustupujícím šeru ze zlodějovy stopy nesejde. Občas úkosem pohlédl na Seržanta, ale voják žádné pochyby neprojevoval. Nebo mu bylo jedno, zda sejdou z cesty, či nikoliv. Rozbřesk se blížil a vzduch chutnal téměř chladně. Ale to se brzy změní, krátce po východu slunce.

Svižným klusem se vyhoupli na další pahorek, zvedající se vítr šustil s dávno uschlými stébly trávy a chřestil s miniaturními zrnky písku, dalším zvukem byl už jen jejich zrychlený dech.

„Stůjte,“ zarazil je Bakly.

V tom tichu bylo něco nepřirozeného, uvědomil si Koharov, i v jemném, ustáleném větru. Zvedl pohled dál před ně a na dně mělkého údolí oddělujícího další povlovný hřeben spatřil temný, pomalu se pohybující se útvar. Vypadalo to jako rotující vřeteno. Tornádo? napadlo ho. Jednou se s ním střetl na vlastní kůži na palubě lodi a přežil jen díky šťastné náhodě – ničící chobot rotujícího vzduchu a vody nasávající vše v okolí je minul. Jenomže tohle tornádo bylo jiné, podivně klidné, batolící se na dně údolí. Ale strach nahánělo stejný jako všechno, čemu člověk nerozuměl.

Bakly začal sám sestupovat dolů, nohy se mu bořily do navátého písku, který nedávno překryl řídký travní porost polopouště.

„Někdo tam leží,“ pronesl Seržant.

Koharov se soustředil a musel mu dát za pravdu.

Podivné tornádo se pohybovalo kolem mrtvého, spíš kostry, která se z těla stane po letech ležení pod sluncem. Pokud si na těle nepochutnají mrchožrouti, doplnil své úvahy Koharov.

Ale tohohle mrtvého nechali očividně na pokoji.

Bakly se zastavil a počkal, až se mu rotující kužel ve svém nekonečném kroužení odsune z cesty. Výhružný útvar v jedné chvíli zakolísal, až se zdálo, že vyrazí proti němu, ale pak pokračoval v původním směru. Koharov litoval, že neviděl, jak se Bakly v tom okamžiku tvářil. Velký muž pak udělal tři další kroky a stanul u nebožtíka. Chvíli si ho prohlížel, pak se sklonil a něco zvedl, vzápětí se větrný vír rozsypal, vítr ustal a Koharovovi se najednou dýchalo mnohem snadněji, i když příjemný chlad byl náhle ten tam.

„Jdeme se mrknout,“ navrhl Seržant a svižně klouzal svahem dolů.

Koharov ho dohonil až u těla. Viděl, že Bakly drží v dlani něco zabaleného do rozpáraného koženého váčku a na chloupcích předloktí má rychle tající krystalky ledu, spíš však šlo o krystalky soli z potu… kde by se tady vzal led.

„Co je tahle mrtvola zač?“ zajímal se Seržant a špičkou boty odsunul lebku.

Kromě kostí neviděli nic jiného, žádné zbytky oblečení, výstroje…

„Chlap, který mi v noci ukradl tohle,“ ukázal Bakly na předmět, který právě schovával do dalšího koženého váčku, tak aby za žádnou cenu nevyklouzl z prvního.

„Vypustil to a živilo se to veškerou mocí, kterou to dokázalo v okolí najít. Naštěstí je tady úplná pustina,“ dodal.

Koharov nerozuměl, co tím Bakly myslí, a ani mu to nedávalo žádný smysl. Rozhlédl se, kousek dál v trávě zahlédl kostru drobného hlodavce. To bylo podivné, normálně by dravci malé kosti dávno roznesli po okolí. Živilo se to veškerou mocí – i životní silou zvířat a lidí? Ta představa děsila.

„A jak to, že to neublížilo tobě?“ zeptal se nakonec.

Jeho otázka velkého muže zaskočila, jako by si ji sám předtím nepoložil.

„Byl jsem rychlej,“ zamyslel se. „A taky se nedá říct, že jsem citlivej člověk. Prostě něco vydržím. Musíme zpět, abychom co nejdřív vyrazili na cestu,“ ukončil stručný proslov.

Zpět se vraceli pomalejším, i když stále ještě ostrým tempem, a Koharov se stejně jako Seržant začal potit, i když ne zadýchávat.

„Vyrazíme tedy do pouště,“ navázal nahlas na včerejší hovor a přípravy.

Bakly přikývl, ale neodpověděl.

„Do hluboké pouště,“ zpřesňoval dál Koharov. Nevěděl, zda Bakly ví, co doopravdy znamená tenhle pojem, ale vypadalo to, že ano. Další přikývnutí.

„A to, co máš u pasu, poneseme s sebou.“

„Správně. Rudá hvězda se nesmí dostat do rukou nepřátel,“ doplnil Bakly.

„Tak proč nepřejdeme přes poušť na druhou stranu?“ navrhl Seržant.

Koharov se proti své vůli zachvěl. Smrti se nebál, ale za žádnou cenu si nepřál umřít žízní někde uprostřed vyprahlé pustiny. Potkal už nešťastníky, kterým pak ani dostatek vody nepomohl a končili v bolestech pozřeni šílenstvím pustiny. Jiní přežili, přesněji jejich těla přežila, ale duše se ztratila někde mezi rozžhavenými plotnami černých čedičových skal.

„Gutawská poušť nejde přejít, aspoň ne v tomhle místě,“ vysvětloval s krátkými pauzami Koharov, když překonávali náročnější terén.

Bakly postupně zrychloval tempo.

„Má na šířku dobře sto rasgů a někde v hlubině jsou ještě gejzírová pole. Prý, neznám nikoho, kdo by se odtamtud vrátil.“

„Rasgů?“ nadhodil Seržant.

„Jeden rasg je vzdálenost, na kterou se chlap se zásobou vody, co unese, může ponořit do pouště a ještě se vrátit,“ odpověděl tentokrát Bakly.

Koharova překvapilo, že to věděl. Jen lidé spjatí s Gutawskou pouští tenhle termín používali. Vlastně ani neexistoval příliš dlouho – od začátků bojů mezi lordy na severu a na jihu. A ještě víc ho překvapilo, že Bakly použil termín ponořit se do pouště. Takhle mluvili jen gueriloví pouštní bojovníci. Sám se k nim nepočítal, i když už se také párkrát dostal až do hluboké pustiny. Člověk musel být jistým způsobem šílenec, aby se odvažoval tak daleko do smrtelně nebezpečné pustiny s minimální nadějí na návrat. V něm přece ještě nějaká normálnost zbývala… tedy alespoň v to doufal.

~~~

„Musíme jet dál, za každou cenu!“ podesáté zopakoval Evan.

Měli za sebou třicet náročných kilometrů, nad hlavou pálící slunce, koně sotva pletli nohama a Coverfly si uvědomoval, že přes řadu kurýrů, pomocí kterých řídil pomaleji postupující armádu někde za nimi, ztrácí přehled a možnosti skutečného velení.

Jenomže čaroděj vypadal naprosto hluchý ke všem rozumným námitkám a plánům. A nejhorší bylo, že byl odhodlán pokračovat v honbě sám, riziko neriziko. A to Coverfly kvůli své vlastní kůži nemohl dovolit. Posté proklel situaci, do které ho okolnosti dostaly.

„Za chvíli bychom se měli dostat do Kusybu. Je to díra, ale je tam voda, možná pár čerstvých koní,“ navrhl Hoovery.

„Proč ne,“ překvapivě neoponoval Grigor Evan. „Ta osada leží směrem, kterým se mi ztratila.“

Coverfly dal přikývnutím najevo, že postup schvaluje, a dál se plahočili odpoledním vedrem.

Záměrně zpomalil svého i čarodějova koně; počkal, až spolu pojedou mimo doslech ostatních, a opatrně se zeptal:

„Co se vám ztratilo? Pokud vám mám pomoct splnit úkol, musím vědět víc. Armáda není ideální k hledání jehly v kupce sena. Nezapomínejte na to.“

Mladý muž se na okamžik zatvářil, jako by hodlal barona v dalším okamžiku zabít za to, že se z něj snaží vymámit tajné informace, pak se ale uklidnil.

„Asi máte pravdu,“ zamumlal. „Rudá hvězda je magický artefakt. Zdroj ohromné síly pro toho, kdo s ní umí zacházet. O jeho existenci jsem se dozvěděl ze starých knih. Zorganizoval jsem po ní rozsáhlé pátrání – abych pak zjistil, že mě druhá strana předběhla. Museli mě sledovat, museli mě mít obklopeného celou sítí špehů! Jinak to není možné!“

Coverfly nepřehlédl, že čaroděje vzpomínka na neúspěch – či pokoření – stále rozpaluje do běla.

„Druhá strana?“ nadhodil neutrálně.

Evan nevypadal, že by byl v daném okamžiku schopen dalšího diplomatického taktizování a Coverfly se tak mohl něco dozvědět.

„Dask přece, kdo jiný!“ vybuchl. „Jen jeho lidé dokážou přechytračit Varatchiho agenty. Pokud se podaří objevit magický artefakt některému z jiných šlechticů, je to shoda okolností, jejich štěstí, že ve sklepeních svých sídel našli něco zajímavého. Ale jenom vévoda Dask je schopen provádět zatraceně dobrý průzkum prakticky na území celého impéria a je v tom lepší než my!“

Coverfly musel obdivovat, jak Varatchi dokáže ve svých lidech vzbuzovat loajalitu. Grigor Evan se nepovažoval za císařského nebo imperiálního čaroděje, ale za Varatchiho čaroděje.

„Vévoda Dask je velmi nebezpečný protivník,“ prohodil, aby Evan neměl pocit, že informace rozdává jen on.

Při tom uvažoval. V současné době velel deseti tisícům mužů. Takovým počtem podle jeho odhadů disponoval Dask. Riskoval by postavit se mu v otevřeném boji? Ta otázka byla nebezpečná, tázal se sám sebe na své kvality. Jen kdyby opravdu musel, odpověděl si po chvíli. Doufal, že poctivě… ale nebyla to příjemná představa.

„Ta Rudá hvězda, dá se využít jako zbraň?“ vrátil se z nepříliš příjemných myšlenek k zajímavějšímu tématu.

Jejich doprovod pochopil, že si nepřeje být v rozhovoru s čarodějem rušen, a stále jim dopřával potřebné soukromí, dokonce i čtyři mlčenliví muži Evanovy stráže si zachovávali dostatečný odstup.

„Samozřejmě. Rudá hvězda je moc, nekonečný koncentrovaný zásobník moci, který se sám doplňuje. Cítil jsem ji dnes v noci, když ji někdo neopatrně probudil. Teď už je mrtvý, protože to byl hlupák. Choval se stejně, jako by chtěl do dlaní nabrat lávu tryskající ze sopky,“ odpověděl Evan pohrdlivě.

Coverfly mlčel, doufal, že tak se dozví nejvíc. A mladý čaroděj, spokojený, že se může před oddaným spojencem blýsknout svými znalostmi, pokračoval.

„Navíc Rudá hvězda nepředstavuje primitivní, syrovou magii, kterou musíte tvarovat s použitím vlastních sil a pokud jich nemáte dost, spálí vás. Je v ní organizovaná moc, připravená k použití, stačí pochopit strukturu a rozplést jednotlivá vlákna a pak jedinou myšlenkou rozpoutat bouři, která zničí celé loďstvo, dokážete způsobit zemětřesení, probudit sopky…“ čaroděj se rozvášnil a pak se na vrcholu vzrušení propadl do zachmuřeného mlčení.

Setrval v něm po celý zbytek cesty. Coverfly s úlevou pozoroval, že se konečně blíží k prvním stromům ověšeným zplihlým, bledě zeleným listím. Nevypadaly kdovíjak, ale i tak to bylo zpestření fádní krajiny s trnitými křovisky a dlouhou trávou třepetající se ve větru. Stromy znamenaly vodu a voda – Kusybu muselo být blízko. Tady na hranicích Gutawské pouště lidé žili všude tam, kde se měli čeho napít.

„To všechno jste poznal z krátkého kontaktu s mocí toho artefaktu, myslím Rudé hvězdy?“ položil ještě jednu otázku.

„Ano,“ odpověděl po chvíli Evan a bylo vidět, že předchozí sdílnosti už lituje.

To asi nebude úplná pravda, uvedl jeho odpověď na pravou míru Coverfly v duchu. Kontakt s mocí artefaktu byl pro mladého čaroděje bolestivý zážitek, nevypadal, že by byl přitom schopný soudně uvažovat. A před chvílí přiznal, že studiu magického kamene věnoval už spoustu času. Ta Rudá hvězda bude asi extrémně nebezpečná… a cenná.

Kdo byl sakra ten, kdo obnažený drahokam zase zakryl? uvažoval dál baron a vzápětí si uvědomil, že mu čaroděj neprozradil, že jde o drahokam, a ani nevysvětlil, jak bylo možné, že se jeho moc probudila a pak zase ztratila. Přesto byl Coverfly přesvědčen, že jeho představy odpovídají skutečnosti. Donedávna se o magii, artefaktech a časech vlády čarodějů vůbec nemluvilo, ale některé znalosti, nebo spíš představy, přetrvávaly v legendách a zděděné paměti lidí.

~~~

Kusybu byla přesně taková díra, jak předpokládali. Coverfly zajistil zdroj vody, zabral jeden z osmi domů a jeho obyvatele nemilosrdně vyhodil ven. S Evanem a jeho dvěma bodyguardy zabrali větší ze dvou místností. Další dva čarodějovi osobní strážci hlídali venku. Aby Coverfly alespoň trochu srovnal skóre, přibral si k sobě Hooveryho, i když obvykle se svými muži nestoloval. Každý jedl z vlastních zásob, Sedrik skromné menu vylepšil pár vajíčky, čerstvým pecnem chleba a šunkou ze zásob místních.

Coverflyho v první chvíli jídlo ani jeho chuť naprosto nezajímaly. Hltavě vypil dva poháry čisté pramenité vody a pak pomaleji usrkával ze třetího, vylepšeného vínem. Ani Evan toho moc nesnědl, vypadal, že mu stále ještě není zcela dobře, a jen zíral do zdi.

„Hvězda je pořád daleko, skoro jsme se nepřiblížili. Musím pokračovat dál, co nejrychleji. Stačí mi koně a trocha zásob,“ vrátil se ke své utkvělé myšlence čaroděj, sotva se trochu oklepali po cestě. „Až dorazí mé věci, musíte je za mnou co nejrychleji poslat. Budu je potřebovat, abych se vypořádal s těmi, kdo Hvězdu ukradli.“

Coverfly v první chvíli neřekl nic. Podle rozkazu císaře měl udělat všechno pro to, aby Grigor Evan splnil misi, Varatchi po něm chtěl, aby nikdo Evanovi nezkřížil na hlavě ani vlas. Tyhle dva rozkazy dvou nejmocnějších mužů na světě šly proti sobě, to už se mohl rovnou nechat rozemlít mlýnskými kameny a vyšlo by to nastejno.

„A co když vaše věci, ty, které potřebujete, abyste se se zloději vypořádal, nedostanete včas,“ zeptal se klidně.

„Vy se postaráte o to, abych je dostal včas,“ odtušil čaroděj lhostejně – a zcela správně.

„Za den dva se vrátí mí lidé, kteří měli za úkol udělat průzkum. Dozvíme se, kdo artefakt ukradl, kolik lidí má k dispozici a co alespoň zhruba dál zamýšlí. Budeme pak moct lépe naplánovat další postup,“ snažil se Coverfly přistupovat k jejich záležitosti maximálně věcně.

„Nebudu čekat ani den,“ vedl Evan dál svou. „Nemohu dopustit, aby se mi Rudá hvězda vzdalovala. A ona se mi vzdaluje, i když je skrytá nějakým magickým štítem. Cítím ji, vnímám její pohyb a – stav.“

„A kam teď směřuje?“ zeptal se Coverfly s nepříjemným pocitem.

„Tam,“ ukázal Evan směrem, kterým se rozkládala téměř nekonečná žhavá Gutawská poušť, nejnehostinnější a životu nejméně přející pustina světa.

„A co kdybychom vyslali rychlý oddíl, který by se jim držel na stopě, zdržoval by je a značil by nám cestu,“ navrhl Coverfly.

Grigor Evan se zarazil a na okamžik o jeho slovech přemýšlel.

„Jste jeden z velmi dobrých velitelů císařské armády, ale opravdu pochybuji, že by vaši muži respektovali rozkazy, které by je vyslaly do pouště bez zajištění,“ odpověděl Evan, přitom barona klidně pozoroval.

Coverfly spolkl vztek. Podcenil ho. Čaroděj se na svůj úkol dobře připravil a věděl o místní krajině i lidech víc, než dával najevo.

Poslat vojáky do gutawské hlubiny bez zajištění zásobování vodou znamenalo poslat je na smrt a všichni to věděli. Okamžitě by dezertovali a zkusili by štěstí jinde, i když by jim kvůli tomu hrozil vojenský soud.

„Pokud jim budu velet já, půjdou,“ odpověděl nakonec studeně, i když přitom cítil mrazení strachu na páteři.

„Šéfe?“ vmísil se poprvé do hovoru Hoovery.

Coverfly se na pobočníka podíval a v duchu si přál, aby přišel s něčím, co by jim pomohlo, co by jim všem zachránilo kůži. Nechtěl do hlubin Gutawské pouště, za žádnou cenu. A ten šílený čaroděj byl přesvědčený, že právě tam artefakt odnášejí. Pokud to byla pravda, tak zloději museli být také šílení.

„Mohli bychom najmout černé jezdce,“ navrhl Hoovery.

Coverfly chtěl v prvním okamžiku pobočníka zpražit za pitomost, kterou právě vyřkl – černí jezdci, bandité terorizující gutawské příhraničí, zabíjející prakticky bez příčiny kdekoliv a kohokoliv, ho připravili o hezkých pár lidí a často ho brzdili při přesunech. Boj s nimi byl téměř nemožný, protože se pokaždé ztratili v poušti. Odvažovali se tak hluboko jako nikdo jiný a měli pár tajných úkrytů, které jim umožňovaly přečkat případné pronásledování.

Coverfly se nadechl a vydechl. Možná to ale nebyla taková pitomost.

„Jak dlouho by ti trvalo, než bys zorganizoval schůzku?“ zeptal se věcně.

„Dva tři dny,“ pokrčil Hoovery rameny, svým oboustranně broušeným nožem si uřízl kus šunky a začal ji spokojeně žvýkat, jako by se právě nepřihlásil ke smrtelně nebezpečné misi.

„A proč by pro nás chtěli pracovat?“ zeptal se se zájmem Evan. „Z toho, co jsem o nich slyšel, nemám pocit, že by je příliš zajímaly peníze. Jsou… jsou divní a jejich motivace není vůbec jasná.“

Coverfly znovu musel ocenit, jak podrobné informace si čaroděj před misí opatřil.

„Černí jezdci, pokud se s nimi dohodneme, budou mnohem lepší než jednotka, kterou bych dokázal sestavit dohromady já,“ odpověděl Coverfly klidně a podíval se čaroději přímo do očí. „Znají poušť jako nikdo jiný a nezáleží jim na životě. Jsou nejlepší v pronásledování kohokoliv kamkoliv. Pokud opravdu chcete Rudou hvězdu získat, možná byste se měl zamyslet, co jim můžeme nabídnout. A i když neuspějí, díky nim neztratíme stopu, získáme čas na přípravu, zajistíme si materiální zabezpečení a budeme moci proniknout do hlubiny tak daleko, jak bude třeba, tak daleko, jak se vaši zloději dostanou.“

Ticho mezi oběma muži se prodlužovalo, ale Coverfly neuhnul pohledem, dokud mladý čaroděj nepřikývl.

„To zní velmi rozumně, pane.“

~~~

Koharov i Seržant se na vrchol pahorku vyšplhali stejně opatrně a oba si dali pozor, aby se případnému pozorovateli proti horizontu vůbec neukázali.

Oba seděli přilepení k ostrému kamenu čnícímu k nebesům jako tesák nějakého dávného zvířete a z relativního bezpečí se pak rozhlíželi po okolí.

„Řekl bych, že takhle daleko v poušti budeš ty i tvoji lidi víc v pohodě, ale chováte se přesně opačně,“ zabručel Seržant. „Příšerná krajina. V životě jsem nic podobného neviděl.“

„Vezeme vodu, a hodně vody. Můžeme potkat zoufalce, pro které bude naše voda znamenat rozdíl mezi životem a smrtí,“ odpověděl Koharov na otázku.

Poušť se zdála prázdná, bez života. Za dva dny, po které byli na cestě, ztmavla, objevilo se víc temně rudých až hnědých kamenů a skalních ploten s vysokým obsahem hematitu, občas projížděli okolo zerodovaných skal z černého čediče. Tmavý povrch pustiny ještě znásoboval žár a měnil cestování v nekonečné martyrium.

„Všiml jsem si, že každý z tvých lidí teď s sebou nosí vak s vodou. Plný. A přitom máme dost velké zásoby. Proč se s tím vláčí?“ pokračoval Seržant v hovoru, aniž by odlepil oči od obzoru. „A žoldnéři taky.“

Koharov mu připsal další bod k dobru. Byl všímavý, to ano. Místní se obvykle snažili neupozorňovat na to, kde schovávají železnou zásobu vody, a byli mistry v jejím skrytém nošení.

„Za celé dva dny jsme minuli jen jediný pramen a i ten byl zasypaný, takže bychom museli kopat hodně hluboko, abychom si dopřáli alespoň pár loků. V poledne jsme překonali hranici jednoho rasgu. Bez alespoň minimální zásoby vody se odsud už nedostaneš. Rozumný člověk se vždy spoléhá hlavně na sebe.“

Seržant přikývl.

„Ani zoufalý chlap bojující o život by se už nevynořil?“

Koharov zaznamenal, že Seržant místní terminologii přijal za svou rychleji než většina přišelců. V průběhu několika dnů se i pro něj poušť stala hlubinou vražedného vedra a sucha, která člověka nechala naživu jen tak dlouho, dokud mu stačil dech.

„Nevynořil. Jeden rasg je vzdálenost, kterou zvládne silný muž bojující o život,“ připomněl a necítil ze své znalosti sebemenší uspokojení.

Vrátili se dolů, k průvodu padesáti lidí instinktivně se držících v těsné blízkosti tři těžkých vozů tažených čtyřspřežími malých houževnatých koní. Zvířata, která za drahé peníze nakoupili, patřila k rase vyšlechtěné během století místními obyvateli, houževnatá a extrémně odolná. Ale i tak tihle tahouni spotřebovali víc vody než lidé a o trochu hůře odolávali vedru. Ale měli větší sílu – a díky ní s sebou vezli to nejcennější, několik tisíc litrů vody.

Prudký závan větru se prohnal údolím a na okamžik je oslepil. Bez povelu všichni současně zastavili, vytřepávali si prach z očí a uklidňovali podrážděná zvířata. Jako by to byla poslední kapka, žoldnéřský velitel přispěchal k Baklymu, který se strojovou úporností kráčel po boku obtížně se pohybujících vozů a pokaždé, když bylo třeba, pomáhal spolu s dalšími čtyřmi muži koňům vypořádat se s nástrahami cesty.

„Kdy se utáboříme? Mí chlapi už toho mají dost.“

„Tady ne,“ odpověděl Bakly stroze a zapřel se do postranice dříve, než se vůz úplně zastavil a uvízl v prohlubni.

Na Craigově tváři se v rychlém sledu vystřídala řada emocí od znechucení po vztek.

„Tvůj šéf není moc velký diplomat, že,“ prohodil Koharov na půl úst k Seržantovi.

„Ne, to opravdu není,“ souhlasil voják.

„Zaplatil jste mi za to, že vám se svými lidmi poskytnu ozbrojený doprovod, ne, že se nechám umořit za pochodu vedrem!“ Žoldnéř neměl daleko k výbuchu.

„Vidíte barvu těch stěn? Cítíte to vedro?“ vmísil se do hovoru Koharov.

Všiml si, že Seržant rutinním pohybem uvolnil poutko jistící nůž za opaskem. Nosil ho rukojetí dolů. Někteří muži tvrdili, že tohle je způsob umožňující nejrychlejší útok.

„Vedro je v tomhle pekle všude,“ ucedil Craig a otřel si z čela pot.

„Ano, ale tady u tmavých skal tyčících se vysoko nad nás ještě větší než kdekoli jinde v okolí. K utáboření musím najít nějakou světlejší planinu, nejlépe aspoň o pár desítek metrů výš.“

Zoldnéřský vůdce trhl hlavou na znamení, že rozumí a souhlasí, a vzdálil se.

Bakly vypadal, že se ho výměna názorů v nejmenším nedotkla. Po setmění, kdy poušť pomalu a neochotně chladla, seděli u ohňů rozmístěných okolo vozů. Koharov se zabalil do deky, i když mu bylo ještě horko. Ze zkušenosti věděl, že k ránu bude opravdu chladno, a rychlé střídání teplot dokázalo z lidí vysát sílu rychleji, než neznalí považovali za možné. Přes den byly příděly vody limitované, ale od západu slunce do doby půlnoční hlídky se každý mohl napít do sytosti. Bakly rozkaz vydal na jeho doporučení. Takový pitný režim byl ideální, Koharov ho měl vyzkoušený a byl spokojený, že se Bakly zařídil podle jeho rad. I když – možná to věděl i sám.

Craig seděl u stejného ohně a mžoural do mapy rozložené na kolenou.

„Zítra bychom měli dorazit do Hutské oázy,“ zhodnotil nakonec správně další kus jejich plánované cesty.

Bakly nezareagoval, jen dál seděl, díval se stranou od ohně a nožem ukrajoval kusy slaniny, které bezmyšlenkovitě žvýkal. Většinou jedl právě takovým způsobem, bez zájmu o to, jak pokrmy vůbec chutnají. Seržant pozoroval hvězdy – nebo naslouchal polohlasným rozhovorům mužů u okolních ohňů.

„To bychom museli letět jako vítr a bez polední siesty. Vidím to spíš na pozítří,“ odpověděl Craigovi nakonec sám Koharov a doufal, že ho tak pobídne k dalšímu hovoru. Věděl, proč jsou tady oni, vévodovi muži – měli odnést hluboko do pouště kouzelný artefakt a ukrýt ho co nejlépe před nepřáteli. Ale po žoldnéřích žádal Bakly, vzhledem k penězům, které jim platil, až podivuhodně málo: pouze doprovod do oázy na kraji pouště. Kdysi dávno, vlastně to nebylo až tak dávno, sotva pár let před válkou, existoval celý řetězec oáz táhnoucí se mnohem hlouběji do pouště. Farmáři využívali horkého klimatu a zásob podzemní vody k pěstování sladkých hroznů, z nichž se vyrábělo silné opojné víno vyhledávané při slavnostních tabulích v celém impériu.

To však byla minulost. Oázy byly vypáleny a prameny bez starostlivé údržby zmizely zasypány pískem pohyblivých dun, nebo ještě hůř otráveny jedovatými plochami kaktusů, které zde jedna i druhá strana používaly jako biologickou zbraň ničící předmostí nepřítele.

„Pozítří?“ nelíbila se Koharovova poznámka Craigovi. „Podle mapy je to méně než polovina vzdálenosti, kterou jsme urazili za dva dny,“ protestoval.

„Ale je tam značka dvou rasgů,“ upozornil ho Koharov. „My jsme kousek za prvním. S vozy se pohybujeme pomaleji než pěšáci.“

Seržant teď se zájmem poslouchal.

„Já vím, že se s vozy pohybujeme pomaleji,“ začínal se rozčilovat Craig. „Ale za dva dny jsme urazili víc než dvojnásobek toho, co nás dělí od Hutské. Nevím, proč bychom se tam i s rezervou neměli dostat už zítra!“ nesouhlasil žoldnéř.

„Rasg není pokaždé stejně dlouhý,“ přerušil mlčení poprvé Bakly. „Záleží na terénu. Jsou oblasti, kde je člověk rád, když zvládne čtyři pět kiláků. Proto mapy klamou.“

Koharov se na velkého muže se zájmem podíval. Zřejmě mluvil o Čedičové vrchovině, rozbité oblasti stolových hor. Vítr a písek tam do planiny v průběhu věků vykously hluboké kaňony a úzké soutěsky. Netušil, co tam mohl hledat. Sám se tam dostal při pátrání po skryté základně černých jezdců. Nevzpomínal na to rád, poušť ho tehdy málem zabila, a to i bez přispění nepřátel.

„Ach tak,“ uklidnil se Craig a vrátil se ke studiu mapy.

~~~

Koharov otevřel oči. Nic ho nepřekvapilo, ráno bylo stejné jako předešlé, stejné jako tisíce, myriády rán v Gutawské poušti. Vyprahlá obloha zbavená vlhkosti bez nádechu jakékoliv modré, oslepující slunce a dlouhé, rychle se pohybující stíny okolních skal.

Když se vyhrabal z deky, zjistil, že Bakly i Seržant jsou na nohou a tiše spolu hovoří. Bakly pronesl celé tři věty, Koharov odhadl, že tak vyčerpal svůj příděl slov na celý další týden.

Muži dostali ranní příděl vody, s nímž museli vydržet až do večera, a vaky byly zapečetěny. Seržant přikázal ještě promazat oje vozů datlovým olejem a pak už se dali do pohybu. Každou chvíli museli zastavovat, kola vozů měla s nerovným terénem plné ruce práce. Nikdo nepotřeboval pobízet, aby přiložil ruku k dílu, čím dále se dostávali od obydlených oblastí do pustiny, tím víc si uvědomovali, že jejich přežití závisí na vodě, kterou si vezou s sebou. A na tom, kdy se dostanou k další.

V poledne je cesta přivedla k sestupu do hlubokého průsmyku.

„Gavrilská soutěska,“ oznámil Koharov. „Kdysi tudy pravidelně projížděly vozy a cesta byla mnohem lepší. Dnes to vypadá, že se dolů ani nedostaneme.“

„Dostaneme, pomůžeme si lany,“ zareagoval Bakly. „O kus dál je místo, kterým projede vždy jen jeden vůz současně. Neprotáhne se okolo ani pěšák, je to tak? Asi ho budeme muset vyčistit.“

Koharov překvapeně přikývl.

„Maximálně mezi koly,“ odpověděl popravdě.

„Craigu, chcete jet v čele, nebo uzavírat průvod?“ otočil se velký muž na žoldnéřského velitele.

Craigova košile už dávno nebyla tak bílá a elegantní a rozšířené rukávy, které byly při plahočení se mezi skalami nepohodlné si dávno ustřihl. Nabídka v žoldnéři vzbudila podezření, Bakly nejvýš udílel rozkazy, ale i ty často Seržantovými ústy. Většinou jen mlčel.

„Budeme tvořit zadní voj,“ vybral si Craig nakonec.

„Jedeme,“ zavelel bez dalšího otálení Seržant. „A hoďte vozy na lana, ke každému osm lidí.“

Koharov v duchu poprosil štěstěnu o přízeň, aby se dolů dostali bez polámaných kostí.

Nakonec se k nejužšímu místu soutěsky dostali bez větších problémů. To už se nad nimi skaliska tyčila tak vysoko, že zakryla slunce i převážnou část oblohy, dokonce zeslábl i všudypřítomný žár. Úzký průchod mezi skalisky, zpočátku vypadající jako pouhá štěrbina, se už jevil dostatečně široký na to, aby se jím při troše snahy vozy protáhly.

„Půjdu první, se mnou čtyři chlapi se sochory, abychom mohli odvalit na stranu balvany,“ rozhodl Bakly a bez dalšího zdržování vykročil do šera.

Jindy by relativní chlad Koharov uvítal. Tady však ne. Něco se mu nelíbilo, něco ho znervózňovalo, cítil, že jeho lidé jsou na tom stejně. Zkusil, zda jde meč snadno z pochvy, zařadil se za druhý vůz a vykročil.

Rachot kol získal ozvěnu, skřípot štěrku pod jejich nohama zněl najednou až příliš hlasitě.

Zaržání koně, křik.

„Nepřítel! Útok!“ naplnily se jeho obavy.

„Napadli nás zezadu!“

Obrátil se a spolu se Seržantem a svými lidmi za zády vyrazil zpět. Východ ze soutěsky blokovali lučištníci, viděl masakrované koně klesající pod zásahy šípů, deset Craigových mužů, kteří je měli krýt, se stahovalo před palbou, ostatní byli příliš daleko u nejužšího hrdla a snažili se dostat do bezpečí.

Nikdo si neuvědomoval, že boj v poušti má trochu jiná pravidla. Musíme dostat vozy na druhou stranu, nebo vyřídit střelce! Chtěl zařvat, ale místo toho padl k zemi, překulil se přes rameno. Nad sebou slyšel svištící šípy.

Nezastavoval se, levačkou v kotoulu nahmátl kámen a se štěstím trefil chlapa právě natahujícího tětivu se založeným šípem.

Černí jezdci, černí jezdci! Chtěl křičet, ale místo toho veškerou vůli napřel k tomu, aby už byl na dosah, aby nikdo z nich nevypustil šíp podruhé. Vypustil, ale netrefil. Meč zasvištěl, přeťal lučiště a ponořil se do ramene střelce, jen o krok pomalejší žoldnéř, který se k němu přidal, skončil prostřelený skrz naskrz. Víc Koharov nezaregistroval, bil kolem sebe hlava nehlava; zuřivě, všechnu zběsilost vložil do dvou tří sekund. Stačilo to k tomu, aby rozbil uskupení střelců a umožnil tak ostatním zapojit se do boje.

Ohlédl se, Seržant spolu se třemi dalšími mu po tu dobu drželi od těla černé jezdce, kteří se k němu chtěli dostat.

„Chraňte vozy! Za každou cenu chraňte vozy s vodou!“ zakřičel konečně.

Znal taktiku černých jezdců. Snaží se oddělit kořist od zásob vody. Pokud se jim to při prvním bleskovém přepadu nepodaří, alespoň je o zásoby připraví a odsoudí je ke smrti žízní.

Boj trval už jen chvíli. Když útočníci zjistili, že výhoda bleskového útoku a přečíslení obránců je pryč, ztratili se mezi okolními balvany, ve stínu a tmavých pláštích téměř neviditelní.

„Do soutěsky! Do soutěsky! První vozy a pak ostatní. Rychle!“ pobízel je Seržant.

„Koně jsou mrtví, máme zraněné a padlé!“ protestoval Craig.

V ruce držel meč, stopa krve na čepeli dokazovala, že nepřátelům nic nedaroval.

„Ztrácíme vodu!“ křikl někdo zoufale. „Proděravěli měchy!“

„Mrtvé tu nechte, raněné naložte, vůz dostrkáme ručně!“ řval dál Seržant a sám začal přesekávat postroje mrtvých koní.

Craig to okamžik pozoroval, pak přikývl a začal řídit své lidi.

Nikdo dál neprotestoval. Voda mizející v suché půdě jim připomněla, co se jim všem může snadno přihodit.

Koharov se rozhlédl a jeho úleva z toho, že přežili, najednou zmizela – uvědomil si, že jsou všichni tady, včetně jeho lidí z čelního voje. Co když černí jezdci zaútočili i zepředu? Čelo kolony zůstalo téměř nechráněné, i s jejich dalšími zásobami, a v další chvíli je smete druhý útok… Nebylo to sice v jejich stylu – ale… vyrazil do soutěsky, bez dechu doběhl k prvnímu vozu. Nikdo u něj nebyl, o kus dál zahlédl ležící tělo, to jen naplnilo jeho nejhorší obavy. Písek v okolí ale mokrý nebyl, ještě ho nestačili zničit. Svezl se na břicho a po kolenou se protáhl pod vozem prakticky nezmenšenou rychlostí. Koně byli naživu, vůdce spřežení nikoliv, ale na zemi leželi další dva mrtví v tmavých hábitech černých jezdců. Koharov už cítil jazyk zbytnělý žízní, krev tak hustou, že ucpává žíly. To je čeká, to je všechny čeká, pokud černí jezdci uspěli. V čem, to netušil. Vedoucí vůz. Jeden z koní ležel na zemi, druhý neklidně hrabal kopytem o zem. Ještě že byli zapřažení na volno, jinak by je váha oje a mrtvého těla strhla. Koharov zabrzdil a přikrčený hledal nepřátele. Objevil jednoho ze svých lidí v písku se zakrváceným obličejem, podle pokroucené polohy byl mrtvý. Okolo něho leželi další tmavopláštníci. A o kus dál další. Docela hodně na to, že museli mít několikanásobnou přesilu. Obezřetně a opatrně postupoval dál. Minul nepřítele se zlomeným vazem, další měl obličej roztříštěný takovým způsobem, že to nemohl přežít. Jiný zemřel na promáčknutý hrudník, polámaná žebra čněla z rozpáraného burnusu jako zuby tlamy, která se prohryzala celým trupem skrz naskrz. Žádné další vlastní muže ale nevidí, uvědomil si s jistým překvapením. Čtvrtý byl také v černém šatu a zabila ho čepel – čistý sek přes průdušnici. Pátý opět vypadal, jako by se přes něj přehnal rozzuřený býk.

Utíkali, pochopil Koharov konečně. Černí jezdci před něčím utíkali, před něčím děsivým a nezničitelným. Nervózní a bojující se strachem došel až na místo, kde se od sebe skály rozšiřovaly na víc než deset metrů a svah končil. Tam na kameni seděl Bakly. Na kolenou měl položený katzbalger s už dokonale vycíděnou čepelí, tvář nastavoval slunci a měl zavřené oči. Okolo něj leželo několik dalších těl.

„Nebyli to špatní bojovníci a nebáli se umřít. Teda aspoň zpočátku,“ řekl.

Koharov prošel mnoha boji, sám by o sobě řekl, že se smrti nebojí, ale způsob, jakým velký muž prošel přes nepřátele, jako by byli pouhé hadrové loutky, jakým je zahnal na útěk, ho naplnil bázní.

„Ztratili jsme tři koně, pár lidí, nějakou vodu. Černí jezdci zmizeli,“ oznámil.

„Tak to byli oni,“ odtušil Bakly.

„Dohlédněte na to, ať jsou tady vozy co nejdříve. Máme před sebou dlouhou cestu.“

~~~

Než se Koharov stačil dát dohromady, dostaly se díky zoufalé snaze jeho lidí i žoldnéřů vozy na druhou stranu soutěsky, a tím eliminovali největší riziko. Muži okamžitě zaujali obranné pozice, v krytech za balvany a v proláklinách čekali na případný další útok. Craig se neukryl, postavil se ke Koharovovi a k Baklymu, očima stále klouzal po okolních rozeklaných svazích, ruku položenou na jílci meče. Chyb měl spoustu, ale zbabělec nebyl, to mu Koharov musel nechat.

„Čekal jste útok?“ zeptal se žoldnéř Baklyho, aniž by se na něho podíval.

„Nabízelo se to, taková soutěska vždycky rozdrobí síly,“ přikývl velký muž.

„Tři muži chybí, dva ranění, kteří se z toho dostanou. Henry ještě dýchá, ale asi to nerozchodí,“ ohlásil Craigovi jeden z jeho mužů.

Horko bytnělo každou sekundou. Dusivé sevření sílilo, skály je už tak dobře nechránily, oni sami se zastavili a vzduch okolo zůstával naprosto nehybný.

Koharov se konečně donutil obejít své lidi a zjistit ztráty. Nedopadlo to příliš povzbudivě – jednoho ztratili a dva nebudou moci pár dní vzít meč do ruky. Navíc salva šípů proděravěla na jednom ze tří vozů většinu měchů s vodou. Všechna ještě nestačila vytéct, ale i tak přišli o dobrou třetinu zásob. Jeden ze šípů teď držel v ruce a zachmuřeně si prohlížel jeho speciální hrot navržený tak, aby do měkkého materiálu prořízl co největší otvor.

Craig jeho výraz zaregistroval a Koharov mu šíp podal.

„Kdyby stříleli víc po lidech a po vozech, nevyvázli bychom tak lacino,“ vysvětlil.

„Jsme daleko v poušti. Jeden a půl rasgu, nebo jak tomu tady říkáte, možná víc. Nechápu, jak je možné, že tady na nás číhali,“ zamýšlel se.

„Ráno chvíli před úsvitem se mi zdálo, že slyším zvuk koňských kopyt,“ zabručel Seržant, který se právě vrátil z průzkumu okolních skal. „Někdy se nese na kilometry daleko.“

„Nic jste neřekl!“ stěžoval si Craig.

„Napůl jsem spal,“ pokrčil rameny Seržant. „Považoval jsem to za sen.“

„Stejně jsme byli ve střehu,“ odbyl žoldnéře Bakly. „A právě kvůli takovým přepadům jsem vás najal.“

Koharov se rozhlédl. Opravdu je velký muž najal jen kvůli tomu? Příliš se mu to nezdálo. A také byl zvědavý, jak chce artefakt v poušti ukrýt. Z Hutské oázy, kam měli namířeno, žádná další cesta nevedla, všude okolo se rozkládala vyprahlá pustina, tudíž jen omezené území, kam mohou drahokam schovat. A ať to bude kdekoliv, někdo ho pak může objevit. Věřil, že čarodějové takové věci dokážou, zvláště pokud se jedná o magické věci. Otřel si z čela pot a vrátil se k praktičtějším otázkám. Souboj, i když krátký, je zdržel a oprava poškozených vaků s vodou zabere další čas, navíc budou muset přeložit náklad tak, aby ho zvládli koně, kteří jim zbyli. Dnes už dál nepojedou, to bylo jasné.

„Pokud nás objížděli, museli urazit pustinou ještě větší vzdálenost než my,“ přemýšlel Craig s pohledem upřeným do mapy. „A na koních, bez vozů, bez velkých zásob vody.“

„Třeba přijeli z jiného směru,“ navrhl Seržant.

„Z Prašné díry? Podle mapy je to ještě o dva rasgy dál než místo, odkud jsme vyjeli my!“

Žoldnéřský velitel už znal mapu skoro zpaměti, Koharov si uvědomil, že ho zpočátku podceňoval.

„A jak to, že sakra měli koně?“ položil Craig další otázku.

Zamračený Bakly se k odpovědi neměl a Seržant také ne. Koharov raději odpověděl sám, nechtěl, aby jejich oddíl oslabovaly zbytečné třenice.

„Černí jezdci jsou pověstní tím, že se vydávají do pouště bez zásob na zpáteční cestu,“ prozradil.

Tichá věta si získala pozornost všech v doslechu.

„To si ji jako berou od těch, které přepadnou?“ odfrkl pohrdlivě Craig.

Tihle chlápci jsou opravdu zdaleka, usoudil Koharov, ale zachoval netečnou tvář a studeně odpověděl:

„Ano.“

„Takže teď zahynou v poušti, protože jsme je odrazili a oni nezískali žádnou vodu?“ dohadoval se žoldnéř.

Ta představa ho viditelně uklidňovala.

„Ale oni získali vodu,“ odpověděl mu Koharov.

Dříve se při té myšlence vždy zachvěl, dnes už ne.

„Chybí nám celkem čtyři mrtví,“ poukázal.

Rozhostilo se ticho jako pokaždé, když někdo nakousl tohle téma.

„Oni pijí krev?“ zeptal se Craig překvapeně.

Ne zděšeně nebo zhnuseně, jen překvapeně, další bod pro něj. Možná přežije, usoudil Koharov.

„Samozřejmě že nepijí krev. Krve má člověk v těle příliš málo. Mají ale způsob, jak z člověka skoro všechnu vodu vytlačit, nikdo přesně neví, jak to dělají. Několikrát jsem viděl těla ve stádiu přípravy na…“ Koharov chvíli hledal správný termín, „… na lisování. Vyvrhnou člověka stejně jako zvíře, vlastně ještě pečlivěji. Prostě vyříznou všechno, co by mohlo…“ polkl, „… tělní vodu znehodnotit. Pak opatrně polámou velké kosti a dají tělo do toho svého nástroje.“

Koharov se odmlčel. Ve chvíli, kdy se zdálo, že už nic neřekne, znovu promluvil.

„Nevím, jestli pak tělo roztlučou palicemi na kaši, nebo to provádějí jinak. Ale zůstanou jen kousky kostí a zbytky připomínající sušený trus.“

Po jeho slovech zůstali ostatní stát v absolutním tichu. Jen koně občas přešlápli a vrzání postrojů se mísilo se skřípěním štěrku.

„Čtyři mrtví, to mají takových sto, sto padesát litrů – vody. A v případě potřeby takhle zpracovávají i koně,“ dokončil už lhostejně Koharov. „Netušil jsem ale, že zaútočí i na nás. Není jich moc a obvykle si vybírají snadnější cíle. Oázy, farmy na hranici pouště a malé skupiny obchodníků. Ne po zuby ozbrojené karavany.“

„Utáboříme se tady,“ pronesl Bakly, jako by předchozí rozhovor nevnímal. „Místa pro hlídky určí Seržant, chlapi nastoupí okamžitě. Možná zaútočí podruhé.“

~~~

S večerem se stalo vedro snesitelným, přesto však stačila sebemenší fyzická námaha, aby se člověk začal potit. Koharov si to uvědomoval a pozice hlídek obcházel hodně volným tempem. Severní stěna byla kdysi porostlá trnitým křovím, které někdy v minulých letech uschlo a dnes jim díky tomu poskytlo palivo na ohně. Kruh světel okolo vozů ozařoval plachty vztyčené na dlouhých břevnech poskytující ochranu před šípy, kterými by se útočníci mohli pokusit zničit ze tmy jejich zásoby vody.

Tábor byl zbudovaný dobře, to musel uznat. A i kdyby ne, stejně by jakkoliv připravený útok byl zatraceně riskantní akce, protože i žoldnéři si po pár dnech v poušti začali uvědomovat, že bez vody jsou ztracení. Poslední hlídka byla také na místě, dobře zamaskovaná a s přehledem o okolí.

Koharov se spokojeně vrátil k velitelskému ohni, o který se dělili on, Seržant a Bakly. Craig s nimi na počátku večera prohodil pár slov a pak se přesunul ke svým lidem.

Bakly ležel ve stínu kamene na dece zabalený do pláště, ruce složené na prsou. Připomínal balvan, žulový obelisk. Jen předstírá, že je z masa a krve, napadlo Koharova.

Seržant opékal slaninu, světlo ohně se odráželo od světlých kukuřičných placek rozložených na kamenech. Jen od těch nespálených.

„Pouze jeden z chlapů, přes které jste prošel, byl zabitý čepelí. Přišel jste o zbraň?“ zeptal se Koharov na věc, která mu vrtala hlavou po celý zbytek dne od boje s černými jezdci.

„Neměl jsem čas tasit,“ odpověděl klidně Bakly. „A nesměli zabít koně. A potom už byli tak vyděšení, že jsem železo ani nepotřeboval použít.“

Koharov nad odpovědí chvíli přemýšlel a nakonec neřekl nic.

„Ale tys sebou taky pořádně mrskl,“ otočil se Seržant na Koharova, současně přitom rozděloval první kusy masa. „Rys by nebyl rychlejší, a to se vidí zřídkakdy. Jak ses vlastně dostal k tomuhle způsobu obživy? Tak jako ostatní tví chlapi?“

Koharov zavrtěl hlavou. Všechny jeho lidi na cestu polovičních desperátů vyštvaly vypálené farmy a smrt nejdražších. Neměli už toho moc co ztratit.

„Ne. Byl jsem budižkničemu. Makat na poli se mi nechtělo, honil jsem se za holkama, prostě dost do větru. Takový nemakačenko, kterýmu není radno moc věřit, a lidi to o mně věděli.“

Koharov se odmlčel a ulomil si kus placky.

„Pak naši oázu přepadli. Nebyla moc velká, ale taky ne úplně nejmenší. Pár samostatně hospodařících rodin, k nim čeledíni a děvečky, slušné stádo koní. Ty ukradli a taky dvě mladý holky, co nepatřily k nikomu; jednu usedlost vypálili. Nikdo se za nimi moc nehnal, všichni měli spoustu práce dát věci zase dohromady. Vzal jsem s sebou dva chlapy, co stáli o ty holky, a vyrazili jsme za nimi. Zloději byli zoufalci, které potkalo to samé, co provedli nám. Dvakrát se v krajině nevyznali a my jsme s nima zatočili. V poušti, během dvou nocí. Koně i s nakradenýma věcma jsem dovedl zpátky.“

Koharov chvíli jen žvýkal s myšlenkami zapomenutými někde v minulosti, kdy byl mladší a svět se zdál jednodušší.

„Lidi si mě najednou vážili a považovali mě za hrdinu. Dokonce i vlastní brácha,“ pokračoval. „Myslel jsem, že svou pověst využiju k tomu, abych svedl pár dalších holek a napil se na cizí účet. Jenomže se mi zalíbilo, že si mě ostatní váží a ptají se na můj názor. K povalování jsem se už nevrátil a postupně jsem se stal tím, čím jsem dnes.“

Koharov pokrčil rameny a pustil se pořádně do jídla. Jedli jen ráno, první tenká placka v něm probudila vlčí hlad.

„A ty holky?“ chtěl ještě vědět Seržant.

„Ty se k nám do oázy nevrátily. Už tam nechtěly zůstat a já se jim nedivil. Přidaly se i s těmi svými mládenci ke karavaně směřující do Bauryta.“

Koharov vrhl na Seržanta a Baklyho letmý pohled. Oba poslouchali, vojákovi se přes tvář mihnul úsměv. Příběhy s dobrým koncem, i když krátké, byly v poslední době vzácné a lidé je rádi poslouchali. Bakly se dál tvářil naprosto netečně.

„Kam až nás žoldnéři doprovodí?“ zeptal se ho Koharov. „Já pracuju pro vévodu stejně jako mí chlapi. Půjdeme s váma, kam bude třeba. Ale oni – nemůžeme jim věřit.“

Oheň praskal a ticho se prodlužovalo.

„Do Wotty,“ pronesl Bakly ve chvíli, kdy už Koharov předpokládal, že žádnou odpověď nedostane. „Nachází se necelých deset rasgů od Hutské oázy směrem do hlubiny. Tak jsem se s Craigem dohodl.“

Koharov překvapeně polkl, ale neřekl nic. Velký muž ho pozoroval nečitelným pohledem. Najednou se mu udělalo špatně. Ne z toho pohledu.

~~~

Baron Arthur Coverfly proklínal okamžik, kdy přistoupil na obchod s černými jezdci. Byla to sebranka, nejšpinavější cháska nerespektující vůbec nic, a sám císař před pár měsíci na jejich dopadení vypsal speciální odměnu. To Coverflymu nedělalo starosti, jako plukovník měl právo dělat strategická rozhodnutí a neměl problém spolupráci s bandity obhájit. Předsevzal si ale, že jakmile tahle situace pomine, zatočí s nimi jednou provždy. Rozčilovalo ho, že musel přistoupit na podmínky, které si ten zatracený Trimitri, či jak se jmenoval, vymyslel. Ale čaroděj na jejich spolupráci trval.

Teď s Hooverym, Framem a Evanem cválali na dohodnuté místo schůzky. Kde byla jakákoliv záruka, že je Trimitri nepřepadne? Proč se sakra nechal přesvědčit? Mohly za to dva protichůdné rozkazy, císařův a Varatchiho. Coverfly si uvědomoval, že nejen jeho kariéra, ale i život visí na vlásku. Sám na sobě měl to nejlepší, co zbrojnice jeho rodu dokázala poskytnout, spoustu peněz investoval do Hooveryho a Framovy výstroje. Pohledem své dva muže zkontroloval, závisel na nich víc, než se mu líbilo. Menší Fram se do plné kroužkové zbroje navléct nenechal, spokojil se s koženou prošívanicí doplněnou prsním a ramenními chrániči. K tomu měl kočovnický asymetrický luk. Baron doufal, že to bude stačit. Pět šest chlapů by oni tři měli zvládnout, s dalšími by mohli pomoci i dva čarodějovi osobní strážci. Dobrá, deset lidí společně vyřídí a pro Trimitriho bandu budou víc než tuhé sousto, uklidňoval se. S čarodějovými bojovými schopnostmi raději nepočítal. Musel ho udržet naživu a sám přitom neumřít.

Dohodnutý pahorek, na jehož vrcholu se měli setkat, před nimi pomalu narůstal. Kdysi se jmenoval Zelený, protože ho pokrýval sporý les, ten už ale dávno vzal za své. Možná bylo něco pravdy na řečech, že sucho je horší než dřív.

Zvolnili tempo, aby šetřili koně, Hoovery se v sedle rozhlédl, pak zastavil a slezl z koně. O chvíli později je opět dojel.

„Žádný trus koní, pane, ani stopy na kamenech. Pokud na nás čekají, museli jinudy.“

Coverfly jen přikývl. Na léčku měli bezpočet příležitostí.

„Dodrží slovo, Trimitri za každou cenu chce získat, co jsem mu slíbil,“ nenechal se z klidu vyvést Evan.

„A bude mít Rudou hvězdu?“ zeptal se okamžitě Coverfly.

Rád by věděl, zda čarodějova arogance tkví v jeho nezkušenosti, nebo ve schopnostech. Vzhledem k jejich situaci doufal v to druhé.

„Ne, ta se dál pohybuje směrem do pouště,“ odpověděl Evan klidně. „Nepředpokládal jsem, že jezdci tak snadno uspějí. Pro takový artefakt vévoda určitě vyslal nejlepší lidi.“

Coverfly polohlasem zaklel.

Na vrcholu kopce se jim otevřel neutěšený výhled do všech stran.

„Jsme tu jako na dlani a po celou dobu, co jsme se sem škrábali, nás určitě pozorovali. Léčku bychom tu nenachystali ani náhodou,“ zhodnotil Fram vyhlídku.

Coverfly se rozhlédl. Kdyby se on chtěl přesvědčit, že na něj druhá strana nechystá podraz, vybral by si k pozorování tamtu skupinu balvanů.

„Už jsou tady,“ oznámil Evan.

Z terénní prohlubně, která nebyla na první pohled vidět, vyjíždělo pět jezdců na koních, všichni v tmavých pláštích.

Aspoň tuhle část dohody dodržel, pomyslel si s úlevou Coverfly.

Vůdce skupiny, zřejmě sám Trimitri, dojel v tichu až k nim a zastavil před čarodějem a baronem. Hlavy koní se téměř dotýkaly.

Coverfly se snažil nahlédnout pod tvář spečenou sluncem ve vrásčitou kožovitou masku, do hlubin očí, ale nepovedlo se mu to. Měl pocit, jako by uvnitř už nebylo nic, jen prázdnota.

Trimitriho společníci byli podobní, zrcadlové odrazy vůdce. Snad jen ten nejvíc vlevo v sobě ještě nesl znaky lidskosti. Dělala tohle s lidmi poušť?

„Máš, cos slíbil, čaroději?“ promluvil vůdce trojice.

Hlas odpovídal zevnějšku. Bezkrevný, téměř mrtvý.

„Máš, co jsi slíbil dodat?“ odpověděl Evan a Coverfly musel uznat, že jeho studený hlas ovinutý okolo nevyslovené hrozby si s Trimitriho v ničem nezadá.

„Nemám,“ odpověděl klidně vůdce černých jezdců. „Pokusil jsem se to získat, ale neuspěl jsem. Lidé, kteří tvůj poklad odvážejí do pouště, jsou příliš silní. Zatím. Je otázkou času, než je pustina pozře.“

„A proč bych já měl dodržet svou část dohody, když ty jsi to neudělal?“ zeptal se Evan.

Byla to otázka, bez ironie nebo nějakého podtónu, uvědomoval si baron. Velmi moudré, ocenil.

„Protože to pro tebe bude výhodné. Budu pro tebe pracovat i nadále, pokud mi dáš, cos slíbil.“

Tak tohle byla nejhorší nabídka, jakou kdy Coverfly slyšel, a už chtěl zasáhnout, aby Evana varoval, ale čaroděj výstražně zvedl ruku.

„Kam jedou?“

„Směřují k Hutské oáze. Pomalu, ale jistě, a mají dost vody, aby se tam dostali i přes překážky, které je čekají. Vede je velký silný muž. Nejlepší bojovník, jakého jsem kdy viděl,“ odpověděl Trimitri.

Coverfly zkřivil rty do pohrdlivého úšklebku, ale neřekl nic. Pokaždé, když někdo neuspěje, narazí na ty nejlepší šermíře, bojovníky, střelce z kuší nebo luků, jaké kdy svět viděl.

„Má s sebou žoldnéře a pak také Koharova,“ pokračoval vůdce černých jezdců, jako by baronův výraz nevnímal.

„Koharov?“ Coverfly zpozorněl.

Na to jméno už narazil.

„Veš v kožichu, pane,“ zafuněl Hoovery. „Už několikrát jsme na něj měli políčeno, ale pokaždé unikl. Podle zpravodajců pracuje pro vévodu.“

Evan sjel pobočníka vzteklým pohledem, zjevně nechtěl, aby se mu kdokoliv do jednání pletl.

„Koharov je velmi schopný muž. Viděl jsem ho v akci,“ nenechal se Hoovery vyvést z míry.

Fram se ušklíbl.

„Ještě jsem na něho nenarazil,“ ucedil.

„Ten velký muž je mnohem lepší,“ zareagoval s vážnou tváří Trimitri.

Coverfly konečně zjistil, co ho na vůdci banditů nejvíc znervózňuje. Neměl žádnou mimiku, nehýbal se, pokud to nebylo nezbytně nutné, člověk nemohl odhadnout, jak v další chvíli zareaguje.

„Jak víš, že jedou do Hutské?“ chopil se opět slova Evan.

„Vyslechl jsem rozhovor Koharovových lidí,“ odpověděl klidně Trimitri. „Dáš mi tedy, cos slíbil?“ vrátil se k předmětu svého zájmu. „Budu pak moci snáze dostát svým slovům.“

Přestože intonace slov zůstávala stále stejná, vnitřní smysl pro nebezpečí vybudil Coverflyho do střehu, jeho muži zareagovali stejně. Pokud Evan odmítne, začne boj.

Čaroděj ale přikývl, sáhl do sedlové brašny a bez hledání vytáhl dvě velké, stříbrně se lesknoucí jehly. Z jedné strany ostrá jehlice, z druhé dutá, rozšiřující se trubička, opravil své první pozorování baron.

„Tady to je,“ podal Evan zvláštní nástroje banditovi.

„Mě nepodvedeš!“ zasyčel najednou Trimitri. „Chci vidět, jak to funguje!“

Tón hlasu se proměnil, Coverfly si potvrdil první dojem. V tom muži zbývalo jen velmi málo příčetnosti.

„Tak ty chceš vědět, jak to funguje?“ štěkl Evan, stisknutím kolen popohnal koně a naklonil se k vůdci černých jezdců, až se hlavami téměř dotýkali.

„Dobře, ale dej si pozor, abys nepodvedl ty mě!“

Všichni jsou šílení, usoudil Coverfly a položil ruku na jílec meče. Fram držel tu svou schovanou za tělem, Hoovery měl palcát, který s oblibou používal při boji ze sedla.

Takhle se přece obchodní jednání nevede! chtěl zařvat Coverfly, ale to už se čarodějův kůň navalil na jezdce po Trimitriho pravé ruce, jehlice se mihla vzduchem a skončila v hrudi nejmladšího z černých jezdců. Ostrý hrot hravě pronikl kroužkovou zbrojí ukrytou pod pláštěm.

Mladík pustil uzlu a pokusil se vytrhnout stříbřitý prut ze svého těla, dokázal však na něj jen položit ruce.

„Dívejte se!“ sykl čaroděj, než stačilo násilí propuknout naplno.

Z dutého konce jehlice začala najednou vytékat naprosto čirá voda, Trimitri fascinovaně, s téměř dětským úžasem přihlížel.

Pak se vzpamatoval, na jeho pokyn sklouzl jeden z jeho společníků ze sedla a začal kapalinu chytat do koženého vaku, který odněkud vykouzlil. A pak do dalšího a dalšího. Zatímco fascinovaně sledovali nemizející proud životodárné tekutiny, mladík se scvrkával, oči mu zapadly kamsi dovnitř lebky, pokožka získávala pergamenový nádech, masa ubývalo, až se tělo změnilo ve vyzáblého kostlivce potaženého papírově tenkou kůží. Nakonec se ozval klokotavý zvuk, proud se zastavil a do prachu se zřítila na troud vyschlá mumie.

„Padesát tři litrů čisté vody, pane,“ ohlásil pobočník.

Trimitri nastavil dlaně, aby mu do ní trochu tekutiny nalil, a pak ji bez skrupulí ochutnal.

„Čistá a ještě teplá, čaroději. Nedoufal jsem, že mluvíš pravdu, že držíš slovo.“

Evan mu podal druhou jehlici.

„A ty splň své.“

Trimitri počkal, až mu podřízený podá první jehlici, schoval je do pláště a beze slova se otočil k východu, jeho společníci obtížení nákladem vody kouzlem vydestilované z lidského těla ho následovali.

„To bylo příšerné,“ vydechl Coverfly. „A proč jste mu to vlastně dával, když nedodal hvězdu?“ zeptal se vztekle.

Věděl, že tuhle scénu ještě mnohokrát uvidí ve snech. Umírajícího, z něhož teče voda.

„Protože mi pomohl. A hlavně díky tomuhle,“ čaroděj seskočil z koně a ukázal na mumii, která byla tak vysušená, že se pádem rozbila, „je můžeme bez nesnází sledovat. Nebo lépe, já je můžu bez nesnází sledovat. Věci, které jsem sám stvořil, přede mnou nikdo neukryje. Oni budou sledovat Rudou hvězdu, a my je.“

~~~

Coverfly v ruce držel pohár a zamračeně mžoural do mapy. Na okraji pouště se s večerem vždy zvedal na chvíli vítr, plachta stanu se vlnila a vrhala na pergamen matoucí odlesky. Evan vypadal unaveně a stále naježeně.

„Zastavili teprve teď!“ řekl naštvaně. „Stále se nám vzdalují. Říkali jste, že potmě se pouští cestovat nedá!“ obvinil Hooveryho.

Velký muž jen pokrčil rameny a bez ptaní si načepoval víno rovnou z baronova soukromého soudku. Ten jeden z jeho mnoha dalších prohřešků proti dobrému chování nevnímal.

„Je jich okolo padesáti, spíš méně,“ mumlal si polohlasem. „Trimitri jejich počet určitě nadhodnotil, aby vysvětlil své selhání. Mají tři vozy s vodou. Kam k čertu jedou! To nedává smysl!“

Baron nespokojeně odsunul mapu a nalil si vína. Čaroděj ho napodobil a trochu se přitom uklidnil.

„Vysvětlete mi, co se vám nezdá,“ požádal.

Coverfly si uvědomil, že mladík má hluboko zapadlé oči, jako by několik dnů za sebou flámoval nebo těžce pracoval. Nezeptal se, čím to je, místo toho začal vysvětlovat.

„Vyjeli odsud,“ ukázal na mapě, „směřují k Hutské oáze a brzy do ní dorazí, pokud tam už nejsou, na což bych sázel já. Kam ale pojedou dál? Tohle všechno,“ ukázal černou tuží orámovaná jména v okolí, „byly kdysi také oázy. Ale už nejsou. Prameny jsou zasypané, otrávené, pole a háje spálené. Samotný poutník tam možná najde pár hltů vody, ale ne desítky lidí. Nejbližší větší oáza se slušným zdrojem vody je tady, osm rasgů cesty prakticky rovnoběžně s okrajem pouště. S vozy jim cesta zabere dvojnásobný čas. Tam se nedostanou, a i kdyby, z našich základen tam máme mnohem snazší přístup. Už jsem tam pro jistotu poslal oddíl vojáků. Nevěřím, že by chtěli ukrýt tu věc právě tam. Podle mě je to nesmysl,“ tázavě se podíval na čaroděje.

Ten souhlasně přikývl.

„Pokud by to bylo možné, udělali by všechno pro to, aby Rudou hvězdu doručili vévodovi. Ale poušť je v těchto místech příliš široká na to, aby ji kdokoliv přešel. Aspoň mi to všichni včetně vás tvrdili.“

„Je moc široká, bez oáz, bez map, těžký, neschůdný terén. Nikdy ji nikdo nepřešel, a to ani v době, kdy existovaly oázy dvacet rasgů hluboko v poušti,“ připomněl Coverfly, jeho muži souhlasně přikývli hlavami.

„A navíc jsou tam ještě Gejzírové hory,“ dodal Hoovery.

„To je jen pověst. Nepotkal jsem člověka, který by se dostal tak daleko a vrátil se,“ upřesnil Coverfly.

„K Železnému údolí, kudy poušť překonávají karavany, je nepustíme, k tomu blokujeme všechny ústupové cesty – jsou chyceni v pustině, kde se nám jen těžko ztratí. Takže jediné, co mi dává smysl, je zavézt drahokam co nejhlouběji do pouště a tam ho ukrýt,“ zhodnotil Grigor Evan s pohledem upřeným na mapu.

Covefly se podíval na své pobočníky.

„Koharov je blázen,“ pronesl pomalu Fram. „Riskuje pořád víc a pouští se do stále šílenějších akcí. Dokonce prý sám pátral po černých jezdcích. On by se možná na cestu bez návratu vydal. Ostatní – nevím. Dostat se do opravdové hlubiny vyžaduje spolupráci mnoha lidí, kteří vědí, že zemřou.“

„Žoldnéři by do něčeho takového nikdy nešli. Craig už za nás párkrát tahal horké kaštany z ohně a je to po čertech opatrný chlap,“ doplnil Hoovery.

„Něco nevidíme, něco nám utíká. Pokud Rudou hvězdu nechají v oáze nebo blízkém okolí, buďte si jisti, že ji najdu. A nebude to ani dlouho trvat,“ prohlásil čaroděj.

Coverfly cítil, že dospěli na konec rozhovoru a další bádání nad mapou nic nového nepřinese. Kývl na své muže, ať odejdou, a čekal, že je čaroděj napodobí a půjde do vlastního stanu, kde měl větší pohodlí. Pak si uvědomil, že celou dobu tu je i čarodějův osobní strážce. Choval se tak tiše a nenápadně, že ho člověk časem přestal registrovat.

Evan stále neodcházel, baron si proto nalil ještě jeden pohár vína. S prvními oddíly, které je dohonily, dorazily i zásoby a Sedrikovi se nějakým záhadným způsobem podařilo zařídit, aby mezi nimi byly i jeho osobní věci. S požitkem nápoj usrkával a s lítostí si uvědomoval, že je to pro dnešní večer poslední. Kocovina s vedrem, které ho zítra čekalo, nebyla kombinace, kterou by si přál zažít.

„Potřebuju chlapa,“ pronesl tiše Evan.

Coverfly v první chvíli předpokládal, že se přeslechl. Pohlédl na čaroděje a pochopil, že ne.

Nevěděl, jak má reagovat. Už dlouho se pohybovali mimo civilizaci a při rychlosti jejich přesunů s nimi markytánky nedokázaly – nebo nechtěly – držet krok. Chlapi si choutky vybíjeli nejrůznějšími způsoby, ale mladistvě, proti drsným vojákům až lehce zženštile vyhlížejícího Evana by na něco takového netipoval.

„Jednoduchá pomoc. Stačí, když s nějakým vypijete nějaké víno. Ale nezaručím, že vám bude dělat ženskou. Raději ho ještě nějak nadrogujte. U ranhojiče seženete mast, která se hodí…“

Evan zrudl, Coverfly myslel, že studem. Vzápětí však čaroděj vybuchl.

„Co si to sakra o mně myslíte? Že tady budu šukat vaše smrduté, pitomé chlapy? Kdybych si to přál, mohl bych si obstarat tolik ženských, kolik bych chtěl!“

Že by slabé místo? napadlo Coverflyho při nečekané Evanově reakci. Nebo prostě nebyl zvyklý na tenhle jednoduchý úhel pohledu?

„Potřebuju muže ke kouzlům, k tomu, abych získal Rudou hvězdu, když to nezvládnete vy! Stačí mi jakýkoliv odsouzenec k smrti, pokud je mladý a silný,“ syčel Evan a snažil se získat sebekontrolu. „A nejsem žádný buzerant!“

Musím si zjistit, co se o Grigoru Evanovi po straně povídá, protože není šprochu, aby na něm nebylo pravdy trochu, umínil si Coverfly a tvářil se přitom neutrálně. Obětovat své lidi kvůli čarování tohohle mladíka, který přes všechny schopnosti byl vlastně rozmazleným, nafoukaným spratkem, rozhodně nemínil. Nechat někoho popravit, poslat celý oddíl na smrt při pokusu odlákat nepřátele, to ano. Ale určitě nedovolí, aby kterýkoliv z jeho lidí vykrvácel na obětním stole, či jak to ti zatracení mágové dělali.

„Obávám se, že mi pravomoci velitele císařské armády neumožňují splnit vaše přání. Snad až zajmeme nějaké nepřátele, dalo by se o tom uvažovat,“ odpověděl stroze.

Evan si uvědomil, že si předchozím výbuchem zavřel dveře. Otočil se a bryskně vyšel ze stanu, jeho strážce za ním. Nezúčastněný a tichý, jako by nic z toho, co se odehrálo, neviděl.

~~~

Brzké ráno zastihlo ležení v plném ruchu. Organizovat výpravu do pouště bez předchozích velkých příprav a prakticky bez zastavení byl logistický oříšek a kladl maximální nároky na mužstvo i důstojníky. Coverfly se procházel mezi pracujícími muži, zběžně kontroloval, zda všichni plní úkoly, které včera určil. Zmatek a chyby jen zdržovaly. Baron považoval jemu svěřené jednotky za jedno tělo, jeden organismus poslušný jeho vůli. Věřil, že s tímhle tvorem dokáže všechno, nebo téměř všechno – existovala samozřejmě ještě monstróznější stvoření, s mnohem větším počtem lidských mravenců. Kdyby narazil na pěti či desetinásobně silnějšího protivníka, pak by byl jako menší dravec zničen.

Nikde v okolí stovek až tisíců kilometrů se však žádný podobný krvežíznivý mastodont takových rozměrů nevyskytoval, a Coverfly proto věřil, že zákonitě uspěje. Protivníkem mu byla jen poušť a hrstka mužů. Možná odhodlaných mužů, ale proti dobré organizaci a přesile, jakou měl k dispozici, nemělo šanci ani sebevětší hrdinství. Do karet mu hrál fakt, že Evan, spokojený s tím, že Rudou hvězdu stopují černí jezdci, neměl žádné speciální požadavky – pouze chtěl jet s prvním oddílem. Coverfly by nejraději sám ještě nějakou dobu zůstal na místě a dohlížel na probíhající přípravy, ale nemínil čaroděje nechat bez osobního dohledu ani chvíli.

„Sire, právě dorazilo prvních pět vozů, všechny naložené vodou, jak jste požadoval. Dalších patnáct je jich na cestě,“ hlásil mu kapitán, kterému svěřil tuhle zodpovědnou funkci.

„V pořádku, jak postupovat dál, víte,“ přikývl Coverfly a ukázal stájníkovi, který se držel v jeho závěsu, že mu má připravit koně.

Zanedlouho vyrážel v doprovodu stočlenného oddílu do pouště, pryč od čáry nažloutlé vegetace vytyčující obydlené území.

„To jsme čekali jen na ty vozy? Vidím, že lidi, co s námi jedou, už tady byli,“ poznamenal nespokojeně čaroděj, který těžce nesl každé zdržení.

„Voda, bez ní se neobejdeme a ani nevybudujeme první postupný tábor.“

„Proč to? Ten tábor myslím,“ zeptal se Evan bez velkého zájmu.

Vyhoupli se na první pahorek a otevřel se jim pohled na nekonečné vyprahlé moře bez jasných barev, prašné, pokryté temnými skvrnami skal, kostmi země vystupujícími na povrch skrze vrstvu štěrku, písku a zvětralých kamenů.

„Čelní oddíl bude nepřetržitě zásobován vodou. K tomu potřebujeme řetěz chráněných tábořišť. Voda bude postupně od pobřeží pouště převážena z jednoho tábořiště do druhého až k nám. Díky tomu dokážeme proniknout tak daleko, jak bude třeba.“

Coverfly si uvědomil, že použil termín pobřeží pouště. Bránil se terminologii používané místními, ale stejně se mu dostávala na jazyk. Pobřeží, ponor, hlubina… jako by to byl opravdu nějaký skutečný oceán… z kamene, písku a vedra. Soustředil se na praktické záležitosti, aby znepokojivé myšlenky zaplašil.

„To stojí spoustu času i námahy,“ nadhodil čaroděj.

„A mužů,“ přikývl Coverfly. „Každý tábor musí být opevněný a chráněný, protože stačí, aby nepřítel narušil jeden článek řetězu, a máme problém. To se však nestane. Rudá hvězda je naše, bez použití magie a…“ všech pitomých nesmyslů, chtěl dodat, ale neudělal to.

„A jak je možné, že ti, co je pronásledujeme, se obejdou bez takové velké výpravy?“ nadhodil Evan s jen mírně maskovanou ironií.

„To nevím,“ přiznal nevrle Coverfly. „Třeba prostě chtějí umřít.“

~~~

„Ta stezka je příšerná, vždyť od svítání do západu slunce neurazíme víc než pět šest kiláků,“ zhodnotil zachmuřeně Craig. „Vypadá, jako by ji někdo schválně zničil.“

Už čtvrtý den se plahočili cestou, která jim původně měla trvat jeden, možná jeden a půl dne.

„Přesně tak,“ potvrdil mu Koharov.

Žoldnéřský velitel se na něho překvapeně podíval.

„Odhadl bych to na obyvatele Hutské. Vypadá to, že se izolovali od světa a doufají, že se k nim nikdo nedostane, dokud se situace neuklidní.“

„Izolovali?“ nechápal Craig. „Proč by to dělali? A jak by jim něco takového mohlo pomoct?“

Slunce pálilo vysoko nad hlavou, a pokud by se nenacházeli uprostřed strmého výstupu ze dna rokle, kterou museli projet kvůli strženému mostu, užívali by si siesty. Takhle museli zabírat ze všech sil, aby vozy dostali nahoru.

Muž zapírající se do předního kola najednou uklouzl a zůstal ležet na zemi. Koharov hekl, jak zabral, aby vůz necouvl a omdlelého nepřejel. Naštěstí okamžitě přiskočili dva chlapi, kteří právě měli pauzu, a pomohli.

„Další úpal,“ zabručel Seržant. „Začíná nás to klátit.“

„A to máme dost vody,“ odpověděl Koharov, když konečně dostrkali vůz na plošinku, kde si oni i chudák kůň mohli vydechnout.

„A teď si představte, že jste se zdržením nepočítal. Stržené mosty přes soutěsky, stezka zasypaná sesuvy, nebo rovnou stržená, to všechno vás stojí čas, vodu a síly. Až se dohrabete k oáze, pokud to vůbec zvládnete, jste pro místní jen taková vysušená jednohubka.“

„Ale to znamená, že každý cestovatel, který počítal se snadnou cestou, by tady mohl zahynout!“ zdůraznil překvapeně Craig a kapesníkem, který připomínal víc cár hadru než elegantní výtvor krejčířského a výšivkářského umění si otíral zpocený obličej.

„Mnoho oáz bylo vyplundrováno, když je přepadly právě takové oddíly, jako je ten náš,“ odpověděl nevzrušeně Koharov. „A jen idiot počítá se snadnou cestou. Zvláště v těchhle časech.“

Zastínil si oči před odrazem slunečního svitu od okolních skal a podíval se vzhůru.

„Jdeme na to, Bakly už je téměř nahoře.“

„Taky nám mohl přenechat toho jednoho koně. Mohl vůz vytáhnout i sám,“ zabručel žoldnéř a Seržant se jen zazubil.

Ještě dobrou hodinu jim trvalo, než dostali nahoru i třetí, nejtěžší vůz. Pak se všichni rozsadili okolo, pokud možno do stínu balvanů, a tupě zírali do prázdna. Přestože vodou stále nešetřili a každý se po vyčerpávajícím výstupu mohl napít dosyta, Koharov cítil, jak ho žár vysušuje a krev v žilách mu pomalu houstne. A v hlubině to bude ještě horší. Mnohem. Rozhlédl se po mrtvé pustině a část její prázdnoty vklouzla i do jeho srdce. Z toho, jak se tvářili ostatní, pochopil, že jsou na tom stejně.

„Dnes je zbytečné držet siestu, slunce už klesá,“ ozval se Bakly a vstal jako první.

Někdo zaúpěl, Koharov se obtížně zvedl a dalo mu trochu práce, aby nestál shrbený.

„Když to půjde dobře, do večera jsme v Hutské,“ pronesl nahlas, aby potlačil reptání.

Sám tomu ale nevěřil, postupovali vpřed stále pomaleji a pokaždé ušli méně, než předpokládali.

„Byl by z tebe dobrý poddůstojník,“ ušklíbl se Seržant. „Jdeme, chlapi, sakra!“ sám zaburácel. „Jste tlustoprdelaté paničky z města, nebo něco vydržíte?“

Zvolna pokračovali dál, otáčející se kola vířila hořký prach, který se mísil s kapkami potu na tvářích a pokrýval je šedým filmem.

Koharov si najednou uvědomil, že pochoduje a jeho mysl se toulá někde úplně jinde. Začínal být opravdu unavený. V takovém transu mohl člověk urazit kilometry, aniž by zkontroloval směr, své společníky. Spousta lidí se takhle ztratila.

„Hele, strom,“ řekl někdo téměř nábožně.

Čelo průvodu se zastavilo před suchým, pokrouceným jehličnanem, jen posledních pár větví prozrazovalo, že v něm zbývá něco života.

„A tam roste nějaké křoví,“ ukázal někdo o kus dál.

„Oáza musí být už blízko,“ zkonstatoval Craig.

„Nahustit se, vozy těsně k sobě, ostatní okolo nich,“ zavelel Seržant a nikdo, ani žoldnéři, proti jeho rozkazům tentokrát neprotestoval.

Opět se dali do pohybu. Během chvíle jeli po opravdové cestě vyznačené vyjetými kolejemi, pak spatřili první zavlažovací kanál a poté pole osázená přikrčenými keři vinné révy, o kus dál už rostly palmy a šuměly stromy.

Po dnech strávených ve vyprahlé pustině jim to připadalo jako zázrak. Karavana zpomalila, až zastavila.

„Vody mají dost a od doby, kdy se přestala čerpat v okolních oázách, asi ještě víc,“ zkonstatoval se závistí jeden z Koharovových mužů.

„Jdeme, jdeme, sakra, chlapi!“ zavelel Seržant.

Bakly rázoval dál stále stejným tempem a už se jim stačil vzdálit.

Koharov odtrhl pohled od obdělaných polí. S překvapením si uvědomil jednu věc. Jestli vydrží s mečem u pasu a zabijáckým sluncem nad hlavou pár dalších let a dokončí, co si předsevzal, vrátí se k farmářské práci. Zeleň, vůně živé půdy a možnost starat se o ni vlastníma rukama, to všechno ho najednou neodolatelně přitahovalo.

Viděl, jak jsou žoldnéři šokovaní ostrovem zeleně ukrytým v moři rozeklaných balvanů a smrtícího žáru. Sám dokázal ocenit důmyslný zavlažovací systém chráněný před přímým slunečním svitem, láskyplnou péči věnovanou půdě, z níž někdo s mravenčí pílí vybíral kameny a skládal je na hromady.

Ujeli ještě dobrý kilometr, než spatřili zeď. Kamennou zeď a za ní domy s rovnými střechami. Zeď byla očividně rozestavěná a podle nářadí zanechaného okolo na ní obyvatelé pracovali ještě nedávno. Měli ale pracovat víc, protože byla stále příliš nízká na to, aby uchránila obyvatele před případným nájezdem. Ani brána ještě nebyla usazená. Dřevo, které místní použili k její výrobě, zde představovalo menší bohatství. Nepochybně ho získali ve svém pečlivě udržovaném hájku.

Liduprázdno působilo tísnivě, Koharova až teď napadlo, že by mohlo jít o léčku. Zeleň na chvíli otupila jeho ostražitost. Podíval se na Seržanta a ten jen přikývl a ukázal na potenciální úkryty okolo, ruku položenou na jílci meče. Koharov zvedl paži se vztyčeným ukazovákem a prostředníkem, jeho lidé okamžitě začali nasazovat tětivy. Oáza je do falešného pocitu bezpečí ukolébala všechny. Pouze Bakly zdánlivě bezstarostně pokračoval dál.

Zešílel? Co když ho zasypou salvou šípů, co když proti němu vyběhne pět deset ozbrojených chlapů? Od nedokončené brány ho dělilo posledních deset kroků. Druhá možnost byla ta správná.

Písek zaskřípěl, ze stínu se zvedly první tři siluety a vyrazily proti osamělému muži před nedokončenou zdí, za nimi váhavě povstalo několik dalších.

Vysoký silný muž s válečnou sekerou byl nejrychlejší a chystal se srazit s Baklym frontálně, jeden na jednoho. Koharov stačil zaregistrovat jen jeho zuřivostí zkřivený obličej a lesknoucí se ostří napravo u země. Zaútočí sekem šikmo vzhůru, došlo mu okamžitě. Dosah zbraně na dlouhém toporu byl úctyhodný. Další dva za ním měli meče nebo šavle. Ale první a rozhodující útok povede ten chlap, to mu bylo jasné. Rychlý, koncentrovaný, bezohledný a odhodlaný jako berserker, ale myslící berserker. Byl to protimluv, ale Koharov takových už pár viděl. Poušť dokázala i divnější věci.

„Nestřílejte!“ houkl na své lidi, aby náhodou nezasáhli Baklyho, a sám vystartoval, aby mu kryl záda, než ho nepřátelé obklíčí.

Sekera zasyčela, Bakly s dokonalým načasování vpadl soupeři do tempa, bleskovou otočkou se dostal na kontaktní vzdálenost zády k němu, topor zbraně soupeře pevně sevřené oběma rukama. Jen přidal rychlosti i síle úderu a změnil jeho směr, až se zatočil v prudké otočce. Muž se nestačil pustit, Bakly ho doslova a do písmene ovinul kolem sebe a donutil ho dopadnout v nedokončeném saltu do písku. O zlomek sekundy později mu jeho vlastní zbraň zasekl hluboko do hrudníku přes žebra až do srdce.

„Pozor!“ snažil se zařvat Koharov, protože druhý z bojechtivé trojice už byl Baklymu na dosah. Nestihl vyslovit ani první slabiku. Velký muž se neotáčel, poklesl v kolenou, bez přehmatávání udeřil za sebe toporem, díky štěstí nebo šestému smyslu válečníka přesně do břicha. Čepel neškodně udeřila o jeho rameno, meč vyklouzl z ochablé ruky a dopadl do písku spolu s bezvládným majitelem. To už ale Bakly sekeru s nadlidskou rychlostí přetočil, ostřím klínu zachytil dopadající čepel posledního útočníka, škubnutím mu ji vytrhl z ruky a kopem do slabin ho poslal bolestí ochromeného k zemi.

Pak klidně pohlédl na další, podstatně pomaleji se blížící muže. Rozpřáhl se, bitevní sekera zasvištěla vzduchem, se zapraštěním se zabořila do brány a rozpoltila jednu z fošen.

„Jestli chcete umřít, pojďte,“ oznámil jim, prázdné ruce volně svěšené podél těla.

~~~

Neznělo to jako výhrůžka, spíš jako obyčejná obchodní nabídka. Koharov měl za to, že právě to zarazilo druhou vlnu útočníků. Muži zůstali stát, zbraně drželi, jako by je nejraději ani neměli, a zděšeně zírali na své tři nejlepší u Baklyho nohou. Jeden lapal po dechu, druhý sténal a držel se za břicho, třetí byl mrtvý.

Bakly vykročil vpřed a Koharov ho následoval, aby ho při dalším případném útoku podpořil, i když nepředpokládal, že se tak stane. Velký muž svým výstupem obránce zlomil. A taky by asi žádnou pomoc nepotřeboval, napadlo ho, když procházel branou. Před očima měl stále tu neskutečnou rychlost a dokonalou souhru pohybů, kterou zdánlivě neohrabaný, až příliš objemný Bakly právě předvedl. Vzadu Seržant znovu uvedl karavanu do pohybu a napjaté ticho narušilo rachocení kol vozů.

Pokud před zdí kráčeli mezi poli, za zdí šlo o udržované zahrady, většinou zaplněné zeleninovými záhony. Koharova znovu překvapilo, jak úrodná a krásná oáza je. Dokázala by uživit desítky, možná i víc než stovku lidí. A právě tolik by jich bylo třeba k obraně. Muži, kteří se původně pokusili Baklyho zastavit, ho teď v odstupu následovali, dva raněné vlekli s sebou. Mrtvého nechali na místě. Před skupinou domů obklopených svěže zelenými jehličnany čekaly ženy a děti, Koharov už z dálky cítil jejich strach a obavy. Nás se nemusíte bát, chtěl říct, ale pak se zarazil, protože si tím najednou nebyl vůbec jistý.

Bakly před skupinkou zastavil. Když se k němu Koharov přidružil, netušil, zda jejich vůdce lidi stojící před nimi vůbec vnímá. Vypadal zamyšleně, ponořený do vlastních úvah, a vůbec na něm nebylo patrné, že před pár minutami čelil útoku tří protivníků, všechny je zneškodnil a jednoho z nich přitom zabil. Vlastně to provedl tak nějak mimochodem, usoudil Koharov.

Stáli v tichu, dokud k nim nedorazila karavana, Koharov cítil teplo sálající z koní za svými zády.

„Bože, ženský!“ zajásal jeden ze žoldnéřů, vystoupil a zamířil ke statné ženě se dvěma dětmi u boku.

Tohle nebudou všichni obyvatelé, ostatní se schovávají, přehlédl Koharov sevřený hlouček. Po páteři mu stékal pot, jazykem si přejížděl rozpraskané rty.

Muž mezitím objal ženu kolem pasu, a přestože se bránila, vtiskl jí neurvalý polibek. Přitom ztratil rovnováhu a společně s ní se skácel do prachu. Ostatní Craigovi muži to kvitovali smíchem a oplzlými radami. Nikdo jiný se nehýbal, všichni jen přihlíželi.

Žoldnéř povzbuzený posměšky kumpánů začal ženě vyhrnovat sukni a předloktím položeným na krku ji tiskl k zemi. Legrace zmizela, pokud vůbec nějaká byla, Koharovovi bylo jasné, že ji během chvíle znásilní. Bakly, který by vše mohl zastavit jediným slovem, stál a zachmuřeně pozoroval představení před sebou.

„Pusť ji,“ slyšel sám sebe říkat Koharov.

Hrot dýky přitom opíral žoldákovi o krk.

Nepamatoval si, kdy udělal ty tři kroky.

„Neblázni, je jich tu dost, taky se na tebe dostane,“ nepochopil muž, jak to vlastně myslí.

„Pusť ji,“ zopakoval Koharov a přitlačil víc, pod kůži, jen kousek vedle ostří pulzovala naběhlá krkavice.

Napůl čekal, že uslyší šustění látky a zvuk kroků žoldákových kamarádů, kteří mu přijdou na pomoc. Bylo mu to jedno, už se rozhodl. S poznáním přišla úleva.

„Nepřišli jsme sem plundrovat. Počítám do tří, pak tě podřežu.“

Muž neochotně vstal a přitom se kolenem opřel ženě o břicho, až hekla.

„Co si kurva myslíš, ty zasranej ochránce drnohryzů,“ vyplivl nadávku.

Koharov předstíral, že nic neslyšel. Už viděl, proč nikdo nešel žoldákovi na pomoc. Seržant se postavil mezi něj a ostatní žoldnéře s rukou na jílci meče.

„Najdu si ji, to si piš. A ty si hlídej záda,“ štěkl ještě žoldnéř a obrátil se k odchodu.

V tu chvíli ho Koharov praštil. Byl to tvrdý hák rovnou na čelist a sedl dokonale. Muž padl k zemi a zůstal bez hnutí ležet.

„Hlídejte ho, protože jak zjistím, že se okolo mě ochomýtá, skončím to s ním,“ pronesl Koharov k jeho druhům a otočil se k lidem z oázy.

„Kde jsou ostatní? Musí vás tady být víc, nemá cenu se ukrývat.“

Mlčeli, nikdo neodpovídal.

„Opravte vozy, vaky,“ promluvil najednou Bakly, aniž by se obrátil na někoho konkrétního. „Sežeňte náhradu za mrtvé koně, zítra vyrážíme na další cestu. Vezmeme s sebou tolik vody, kolik zvládneme. A nechci žádné požáry, které by na naši přítomnost mohly upozornit.“

Koharov zaregistroval, jak se jeho lidé po sobě podívali. Věděl, nad čím teď přemýšlí. Kam odsud k čertu Bakly hodlá pokračovat? Právě se nacházeli na nejzazších hranicích lidmi obydleného světa. Dál už čekala jen pustina a… smrt.

„Za hodinu se sejdeme tam,“ Bakly se podíval se na Koharova a Craiga a ukázal k nejbližšímu domu. Sám tam ale nešel, zamířil dál kolem stavení k místu, kde rákosí ohraničovalo největší poklad oázy – vodní zdroj, v tomto případě malé, ale hluboké jezírko napájené vydatným pramenem.

~~~

Koharov rozdělil svým lidem úkoly a pak pozoroval, jak se stejně činí Craig. Jeho autorita u mužstva předešlým Koharovovým výstupem trochu poklesla. Uvědomoval si to a zpracovával je tvrději, než bylo nutné.

„To byla dobrá rána,“ pronesl Seržant, který se vrátil z obhlídky jezírka.

„Hrál jsem jen svou roli,“ pokrčil rameny Koharov a otřel si pěst. „Roli ochránce drnohryzů.“

„Už jsem o tom slyšel,“ zasmál se voják. „Bakly obchází hranice oázy a my bychom mezitím mohli něco sníst. Předpokládám, že budeme až do noci makat, abychom se připravili na další cestu.“

„Jo, a o té další cestě si s Baklym chci promluvit,“ přikývl Koharov. „Nemůžu se dočkat pořádného džbánu studené pramenité vody,“ dodal.

Jídlo i pití dostali v domě, který Bakly vybral jako velitelský stan. Obsluhovala je žena, které Koharov pomohl. Ostatní obyvatelé se drželi od nově příchozích co nejdál, ale nebylo jim to moc platné. Craigovi muži sice nic nezapalovali, ale i tak natropili škody dost.

„Nepřipadal mi jako chlap, který by dovolil, aby lidi, jimž velí, zprznili ženu přímo před ním,“ rozumoval, zatímco se nacpávali čerstvým chlebem, šunkou, datlemi a všechno zapíjeli vynikajícím vínem ředěným ještě lepší vodou.

„Já taky ne. Ale je prostě divnej. Přemýšlí jinak než my, a i když se to nezdá, má v hlavě všechno srovnaný,“ odtušil Seržant.

„Potřeboval bych s ním mluvit sám, ne před Craigem,“ poznamenal Koharov.

„Právě máš příležitost,“ ukázal Seržant nožem ke vchodu do místnosti.

Bakly vstoupil a jeho přítomností se celá prostorná kuchyň a jídelna v jednom zdánlivě zmenšila.

„Proč jste toho muže nechali ležet na místě?“ zeptal se ženy. „A nepohřbili ho?“

„Je cizí. Tedy byl cizí. Přišel před pár týdny. Pocházel z Klatenu, malé oázy dál na východ, kterou vypálili. Přijali jsme ho, protože je nás málo, spousta lidí v poslední době zemřela nebo odešla,“ odpověděla.

„Zdá se, že jste ho moc rádi neměli,“ utrousil Seržant.

„S nikým se moc nebavil, jen nutil chlapy víc pracovat. Pod jeho vedením zničili stezku, aby se k nám nikdo nedostal. Taky tvrdil, že musíme za každou cenu bojovat, bránit oázu, nebo nás potká to, co je.“

„A měl pravdu,“ přikývl Seržant.

„Jenže to stejně nepomohlo,“ odsekla hospodyně.

„Nebojovali jste,“ připomněl.

Na to už neměla co říct a odešla.

„Říkal jste, že zítra vyrážíme,“ začal Koharov.

Bakly se chopil džbánu s vodou a na jeden nádech ho z poloviny vyprázdnil.

„Ano.“

„Kam?“

„Do Wotty, malé oázy patnáct rasgů hlouběji v poušti, než jsme teď. Tam budu moct Rudou hvězdu schovat.“

„Žádná Wotta neexistuje,“ odpověděl Koharov tiše.

Bakly si ho chvíli měřil, ale neřekl nic, jen se posadil.

„Dál je jen pustina bez návratu, žhavá výheň, prach, kameny. Žádná voda. Tahle oáza je to nejhlubší místo, kde je ještě život,“ hovořil tiše Koharov. „Každý, kdo se ponoří ještě hlouběji, zemře. Žízní, vedrem, šílenstvím.“

Bakly mu neoponoval.

„Musím zanést Rudou hvězdu tak daleko, jak jen to půjde, musím ji ukrýt tak, aby se k ní nedokázal dostat nikdo jiný,“ řekl pouze.

Koharov ho pozoroval a snažil se znovu, na základě toho, co se o něm dosud dozvěděl a co viděl na vlastní oči, odhadnout, co je velký muž vlastně zač. Co se v něm skrývá.

„A my při tom zahyneme.“

Koharov sám nevěděl, zda je to otázka, nebo konstatování.

„Když to bude nutné…“

„Jak je možné, že s náma Craig a ostatní potáhnou dál?“ zeptal se Seržant, jako by ho vyhlídka na smrt v poušti nijak netrápila. „Nevypadají na týpky, co jsou ochotni kvůli třem stovkám, nebo kolik jim to platíme, umřít.“

„Mají mapu, stejnou jako já,“ odpověděl Bakly, vytáhl pouzdro se srolovanou mapou a položil ho na stůl.

Koharov ji zvědavě rozbalil. Byla to nejlepší mapa jihovýchodního okraje Gutawské pouště, jakou kdy viděl. Podrobně popsaná, se spoustou užitečných podrobností. Některé oblasti byly rozkresleny zvlášť ve větším měřítku. O patnáct rasgů dál, než se teď nacházeli, ve žhavé gutawské hlubině, se nacházela drobná kresba palmy s nápisem Wotta.

„Není moc lidí, kteří jsou v poušti doma tak jako já,“ začal Koharov po deseti minutách studia. „Ta mapa je úžasná. Sedí ve všech detailech, které znám, ale o téhle oáze lže,“ zabodl prst do nápisu Wotta.

„Ano. Ta oáza neexistuje,“ potvrdil Bakly a Koharov cítil, jak se mu srdce scvrklo.

V hloubi duše doufal v nějakou uvěřitelnou historku, která existenci útočiště hluboko v poušti potvrdí.

„Craig stejnou mapu výhodně koupil před pár týdny. A ještě dřív potkal v hospodě chlápka, který mluvil o datlích z Wotty. A taky někoho, kdo tvrdil, že odtamtud pochází.“

„Takže tohle všechno je naplánované?“

„Ano, je to jedna z cest, kterou pan Lasička připravil. Jedna z cest, jak zabránit císaři zmocnit se mocného artefaktu. Lepší by bylo dopravit ho K… Ale když to nejde, musíme ho aspoň ukrýt,“ dokončil Bakly vysvětlování.

Koharov věděl, že vévoda Dask vede s impériem úpornou a tajnou válku. Sám byl jednou z figur na šachovnici. Netušil však, že někdo může plánovat tolik tahů dopředu. Chvíli seděl a jen tak přemýšlel.

„A proto se nikdo ze žoldnéřů nesmí za žádnou cenu o neexistenci Wotty dozvědět,“ zdůraznil Bakly.

Koharov přikývl a uvažoval, zda i Baklyho ignorování napadení ženy bylo záměrné. Určitě mu vyhovovalo, protože potřeboval, aby se místní se žoldáky vůbec nebavili, aby se jim vyhýbali. Naplánoval to, nebo to byla jen náhoda?

Nevěděl a ptát se nechtěl, vlastně k tomu ani neměl příležitost, protože vstoupil Craig. Posílený vínem a v očividně dobré náladě.

„Tak jak jde válečná porada?“ zaburácel. „Našli jsme ještě patnáct dalších lidí. Tři starochy, ale jinak samé ženské! A některé vypadají fakt dobře!“

„S válečnou poradou čekáme na vás,“ odpověděl klidně Bakly a podíval se na Seržanta.

„Kolik s sebou dokážeme vzít vody?“

„Hodně,“ začal rozvážně vypočítávat Seržant a dojídal poslední sousto. „Našli jsme tři voly a sedm krav, čtyři koně, sice jen dva povozy, ale pět lehkých kár. Vaků a nádob na vodu je spousta, je vidět, že dříve hodně obchodovali.“

„Nemůžeme jim vzít všechno!“ protestoval Koharov.

„Půjdou s námi, nikoho tu nenecháme,“ obrátil se k němu vážně Bakly.

Koharov zalapal po dechu. Co by ten obrovský muž udělal, kdyby teď prozradil jeho příšerné tajemství? Zabil by ho? Pravděpodobně.

„Proč?“ nechápal Craig a dál upíjel z hliněného džbánu, který si přinesl s sebou. „Budou nás zdržovat.“

„Pomůžou nám s nákladem. Navíc někde za námi jsou černí jezdci. Chcete se s nimi na zpáteční cestě potýkat? Oázu by použili jako opěrný bod a pak by na vás útočili.“

„Vypálíme ji?“ zareagoval okamžitě Craig.

„Ne, nechci, aby přesně věděli, kdy odsud vyrazíme. Navíc vypálením nezničíme vodu, takže bychom se jich stejně nezbavili. Otrávíme to tady.“

Koharov polkl a zůstal bez hnutí sedět. To přece nejde, to nikdy nedovolí. On ani jeho lidé! K tomuhle se přece nepropůjčí, nemůže ničit to nejcennější, co v poušti existuje.

„A když budeme mít štěstí, otráví se i pár našich nepřátel.“

Craig vycítil, jak tahle informace zapůsobila na Koharova, a pobaveně se na něj zašklebil.

„Docela škoda, takovýhohle kousku země, že? Slyšel jsem, že některý jedy přetrvávají v půdě léta.“

„Přesně takový mám,“ přikývl Bakly.

~~~

Koharov zbytek porady téměř nevnímal. Nenechá tuhle oázu zničit a neodsoudí její obyvatele k smrti žízní. On sám byl možná ochoten zemřít; možná, i když o tom pochyboval, byl ochoten vést na smrt i své muže. Ale tohle ne.

Večer po setmění se procházel mezi stromy a uvažoval, co dál, jak Baklymu zabránit realizovat příšerný plán. Při obcházení nedokončené zdi zaslechl tiché vzlykání. Opatrně vyhlédl branou ven. Tělo mrtvého muže zůstalo na místě, ale někdo na ně navršil mohylu z kamenů. A ten někdo u mrtvého seděl, podle hlasu a velikosti dítě. Nad ním stál – Bakly.

„Pohřbil jsi ho sám?“ zeptal se velký muž.

„Ano,“ zazněla tichá odpověď.

„Nikdo ti nepomohl.“

„Ne, jsem tu cizí. Přišli jsme teprve nedávno. Táta toho moc nenamluvil, neudělali jsme si žádné kamarády.“

Koharov poslouchal. Viděl už hodně mrtvých, bolesti, ale nic z toho ho neučinilo imunním. Ani jeho vlastní bolest. Ale tu dokázal zvládnout, na rozdíl od utrpení těch, na kterých mu záleželo.

„Ty kameny jsou malé, v okolí žijí určitě nějaká zvířata. Vyhrabou ho.“

„Větší neunesu.“

Bylo slyšet, že chlapec má slzy na krajíčku, ale snažil se neplakat. Velký muž odešel a zanechal ho jeho smutku.

~~~

Ráno byl Koharov rozhodnut. Domluvil se s pěti muži, které nejlépe znal a jimž nejvíc věřil, že Baklymu v plánu zabrání. Vyzve ho, aby ustoupil od otrávení vody a nechal lidi v oáze žít. Pokud neustoupí, zastaví ho. Možná.

Nechtěl zbytečně otálet. Čím dříve budou karty rozdané, tím lépe. Slunce se ještě nestačilo vyhoupnout nad horizont, ale už bylo světlo a v těsné blízkosti jezírka se ve vzduchu vznášela vlhkost. Listy nejbližších stromů v okolí byly dokonce posety kapkami rosy! Taková nádhera. Koharov se přinutil soustředit na úkol. Předpokládal, že Bakly se po ránu půjde umýt. Místní by si něco takového asi nedovolili, ale nezvaní příchozí ano. Naposledy přehlédl své muže. Pokud měli nějaké pochybnosti, nedávali je najevo. To bylo dobře.

Stále panovalo ticho, cikády zatím spaly, v oáze nežili žádní ptáci. Přes vysušené pláně neměli jak se sem dostat. Vrzání štěrku ho prozradilo dlouho před tím, než ho spatřili. Stáli na cestě před jezírkem, neskrývali se. Koharov se chtěl nejprve pokusit dohodnout. Konečně ho spatřil a vzápětí polkl. Bakly se blížil jen v kalhotách, ostatní svršky nesl zabalené do kožáku. Koharov se instinktivně dotkl meče. Ten chlap byl zrůda. Obrovský netvor pancéřovaný svaly nelidských rozměrů, vypadal, že by mohl rozmačkávat kameny holýma rukama. Pohyboval se líným, současně úsporným způsobem, ale Koharov si dobře pamatoval výbušnost schovávající se v každém kousku jeho těla.

Viděl je už z dálky, ale nezpomalil ani nijak jinak nezareagoval na jejich přítomnost. Jeden z mužů tasil meč a Koharov ho chápal. Sám měl chuť udělat to samé. Nejprve však chtěl mluvit.

Bakly se naštěstí nesnažil okamžitě projít. Zastavil se před nimi a odložil zavazadlo do trávy.

„Nechceme, abyste zničil tuhle oázu ani lidi v ní,“ řekl tiše, ale pevně Koharov.

Měl připravený proslov, ale odmlčel se. Něco mu řeklo, že muže před sebou nepřesvědčí.

Bakly je chvíli pozoroval, tvář stále stejnou a nečitelnou. Pak rozbalil ranec vytvořený z kožáku, chvíli se přehraboval v obsahu a nakonec vytáhl váček, který Koharov už jednou viděl. Byl zavázaný na uzel, aby v něm zabalený kámen nevypadl.

„Tohle je Rudá hvězda,“ řekl velký muž lhostejně. „Věc, která může být použita k ničení celých říší. V patách máme armádu tisíců mužů. Císař je všechny obětuje, jen aby tenhle drahokam získal.“

„Nepovedu lidi na smrt,“ zavrtěl hlavou Koharov. „Ne ženy a děti.“

„Pronásleduje nás čaroděj, který udělá všechno, aby Rudou hvězdu získal. On totiž ví, co s ní může dokázat,“ pokračoval Bakly, jako by ho neslyšel.

Nedohodnou se, to bylo Koharovovi už zřejmé.

Bakly najednou rozvázal uzel a jediným pohybem vytřepal drahokam z rozpáraného váčku na zem.

Koharov sykl a poodstoupil o krok.

V jediném okamžiku před nimi burácelo řvoucí tornádo moci. Kužel zběsile rotující, nepochopitelné substance rostl nepředstavitelnou rychlostí do výšky i šířky, hrot, na němž se otáčel jako dětská káča, se vznášel jen pár centimetrů vysoko, těsně nad drahokamem. Vítr způsobovaný stále se zrychlujícím rotačním pohybem sílil každou vteřinou, Koharov cítil, že za okamžik ho to vtáhne dovnitř. S rachotem začaly praskat první větve a vlétaly do smrště. Magie se nabalovala na magii a přitahovala ji k sobě stále narůstající silou. Tornádo už přesahovalo i okolní stromy a postupně začal mohutnět i jeho hrot. Koharova zaplavila představa obrovské smršti, která v jediném okamžiku zničí oázu, roztrhá oblohu a pak…

Ticho, kužel zmizel, rubín se ztratil pod plátnem váčku, který přes něj Bakly přehodil. Musel být v dosahu tornáda, uvědomil si Koharov. Hruď velkého muže se zvedala, jak lapal po dechu, jeho tělo získalo kamenný vzhled, víc než člověka připomínal žulovou sochu, Koharov měl pocit, že i půda pod jeho tíhou ustupuje. Pak zdání pominulo, najednou to byl opět jen obrovský, svaly opancéřovaný bojovník.

„Přesvědčil jste mě,“ vydechl Koharov stále šokován mocí ukrytou v artefaktu.

Ustoupil z cesty jako první a jeho lidé ho následovali.

~~~

Když pak o dvě hodiny později nesourodá karavana Koharovových mužů, žoldnéřů a obyvatel oázy opouštěla úrodné místo, míjeli velkou mohylu navršenou přímo na cestě z kamenů, které by měli problém přenést dva silní muži.

~~~

„Jedou dál na sever, do pouště,“ prohlásil čaroděj zachmuřeně a nalil si z příručního měchu vodu do poháru. Slabý vítr zvedal pouštní prach a způsoboval, že pití i jídlo skřípaly mezi zuby. V opuštěných domech nabízejících lepší pohodlí se však ubytovat neodvážili. V nich pravděpodobně čekaly další nepříjemné léčky.

Coverfly se napil také.

„Dohlédněte, ať se nikdo další nenechá zlákat vodou,“ zavrčel k Framovi s Hooverym.

Přišli takhle o čtyři lidi, kompletní předsunutou jízdní hlídku, která měla za úkol zkoumat terén před nimi. Chlapi dorazili do prázdné oázy a v nadšení z krásného jezera si nikdo z nich nevšiml ryb plovoucích břichem vzhůru a dalších, okolo ležících mršin.

„Hrají pěkně tvrdě a mají na to prostředky,“ řekl Coverfly nahlas.

„Jak jsou daleko?“

„Pár dní před námi,“ odpověděl Evan. „Pět šest, víc ne.“

Od dalšího probuzení Rudé hvězdy se jeho schopnost určit polohu artefaktu zlepšila.

„Tím směrem je jen pustina, nechápu to,“ zavrtěl Coverfly hlavou. „Kam sakra jdou?“

„Nevím, třeba opravdu chtějí za každou cenu odstranit Hvězdu z našeho dosahu,“ odpověděl čaroděj podrážděně.

Cesta pouští ho poznamenala. Spálený obličej, odřené ruce od sahání na kameny, když v hůře průjezdných místech museli po svých a občas to nešlo ani po dvou, zhrublá pokožka s novými vráskami způsobenými vedrem a dehydratací, které se v průběhu dne nedokázal ubránit nikdo, přestože vody měli dost.

Do domu vešel Hoovery. On na rozdíl od velitele a čaroděje vypadal, že se mu výprava do pouště líbí a užívá si každou chvilku. Oči mu svítily a strniště hustých vousů měl šedivé prachem.

„Za chvíli nám dojdou koně. Buď půjdeme po svých, nebo budeme muset zmenšit oddíl,“ oznámil téměř vesele.

Coverfly zaskřípěl zuby. Kdyby tenhle chlap nebyl tak oddaný a užitečný, dávno by se ho zbavil.

„Zásobovači zase nějaké objeví a pošlou,“ nesouhlasil.

S okrajem Gutawské pouště je spojoval řetěz provizorních opevnění a permanentně pendlující karavany dovážející vodu a další věci. Tohle pouto zaručující, že ani v nejvyprahlejší pustině nezemřou žízní, zatím spolklo polovinu z jeho sil. Pokud budou pokračovat dál, bude muset oslabit zajištění. A takový Trimitri by se pak snadno mohl pokusit nejslabší článek přestřihnout a odsoudit je tak k smrti. Coverfly pevněji sevřel pohár a ještě jednou si pořádně lokl, i když už neměl žízeň.

Na čele, zátylku i hrudi, všude okamžitě cítil vyrážet pot jako pokaždé, když se napil. Pohledem střelil k čaroději. Toho nic z praktických věcí nezajímalo, jen fanaticky sledoval svou Rudou hvězdu. Prokletý kámen, pomyslel si Coverfly, čert mu ho byl dlužen. Už ani moc nepočítal s tím, že z téhle akce získá něco pro vylepšení své společenské pozice. S celou armádou stále nedokázal chytit pár chlapů.

Víc a víc byl přesvědčený, že přežije-li, bude rád.

„Už teď posílají koně z oblastí dál od pouště. Ti nejsou zvyklí a nic nevydrží. Polovina jich pojde cestou,“ řekl Hoovery, jako by si vůbec nebyl vědom dlouhé pauzy, která se mezitím rozhostila.

„A co ti černí jezdci? Dělají vůbec něco?“ zeptal se podrážděně Coverfly.

„Drží se těsně za nimi,“ prozradil Evan. „Každou hodinou to mohou ukončit.“

„Ti zaútočí, až bude všechno hrát pro ně,“ zazubil se Hoovery. „Málem jsem zapomněl, něco jsem přinesl,“ vrátil se do chodby za dveře a přivalil soudek vína.

„Třeba nebude otrávené,“ zasmál se, obratně soudek otevřel a nalil si do poháru.

„Taky můžou zaútočit dřív. Ve chvíli, kdy by se jim zdálo, že později získají příliš málo vody pro zpáteční cestu.“

Coverfly se díval, jak jeho pobočník pije víno. Jestli bude otrávené, aspoň se ho zbaví, napadlo ho. Ale takové štěstí určitě mít nebude. On sám se odváží dát si nejvýš lok. Dva muži, kteří si jeden večer navzdory rozkazům dopřáli láhev něčeho ostřejšího z vlastních zásob, zemřeli následujícího dne dopoledne. Alkohol a zabijácké slunce nešly moc dohromady.

„Ach, to snad není víno, jak je husté, sladké a voňavé! Skoro jako ženská, jen kvůli němu stálo za to jet sem!“

Hoovery si olízl rty a nalil si další pohár. Ten chlap je blázen, a jestli se nezačne chovat aspoň trochu normálně, zabiju ho, rozhodl se Coverfly. Pak se zarazil. Vedro a zodpovědnost ho vysávaly, musel se mít na pozoru před pouštním amokem víc než ostatní.

„Našli jsme pár lidí! Byli schovaní ve sklepě, neutekli s ostatními!“ Framův hlas se nesl až z chodby.

„Chci je!“ zareagoval okamžitě čaroděj. „A taky chci vozy se svým vybavením! Hned!“

„Ty dorazí zítra ráno. Ten náklad je strašně těžkej, chlapi musí pořád pomáhat zvířatům,“ nevzrušeně odpověděl Hoovery.

Už si hověl na židli s nohama na stole, pohár položený na břiše, a vypadal, že mu nic nechybí.

„Dej si, je skvělý!“ ukázal Framovi na soudek.

Coverfly chvíli uvažoval, zda chování jeho podřízených není až příliš familiární, ale pak to nechal být. Poušť byla horší než boj v přední linii.

„Na co ten svůj náklad potřebujete?“ podíval se na Evana.

„Na to, abych získal Hvězdu. Když to nezvládáte vy.“

„Kdyby mi nepřekáželi vaši černí jezdci, šlo by to mnohem snáz,“ odsekl baron.

Kdyby nebylo Varatchiho dopisu, dávno by toho mladého spratka zabil. Ani jeho ochranka by mu nepomohla. Pak by je všechny pohodil někde ve skalní rozsedlině, zasypal štěrkem a byl by klid. Ta představa mu připadala nepředstavitelně lákavá a uklidnila ho.

„Svůj náklad budete mít ještě dnes večer, jsem zvědavý na vaše výsledky, pane,“ prohodil k čaroději a pak kývl na Hooveryho.

„Ať to tady je do setmění.“

„Jasně, pane,“ dostal odpověď, a než stačil pobočníka zpražit za naprosté nedodržování etikety, byl Hoovery pryč, na stole po něm zůstal jen prázdný pohár.

~~~

Už dávno se setmělo, ale všichni se shromáždili, aby se stali svědky Evanova snažení. Čaroději to nevadilo, spíš naopak. Už vybalování těžkého nákladu všechny překvapilo. Pečlivě zabalena v látkách se ukrývala tři nesmírně masivní a těžká brnění vhodná tak pro obry.

„Ts, to by ten chlap musel měřit aspoň tři metry a ještě kus k tomu,“ funěl Hoovery, který s pomocí dalších dvou mužů přenášel obrovitý prsní krunýř.

„Nikdy jsem neslyšel, že by kovový sochy někomu pomohly v boji.“

Pak však téměř nadšeně nosil další části zbroje. Na volném prostranství mezi domy už hučela přenosná kovářská výheň. Další muži se činili se skládáním jednotlivých ocelových kusů. Upevňovali je na speciální dřevěnou kostru, která byla také součástí Evanova nákladu.

Protože byla tma, několik zvědavců rozdělalo v okolí ohně, aby lépe viděli. Se stárnoucí nocí získávala ocelová monstra úplnou podobu a na jejich roky ztemnělém povrchu tančily odlesky plamenů.

„Tak takovou přilbu jsem nikdy neviděl. To musí být fakt hodně starý,“ zkonstatoval muž, který právě vybalil obrovskou helmu se zamřížovaným hledím.

Objemově se víc podobala vědru. Nejvíc obdivu a diskuzí vzbudily donesené zbraně, zvláště obouručný meč, kterým nemohl vládnout žádný, ani sebesilnější člověk. Hoovery zbraň přinášel přes rameno. Dokázal ji chvíli udržet v šermířském střehu, ale to bylo všechno. Na víc se s dva a půl metru dlouhou čepelí nezmohl ani on, neměl dost síly. Všichni pak obdivovali i neskutečně dokonalé zpracování celé zbraně. Povrch oceli byl tak vyleštěn, že odrážel i hvězdy na obloze, a ostří odpovídalo spíš soubojovému speciálu používanému při řešení sporů imperiálními šlechtici.

„To je nesmysl, takové ostří u tak velkého krámu,“ komentoval to Hoovery. „Musí se při první pořádné ráně zničit.“

Coverfly přihlížející zpovzdáli přesně věděl, co přijde. Jeho pobočník občas dřív jednal, než myslel. Tentokrát však nemínil zasáhnout, aby čaroději jeho nádobíčko zachránil. Hoovery se otočil ke špalku, který si někdo přivalil jako provizorní sedačku, uchopil meč oběma rukama a z pozice na rameni s ostřím směřujícím šikmo vzhůru nejprve opatrně vybalancoval jeho váhu, pak se nadechl, rozpřáhl a vší silou udeřil mečem shora dolů jako štípací sekerou. Čepel zajela do špalku, rozštípla ho a zastavila se až o zem.

„Ani škrábnutí,“ zhodnotil Hoovery po ohledání meč s nedůvěrou. „Možná bychom to mohli zkusit do kamene!“

Coverfly nedokázal potlačit pobavený úšklebek.

„Hej, vy tam!“ zaregistroval až teď čaroděj hlouček okolo velkého Coverflyho pobočníka. „Nechte toho a doneste sem ty zbraně. A přiveďte vězně!“ přikázal jim.

Hoovery poslechl, donesl meč na požadované místo a vrátil se pro další.

Evan pak přistoupil k sochám a zkoumal, zda jsou správně sestaveny a díly na sebe doléhají.

„Jestli si myslí, že ty kusy brnění uková dohromady přímo na lešení, tak to se plete,“ zabručel jeden z mužů, který měl na starost výheň.

Dál však usilovně šlapal na měchy.

Coverfly dál přihlížel ukryt v přítmí živého plotu tak, aby ho nikdo nezahlédl. Nechtěl Evanovi poskytnout zadostiučinění. Byl zvědavý stejně jako ostatní, ale na rozdíl od nich pro něj divadlo mělo zlověstný nádech. Dobře si pamatoval, co po něm čaroděj před několika dny požadoval. Zanedlouho eskorta přivedla vězně. Všichni až na jednoho to byli starší lidé, zřejmě si na putování pouští netroufli a rozhodli se riskovat svůj osud v oáze. Možná dokonce znali i nějaký malý vedlejší zdroj vody. Jediný mladší mezi nimi byl muž s nohou amputovanou v koleni.

„Mizerný materiál, ale co se dá dělat,“ pronesl nespokojeně Evan. „Ještě že je jich tolik. Zaveďte je dovnitř!“ zavelel.

Šum hovorů utichl, všichni teď zvědavě přihlíželi. Svázaní vězni byli jeden po druhém namačkáni do ocelových zbrojí, vždy dva do jedné. Prostoru měli v robustních trupech poměrně dost. Pláty uchycené na dřevěné kostře každou chvíli zazvonily, jak svázaní ubožáci hledali co nejpohodlnější polohu.

„Ať to neshodí, stavěli jsme to bůhvíjak dlouho!“ křikl někdo a pár lidí se zasmálo.

„Si myslí, že mu v tom budou chodit,“ posmíval se někdo další.

Všichni stále považovali čaroděje za šarlatána a teď se těšili, že se jeho břídilství projeví. O jehlicích destilujících z lidských těl vodu zakázal Coverfly pod přísným trestem mluvit, takže o nich mužstvo nevědělo.

Coverfly mlčel. On už Evana nepodceňoval. Tušil, že to, co dál uvidí, se mu nebude vůbec líbit. Nejvíc ho překvapilo, že se vězni ani nepokoušeli o vzdor. Buď byli k smrti vyděšení, nebo omámení, nebo je čaroděje otupil nějak jinak.

Čaroděj pokynul, aby umístili poslední pláty a izolovali tak vězně od světa. Pak se otočil k výhni, Coverfly si až teď všiml, jak moc se mu lesknou oči, jak moc má napjatou kůži přes obličej. Nezahlédl ho udělat žádné gesto nebo vyřknout zaklínadlo, jak si to vždy představoval. Grigor Evan jen předpažil pravou ruku sevřenou v pěst a vložil ji do žáru výhně. Okolo stojící muži zahlučeli a ztuhli. Čaroděj však nedával najevo žádnou bolest, jen stál, Coverfly necítil ani pach páleného masa. Místo toho doběla rozpálená výheň změnila barvu – nejprve zežloutla, pak zčervenala a nakonec se zdálo, že v ní zůstávají jen rozpálené uhlíky a i ty nakonec uhasly. Evan vykročil toporným krokem ke kovovým sochám se spoutanými lidmi uvnitř, konečky jeho prstů teď bíle zářily. Přiložil je na rozhraní mezi prsním a hrudním pancířem, nejbližší diváci vydechli údivem, viděli, jak se ocel pod žárem a ještě něčím dalším vystupujícím z jeho rukou sceluje. Pak přistoupil k další zbroji a nakonec k poslední. Když skončil, vypadala jeho ruka jako dřív.

Coverfly s údivem zjistil, že brnění se najednou změnila, už to nebyly ocelové části rozvěšené na lešení, ale kompaktní, archaicky vyhlížející gigantické zbroje. Ne zbroje, ale ocelové sochy, se kterými nikdo ani nehne, protože každá musela vážit něco ke třem metrákům, možná víc.

Evan chvíli před ocelovými postavami stál, z jejich nitra se ozývaly tlumené zvuky zápasu uvězněných lidí. Možná se probírají, napadlo Coverflyho. Teď, když už se ven nemohou nijak dostat.

Čaroděj sáhl do kapes pláště, a když ruce vytáhl, svíral v každé mezi palcem a ukazovákem malý krystal. Ve svitu okolních ohňů se zdál zelený. Pak vztáhl ruce k sochám a jen tak stál, Coverfly přesto cítil, že se něco děje, na hřbetech rukou se mu zježily chlupy a chtělo se mu nezadržitelně kýchat. Po deseti úderech srdce, které vnímal jako pomalé dunění obrovského bubnu, nepříjemné pocity pominuly a vše se vrátilo k normálu. Jen v hledí obrovských ocelových válečníků rozeznával tmavě červenou záři vnitřního ohně. Nebo se mu to zdálo. Ne, nezdálo se mu to, jen si odmítal připustit, čeho byl právě svědkem. Lidi uvězněné uvnitř ocelových monster už slyšet nebylo. Okamžik uvažoval, co se s nimi stalo, ale jedním si byl jistý – naživu už nejsou.

„Vezměte si zbraně,“ přikázal Evan kovovým monstrům a první z ocelových bojovníků se pohnul.

Coverfly polkl a instinktivně udělal krok vzad, stejně jako všichni ostatní. Až teď uvěřil, že se magie do světa doopravdy vrátila. Jehlice mohly pocházet z minulosti, ale tohle – Grigor Evan byl doopravdy čaroděj. Už věděl, odkud pochází jeho sebevědomí. Z věcí horších, než si dokázal představit.

Dál fascinovaně pozoroval neuvěřitelné divadlo. Očekával neohrabanost těžkých pancéřovaných obrů, a místo toho viděl hladký pohyb obrovských tygrů, kde se vražedná dynamika pojila s neskutečnou silou. Obři splnili rozkaz svého pána a opět strnuli. Záře ohňů zeslábla, protože na ně nikdo nepřikládal, díky tomu bylo jasně patrné, že z hledí helem opravdu sálá jakýsi vnitřní oheň.

„Jděte po stopě a zabijte všechno a všechny v okruhu pěti kilometrů od svého cíle,“ vyřkl Evan další rozkaz.

Nenastalo žádné váhání, čekání. Sotva jeho věta dozněla, oceloví bojovníci se otočili všichni jedním směrem a dlouhými kroky se ztratili ve tmě. Jeden z nich přitom šlápl do ohniště, ale nijak na žár nezareagoval. Byla to demonstrace síly, nebo oheň prostě ležel pod hranicí jeho rozlišovacích schopností, oblázek na cestě, který člověk přehlídne, protože pro něj není důležitý? Z myšlenek vytrhl Coverflyho Evan. Čaroděj ho nějak mezi přihlížejícími objevil, ale nijak to nekomentoval, pouze vypadal spokojený se svou prací.

„Pojďme se dovnitř něčeho napít. Mám hlad a začíná mi být zima. To bude únavou.“

Coverfly beze slova přikývl a zamířil zpět do domu, který si zvolili za hlavní stan, Evan ho mlčky následoval. Vevnitř si baron automaticky nalil pohár vína, i když věděl, že toho bude ráno litovat. Posadil se na nepohodlnou židli a dal si nohy na stůl. Lehké jezdecké boty už dávno vyměnil za pochodové. Módní záležitosti, starost o kariéru i všechno ostatní zůstalo před hranicemi pouště. Zde se musel starat hlavně o přežití své, svých mužů a samozřejmě mladého sebevědomého čaroděje, který se s úsměvem rozvalil na protější straně stolu.

„Díváte se na mě s opovržením,“ nadhodil Evan po chvíli ticha.

„A neměl bych?“ pokrčil Coverfly rameny. „Válka je krutá záležitost, ale má pravidla. Vy jste právě kvůli kouzlu zabil civilisty, kteří určitě nebyli naši nepřátelé. A co víc, kdybych vám dal možnost, stejným způsobem použijete i mé vlastní vojáky.“

Evan neodporoval. Naopak s vážnou tváří přikývl.

„Nebudu operovat s tím, že všechny ty řeči o civilizovaném vedení války jsou jen kecy.“

Na poslední slovo položil důraz a Coverfly se na něj pořádně podíval. Až dosud se Evan vyjadřoval vždy naprosto korektně, jen málokdy dával najevo svůj postoj k jiným věcem než těm týkajícím se přímo či nepřímo magie.

„Kolik jsme ztratili lidí od chvíle, kdy jsme se vydali do tohohle příšerného pekla?“ zeptal se Evan.

„Deset,“ odpověděl po pravdě Coverfly. „Pět se otrávilo tady, jeden muž spadl z povozu a přejela přes něj kola, jedna hlídka se ztratila a vzhledem k tomu, že jsou pryč tři dny, jsou s největší pravděpodobností mrtví.“

„Kdybyste mi dal ty lidi hned na začátku, mohl jsem sedm životů vašich vojáků ušetřit,“ odpověděl Evan. „Na druhou stranu jsem rád, že jsem dokázal kouzlo pozměnit a použít místo jednoho silného muže více lidí s menší životní silou. Myslím, že díky tomu jsou mí oceloví válečníci silnější. A kouzlo efektivnější.“

„Takhle přece nemůžete uvažovat!“ vybuchl Coverfly. „Nedá se jen počítat smrt za smrt. Důležité je, jak dotyčný umřel. Mohu své muže poslat do útoku, kde jich spousta zahyne, ale nikdy z nich neudělám materiál pro vaše,“ málem řekl kejkle, ale pak se zarazil, protože to, čeho byl nedávno svědkem, opravdu žádné kejkle nebyly, „pro vaše čarování.“

„Časy se mění, sire,“ oslovil ho Evan téměř posměšně. „A jen ti, kdo se přizpůsobí, přežijí. Nebo spíš ti, kdo z těch přizpůsobivých budou mít štěstí, přežijí. Asi by vás překvapilo, kolik lidí si láme hlavu nad způsoby, jakými se bude vést příští velká válka. Mí tři bojovníci jsou jen předzvěstí.“

Tahle představa nebyla Coverflymu vůbec příjemná. Rád o sobě uvažoval jako o štice, která se ve válečných vodách cítí nejlépe. Ale když si představil víc takových Evanů – mohl by se ze štiky změnit v malou mřenku.

„Jak ti oceloví bojovníci najdou naše nepřátele?“ změnil raději téma k trochu praktičtějším věcem.

„Jsou zaměřeni na vodní jehly, které jsem dal Trimitrimu. Najdou je naprosto neomylně.“

„A pak zabijí všechno v okolí pěti kilometrů,“ doplnil Coverfly.

Dobře si pamatoval čarodějův rozkaz.

„Přesně tak. V civilizaci bych musel být mnohem přesnější. Nevím, zda jezdci už zloděje Hvězdy napadli, ale podle toho, jak vnímám jejich pohyb a pohyb Rudé hvězdy, jsou v její blízkosti.“

„A kdybychom se náhodou nacházeli v tom pětikilometrovém okruhu?“ nedalo to Coveflymu. „Tvrdíte, že polohu Rudé hvězdy i jehlic vnímáte, jen když se pohybují. A teď se určitě nepohybují.“

„Podle zpráv vašich hlídek se nenacházíme, nebo ne?“ zeptal se Evan ostře a najednou ztratil část sebejistoty.

„Ne, nenacházíme,“ potvrdil mu Coverfly. „A pokud by se tak stalo, napadli by i nás,“ odhadl podle čarodějovy reakce.

„Přesně tak,“ přikývl už trochu klidněji Evan. „Ubezpečuji vás, že je opravdu obtížné je zničit. A ještě jedna věc. Když jsem vás o ty lidi žádal, věděl jste, že to s nimi nedopadne dobře. Přesto jste mi je dal. Takže… o kolik jste lepší než já?“

Napil se a vypadal stejně spokojeně jako na počátku rozhovoru.

~~~

Skřípění ojí a rachocení kol se odráželo od okolních tmavých skal, z nichž sálaly vlny vedra a ještě víc zesilovaly žár slunce nad hlavou.

Koharov se rozhlédl po lidech ploužících se mělkým údolím a setkal se přitom se Seržantovým pohledem.

„Někteří už dlouho nevydrží,“ řekl bývalý voják.

Koharov jen přikývl.

Mnozí kráčeli shrbeni až k zemi, pár se už při chůzi kymácelo ze strany na stranu, neklamný příznak toho, že se brzy zhroutí. Vyplivl kamínek, který cumlal, aby alespoň zdánlivě zaplašil pocit žízně. On zodpovídal za hospodaření s vodou. Přes den se mohly napít jen děti a ženy. Ostatní dostávali pečlivě odměřené dávky, až když se slunce dotklo horizontu, a pak při jeho východu. Koharov sám nad sebou zakroutil hlavou. Šetřil vodou za každou cenu, i když si dobře uvědomoval, že je to zbytečné. Co byl za člověka? Souhlasil s Baklym a vydal se s ním na cestu bez návratu, a k smrti tak odsoudil desítky žen a dětí, muže nepočítal. Utěšoval se tím, že kdyby zůstali v oáze, umřeli by tak jako tak. Buď by je zabili černí jezdci, nebo později umučili vojáci, jak tvrdil Bakly. Ale třeba ne, třeba ani Rudá hvězda nebyla tak příšerná věc, jak vypadala… jenomže se rozhodl, jak se rozhodl, a musel za to nést odpovědnost.

Jeden z mužů nesoucí ranec klopýtl a trvalo mu hodně dlouho, než se opět postavil na nohy.

Pekelná výheň, žízeň, spálená kůže, jazyk lepící se na patro. Už opravdu dlouho nevydrží pokračovat v cestě, to bylo jasné. Koharov zastavil a počkal, až ho část průvodu mine a on se přiblíží konci karavany.

Skupinu nořící se hlouběji a hlouběji do nitra Gutawské pouště uzavíral Bakly. Velký muž kráčel stále stejným tempem beze změny, schovaný ve stínu svého kožáku, na hlavě klobouk chránící jeho nakrátko ostříhanou hlavu a halící obličej stínem.

„Lidé už nemohou,“ řekl Koharov stručně, když se ocitli vedle sebe.

„Postarám se o ty, kteří zůstanou pozadu,“ odpověděl Bakly klidně.

Koharov zaregistroval, že kousek před ním kráčí chlapec, kterého tehdy spatřil sedět nad otcovou mohylou. Nechápal, jaký vztah se mezi těmi dvěma vyvinul. Vlastně je od té doby nikdy spolu neviděl. Až teď, když se hoch vzhledem ke svým ubývajícím silám propadl na konec karavany.

„Počkáte s nimi, až se zmátoří, a večer nás dohoníte?“ vrátil se Koharov k Bakly ho větě.

Překvapila ho, možná se v tom ponurém muži, který snad ani nebyl člověkem, skrývalo přece jen něco lidského.

„Ne, zabiju je.“

Koharov polkl a ani se nesnažil skrýt zděšení a odpor.

„V patách nám jsou černí jezdci,“ řekl Bakly klidně. „Jak by se vedlo komukoliv, kdo by zůstal pozadu?“

„Tak zastavme!“ kdyby neměl tak vysušené hrdlo, řval by.

Takhle se Koharovovi podařilo vyloudit jen hlasitější chrapot.

„My máme vodu, jezdci ji nemají. Čím dále se dostaneme, tím bude pro ně těžší vrátit se. Budou nám muset vodu vzít a budou přitom zesláblí, žízniví. Při té příležitosti se jich zbavíme. Pak už nebudeme muset tak pospíchat – pokud nás nebude pronásledovat někdo další,“ předestřel velký muž svůj pohled na věc.

A budeme páchat sebevraždu pomalejším tempem, chtěl Koharov dodat, ale neřekl to, protože dívka v šedém hábitu s kapucí, která jí zakrývala tvář před sluncem, se zapotácela a zastavila, aby si vydechla. Přitom jí ze zad sklouzl ranec, který nesla. Byla už příliš velká na to, aby se vezla na voze, a příliš malá na to, aby vydržela tolik, co dospělí. Stála na místě, tupě zírala do prázdna, a aniž si to uvědomovala, mírně se kolébala. Baklyho malý známý zrychlil, došel až k ní, a přestože byl menší než ona, sebral ranec na záda a uchopil ji za ruku. Otočil se, přelétl Baklyho vážným pohledem.

„Pojď, nebo tě zabije,“ řekl a donutil dívku vykročit.

V jeho hlase nebyl strach ani nenávist, byla to jen prostá informace.

Baklyho logika byla strašlivá. Koharov jí částečně rozuměl, jen – prostě byla strašlivá.

Následovaly další kilometry bezútěšnou pustinou rozpálenou tak, že už jen chodit po ní bolelo.

Koharov se teď držel víc vzadu, aby dívce v případě potřeby pomohl. Nebo komukoliv jinému, kdo by to potřeboval. Nechtěl, aby velký muž naplnil svůj slib. Na okamžik se k němu přidružil Seržant.

„Za chvíli lidi začnou padat jako mouchy,“ zavrčel.

Koharovovi nějakou dobu trvalo, než se zmohl na odpověď. Nejprve musel slinami svlažit vysušené patro.

„Sám mám dost. Jsi říkal, že jsi proti Baklymu kdysi bojoval,“ nadhodil téma.

Kdysi a kdesi, kde bylo vody dost a do lebky se nepropalovala zář smrtonosného slunce. Měl pocit, že mu zbývá právě tolik času, aby se ten příběh dozvěděl.

Seržant přikývl, otevřel ústa, ale zase je zavřel, protože se do nich opřela stěna horka.

Údolí teď bylo hlubší a skalnaté svahy, tmavě červené vysokým obsahem železa, účinkovaly jako tisíce sálajících ploten měnících vedro v téměř viditelného nepřítele zakusujícího se hluboko do těla, vysávajícího z něj vodu a měnícího krev v husté želé. Po několika stech metrech nejhorší nápor polevil, nebo si zvykli.

„Patřil jsem tehdy k jednotce císařské těžké pěchoty,“ rozhovořil se Seržant. „K vlkům, elitní oddíl. Srazili jsme se s Baklym na panství barona Coglia,“ ( Zmíněné se událo v příběhu nazvaném Holýma rukama. Vyšel v nakladatelství Triton v edici kolibříků.) pokračoval po prudším stoupání, kde museli pomáhat zvířatům táhnoucím vozy. Ostatní si při tom aspoň trochu odpočinuli.

„Měl s sebou čaroděje, který nějakým kouzlem zařídil, že jsme na něj nemohli železem.“

Vůz uvázl ve výmolu. Původně ho táhli dva volové, jeden však útrapy cesty nevydržel. Seržant se sklonil, počkal, až ho Koharov napodobí, a pak za spolupráce dalších dvou mužů vytlačili kola na sjízdnější terén.

Kousek před nimi se u vozů stejně úporně činili Craigovi žoldnéři. Vodu všichni opatrovali jako oko v hlavě.

„Roztrhal nás holýma rukama. Nevím, kolik chlapů tehdy zabil. Dvacet, třicet, padesát – fakt nevím. Zůstal jsem já a mých dvanáct lidí. Velitel utekl a my neměli najednou proč v té řeži pokračovat,“ pokračoval Seržant.

Koharov s překvapením zjistil, že voják se vzpomínce pobaveně usmívá.

„Tak jsme zůstali s Baklym. Nabídl nám, abychom pracovali pro stejného chlápka jako on.“

Koharov chvíli vstřebával získanou informaci. Zabil holýma rukama padesát císařových vojáků?

„V oáze jsem se mu postavil, s dalšími pěti lidmi,“ řekl nakonec.

„Viděl jsem vás. Bylo to tvoje rozhodnutí,“ pokrčil Seržant rameny. „Málokdy chlapovi mluvím do jeho věcí.“

Kameny zarachotily, jak někomu ujela noha, Koharov zvedl oči a zjistil, že chlapec, syn muže, kterého Bakly zabil, vyčerpáním upadl. Břemeno, které nesl, mu vzalo příliš mnoho sil. Možná i někdo další zaznamenal zvuk a uvědomil si, co znamená. Nikdo se však neotočil, všichni pokračovali dál, potácivým tempem lidí – duchů.

Bakly dorazil až na úroveň hocha ležícího se zavřenýma očima na zemi, zastavil se a chvíli ho pozoroval.

„Tady rozbijeme tábor,“ oznámil.

Nebyl to nijak hlasitý rozkaz, přesto okamžitě utichlo skřípění kol i zvuk mnohočetných kroků.

„To není příliš dobré místo pro tábor,“ zhodnotil Koharov, když obhlédl okolní zvedající se terén. Svahy sice nebyly už tak strmé, ale množství velkých balvanů, pozůstatků mnohem sevřenější soutěsky, poskytovalo útočníkům spoustu možnosti k přiblížení.

„Navrhuješ tedy jít dál?“ zeptal se velký muž klidně.

Koharov se rozhlédl na lidi vyčerpaně ležící a sedící na místě, kde se zastavili, a jen zavrtěl hlavou.

„Je to perfektní místo na tábor.“

Stejně umřou, nebylo až tak důležité kde.

~~~

Zatímco vyhnanci z oázy zkušeně a sehraně vztyčovali jednoduché plátěné střechy, které měly poskytnout iluzi bezpečí a alespoň z počátku večera stín, Koharov vybíral strategické body, na které umisťoval hlídky. Craig dal přednost vlastnímu pohodlí a svým mužům dal pohov. Očividně se mu zdálo nemožné, aby je někdo pronásledoval až sem.

Bakly obešel nejbližší okolí a pak se vrátil k vozu, u kterého každý večer drželi velitelskou poradu. Ostatní už sledovali sluneční kotouč, kdy se dotkne horizontu a začne to, na co se celý den těšili – rozdělování vody.

„Kdy nás asi napadnou?“ zeptal se Seržant a shodil do štěrku velkou koženou brašnu, která se přes den vezla na voze.

„K ránu,“ odpověděl Koharov zamyšleně. „Vzhledem k tomu, že cestují na koních a nalehko, dopřávají si delší siestu než my. Myslím, že nás dostihnou ještě dnes v noci a napadnou za úsvitu. Moc vody už určitě nemají.“

„Zajímalo by mě, co od vás doopravdy chtějí,“ nadhodil Craig a otočil se na Baklyho. „Cestování v poušti je všechno jiné než procházka růžovým sadem. Musí to být zatraceně důležitá věc.“

„Najal jsem vás na cestu do Wotty. To máme ještě pět dní cesty. Nic víc, nic méně, a peníze jsou vaše.“

Craig zvedl ruce ve smířlivém gestu, Koharov se podíval na Seržanta a neřekl nic. Zítra okolo poledne překonají hranici bez návratu. Se zásobami vody, které jim zbývaly, se nedokážou dostat zpět. Dnes by to ještě dokázali – i když by tak krutou cestou s nutným šetřením vodou asi pár lidí nepřežilo. Ale většina ano, většina ano. Zaváhal, pak si vzpomněl na ničivou sílu Rudé hvězdy, na černé jezdce a imperiální vojáky, a neřekl nic.

Seržant mezitím začal rozbalovat své zavazadlo: ocelové ramenní chrániče, rukavice, štít, helmu. Kroužkovou zbroj ukrytou pod volnou halenou nejisté barvy neodkládal ani v největším žáru.

„To v tom budete spát?“ zeptal se posměšně Craig.

„Ne, ale chci to mít po ruce pro případ spěchu,“ odpověděl mu voják klidně.

Koharov jen přikývl. Bylo to rozumné. On sice zbroj nenosil, ale mínil se na noc připravit obdobně.

„Jak to, že jezdci mají koně? Vždy jsem měl za to, že nevydrží tak hluboko v poušti,“ změnil téma Craig.

Koharov se rozhlédl, nikdo jiný se mu nechystal odpovědět.

„Trimitri kdysi choval koně. Šlechtil je tak, aby vydrželi žár, dokonce si kvůli tomu nechával vozit odolná plemena z jihu.“

„Takže všechny v okolí děsí koňák,“ zašklebil se Craig.

„Přesně tak, šílený koňák,“ přikývl Koharov bez úsměvu a uvažoval, zda žoldák, kterého tehdy v Hutské uzemnil, už na ponížení zapomněl.

Pravděpodobně ne.

Dál už nikdo nemluvil, jen jedli a vychutnávali si svůj příděl vody. Craig se po skončení neformální porady zvedl, aby se vrátil ke svým lidem, vtom zaznělo zapištění pouštního sysla. Koharov sebou trhl, na jeho pohyb zareagoval Seržant. Tihle syslové dokázali přežít téměř všude. Téměř, Koharov pochyboval, že i tady. Přesto právě tenhle signál vybral pro hlídky.

„Jsou tady,“ zkonstatoval.

Protože počítal s napadením, rozmístil stráže mnohem dál od tábora, než bylo obvyklé. Poskytlo jim to výhodu včasného varování – na druhou stranu to samozřejmě představovalo riziko pro jeho muže. Věděli o tom.

Bakly se postavil.

„Všechno podle původního plánu. Koharov a jeho lidé jsou lovci, Craigu – tví lidé vytvoří dva obranné kruhy, ten vnější bude předsunutý tolik, aby z těch svých krátkých luků museli střílet obloukem. Já s civilisty jsem poslední obránce vody.“

„Do toho!“

„Ženy a děti pod vozy!“ zavelel Koharov. „Nepřátelé se blíží! Chlapi, okamžitě vztyčte ochranné plachty!“

„Vy si vystačíte s tím svým párátkem?“ ukázal nedůvěřivě Craig na Baklyho katzbalger, zatímco si rychle dopínal koženou vestu pobitou kovovými lamelami.

Bakly hned neodpověděl, a jestli vůbec, Koharov nezjistil, protože se přikrčil, protáhl se pod vozem a zamířil k jihozápadu. Rychle, nízko při zemi. Pokaždé, když se nerovností terénu dostal do krytu, se na okamžik zastavil, zkontroloval okolí a pak stejně opatrně postupoval dál. Zaregistroval, že Seržant se drží souběžně nějakých deset metrů daleko. Urazili necelých sto metrů, když zazněl další domluvený signál – jezdci se dostali na úroveň předsunutých hlídek.

Koharov znal Trimitriho taktiku lépe než kdokoliv jiný – ze stopování, ze zkoumání trosek zničených obchodních karavan a z rozhovorů těch, kteří setkání se zabijáky nějakým řízením osudu přežili. Černí jezdci nejprve zlikvidovali hlídky, pak se nepozorovaně přiblížili a následně řídkou, ale vytrvalou palbou zničili zásoby vody. Potom už jim stačilo jen počkat, až žízeň kořist zdecimuje, a vzít si, co zbylo. Vzhledem k příšernému způsobu, jakým si opatřovali vodu z lidských těl, po úspěšném přepadu nikdy netrpěli nedostatkem.

Tady v jejich neprospěch hrála přítomnost zkušených Koharovových mužů i Craigových žoldnéřů a také to, že jejich útok očekávali. Ke své smůle se nedostali dostatečně blízko… štěrk zapraskal. Koharov si okamžitě lehl na břicho a opatrně vyhlédl zpoza kamene. Tři muži s meči v rukou se opatrně blížili k táboru, jeden měl přes rameno luk. S uspokojením se ušklíbl. Osamělá hlídka je nechala rozumně projít, ale on to určitě neudělá, protože právě vyrazil na lov škodné – co na tom, že jeho kořist má zuby. Vzhledem ke směru, kterým trojice postupovala, ho minou v příliš velké vzdálenosti na to, aby překvapivě zaútočil. Jenomže ve stejném okamžiku ho napadla cesta, kterou se jim nepozorovaně dostane do zad. Nízké boční slunce v zádech hrálo v jeho prospěch. Tři možná byli trochu moc, ale… nesnášel je, nenáviděl ty parchanty.

Opatrně, nikdy příliš rychle, ale ani příliš pomalu, se začal přibližovat a využíval k tomu všech získaných dovedností a zkušeností. Nepozorován se jim dostal až do zad. Byli opatrní a dávali si pozor, ale prostoru za sebou už si tolik nevšímali. S tím počítal. Poslední čtyři metry a uštědří jim překvapivou a smrtící lekci. Krok, druhý, třetí, na místě zdánlivě ideálním pro došlápnutí se skrývalo něco, co tam nemělo být, současně s hlasitým skřípotem vyrazil. Prostředního sekl přes záda, další sek rubem v poslední chvíli změnil v kryt, kterým si zachránil kůži po bleskové reakci pravého a současně vytvořil prostor k bodu dýkou. Jenomže i ten pravý zareagoval bleskově, Koharov se v obraně nestačil přesunout na vnější stranu a věděl, že dlouhá čepel ho dostihne. Byli dobří, lepší, než čekal. Tvrdošíjně dokončil protiútok, současně s bodnutím sevřel zuby v očekávání zásahu, který ho zabije nebo zmrzačí. Z nečekané strany se vynořil stín, někdo hekl, do boku ho čepel zasáhla už bez síly a neprošla skrz. Muž v tmavém plášti se skácel k zemi a za ním Koharov spatřil Seržanta.

„Bereš to osobně,“ zkonstatoval voják. „Troufnout si sám na tři.“

„Mají luky a jsou pohotoví,“ sykl Koharov. „K táboru jich musíme pustit co nejméně.“

Než to dokončil, leželi oba na břiše a o balvan kousek od nich se roztříštil šíp. Seržant vystartoval, další šíp lučištník sice stačil vypustit, ale jen do vojákova štítu. Pak už na zemi ležel mrtvý.

„Čtyři,“ zazubil se Koharov a na obličej pokrytý krví a potem se mu lepil prach. „To není špatný začátek.“

„Tam jsou, tam jsou!“ zazněl křik směrem od tábora, současně zařinčely meče.

„Hlídka!“ sykl někdo za kamenným ostrohem.

Bez domlouvání vyrazili oba za zvukem.

Bohužel byli příliš pomalí, jejich muž objevený ve své skrýši neodolal náporu dvou protivníků, spatřili ho jít k zemi s krví tryskající z hluboké rány na paži. Koharov z běhu přešel přímo do výpadu zakončeného skluzem, protivník se pohotově kryl, ale nepočítal s dýkou. Seržant soupeře převálcoval štítem a probodl mu krk.

„Není nad pořádné nádobíčko,“ ušklíbl se.

Směrem od tábora schovaného za štěrkovým pahorkem zazněly první výkřiky.

„Šest jsme jich dostali, ale hlavní část musela jít jinudy, Trimitri nemá víc než třicet lidí a o pár jsme ho připravili už při boji v soutěsce. Neměli by do toho jít tak zhurta,“ řekl nervózně Koharov.

Zvuk boje navzdory jeho slovům získal na intenzitě.

„Vrátíme se.“

Ve chvíli, kdy to řekl, si Koharov uvědomil, že to asi nebude tak jednoduché, protože poušť v jejich bezprostřední blízkosti už nebyla tak prázdná.

„Omyl.“

Koharov ten hlas nikdy neslyšel, ale popisovali mu ho. Skřípavý, jako když brouskem obtahujete čepel.

Otočil se a napůl čekal, že ho k zemi pošle šíp. Nestalo se tak.

Vynořili se zdánlivě odnikud, Trimitri a jeho zabijáci. Jeden jako druhý měli obličej zakrytý šátkem a plátěnou čepicí staženou hluboko do čela, takže jim bylo vidět jen úzký pruh tváře okolo očí. Trimitriho oděv byl o poznání tmavší než jeho mužů, v levé ruce držel šavli. Méně zahnutou, než bylo obvyklé, ale s rozšířenou čepelí před oboustranně broušeným hrotem.

Koharov cítil, jak se mu ježí chloupky na zátylku a vnitřnosti získávají na kluzkosti, jako by se chtěly dostat o své vůli ven.

„Pokud má nějakých třicet chlapů a my jsme těch jelimanů zabili šest, předtím dalších deset, kdo jsou tihle ťulpasové? Navíc, Craig je sice parchant, ale žádná máčka, a podle toho randálu má spoustu problémů. Něco je jinak,“ vypočítal Seržant klidně, jako by ho přesila nepřátel v nejmenším nevzrušovala.

„Dobrý postřeh, vojáku,“ odpověděl mu Trimitri.

Ten člověk je opravdu šílený, uvědomil se Koharov. V jeho hlase nebyla ani stopa po emocích. On je nepotlačoval, prostě je neměl. Mluvil podobně jako Bakly. I když možná ne – nechal myšlenku nedokončenou a soustředil se na muže před sebou. Neměli luky, a to znamenalo, že jich pár bude moci vzít s sebou.

Trimitri ho probodával temnýma očima a Koharov mu oplácel stejně. Napětí mezi nimi bylo tak intenzivní, že dva muži nejblíže u vůdce mimovolně poodstoupili.

„Poprvé se nám nepodařilo vás zničit. Jsi přesně tak mazaný, Koharove, jak se o tobě vypráví. A možná ještě o něco lepší bojovník, než se říká. Ale jen o trochu.“

„To tam necháš svý chlapy umírat, zatímco se tady vybavuješ s námi dvěma?“ přerušil ho Seržant.

Nedíval se na nikoho, štít držel ve výšce pasu, meč směřující k zemi. Nedalo se odhadnout, co v příštím okamžiku udělá.

„To je jen najatá laciná krev. Důvěřiví hlupáci, kteří se nechali zlákat pozlátkem a vidinou snadného výdělku. Toužili se stát Trimitriho černými jezdci,“ odfrkl vůdce banditů pohrdlivě. „Mají za úkol vyčerpat vaši obranu a přitom vykrvácet.“

„Je jich jenom třicet a nemají luky. To se budou muset zatraceně snažit, než nás dostanou,“ ušklíbl se Seržant. „Vypadají na takové břídily, že se jim to snad ani nepodaří.“

„Tak hluboko v poušti vydrží jeden ze dvaceti, třiceti luků, protože je tady extrémní vedro a hlavně sucho. Skoro všechny praskají a tětivy jsou na tom ještě hůře,“ vysvětlil Koharov a oči přitom nespouštěl z Trimitriho.

„Pustíme se do nich, ne? Proč ztrácet čas…“

~~~

Bakly stál mezi dvěma vozy a pozoroval boj. Craigovi muži na většině míst rychle vytlačili útočníky dál od tábora. Přesto se podařilo několika střelám projít skrz plachty chránící vozy s vodou a prorazit několik vaků. Muži a ženy z oázy okamžitě zapomněli na osobní nebezpečí a snažili se zachránit každý litr. Nepletl se jim do toho. Zahlédl, jak jeden z černých jezdců ve svahu nad nimi zabil žoldnéře, který se odvážil příliš daleko, a pak na někoho zuřivě gestikuloval. Shora začal okamžitě slézat muž s velkým rancem na zádech. Bakly se rozhlédl – situace vypadala pod kontrolou, a pokud by se náhle změnila, neměl to zpět daleko.

„Kdyby se odněkud blížili další mizerové, zakřič na mě, ano?“ požádal chlapce, který se schovával kousek od něho za zadním kolem vozu.

„Rozumím.“

Bakly přikývl a nejkratší cestou vyrazil vzhůru. Nikdo si ho nevšímal, všichni měli svých starostí dost. Ti dva byli do své práce tak zabraní, že ho vůbec nezpozorovali. Tělo mrtvého položili o něco výš na kámen, otočili se zády k nebi a do břicha mu zabodli lesknoucí se dutou jehlici. Něco z ní teklo, a to něco hltavě pili, a co nevypili, jímali do rance, který byl vlastně velkým vakem posazeným do proutěné konstrukce. Až zblízka Bakly pochopil, o co se vlastně jedná.

„Tak, mládenci, myslím, že tu vodu budeme potřebovat,“ řekl prostě.

~~~

Koharov cítil, jak mu po levém předloktí stéká krev. Hodně krve. Svaly ruky ho ještě poslouchaly, ale věděl, že to dlouho nepotrvá, protože krve bylo až příliš. Na zemi před ním zůstal ležet chlap, druhý odkulhal stranou se sečnou ranou na stehně. První útok odrazili.

„Osm,“ ucedil Seržant. „Řek bych, že jsme fakt prima dvojka.“

„Už dlouho nevydržím,“ odpověděl mu šeptem Koharov.

„Tak to roztočme ve velkém stylu,“ přikývl Seržant.

Bleskově se vzdálil od rozměrného balvanu, který jim kryl záda, vpadl štítem do střehu soupeře a překvapivě bodl po jeho partnerovi. Koharov viděl jeho smrtonosný bod přicházet už s předstihem a využil ho k tomu, aby se obloukem, zády k umírajícímu, překvapivě dostal mezi linii útočníků a poranil dalšího muže na paži. Pak se oba stáhli zpět k balvanu.

Oslabená linie útočníků zaváhala a neměla se k protiútoku.

„Devět,“ zkonstatoval spokojeně Seržant a pod jeho slovy klokotala divoká spokojenost někoho, kdo nemá co ztratit.

Koharov vyrazil, nízkým dlouhým výpadem bez předchozí finty vyvedl soupeře z míry škrábnutím do stehna, vzápětí se mu bleskovým přísunem dostal na tělo a dokončil práci dýkou.

Správně měl padnout k zemi mrtvý po odvetě jeho parťáka, ale toho zaměstnal neskutečně pohotový Seržant.

„Deset.“

„Jedenáct,“ vydechli téměř současně, když se oba vrátili do obranného postavení.

„Kirgu, Banesi,“ pronesl stroze Trimitri. „Skončete to s nimi. Ostatní dozadu.“

Jmenovaní poslušně vystoupili vpřed.

„Dotáhneme to na třináctku?“ zeptal se Seržant.

„Ten chlap je z ocele,“ pomyslel si s uznáním Koharov.

Sám měl pocit, že už se na nohou udrží nejvýš jednu dvě minuty.

„A to bude závěrečné skóre, protože ostatní utečou,“ zachrčel.

„Škoda,“ odtušil Seržant.

Trimitriho jejich krátká slovní výměna z nějakého důvodu popudila a gestem své muže zadržel.

„Nelíbí se mi, že se o tobě mluví víc než o mně,“ pronesl skřípavě a díval se přitom na Koharova. „A dám si práci s tím, aby se v hospodách po celé hranici mluvilo o tom, jak jsi žadonil o smrt.“

„Každý šupák dbá o svou pověst a ani ty na to určitě nezapomínáš,“ odpověděl Koharov a nespouštěl přitom oči z Trimitriho hrudi. Má oboustranně broušený, lehce zahnutý hrot, běželo mu hlavou.

Kameny zaskřípěly, znělo to, jako by se k nim najednou blížil celý oddíl lidí. Trimitri uhnul pohledem stranou, muži, kteří mu hlídali záda, se otočili. Jejich obezřetnost jim nebyla nic platná, najednou se nad nimi do výšky dvou dospělých mužů tyčil ocelový kolos, nepřirozeně dlouhé ostří meče se mihlo neskutečnou rychlostí a na zem padla tři lidská torza. Prvnímu chyběly nohy, druhé bylo přeseknuto vpůli a třetí přišel o hlavu. Monstrum seklo šikmo vzhůru mečem, který normální člověk neunese, uvědomil si Koharov. Černí jezdci se dali okamžitě na útěk, ale jeden skončil probodnutý skrz naskrz, než se stačil doopravdy rozběhnout, a druhého ocelový kolos dostihl dvěma rychlými dlouhými kroky a zezadu mu roztříštil hlavu úderem pěsti.

Potom se kolos zastavil a začal se rozhlížet po dalším cíli. Pár prchajících nechal jejich osudu a soustředil se na skupinu mužů okolo Trimitriho.

„Je kurevsky rychlý,“ zaklel někdo, Koharov se už přemisťoval víc vlevo, aby sevřeli ocelového bojovníka ze všech stran, Seržant ho zrcadlově napodobil. Teď jich proti monstru stálo pět.

Okamžik klidu, jako by se ocelový válečník nemohl rozhodnout, na koho zaútočí, nepřátele měl všude kolem sebe. Neskutečně dlouhý meč najednou se zasvištěním vyrazil ve vražedném máchu, Koharov si až v poslední chvíli uvědomil, že krýt se nemá cenu, těsně uhnul pádem vzad a následným kotoulem. Trimitri využil příležitosti a zaútočil, čepel šavle zazvonila při nárazu na kolos. Vůdce jezdců udeřil na koleno, ale stejně tak se mohl snažit proseknout hradní bránu. Další nápřah obrovského meče, Koharov se vmáčkl do pukliny v rozpraskané zemi, ovanul ho zvířený vzduch, heknutí splynulo s trojitým zařinčením. Seržant s Trimitrim a dalším mužem společně útočili, kdyby to nebylo hrozné, vypadalo by to až směšně, protivníkovi sahali jen lehce nad pas. Jeden z banditů ležel na zemi, čepel ho dostihla a připravila o obě nohy. Fontána krve naposledy zapulzovala a pak zeslábla, krev tiše mizela v písku.

„Musíme varovat Baklyho!“ zařval Seržant a v poslední chvíli se před úderem shora kryl štítem. Obrněná pěst ho ale přesto srazila k zemi, jen okamžitý protiútok dvou zbývajících banditů mu dal čas odvalit se do bezpečí.

Koharov se konečně postavil, slyšel jen vlastní přerývaný dech a tlukot srdce. Trimitri vyhledal pohledem svého muže, téměř nepostřehnutelně přikývl a vyrazil, Seržant však byl rychlejší a zaútočil dřív. Kryl se štítem, ale rána z boku byla tak silná, že ho prakticky srazila k zemi, čepel letěla dál. Koharov s Trimitrim vyrazili současně, kolos se soustředil na černého jezdce. Trimitri nezaváhal, skluzem čepele po čepeli se pokusil dostat blíž, ale odsmyk ho rozhodil, skončil na boku v prachu, Koharov jediný zasáhl, hrot sklouzl po boku ocelového obra, sek rubem jen zařinčel. Vražedná čepel meče bleskově změnila směr, ve smrtící křivce jen tak mimochodem zasáhla stále váhajícího banditu. Koharov ustoupil z vražedné zóny okolo kolosu a Trimitriho před ocelovou nohou, která by mu přerazila páteř, zachránilo hbité převalení.

Toho nezabijeme, došlo Koharovovi. Ale to neznamenalo, že se o to nebudou dál pokoušet.

Až teď zaregistroval, že po celou dobu boje s kolosem se od tábora nese nepřetržitý řev, výkřiky, jekot a praštění dřeva. Najednou se však rozhostilo ticho.

Zmrazilo je všechny, i ocelový válečník strnul a obrátil se k táboru, v průzoru jeho helmy na okamžik zapulzoval rudý oheň. Koharov se probral nejrychleji ze všech a využil jeho nehybnosti k zoufalému útoku. Sek šel přesně na loket, kde bývá brnění nejslabší, a poprvé měl pocit, že napáchal alespoň minimální škodu. Krytu – protiútoku jílcem – se však vyhnout nedokázal, odletěl několik metrů vzad a zůstal na zemi s vyraženým dechem. Teď mě dorazí, bylo mu jasné. Kolos však dál vypadal vyvedený z míry, stále váhal. Pak nechal poslední tři protivníky na pokoji a dlouhými kroky vyrazil k ležení.

„Musíme za ním! Musíme jim pomoct!“ křikl Seržant.

Koharov se překulil na kolena, zaregistroval, jak mu Trimitri věnoval krátký pohled, ale pak také vyrazil za Seržantem. I jemu jde o všechno, pomyslel si Koharov, voda je tu jen na jednom místě. Konečně přinutil nohy k poslušnosti a spěchal za nimi.

~~~

Vraceli se nejkratší cestou a do údolí, kde ležel tábor, museli sestoupit ze strmého jihozápadního svahu. Ocelového válečníka dohonili až na dohled tábora, a to jen díky tomu, že se zastavil. Boj stále nepokračoval, lidé leželi, stáli, umírali tam, kde je podivné kouzlo okamžiku zastavilo. Jeden z vozů karavany byl roztříštěný, jako by se přes něj přehnalo menší tornádo.

„Kurva,“ zaklel Seržant, když pochopili, co vůz zničilo.

Nebylo to tornádo, ale válečné kladivo dalšího ocelového kolosu, který teď s pozvednutou zbraní sledoval něco před sebou, třetí monstrum se tyčilo kousek vedle. Nejprve Koharov nechápal, proč nepokračují v boji, proč všichni stojí a čekají jako zkamenělí. Až zahlédl Baklyho. Stál čelem proti dvěma ocelovým kolosům, jako by se rozhodl je zastavit. Neúčinný katzbalger ani nevytahoval, víc než kdy jindy připomínal lidskou karikaturu. Ramena tak široká a mohutná, že se vůči nim hlava zdála groteskně malá, to samé platilo o hrudníku. Přesto v porovnání s kouzlem povolanými válečníky vypadal jako dítě proti skutečným mužům.

Jak se údolí dostávalo do stínu, bylo patrné, že průzory helem ocelových bojovníků před Baklym září. A stále víc. Tady se odehrávalo něco jiného než prosté odhadování sil před bojem, to bylo jasné. Koharov měl pocit, že vzduch se náhle špatně dýchá, že vázne v plicích, odmítá nakrmit jeho hladovou horkou krev.

„Zabiju vás,“ prolomil nakonec uhrančivé ticho Bakly.

Tři monstra se po sobě podívala. Možná se tomu smějí, napadlo Koharova, možná se ptají, zda to myslí vážně, zda si jen nedělá legraci, než se dá na útěk.

Bakly zakroužil rameny, odřený kožák sklouzl k zemi.

Člověk proti kouzly stvořeným monstrům. Člověk? Koharov si nebyl jistý. Člověk by přece utekl, nebo by se o to alespoň pokusil.

Třeskla ostrá rána, Bakly najednou držel v každé ruce bojovou sekeru. Metr a čtvrt dlouhý topor, vyklenuté ostří bradatice na jedné straně, hlavice bojového kladiva na druhé a jehlovitý hrot uprostřed. Odvážné křivky ostří působily až křehce, ale Koharov si byl nějakým způsobem jist, že sekery vydrží téměř všechno. Nad tím, kde je vzal, nehloubal. Všechno, co se teď dělo, bylo mimo rámec běžných zkušeností.

Giganti stále vyčkávali, ale Bakly najednou vyrazil. Nechce, aby ho napadli současně, pochopil Koharov okamžitě.

„Nesmíme ho pustit k němu, proti třem by neměl šanci!“ zahulákal Seržant a vrhl se zezadu na ocelového válečníka.

„Jako by proti dvěma nějakou měl,“ blesklo Koharovovi hlavou. Obrovský meč dopadl shora dolů, Bakly bleskově švihl sekerou a vychýlil ránu ze směru, ostří rozpoltilo balvan kousek od něj. Uhnout dalšímu úderu neměl šanci, zachytil ho tvrdým blokem, nelidská síla ho srazila do kolen. Ne však dál. Okamžik rovnováhy, Koharov měl pocit, že velký muž ze spojení s protivníkem nějakým způsobem čerpá sílu, jako by ztrácel lidskou podstatu a přibližoval se tvorům z oceli a magie.

Dál nečekal. Trimitri už uhýbal před svištícím mečem a snažil se proniknout soupeři na tělo, Koharov se také vrhl do útoku.

Seržant, Trimitri, on – on, Seržant, Trimitri. Jako by měsíce trénovali v aréně, střídali se v pokusech dostat se nepříteli na tělo a současně unikali před smrtonosnou zbraní. Seky ocelového bojovníka se prakticky nedaly krýt, jediný zásah či chyba znamenaly smrt. Koharov věděl, že tenhle šílený tanec dlouho nevydrží, rychle mu ubývaly síly a uvědomoval si, že za chvíli padne – pokud ho dřív nezabije ztráta rychlosti.

Zařinčení, do boje se zapojili další muži. Žoldnéři pochopili, že se snaží kolosu zabránit, aby se připojil ke svým druhům ničícím tábor. Koharov s vděčností přijal možnost odpočinout si a postavil se stranou, aby nabral dech. Zanaříkání zlomené čepele, žoldnéř se snažil úder dva a půl metru dlouhého meče vykrýt a stálo ho to život. Vzápětí ležel mrtvý i další.

„Zkusíme ho shodit!“ křikl Seržant.

Vzápětí však v poslední chvíli překulením unikl svištícímu meči, čepel dekapitovala třetího ve hře.

Trimitri pochopil a škrábal se na skálu, pod níž bojovali, Koharov se vrhl do útoku, aby odlákal giganta od Seržanta. Vyhnul se seku, obnovený útok rubem se štěstím zablokoval, aniž by přišel o vlastní zbraň. Sekl; podruhé, a bodl. Hrušce jílce dopadající shora uhnul jen částečně, podlomila se mu kolena a meč mu vyklouzl z prstů. Zpomaleně sledoval, jak se do pohybu dává ocelová noha, která mu v další chvíli prošlápne hrudník. Věděl, že nestačí uhnout, navíc mu ani nezbývaly síly. Všechny je spotřebovalo několik okamžiků, kdy s kolosem bojoval sám.

Svět před jeho očima zpomalil. Trimitri a Seržant, jak se tam dostali tak rychle, napadlo Koharova, jako by to bylo bůhvíjak důležité, se odrazili a jako živé střely dopadli na ocelového válečníka. Jeden ho zasáhl do hlavy, druhý do ramene. Gigant v postoji na jedné noze nedokázal udržet rovnováhu a zapotácel se. Trimitrimu se podařilo zachytit za krk a dýkou teď zuřivě bodal do zamřížovaného hledí. Kolos se zapotácel, ocelová noha rozdrtila kameny kousek od Koharovova ramene, Trimitri stále zuřivě bodal, obr se ještě jednou pokusil najít rovnováhu, potom se pomalu a neochotně převážil a přepadl hlavou dolů ze svahu.

„Zasypejte ho!“ chroptěl Koharov. „Hned!“

Netušil, kde sílu vzal. Najednou držel půlcentový balvan a nemilosrdně jím mrštil na helmu nepřítele. Seržant ho vzápětí napodobil a s ním další muži. Kameny zvonily o pancíř, Koharov klesl na kolena. Zvítězili. Vlastně nezvítězili, vzpomněl si, když pochopil, na co se dívá.

Bakly čelil dvěma ocelovým válečníkům sám.

V něm našli rovnocenného soupeře. Trojice okolo sebe vzájemně kroužila jako vyčkávající medvědi, meče a sekery se blyštěly v paprscích zapadajícího slunce a občas o sebe narazily se zařinčením prozrazujícím nepřirozenou sílu úderů.

Obezřetnost se mísila s okamžiky zběsilosti. Teď se dostanou do fáze, kdy synchronizovaně zaútočí, odhalil Koharov při pohledu z dálky pravidla tance smrti. Bakly jeho rytmus nezměnil a nechal se vlákat do pasti. Možná ne.

Vodorovný sek na hlavu odrazil, jako by o něm věděl s předstihem, skokem vpřed se vyhnul další čepeli a rovnou z kotoulu zblízka bodl bodcem sekery. Ocel zaskřípala, rána šla skrz pancíř, tím si Koharov byl jistý. Pak druhou sekerou kryl úder záštitou, v přetlačování neobstál a přepadl dozadu, před hrotem meče ho zachránil jen instinkt a neskutečná rychlost.

Nedokáže se přemisťovat tak rychle jako oni, ale je stejně pohotový, běžely Koharovovi hlavou myšlenky nezávisle na jeho vůli.

Další kolo vražedného tance, jehož pouhých pár taktů by připravilo každého muže o veškerou sílu a následně o život. Dva giganti se znovu sfázovali a sevřeli Baklyho do kleští, čepel zasvištěla v okem neviditelném oblouku, velký muž opět instinktivně kryl, ale tentokrát mu náraz vyrazil sekeru z ruky. Bleskově se odsunul bojovníkovi z dosahu, současně blokoval druhou sekerou útok jeho partnera. Ten se ho snažil zbrzdit vazbou zbraní.

„Máš jen okamžik, máš jen okamžik!“ chtěl křičet Koharov, ale věděl, že je to zbytečné. Druhý kolos měl cestu k útoku otevřenou.

Bakly uchopil zbraň oběma rukama, skrutem sevřel čepel meče mezi ostří bradatice a hrot a trhl. Obrovský meč zařinčel na kamenech, on se současně přesunul stranou a blíž k protivníkovi, s minimálním nápřahem sekl a za uši drásavého skřípání otevřel v pancíři dobře půl metru dlouhou trhlinu. Koharov měl pocit, že vidí oheň vytékající z nitra zbroje. Kolos se s rachotem skácel k zemi, Bakly se okamžitě stáhl za jeho tělo a získal tak trochu času. Ramena a hruď se mu zvedaly a klesaly, jak lapal po dechu, tvář zbrocenou potem, oblečení na cáry, obrovské svaly na nahých pažích nalité krví, až ztrácely podobnost s lidským tělem.

~~~

Poslední soupeř, aniž by od Baklyho odvrátil pohled, pomalu zvedl meč svého druha. Záře v průzoru helmy náhle zaplála silněji. Jako by se do něj přelila síla z poraženého, napadlo Koharova. Na potvrzení jeho domněnky kolos vyrazil do útoku, rychleji a agresivněji než kdykoliv předtím. Sérií bleskových útoků, při nichž střídal oba meče, zatlačil Baklyho až k prvnímu z nepoškozených vozů. Ten neměl s jedinou sekerou šanci a ustupoval, dokud měl kam. Vůz vydat nemínil, byla na něm voda.

Okamžik čelil přesile dvou zbraní, nelidské síle i velikostní převaze, pak ho ocelový válečník definitivně zatlačil do defenzivy. Koharov viděl osudový bod přicházet. Tak těsně navázaný na předchozí útok, že Bakly neměl šanci zvládnout oba najednou. Hrot se mihnul jako blesk, dřevo zaskřípělo, čepel prošla postranicí vozu, nákladem a vynořila se na druhé straně. Tělo však nezasáhla, Bakly nějakým zázrakem uhnul. Povolil kryt, nakročil si blíž k soupeři, ale nezaútočil proti tělu, vytočil se na patě a překvapivě uťal ruku stále třímající zablokovanou zbraň. Kolos však nepadl, pokusil se jílcem zasáhnout Baklyho do hlavy a srazit ho k zemi. Opět minul, sekera se mihla podruhé, údolí vyplnil zvuk týrané oceli, jak Bakly sekerou páral hrudní pláty pancíře, jako by chtěl nepřítele vyřezat ven, zbavit ho celého krunýře a dostat se tak k jeho vnitřnostem. Z útrob monstra se vyvalila nepolevující záplava rudé záře, ale Bakly ji ignoroval, znovu a znovu sekal do oceli, dokud neskončil se svou příšernou prací, dokud se nepropracoval až k helmě a ocelový kolos se definitivně nerozpadl. Potom padl do prachu a zůstal ležet.

Koharov se naproti tomu zvedl a opatrně k zachránci karavany zamířil. Uvědomoval si ticho rušené jen jeho vlastními kroky a popraskáváním okolních skal ulevujících si od denního žáru. Lidé, stále ochromení předchozí podívanou, v tichosti a opatrně opouštěli úkryty. Koharov s mečem v ruce konečně dovrávoral až k Baklymu. Velký muž stále ležel bez hnutí a vypadal stejně mrtvě jako ocelové monstrum, které zničil. Koharov zhluboka oddechoval a snažil se vymazat dluh, který si v boji u vlastního těla udělal, kolem se pomalu shromažďovali ostatní.

„Měli bychom ho dorazit. Stejně s ním byly jen problémy, s bastardem,“ prohlásil někdo.

Koharov vzhlédl a poznal žoldnéře, který se v oáze pokusil znásilnit ženu. Sám byl příliš unavený na to, aby se přel, a nikdo jiný proti návrhu neprotestoval. Civilisté se báli, nebo po přestálé hrůze ještě nenašli řeč, a Bakly stále vypadal mrtvý. Ostatní přítomní Craigovi muži se tvářili lhostejně nebo souhlasně přikyvovali. Koharov neměl sílu na další šarvátku a Seržanta nikde neviděl.

„Jsi smrad,“ oznámil provokatérovi. „A jednou tě zabiju,“ dokončil a poklekl k Baklymu.

Úšklebek žoldáka, kterému právě ukázal nechráněná záda, už neviděl. Sklonil se, aby zjistil, zda Bakly vůbec dýchá, při tom udělal pohyb, jako by odkládal meč, vzápětí však bez otáčení bodl pod levou paží šikmo vzhůru za sebe. Hrot projel něčím měkkým, někdo hekl. Koharov zbraň nepustil, jen se otočil a spatřil žoldnéře, jak udiveně pozoruje čepel končící v jeho břiše. Meč, kterým se sám chystal zaútočit, mu vyklouzl z ruky.

„Říkal jsem ti to,“ zašeptal Koharov a tlačil na meč tak dlouho, dokud hrot nevyjel druhou stranou z těla ven. Teprve potom jílec pustil a nechal mrtvého, aby se svalil do písku.

„Má k tomu někdo něco?“ zeptal se a ohlédl se po ostatních žoldnéřích.

„Ani ne,“ odplivl si Craig.

Zoldnéřský velitel krvácel ze šrámu na hrudi a levačkou si přidržoval druhou ruku, ze které mu odkapávaly kapky černé krve.

„Denby byl vždycky zákeřnej. A taky pomalejší, než by měl být.“

„Hej, Koharove!“ zaznělo ze svahu.

Seržant stál u obra pohřbeného pod kameny.

„Pojď sem!“

Koharov zaváhal, nechtěl nechat bezvládného Baklyho bez ochrany. Otočil se a jeho pohled se střetl s očima muže, kterého před okamžikem považoval za bezbranného. Už to nebyla pravda. Bakly sice stále ležel na zemi, ale jeho oči byly stejně sebevědomé a tvrdé jako předtím, vlastně ne, byly ještě tvrdší. A jestliže v nich dříve zůstávala nějaká lidskost, teď tam chyběla, nahradila ji zarputilost ocelových bojovníků, které právě zničil.

S tím se Koharov dokázal vypořádat. Svět byl takový, jaký byl, a jen ten, kdo se přizpůsobil, přežil. Někdy.

„Vypadá to, že jsme vyhráli,“ oznámil Baklymu a zamířil za Seržantem.

Proč ho volá, pochopil až na místě. Trimitri ležel na zemi, nohy pohřbené pod padlým kolosem, a podle toho, jak měl rozhozené ruce, bylo jasné, že nad svým tělem nemá vládu.

„Nemůžu se hýbat,“ řekl bandita tiše.

Koharov k němu poklekl.

„Vypadá to tak,“ přikývl.

Dva muži se vzájemně pozorovali.

„Nenecháš mě tady takhle, že ne.“

„Samozřejmě že ne,“ zavrtěl hlavou Koharov. „Vždy jsem tě obdivoval… a miloval, bratře,“ řekl a přiložil ostří dýky na Trimitriho hrdlo.

~~~

Den jim trvalo, než jakž takž opravili poškozené vozy a měchy na vodu. Ztratili jí hodně a vyhlídka na smrt žízní by se nepříjemně přiblížila, kdyby Bakly nepoužil ukořistěnou dutou jehlici. Špinavý a příšerný způsob, jakým získávali vodu z lidských těl černí jezdci, byl najednou naprosto jednoduchým a čistým úkonem. Koharov Baklymu pomáhal, ale vynutil si, aby tu příšernou činnost vykonávali beze svědků. Když sledoval, jak se těla mrtvých jedno po druhém mění ve scvrklé mumie, přemýšlel, jestli je čarodějná pomůcka dobrá věc, nebo ne. Obával se druhé možnosti. Přesto byl vděčný za každý litr vody, který tímto děsivým způsobem získali. Navíc ukořistili pět koní Trimitriho bandy. Ti v zápřahu nahradili zabitá zvířata.

Lidé, ať už žoldnéři nebo civilisté, brzy pochopili, co Koharov s Baklym provádějí, a odvraceli se od nich; předávané vaky s vodou však opatrovali jako oko v hlavě a pečlivě je ukládali na vozy. Nakonec, poté co byl poslední mrtvý proměněn na vyschlého skrčence, měli zásob jen o málo méně než na počátku.

„Dnes dál nepojedeme,“ prohlásil Bakly při pohledu na slunce ztrácející se pod horizontem. „Ale zítra vyrazíme s prvním světlem.“

S jeho rozhodnutím byli všichni výjimečně spokojení, jako by po přečkané hrůze zapomněli, že žádné příště není, že hluboko v poušti už je nic nečeká.

S nastupující nocí ležel Koharov na dece a upíral oči k obloze.

„Vypadáš, jako bys doopravdy přemýšlel,“ nadhodil Seržant, zatímco si rozbaloval tlumok s věcmi na spaní.

„Počítám, na jak dlouho nám vystačí voda. Zásob je sice méně, ale pár nás zemřelo. Možná bychom se ještě dokázali vrátit,“ odpověděl Koharov tiše.

„V Hutské jsme otrávili vodu,“ připomněl Seržant a posadil se. „A navíc podle toho, co mi prozradil jeden z těch banditů, než umřel, po nás jde i armáda.“

„Musí o ten artefakt opravdu zatraceně stát,“ přikývl Koharov. „Jen – vést lidi na smrt je hrozné, příšerné, prostě špatné…“ nedokázal dovést myšlenku do konce.

„Kdyby nebyli s námi, jsou už mrtví,“ snažil se jeho špatnou náladu rozptýlit Seržant. „Pár černých se pořád poflakuje okolo, vojáci nebo čaroděj, co na nás poslal ty kovové bestie, by se s nimi také vůbec nepárali.“

„Jenomže je to všechno kvůli nám, kdybychom se tady neobjevili, mohli si dál žít vlastní spokojené životy,“ zavrtěl hlavou Koharov.

Seržant pokrčil rameny. Jeho přítel víc a víc propadal chmurám, a vlastně se nebylo čemu divit.

„Slyšel jsem, jak se žoldnéři baví, že do Wotty je to už jen pět dní cesty. Plánují, že si den dva orazí a pak odsud, jak nejrychleji budou moci, vypadnou.“

„Tak to je čeká těžké zklamání,“ usoudil Koharov.

Wotta, neexistující cíl jejich cesty.

„Jsem zvědavý, jak se na to budou tvářit,“ zašklebil se spokojeně Seržant. „Zvlášť Craig, nemám ho rád, náfuku.“

Oba se snažili pouze rozptýlit a alespoň na chvíli zaplašit strach z konce, který se pomalu, ale jistě přibližoval. A uvědomovali si to.

~~~

V průběhu dalších dnů se poušť stala ještě sušší a nehostinnější než předtím. Nacházeli se v hlubině, kam se moc lidí nedostalo. Vzduch byl tak suchý a horký, že i pouhé dýchání bolelo, černé skály a rezavý štěrk ustoupily rovné pláni. Když odhrnuli tenký poprašek, našli pod ním bílou tvrdou hmotu trochu připomínající led, ale při olíznutí chutnala hořkoslaně.

„Kdysi tu bývalo moře,“ zhodnotil Koharov. „Kráčíme po jeho dně.“

Nedokázal si to představit. Upřel pohled do dálky a spatřil jen tetelící se přízraky přehřátého vzduchu. Občas se takový přízrak objevil i mnohem blíž, někdy dokonce rozdělil i celou karavanu, vypadalo to pak, že lidé se ztrácejí v lesklém zrcadle a mizí neznámo kde.

„Potřebovali bychom vítr,“ řekl Bakly, když se stojící Koharov propadl putujícím zástupem až k němu.

„Aby nám vrhl do očí tu sůl všude kolem?“ zeptal se.

„Přesně,“ odpověděl velký muž.

Od bitvy mluvil ještě méně než dříve a stále v něm zůstávala – Koharov nevěděl, jak to nazvat – snad magická posedlost.

„Kolik nám zbývá vody?“ chtěl Bakly vědět.

Než Koharov odpověděl, zjistil, že mu zvědavě naslouchá i chlapec sirotek stále se zdržující v Baklyho společnosti.

„Co ho na vás přitahuje? Zabil jste mu otce,“ zeptal se.

„Nevím,“ odpověděl Bakly bez zájmu.

„Vody je dost na to, abychom dojeli až do té vaší Wotty,“ rozčílila Koharova Baklyho lhostejnost.

Ten chlap nebyl člověk, nezůstalo v něm nic lidského, byl to stroj na zabíjení plnící zadaný úkol. Nic víc. Litoval dne, kdy ho potkal.

K večeru se ke všemu zvedl vítr. Byl to horký fén rodící se v nitru pouště, ještě víc zesilující vražedné vedro. Přinášel s sebou drobné krystalky soli pálící v očích i hrdle.

„Řekl bych, že vpředu budou takového solného sněhu hory,“ pronesl Bakly, když se v něčem, co se téměř podobalo sněhové vánici, připravovali k přenocování.

„Než půjdete spát, potřebuji s vámi něco probrat,“ požádal Koharova se Seržantem.

Ti dva se na sebe překvapeně podívali.

~~~

„Sněžilo“ celou noc a to bylo dobře. Když jsem ráno otevřel oči, tlačila mě do hlavy vyboulená celta prověšená váhou naváté soli. Teď bylo ještě poměrně chladno, ale věděl jsem, že zanedlouho po východu slunce se to změní. Nevadilo mi to. Mám rád teplo, horko, vedro, nevadí mi jako jiným lidem. Vklouzl jsem do bot a postavil se.

Tábor, neuspořádané přístřešky více nebo méně pohřbené pod vahou soli, vypadal tiše a klidně. Zamířil jsem k vozu, který si jako větrolam zabavil Craig. Chvíli mi trvalo, než jsem ho mezi jeho lidmi našel. Zatřepal jsem s ním, současně se nad pláň vyhoupl první kousek slunečního kotouče a probudil okolní rovinu k životu. Barvy se přelévaly z jedné strany na druhou, každý sebemenší kámen nebo kus soli vrhaly téměř nekonečné stíny.

„Co je, sakra?“ probral se konečně Craig.

„Něco byste měl vědět,“ řekl jsem mu.

To ho probralo. Byl chytrý a věděl, že bych ho neburcoval jen tak.

„Oáza Wotta neexistuje, vaše mapa je špatná,“ prozradil jsem mu.

V prvním okamžiku nechápal, ve druhém nevěřil, ve třetím mu to došlo a chtěl se na mě vrhnout. Život mu zachránil hrot katzbalgeru opřený o krk.

„Jaký to má smysl? Proč tak idiotská falešná hra?“ zeptal se místo toho.

Pokrčil jsem rameny. S plánováním téhle partie mi pomáhal pan Lasička, já bych se nikdy do něčeho tak komplikovaného nepouštěl.

„Potřeboval jsem se dostat co nejhlouběji do pouště. Bez vašeho doprovodu by se mi to nepodařilo. A vy byste zase se mnou nešli, kdybyste si nemysleli, že oáza Wotta existuje.“

„Ale tím jste odsoudil mě i mé muže k smrti žízní! A všechny ty lidi také!“ vmetl mi do tváře.

Hluk našeho hovoru začal budit okolní spáče.

„Pokud nechcete zemřít hned, mluvte potichu,“ doporučil jsem mu. „Ještě jsem vám neřekl další věc. V táboře už není žádná voda. Všechnu si s sebou vzal Koharov a ostatní lidé. Vracejí se zpět.“

Tahle informace fungovala jako budíček pro všechny okolo, několik žoldáků se na mě málem vrhlo a Craig se musel hodně snažit, aby je uklidnil. Nikdy jsem nebyl proti nějaké té rvačce, ale zatím se mi to nehodilo. Potřeboval jsem Rudou hvězdu odnést ještě kousek dál do pouště.

„Zkontrolujte, zda mluví pravdu!“ přikázal Craig, když si opět zjednal autoritu.

Schoval jsem katzbalger a posadil se, slunce už opět pálilo. Další horký suchý den, stejný jako celé předešlé věky, začínal.

„Oni ale stejně nemají dost vody, aby se dostali na okraj pouště. Dokonce stěží dorazí do oázy, z níž jsme vyšli. A to jim stejně nepomůže, prameny jsme otrávili,“ řekl nechápavě, když mu jeho lidé potvrdili, že je tábor prázdný.

Dobře si to spočítal, s vodou měl naprostou pravdu.

„Pokud se nebudete flákat, dostihnete je dřív, než vítr zahladí stopy. A je tu ještě jedna věc,“ podal jsem mu vodní jehlici. „Mají vodu a další je obsažena v jejich tělech. Každý chlap nebo žena je slušných padesát litrů. Když dobře odhadnete okamžik, kdy vám začnou docházet zásoby, dostanete se se svými lidmi z pouště ven.“

Chvíli mu trvalo, než pochopil, že to myslím vážně, pak jehlu bleskově sebral.

„Nesmíte je pozabíjet příliš brzy. Vozy zůstaly tady, všechnu vodu nesou na zádech a vy na tom budete stejně. Správná chvíle je okamžik, kdy náklad unesete jen vy sami.“

Pozoroval mě a kroutil hlavou.

„Vy jste opravdu strašný bastard. Proč to všechno?“

„To není vaše věc,“ odbyl jsem ho. „Já prostě pocestuju dál,“ ukázal jsem na horizont.

~~~

Sbalit se jim trvalo sotva pár minut. Vidina větru zahlazujícího stopy je nutila ke spěchu a ani se se mnou nerozloučili.

Konečně jsem definitivně osaměl. Nejprve jsem zašel pro koně, které Koharov odvedl o kus dál a nechal v prohlubni, kde nebyli vidět. Craiga by mohli zlákat a já je potřeboval k tomu, aby karavana jela dál. Stopy kopyt i kol jsou mnohem zřetelnější než lidské a právě podle nich mě budou císařovi vojáci sledovat i nadále. Pouze se dvěma vaky vody, které mně i zvířatům na nějakou dobu vystačí, ale moc nás nezatíží, snad na planině dokážu i sám ukočírovat všechny vozy. Alespoň jsem v to doufal.

U koní na mě čekalo překvapení – kluk.

„Proč jsi tady?“ zeptal jsem se.

„Jsem sám, nikoho z nich jsem neznal, a vy jste mi pomohl,“ odpověděl. „Tak jsem se rozhodl zůstat s váma. Taky se vás chci na pár věcí zeptat.“

Chvíli jsem si ho měřil. Osm devět let?

„Špatný rozhodnutí, chlapče. Se mnou se už nikam daleko nedostaneš, protože já jsem na konci svý cesty. Ale rozhodnutí je rozhodnutí, dáme se do práce.“

Společně jsme zapřáhli zvířata, srovnali vozy do linie a vyrazili na cestu k horizontu, kde žily přízraky vedra. Chtěl jsem se dostat co nejhlouběji, kam nikdy žádný člověk nevkročil. Původně jsem plánoval ukrýt Rudou hvězdu někde tady, ale urputnost, s jakou se císařští snažili magický kámen získat, mě nepříjemně překvapila. Potřeboval jsem ji zavézt do hlubiny, z níž nebude možné se vynořit. Oje skřípěly a pod mnohokrát spravovanými koly praskala sůl.

„Můžeš se vézt,“ nabídl jsem mu, protože bez nákladu a po rovné cestě se zvířata příliš nenamáhala.

Jen zavrtěl hlavou.

Před polednem jsme míjeli pahrbek vystupující z jednotvárné solné pláně. Nechal jsem vozy stát a šel se podívat, co to je. Ze soli čněla obrovská lebka jakési pradávné bestie. Čelisti byly dlouhé jako dospělý muž, zuby, co v tlamě zbyly, si nezadaly s poctivými dýkami. Zaživa musel být ten ještěr větší než dům. Nikdy jsem nic takového neviděl, jen jsem o pozůstatcích dávných monster slyšel vyprávět. Dlouho jsem si zkamenělou lebku prohlížel, líbila se mi, přišlo mi škoda, že se o tom tvorovi nedozvím víc. Občas si myslím, že i já jsem takový ještěr, pozůstatek z dávných dob. Jenomže já jsem naživu.

Zatím.

Opět jsme s klukem vyrazili na další cestu a společníky nám dělaly jen naše vlastní stíny.

~~~

Coverfly si odplivl. Přesněji, pokusil se odplivnout – vyšlo z toho jen zachraptění. Slin měl příliš málo.

„Řekl bych, že další oddíl se zásobami už nedorazí, řetěz se musel přetrhnout,“ usoudil Hoovery.

Spolu s Evanem a jeho dvěma osobními strážci se krčili ve stínu prvního zásobovacího vozu, zbytek oddílu okupoval další. Už několik dní jeli planinou beze skal, kopců, prostě čehokoliv. Holý obzor byl snad ještě horší než rozervané skály a nepřehledné soutěsky. A ta prokletá sůl… Coverfly zavrtěl hlavou. Jak se do téhle situace sakra dostal? To všechno ten prokletý čaroděj a jeho posedlost.

„Kolik máme ještě vody?“ zeptal se Frama, i když odpověď znal.

„Ještě půl dne můžeme jet dál a stále se dokážeme vrátit k poslednímu táboru.“

Coverfly přikývl. A pokud tábor někdo přepadl a vyraboval, například zbytky oddílu banditů, které zahlédli, jsou všichni mrtví.

„Vraťme se,“ otočil se na čaroděje. „Bereme na sebe příliš velké riziko. Neponecháváme si žádnou rezervu. Sebemenší náhoda, a zemřeme, všichni.“

Evan jen zavrtěl hlavou.

„Já ji cítím! Cítím, jak se pohybuje, je jen kousek před námi!“

Čaroděj už ničím nepřipomínal pohledného mladíka z počátku cesty. Vyhublý, spálený od slunce, vyčerpaný kouzly, napůl šílený touhou získat artefakt, který měl skoro na dosah.

Coverfly by ho nejraději zabil, nebo jen nechal napospas osudu a sám se vrátil, bohužel však nemohl. Dopis od Varatchiho byl jednoznačný. Coverfly měl pocit, jako by velkovévoda předpokládal, že je čaroděj může dostat do situace, kde jeho zanícenost pro věc bude ohrožovat všechny ostatní a zbavit se ho bude tak lákavé.

Do večera a dál už ne, rozhodl se Coverfly. Nepodepíše nad sebou a svými lidmi ortel smrti.

„Navíc ti před námi mají spoustu vody, stačí, když je dostihneme a vezmeme si ji. Budeme na tom mnohem lépe než teď,“ poukázal čaroděj.

„To dává smysl,“ přikývl Hoovery. „Třeba budou mít i něco jiného k pití. A stopy kol jsou mnohem čerstvější. Za dva tři dny je můžeme mít.“

„A nebudeme záviset na zásobovacím táboře,“ dodal někdo.

Coverfly potlačil zaúpění. Čaroděj je blázen. Zemřou kvůli němu všichni.

~~~

Druhého dne si všichni definitivně uvědomili, že k návratu k poslednímu zásobovacímu táboru jim chybí voda, a pokud mají přežít, musí dostihnout karavanu před sebou. Coverfly je brzdil, aby se sami neuštvali. Sůl pod nohama, sůl v očích, sůl na kůži. A vedro. Přesto si nikdo nestěžoval. Pohybovali se v dlouhé linii, v čele Hoovery s některým ze stopařů, pak patnáct chlapů, Evan s bodyguardy, dva vozy a dalších patnáct chlapů. Na tak málo lidí se scvrkla jeho desetitisícová armáda. Víc jich prostě do hlubiny Gutawské pouště dostat nedokázal.

V době polední siesty pošli oba dva poslední koně. V jednu chvíli stáli a přežvykovali zrní a pak najednou padli k zemi.

„Asi je zabilo vedro,“ vynesl Hoovery vážně verdikt a Coverfly měl chuť ho za to zabít.

„Budeme muset přeložit zásoby na jeden vůz a ten táhnout,“ dodal jeho pobočník ještě.

Večer už na to neměli dost síly. Tohle byla jiná poušť než zpočátku. Hlubina je vysávala, brala jim vodu každým výdechem, kradla vlhkost skrz jejich ruce, obličej, kůži celého těla.

Už nemělo cenu pokoušet se o návrat, neměli na to dost vody. Coverfly proto rozkázal pochodovat i v noci – solná pláň odrážela měsíční světlo a stopa po kolech vozů byla dostatečně zřetelná. Cestou narazili na dvě koňské mrtvoly. Z každé z nich dokázal Evan získat trochu vody. Ne však moc, ležely na slunci příliš dlouho.

Zastavili pozdě ráno, až když slunce opět začalo pálit, a ve stínu vozů spali až do pozdního odpoledne. Pak se všichni bez rozkazu připravili k dalšímu pochodu. Vozy nechali na místě, zásoby vody unesli sami.

Večer, když i na západě byla obloha temná, se Evan najednou zastavil.

„Už je blízko, pár set metrů.“

To bylo přesně to, co si Coverfly přál slyšet. Dostihli nepřátele, dostihli Rudou hvězdu, vezmou jim vodu a vrátí se.

Opět cítil naději, možná přežijí.

Blížili se po stopách kolejí v těsné formaci, sůl se v měsíčním světle třpytila jako sníh a sálalo z ní teplo.

Minuli temný obrys prvního vozu, pak dalšího. Coverflyho znervózňovalo, že nevnímá přítomnost většího počtu lidí. Tohle místo prostě bylo cítit příliš prázdně. No a co, snažil se uklidnit sám sebe, hlavně že je tu Rudá hvězda.

„Byl jsem zvědavý, kdy mě dohoníte,“ ozval se ze tmy hlas, současně někdo odstranil stínítko a oslepila je záře olejové lampy.

Coverfly instinktivně odvrátil hlavu, aby si zachoval alespoň stopy nočního vidění.

„A vidím, že jdete opravdu nalehko.“

„On má Rudou hvězdu!“ zasyčel čaroděj.

Jak to, že je sakra tady! Měl se držet vzadu, napadlo Coverflyho, a rychle Evanovi zastoupil cestu, aby nešel vpřed a nevystavoval se tak ještě většímu nebezpečí.

Až teď uviděl mluvčího.

Obrovský zavalitý chlap schovaný v silném kožáku, ve světle lampy se mu nakrátko ostříhané vlasy stříbřitě třpytily.

„No, musím vás zklamat,“ pokračoval v proslovu a Coverflymu se najednou zdálo, že se dobře baví.

Že se moc dobře baví, i když je obklopen několikanásobnou přesilou.

„Možná jste si nevšimli, ale tábor je prázdný. Jsem tu sám. A vody taky moc nemám. Pro pět šest chlapů na pár rasgů cesty, to je všechno.“

Coverfly se rozhlédl. Věděl, že muž nelže. Vozy, které obcházeli, byly prázdné, jediný naložený byl ten za zády jejich osamělého nepřítele. Spatřil ještě mrtvolu koně a to bylo všechno.

„No, já popojdu ještě o kousek dál, a až si mezi sebou vyříkáte, komu ta voda bude nakonec patřit, můžete se za mnou vydat,“ zasmál se muž.

Coverflyho zamrazilo. Voda pro pět šest chlapů na pár rasgů. Méně, mnohem méně, než čekali. Horečnatě kalkuloval.

„Dej mi Rudou hvězdu,“ vyhrkl Evan a protáhl se kolem Coverflyho vpřed.

Coverfly se setkal s pohledem jednoho z čarodějových bodyguardů.

Oba si vzájemně odsouhlasili myšlenky, Coverfly tasil, bodyguard uzemnil čaroděje ranou do spánku. Čepel zasvištěla a Coverfly zabil prvního z vlastních vojáků.

„Hoovery, Frame! Ke mně! Musíme se odsud dostat i s Evanem!“

~~~

Nechal jsem je jejich kočkování a vyrazil do tmy, kde na mě čekal kluk a poslední kůň. Taky batoh, v němž jsem měl v kostře z latí usazený velký vak s vodou. Odhadoval jsem, že je jí tak sto litrů. S větší váhou jsem si pochodovat netroufal. I kůň nesl nějakou zásobu, ale nevěřil jsem, že vydrží dlouho. V hlubině bylo příliš vedro i na tahle speciálně šlechtěná zvířata.

Kráčel jsem rovnoměrným volnějším tempem, jak mi náklad dovolil, kluk se motal okolo mě, a šli jsme až do svítání. To už sotva pletl nohama. Nevěřil jsem, že by mě pronásledovali. V ranním slunci jsem na severu rozeznával první mlžné obrysy hor. Větší část solných plání byla za námi. Vyhlásil jsem odpočinek až do odpoledne. Klímal jsem pod nataženou plachtou obklopen bělostnou září vyschlého moře a čekal, až žár poleví a my budeme pokračovat dál. Kluk ležel vedle mě a neklidně se zmítal ve spánku.

Siesta byla pro koně poslední. Vypili jsme vody, kolik jsme dokázali, a zbytek zásob, které jsem neunesl, jsme nechali na místě.

„Kam vlastně jdeme?“ zeptal se mě.

Na dítě toho moc nenapovídal. Ale možná to bylo tím, že já lidi k povídání moc nepovzbuzuji.

„Jdeme zemřít,“ odpověděl jsem mu a pak mu vše v kostce vysvětlil.

Přemýšlel o tom až do dalšího dne. Opět jsme ve dne spali a v noci šli, hory se na obzoru rýsovaly mnohem zřetelněji.

„Tohle všechno jste udělal, abyste ten drahokam odnesl z rukou svých nepřátel,“ začal v podvečer, když jsme už opět pochodovali.

Síly mu docházely, tvář měl ztrhanou, vyhublou, oči se mu leskly. Znal jsem ten lesk, přicházel, než se člověk zhroutil a umřel. Nepřekvapovalo mě to, naše putování by zabilo většinu dospělých mužů.

„Vylez si na ramena,“ přikázal jsem mu, a když se k tomu neměl, vysadil jsem si ho tam sám.

„Ano, přesně proto jsem to udělal,“ odpověděl jsem mu konečně na otázku.

Další noc jsme nepochodovali celou, protože někdy po půlnoci planina ustoupila nerovnému terénu, skaliskům a jen občasným solným plotnám. Museli jsme pokračovat za světla.

Horko se postupně stávalo nesnesitelným i pro mě, občas se do hořkého zápachu soli přimísilo něco dalšího, nutícího k dávení. Asi puch Gejzírových hor před námi.

Šel jsem dál, popruhy se mi zadíraly do ramen, pod nohama vrzala sůl. Hodiny a dny mi splývaly, nebyl jsem si jistý, jak dlouho už jsme na cestě.

„A zabil jste mého otce,“ promluvil po dlouhé době.

Buď mi část rozhovoru utekla, nebo navázal na pár vět, které jsme si vyměnili před několika dny. Nebyl jsem si jistý, musel jsem být v horším stavu, než jsem předpokládal.

„Ano. Zabil jsem ho, protože jsem musel. Měl smůlu, že narazil zrovna na mě. Řekl bych, že to musel být dobrý táta,“ odpověděl jsem, jak nejpoctivěji jsem dokázal.

Možná plakal, nebyl jsem si jistý, protože v tom vedru a žáru, který k nám přinášely závany větru od hor tyčících se zdánlivě nadosah, jsem nedokázal udržet pozornost.

Jednu chvíli jsem si myslel, že bude pršet, ale pak jsem pochopil, že nevidím mraky, ale sloupy jedovatých plynů chrlených sopouchy, gejzíry a velkými i malými sopkami.

„Chodíte pořád dokola, pane,“ upozornil mě v jednu chvíli.

„Říkej mi kudy,“ požádal jsem ho, i když jsem sám cestu neznal. Ani její cíl.

Večer jsem zjistil, že z naší stolitrové zásoby vody už moc nezbývá. Šli jsme dál.

Údolími, průsmyky, okolo gejzírových polí, bublajících lávových jezírek. Objevili jsme i vodu, ale byla to voda vařící, čpící sírou, na některých místech z ní rostly červené a žluté krápníky. Pít se nedala. Peklo na zemi, peklo, které jsem si uvědomoval jen skrze clonu vyčerpání a vedra temnícího zrak i myšlenky. Prohodili jsme sotva pár slov za den. Vnímal jsem ho jen jako hlas zpoza temene, občas jsem zapomněl, že ho nesu.

Pak jsme narazili na obrovské jezero plné žhavého asfaltu. To místo se mi líbilo, pokud tady bude někdo něco hledat, dá mu to hodně práce. Pro to, abych se sem dostal, zemřela spousta lidí, a někteří z nich si to nezasloužili. Vytáhl jsem Zuzanin váček s Rudou hvězdou, potěžkal ho a pak ho mrštil doprostřed toho černého marastu. Vykonáno. Posadil jsem se kus dál od břehu, kde byl žár snesitelný, sundal batoh, pak i kluka a položil ho na zem.

Spal, nebo byl v bezvědomí, obojí bylo možné.

Vykonáno. Měl jsem být spokojený, protože jsem dosáhl toho, oč jsem usiloval. Ale nebyl jsem. To kvůli tomu klukovi. Kdyby tu nebyl, mohl bych tu sedět až do konce. Jenomže, jenomže… nemohl jsem.

Opět jsem si ho vysadil za krk a pokračovali jsme dál. Každý krok stál nezměrné úsilí, i mému mozku začínalo pomalu, ale jistě docházet, že se blížím k hranici svých možností. Bolest, kterou jsem bral jen jako pomocníka, jenž mi říkal, jak moc špatně na tom jsem, jsem přestával vnímat.

„Proč mi pomáháte?“ zeptal se o něco později. Nebo o tři, nebyl jsem si jistý.

„Já ti nepomáhám,“ odpověděl jsem mu. „Jen jdu dál, protože to je to jediné, co nám ještě zbývá. Kdysi jsem sám sobě přísahal, že se nikdy nevzdám.“

Večer došla voda. Poslední lok chutnal zatuchle, páchl, ale chutnal.

Šel jsem dál.

V noci nám na cestu svítily četné lávové výtoky vytvářející na svazích roztodivné, žlutě rudé krajky, polední výheň jsme přečkali ve stínu, nebylo ale jisté, zda je horší vedro ze slunce, nebo z podzemní výhně.

Jazyk napuchlý žízní mě dusil, kluk už dávno omdlel, musel jsem ho přivázat ke svému prázdnému batohu, aby nespadl.

Šel jsem dál.

Přestával jsem rozeznávat, co je skutečnost, a co mé představy. Bolest se kupodivu vrátila, změnila se v něco hmatatelného, při poklepu znějícího jako žula. Jen to nejhorší je pro mě dost dobré.

Šel jsem dál, nebo alespoň jsem si to myslel.

Další gejzíry, barevné útvary z nejrůznějších solí, škvířící se kameny rozpouštějící se v kyselině. Na okraji jednoho takového gejzírového pole jsem našel jezírko, ze kterého se kouřilo relativně nejméně a puch nebyl tak ostrý. Možná v tom roztoku byla i nějaká voda. Pomalu jsem naplnil vak smrdutou, nechutnou kapalinou. Otrávit se mi přišlo lepší než umřít žízní.

Šel jsem dál.

Myslím, že není dobré, když umře otec a pak i jeho syn. Takhle by věci končit neměly. Určitě ne.

Šel jsem dál.

~~~

Lidé byli vyčerpaní, jen vidina toho, že se vracejí domů, jim dávala sílu pokračovat. A také fakt, že vody už opravdu mnoho nezbývalo. Teď postupovali úzkou soutěskou a karavana se proměnila v dlouhého hada lidí.

Koharov si vylezl na balvan a přehlížel všechno shora. Snažil se odhadnout, kdo to vzdá jako první. Dnes už se budou moci zastavit, protože urazili naplánovaný úsek. Ale v případě, že by někdo odpadl dřív – nechtěl na to ani pomyslet.

Seržant také vylezl nahoru a postavil se vedle něho. Od boje v údolí neodložil kroužkovou zbroj. Koharov musel obdivovat jeho neskutečnou odolnost.

„Vzduch je čistý, zdá se, že jsme se jim všem ztratili. Našel jsem v okolí jen pár mrtvých vojáků. Vypadá to na vzpouru části jednotky, zřejmě nechtěli pokračovat dál a důstojníci to nezvládli.“

„Tak to je dobrá zpráva,“ přikývl Koharov.

Viděl, že se k nim blíží Craig.

Bez něho a jeho lidí by se tak daleko nedostali. Jednou na ně zaútočily pozůstatky černých jezdců a jednou zoufalá skupina vojáků, kteří se v poušti ztratili a snažili se za každou cenu dostat k vodě.

Žoldnéř se k nim přidal a stejně jako oni studoval lidského hada.

„Jak jste dokázali zařídit, že tak urputně pochodují?“ zeptal se po chvíli.

„Řekl jsem jim, že se vracíme do jejich oázy. Že jed už vyprchal,“ odpověděl Koharov.

„Ale to je přece nesmysl, ne? Navíc nemáme moc vody, abychom tam dorazili. Dojde nám tři rasgy před oázou.“

„Přesně tak,“ přikývl Seržant. „Spočítané to máte přesně.“

Nebylo divu, Craig tuhle otázku probíral s Koharovem každý den několikrát a Koharov ho pokaždé trpělivě informoval. Bylo v jejich zájmu, aby se žoldnéřský velitel rozhodl správně.

„Takže kdy s tím začneme? Vychází mi, že s vylepšením našich zásob se v pořádku dostaneme až z pouště,“ ukázal na vodní jehlici, kterou měl schovanou ve speciálně upraveném pouzdře na opasku.

„No, proč to odkládat, že?“ pokrčil rameny Seržant. „Navrhuji, abychom se do toho pustili dnes v noci. Když budeme opatrní, nikdo si ničeho nevšimne a budeme mít ráno bez velkého vzruchu o pět set, šest set litrů vody víc, a ti zbylí budou pochodovat dál, jako by se nechumelilo. Namluvíme jim, že chybějící se rozhodli utéct a zkusit to na vlastní pěst.“

„Dobrý nápad,“ poklepal mu Craig na rameno. „Bál jsem se, že ty,“ ukázal na Koharova, „se budeš cukat.“

„Každý chce přežít, a pokud to musí být na cizí účet… nedá se nic dělat,“ Koharov rozhodil rukama.

Karavana už prošla celá, zbývalo pár opozdilců, kteří se sotva drželi na nohou.

Craig spokojeně seskočil z balvanu, Seržant ho následoval. Koharov ještě okamžik počkal a díval se, zda jim někdo věnuje pozornost, ale nikdo si jich nevšímal. Ve chvíli, kdy Seržanta dostihl, ležel Craig na zemi a z vodní jehlice tekla čistá voda. Byl ještě naživu, ale už ochromený, v jeho očích zůstal jen děs z vlastního osudu.

„Myslel jsem, že ho budeš muset zabít, abys mu jehlici vzal,“ řekl Koharov.

„Bakly mi dal tu druhou,“ odpověděl Seržant klidně a držel kožený vak tak, aby nevyplýtval ani kapku. „A tu vodu budeme potřebovat všechnu. Beze zbytku.“

Když skončili, potěžkal každý z nich v ruce jednu vodní jehlici a podívali se na sebe.

„Hej,“ zamával Seržant na jednoho z opozdilých žoldnéřů. Můžeš sem zaskočit a vzít s sebou prázdný vak? Něco jsme našli.

„Ale vynořit se stejně nezvládneme, že?“ zeptal se Seržant přítele. „To bychom museli pozabíjet polovinu lidí, nejenom žoldnéře. Tohle všechno děláme jen proto, že nám nic jiného nezbývá, protože se neumíme vzdát.“

„Nezvládli bychom to,“ Koharov se poprvé po dlouhé době usmál. „Ale já jsem těm lidem nelhal. Bakly mi prozradil, že jed po dvou týdnech ztrácí účinnost.“

Seržant se nepokrytě rozesmál.

„Ale že je to studenej čumák.“

„To teda je.“

~~~

Dosi Abrago měl rád západy slunce. Vždy u nich přemýšlel nad uplynulým dnem a tázal se sám sebe, co přinese zítřek. Většinou přitom chodil ke Kedskému jezírku. V jiném kraji by louži, kterou i dítě přehodilo kamenem, málokdo nazval jezírkem. Byla to však poslední otevřená vodní plocha na severním okraji Gutawské pouště směrem na jih, a proto, když někdo mluvil o Kedu, jak také název starousedlíci zkracovali, každý přesně věděl, o co jde.

Jindy už by viděl lesknoucí se vodní plochu, ale dnes mhouřil oči před prachem zvířeným zesilujícím větrem. Přicházel z pouště a to nebylo dobré. Písečné duny sice začínaly hodinu cesty od farmy, ale vyprávělo se o bouřích, které dokázaly moře písku přenést i na takovou vzdálenost.

Z myšlenek ho vytrhl pohyb kousek před ním. Zastínil si oči rukou, aby se mohl lépe podívat. Očekával, že spatří sysla, kojota nebo jiné zvíře, ale proti němu si to rázoval na kost vyhublý chlapec, kterého nikdy předtím neviděl. Nikdo z místních to určitě nebyl.

Kluk k němu přišel a zastavil se. Zblízka vypadal ještě zbědovaněji.

„Odkud jsi?“ zeptal se Dosi Abrago opatrně.

„Z Frateau,“ odpověděl hoch. „Vlastně z Hutské. Potřebuji pomoct. Padl a už se nehýbe. Leží tak celou hodinu.“

„Z Frateau. Z Hutské?“ Dosi žádná taková místa v okolí neznal.

„Z druhé strany pouště, z jižního okraje,“ odpověděl hoch se samozřejmostí, jako by nemluvil o nemožném.

„Pojďte mu pomoct, prosím.“

Dosi Abrago váhavě vykročil, i když chlapec samozřejmě mluvil nesmysly. Byl nesmysl, aby sem kdokoliv dorazil z druhého okraje pouště. Když došli na místo, které kluk označil, spatřili v měkké bahnité půdě Kedského jezírka jen otisk těla.

Abrago se opatrně rozhlédl. Mohla to být léčka, i když to nepředpokládal.

„Jak se jmenoval ten tvůj společník?“

„Nevím,“ pokrčil hoch rameny. „Lidé mu ale říkali Bakly.“

Abrago se zhluboka nadechl a vydechl.

„A dal ti něco? Nebo řekl ti něco?“ zeptal se po chvíli.

„Jo, dal mi tuhle pečeť. Prý ji mám vrátit majiteli. Jenomže vůbec nevím, kdo to je a jak se tam dostanu. A taky nemám vůbec nic, peníze ani jídlo. Jsem zase sám.“

Pokud až dosud chlapec prokazoval nezvyklou houževnatost a odvahu, teď najednou poklesl na duchu.

Abrago si ukazovaný předmět prohlédl a pak ho s úctou vrátil.

„No, myslím, hochu, že teď už nikdy sám nebudeš. Tedy pokud si to nebudeš přát. Pojď ke mně domů. Dostaneš něco k jídlu, vyspíš se a co nejdříve vyrazíme na cestu. Vévoda Dask bude určitě rád, když se mu pečeť vrátí.“

Do morku kostí

Slunce konečně zapadalo. Poznal to bez toho, že by musel otevírat oči. Nevěděl, který z preparátů za to může, ale v poslední době dokázal odlišit i jednotlivé hodiny noci. Vstal, a přestože přímo pod střechou panovalo dusné vedro, roztřásl se zimou. Další z neočekávaných vedlejších účinků, naštěstí ne tak hrozných jako ty ostatní. Podíval se na svá předloktí posetá jizvami z nezdarů při bezpočetných trénincích. Už dlouho necvičil, napadlo ho. Ale dnes ho čeká úkol, který se tréninku minimálně vyrovná. A zatrénovat si může později, ráno.

Rozhlédl se. Jeden z důvodů, proč si vybral tohle příliš drahé bydlení ve starém domě, který kdysi býval šlechtickou vilou, byly vysoké stropy. Všechny pokoje včetně hlavního sálu přeměnil v soustavu cvičebních hal pro gymnastiku a nejrůznější druhy bojových stylů. Možná, možná když mu celá sekvence vyjde dokonale, možná všechno dopadne dobře, změnil své rozhodnutí.

Jediným pohybem ze sebe shodil lehké hedvábné pyžamo, přitom si neodpustil, aby si neprohlédl nohy a paže. Svalnaté a šlachovité, až ho děsily. Stále si na ně nezvykl a možná ani nezvykne. Doufal však, že už se příliš nemění a nezmění. Doufal. Zrcadla po bývalém majiteli už před časem odstranil, protože pohled na sebe nedokázal snést. Teď toho litoval, představy nemohly být horší než skutečnost. Nebo ano?

Rozběhl se, odrazový můstek ho vymrštil skoro až příliš vysoko, sbalil se dřív, vykonal o jedno salto víc a dopadl přesně tam, kam chtěl, při doskoku jediným pohybem vytrhl z připraveného stojanu dvojici nožů, rozběhl se proti stěně, vyběhl prakticky až ke stropu a pak v saltu vzad nože odhodil. Bez kontroly zásahu pokračoval dál. Skončil v posledním pokoji v pokleku, svaly na nohou i rukou pálící námahou. Měl pocit, že všechno vyšlo perfektně.

Otočil se, posledních šest vrhacích nožů se ještě chvělo zaražených do rudých skvrn nakreslených na lidské figuríny vyrobené ze slámy a dřeva.

Tak dokonalý výsledek se mu ještě nikdy nepodařil. Ale zítra by nemusel… pokud něco zanedbá. Pomalu prošel cvičební trasu zpět, nože, dýky, všechny zbraně vrátil do stojanů a úplně nakonec přešel do místnosti s těmi věcmi a začal si chystat snídani.

~~~

Nejsem příliš chytrý člověk a dobře to o sobě vím. Ale že nesmím toho řezníka porazit moc snadno, pokud chci vydělat pár chechtáků na pivo a na přespání, to mi bylo jasné. Takové věci jsou mi vždycky jasné. Klouby pěsti už jsem měl sotva palec od kaluže piva. Mizerného piva, mimochodem.

Zhluboka jsem vydechl, vycenil zuby a zakoulel očima. Moje ruka se pomalu začala vzdalovat od stolu a ti, co si vsadili na mě, začali nadšením ryčet. Ti, co na řezníka, taky, ale vztekem. Řezník začal měnit barvy, chvíli byl růžový jako maso, co prodával, a pak zase šedivý jako čerstvá šunka. To už jsme se vrátili na výchozí pozici. Uvědomil jsem si, že už jsem dlouho nekoulel očima, a rychle to napravil. Všichni opět začali řvát. Řezník se fakt snažil, i pod vrstvou tuku, která maskovala jeho svaly, se začaly rýsovat žíly. Vlastně to byl docela silný chlap, silnější, než jsem čekal.

Předstíral jsem vyčerpané zachrčení a začal ho kousek po kousku přetlačovat.

V půli cesty pochopil, že prohrál, poznal jsem to z pohledu, který mi věnoval, a z toho, jak rychle začal jeho odpor slábnout. Mohl jsem zabrat, urvat mu loketní šlachu, ramenní šlachu, přetrhat mu svaly, ale neudělal jsem to.

Když se klouby na ruce dotkl desky stolu, propuklo publikum v ohlušující řev.

„Mám to u tebe,“ řekl jsem, i když to nemohl slyšet.

Přesto porozuměl a bez zdráhání přikývl.

Přišel jsem sem jen s pěti měďáky, v rozedrané haleně a děravých kalhotách, a proto jsem zatím nevydělal moc. Pět stříbrných mi stačilo na nocleh se snídaní a na to, abych si koupil nové boty. Potřeboval jsem je, ty staré už za nic nestály.

„Hezký divadýlko, ten chlap ti ale zase tak moc práce nedal,“ obrátil se na mě poďobaný střízlík po třetím pivu, co jsem dostal gratis.

„Došly mu síly,“ zahučel jsem neutrálně.

Střízlík pil víno; z láhve – ne džbánu, byl dobře oblečený, sebevědomý, to znamenalo, že má peníze.

„Čím ses dosud živil?“ pokračoval v hovoru, jako bych vypadal, že o to stojím.

„Jsem silnej,“ odpověděl jsem.

Nelhal jsem. Nerad lžu, protože si pak musím pamatovat všechno, co jsem si navymýšlel, a to dá velkou práci.

„Ale nevypadáš, že by ti to nějak dvakrát vynášelo,“ poukázal.

Nikdy jsem neměl rád bohatý vtipný držky, jako byl on, ale měl peníze, tak jsem se držel zkrátka a dál hrál svou roli zkrachovalce, co má hluboko do kapsy.

„To je pravda,“ připustil jsem.

„Vidíš toho chlápka, co sedí u stolu s vojáky v uniformách?“

Viděl jsem ho.

„Jo,“ odpověděl jsem.

„Když ho porazíš v páce, dostaneš deset zlatých.“

Těch deset zlatých mě varovalo. Pro obyčejného člověka živícího se poctivou prací je to hodně peněz. Tolik vydělá tak za tři měsíce. Když se hodně snaží a něco umí.

„Jsem tu nový, nevím, proč by se se mnou měl chtít přetlačovat.“

„To zařídím,“ pokrčil rameny.

„A když nevyhraju?“ chtěl jsem vědět, na čem jsem.

„Poražení nikoho nezajímají.“

„Dobře.“

Nevím, jak to ten poďobanec zařídil, ale nestačil jsem dopít čtvrté pivo, tentokrát už za vlastní, a chlápek stál u mého stolu. Byl vysoký, dobře o hlavu vyšší než já. To je spousta lidí. A taky byl těžší. Takových je méně, ale pár jsem jich už potkal. Jenomže tenhle se nesl nějak divně. Lehce shrbený, příliš dlouhé, příliš masivní ruce a k tomu krátké nohy.

„Jmenuju se Rosen,“ prozradil mi. „Prej seš ochotnej se mnou zápasit v přetlačované,“ naznačil gestem páku.

„Jo, proč ne,“ nepopřel jsem to. „Dostal jsem nabídku od tamtoho,“ kývl jsem směrem k poďobanci, který nás z dálky pozoroval.

Můj posunek zaregistroval a nevypadal z něj dvakrát šťastný. Holt, život není peříčko.

„Aha, ten,“ ušklíbl se Rosen. „No, ještě nikdy jsem neprohrál.“

„Já už prohrál, párkrát,“ přiznal jsem.

Sice ne v přetlačované, ale to byla druhá věc. Lži jsou prostě nepohodlné.

Moje odpověď ho zarazila.

„Můžeš odstoupit, jen se tak bavíme.“

Sám vypadal překvapený tím, co právě řekl.

„Ale ne,“ mávl jsem rukou. „Co je zač?“ ukázal jsem na poďobance.

„Pracuje pro Olvena,“ odpověděl Rosen. „Ale pokud nejsi zdejší, může ti to být jedno. Takže?“

„Jdeme do toho,“ ukázal jsem prázdné dlaně, jako by mi nic jiného nezbývalo.

Už naše dohadování vzbudilo zájem okolostojících, a když jsme usedli naproti sobě, stali jsme se hlavní událostí večera. A to ani neměla téct krev. Svět není, co býval za mých mladých let.

Přestože jsem před chvílí porazil místního borce, tenhle chlap nebyl ani trochu nervózní. Síla je zvláštní věc a člověk jí nikdy nemůže mít dost. Rosenova sebejistota mě překvapovala.

Z čeho plyne, jsem pochopil, až když jsme se zaklesli rukama.

Měl špatný poměr v délce předloktí vůči nadloktí, špatné proporce prstů a jeho palec nebyl zdaleka tak pohyblivý jako můj. Kromě toho, že to byl chlap jako barák, měl Rosen ještě jednu velkou výhodu. Jeho tatík, děd nebo praděd, případně matka, bába nebo prabába, nebyl člověk, ale šedivá horská gorila.

Na vlastní oči jsem je nepotkal, ale viděl jsem obrázky. A taky jsem slyšel vyprávění člověka, který se s nimi na vlastní kůži utkal.

Šedé horské gorily mají jiné svaly než lidé. Při stejné váze jsou mnohem silnější a rychlejší, dokážou chytit do kleští prstů horskou pumu a zlomit jí tak vaz. To bych já nedokázal. Asi.

„Dejte se do toho!“ zařval přiopilý rozhodčí.

Víc jsem nepotřeboval. Zabral jsem vším, co jsem měl k dispozici, a Rosen, spoléhající na svou rodem zajištěnou převahu, nestačil zareagovat. Jeho ruka byla najednou jen kousek nad stolem.

Překvapeně se na mě podíval a vyrovnal můj tlak. To bylo nepředstavitelné, v tak nevýhodné pozici to už nemělo být v lidských silách. Zalkl jsem se sebou samým, na okamžik tlak povolil a pak znovu zabral. Buď to vyjde, nebo ne, na druhý takový nápor už mi nezbudou síly.

Nepředpokládal, že je něco takového možné, klouby jeho ruky se zlehka dotkly desky stolu. Pak můj nápor vyrovnal a zvrátil, ale bylo pozdě, prohrál.

Pokud při předchozím zápasu vypuklo šílenství, teď to byl konec světa.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se, když vstával od stolu.

„Bakly,“ prozradil jsem mu a šel si pro své peníze.

Měl jsem vyděláno. A postaráno o reklamu.

~~~

Venku bylo chladněji, než jsem čekal. V odpadní stoce, v tuhle roční dobu a v téhle částečně opuštěné čtvrti suché, se krčil kuřák opia. Zubožený, kousek od smrti, kromě dýmky, z níž užíval svou drogu, se nestaral o svět ani o nic dalšího. Chvíli jsem ho pozoroval a uvažoval, zda mu závidím, nebo ne. Jistým způsobem jsem měl nakročeno stejným směrem. Asi jsem mu nezáviděl, ale nebyl jsem si tím příliš jistý.

S penězi v kapse nebylo těžké najít si nocleh, i když jsem nemínil rozhazovat.

~~~

Postel byla tvrdá, ale velká, a kupodivu nezavšivená. Spánek byl fajn, na chvíli jsem zapomněl na věci, na které jsem nechtěl myslet. Ale jako vždycky skončil. Umyl jsem se u veřejné pumpy a pak se vrátil na snídani, která byla v ceně pokoje.

„Zaplatil jsem za trojitou snídani,“ řekl jsem, když přede mě servírka, dcera majitele, pokládala vaječnou omeletu. Bylo v ní jen pět vajec. Ostatní hosté měli po dvou.

„Stejně byste to nesněd,“ odvrkla.

„Chci své vajíčko,“ řekl jsem.

„To vám bude stačit, jsou velké, fakt že jo.“

Snědl jsem je všechna a stačila. Jenomže jedno mi dlužili. Odsunul jsem prázdný talíř a vešel do kuchyně, kde se okolo kamen točil sám majitel. Byl to prostě malý rodinný podnik.

Chytl jsem ho za zátylek a začal mu tlačit obličej do pánve s vroucím olejem. Jeho křik brzy přilákal další zvědavce včetně rodiny.

„Dlužíte mi vajíčko, zaplatil jsem za ně,“ oznámil jsem mu, když se nadechoval k dalšímu řevu.

Hladina vroucího oleje už byla jen kousek od jeho očí. Na jeho místě bych teď moc neprskal.

„Vy jste se zbláznil, dám vám celý tucet vajec!“ křičel.

„Dobře,“ pustil jsem ho. „Čekám.“

Splnil, co slíbil, a to bylo jeho štěstí.

~~~

Potom co jsem snědl přídavek k snídani, jsem odešel a chvíli zevloval po městě.

Damarkand bylo město křižovatka, zboží z jihu putovalo na sever, z východu na západ a opačně. Většina dálkových karavan končila a začínala právě tady a drahé látky, koření, šperky, prostě všechno, co stálo za přepravu na tisíce kilometrů daleko, se překládalo z beden do beden, nebo se jen přesouvalo mezi jednotlivými stanovišti obchodníků. Mumraj ještě víc zvyšovali obyčejní malí lidé snažící se sehnat živobytí. Mezi civilisty se prodírali vojáci doprovázející celní úředníky vykonávající namátkové kontroly a na místě vybírající doplatky za nepřiznané zboží. Nikdy se to neobešlo bez pořádného kraválu. Dával jsem si pozor, abych se do ničeho takového nepřimotal, a to bylo všechno. Mezi vším luxusním artiklem se však skrýval další, nelegální. Opium, hašiš, kat, koka, marihuana, peyotl. Nejvíc bylo samozřejmě opia. Damarkand byl největší překladiště, z chudého vnitrozemí putovaly drogy do bohatších částí světa, imperiálních nebo nezávislých obchodnických velkoměst.

Nedokázal jsem odhadnout, kteří vojáci a celní úřednici jsou upláceni, aby přimhouřili oči nad tmavými opiovými bochníky. Ve vnitřním císařství byly drogy vyjma tabáku, trávy a alkoholu nelegální a jejich pašování bylo stíháno. A v poslední době přísně stíháno, zvláště co se týkalo opia.

Zejména proto hlavní proud omamného zboží začal směřovat na pobřeží, kde obchodní státy neměly tak silné nástroje k prosazení své vůle, jakými disponoval císař. Pořád byl ale obchod s opiem zdrojem zisků, kvůli kterým stálo za to riskovat.

Vojáků začalo být najednou příliš hodně, zabočil jsem raději do jedné z úzkých uliček. Opřený o zem tam s nohama nataženýma do prachu seděl stařík a kouřil dýmku. Na kost hubený, neregistroval mě, oči upíral kamsi do prázdna. Stačil nádech, abych poznal, že v dýmce nemá tabák. Díval se do ráje feťáků. Tohle byla odvrácená strana obchodu s opiem. V Damarkandu byla takových trosek spousta. Říkalo se tu, že kdo si dá jednu dvě dýmky týdně, prodlouží si život o polovinu, kdo si dá jednu dvě denně, na polovinu si ho zkrátí, a kdo vykouří ještě víc, umře do tří let. Tomuhle očividně čas dobíhal a nezdálo se, že by mu to vadilo.

Coural jsem se dál, slunce hřálo a pod kožákem sahajícím až k zemi mi bylo příjemně teplo. Mám rád teplo. Díky němu mám pocit, že nejsem tak starý a opotřebovaný, jako ve skutečnosti jsem, klouby mi nevržou, ale pohybují se lehce a tiše jako nové; svaly, moje velké, těžké svaly, se natahují a zkracují jako dobře namazané soukolí. Zatímco většina lidí má ve vedru sklon k lenosti, já sebou dokážu o to víc mrsknout. Samozřejmě, když to potřebuju.

U stánku s pitím jsem si koupil džbán piva, na místě ho vypil a pak si pro strýčka příhodu dal ještě jeden.

„Zaplať, to je tvá jediná možnost, jak si zachránit celé kosti,“ slyšel jsem, jak o kousek dál, prakticky rovnou na ulici, držel velký hřmotný chlap pod krkem vysokého hubeňoura. „Nemám, přísahám, že nemám. Ale už příští týden…“

Zlomení prstu jsem slyšel zřetelně, výkřik byl vymahačem dluhů zkušeně utlumen.

„Pan Horowitz chce své peníze zpátky nejpozději pozítří. A pokud je mít nebudeš, prst to už nespraví.“

Týpek nechal oběť s tváří zkřivenou bolestí a strachem opřenou o stěnu, věnoval mi podezřívavý pohled a pokračoval za jinou prací.

Hubeňour potácivě zamířil opačným směrem. Vypadal, že by šel kamkoliv, jen aby utekl od svého problému. Ploužil jsem se za ním, spíš náhodou než z nějakého konkrétního důvodu. Zapadl do herny, odkud se ozývalo chřestění kostek a cinkání kuliček. Že by chtěl dluh vyhrát? Na to ale potřeboval provozní kapitál. Zašel jsem za ním, tentokrát už záměrně.

Chvíli mi trvalo, než jsem se v dusném šeru zorientoval. Okolo pěti stolů se hrbili muži, neteční ke slunci a světu za svými zády, sledovali karty, kostky, kuličky a snažili se porazit štěstěnu. Moc nadějí jsem jim nedával. Můj známý hovořil s dalším hostem. Ten se krčil v rohu, nehrál, pouze se rozhlížel. Zahlédl jsem, jak dává hubeňourovi hrst něčeho, co vypadalo jako malé kostičky. Trochu připomínaly tvrdý hnědý cukr, který se na jihu často používal. Hubeňour jednu z nich okamžitě strčil do pusy pod jazyk. Za chvíli přestal být vyděšený a za další chvíli vypadal uvolněně, téměř šťastně. Z ruky do ruky šlo pár dalších mincí a za ně opět kuličky a tabák. Takže hubeňour nějaké prachy měl, ale nechtěl se jich kvůli své dávce vzdát a raději si nechal zlomit prst. Otázkou bylo, co mu udělají příště. To ho v tuto chvíli očividně netrápilo. Mě také ne.

Záhada se vyřešila, šel jsem dál. Postupně jsem takhle obešel všechny uličky v okolí tří tržišť, kde se právě obchodovalo. Do lepších čtvrtí jsem se nepouštěl, tam mě nic nezajímalo a působil bych tam jako pěst na oko. Siestu jsem proseděl pod plátěnou střechou čajovny. Nikdo si mě po celou dobu ani nevšiml, což mě nepřekvapilo a vyhovovalo mi to tak, protože čaj opravdu nepiju.

Zrovna jsem si vybíral, kde si dám pořádné jídlo, když mě našli. Dva chlápci pořádně obouchaní životem, kteří nejprve dají ránu, nebo i víc, a teprve potom se ptají, třetí o něco lépe oblečený, s obličejem, který sám o sobě nebyl nic moc a po vylepšení následkem nezřízeného opilství a dalších zhýralostí připomínal lidskou tvář jen vzdáleně. Meče ani žádné jiné dlouhé zbraně jsem u nich neviděl, v Damarkandu je mohli nosit jen příslušníci městské gardy. A samozřejmě lidé s císařským povolením. Odhadoval jsem ale, že pod těmi hábity budou mít nějaké ošklivé ocelové překvapení. Možná i víc překvapení. Ale proč ne, aspoň se pobavíme, když se situace vyvine tím nesprávným, nebo vlastně správným, záleželo na úhlu pohledu, způsobem.

„Bakly?“ zeptal se šéf povedené skupinky.

Prohlédl jsem si ho, pak jeho ranařský doprovod.

„Kdo se ptá?“ chtěl jsem vědět.

Chvíli to vypadalo, že rozkáže těm dvěma, aby si mě trochu podali, pak se rozhodl jinak.

„Pan Bandarillo. Možná by pro tebe měl nějakou práci.“

„Vy taky pracujete pro pana Bandarilla?“ chtěl jsem vědět a podíval se na ty dva.

„Každej rozumnej člověk ve městě pracuje pro pana Bandarilla,“ odpověděl mozek trojice, ranaři jen nepatrně přikývli.

Ještě stále panovalo ospalé vedro, sluneční záře odražená od udusaného světlého písku nahrazujícího pouliční dlažbu bolestivě bodala do očí.

„Někteří pracují i pro pana Olvena,“ nadhodil jsem.

Mozek ztuhl, ranaři sáhli pod kabáty, viděl jsem to na kinžály nebo něco podobného.

„Ty pracuješ pro Olvena?“ sykl mozek.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Jen jsem včera v hospodě narazil na někoho, kdo pro něj dělal. Asi nebyl rozumnej,“ pokrčil jsem rameny. „Ale vydělal jsem na něm dost prachů, takže by se dalo říct, že jsem Olvena o nějaké zlato připravil,“ ušklíbl jsem se.

„Rosen,“ řekl ranař vpravo, ranař vlevo natáhl vzduch mezi zuby, až to zasyčelo.

Vida, zprávy se tu šířily rychleji, než létaly mouchy.

„Vyděláš víc, pan Bandarillo dokáže ocenit schopného chlapa, když ho vidí.“

„Tak jo,“ souhlasil jsem. „Peníze jsou peníze.“

~~~

Pan Bandarillo nesídlil v hospodě, jak jsem čekal, ale v zastávárně. Maličký podnik, kde chudí nechávali svůj majetek, aby pak byli ještě chudší, a ti, co se vyznají, o něco bohatší. Ze stísněného pokojíku pro obchodování se pokračovalo úzkou chodbou se spoustou dveří. Místnost, kam mě zavedli, byla naopak velká, nečekaně velká na obyčejný dům, a divně vyzdobená. Stěny byly obložené sněhobílými polštářky. Zpočátku mi to nedávalo smysl, až zblízka jsem zjistil, že ke každému polštáři je připíchnutý nějaký brouk. Byly jich stovky, tisíce, možná ještě víc. Malí, velcí, obludní, černí, zelení, zlatí. Uprostřed místnosti na židli obklopené stolem vyrobeným do kruhu seděl největší brouk ze všech. Hovnivál. Tak mi připadal. V beztvarém, umolousaném oděvu, který ze všeho nejvíc připomínal pytel na brambory, jedno oko ukryté za čočkou… cvikru, vybavil jsem si správné slovo.

Hovnivála chránili tři kolíci vyšší třídy, než byli ti, co mě dovedli sem. Měli lehce prohnuté meče, vlastně šavle, s čepelí mohutnější v poslední třetině délky. Taková zbraň je dobrá pro boj ze sedla, kde je při letmém setkání sotva čas na pořádný úder. Při skutečném šermu je zbytečně pomalá. Na druhou stranu, já taky většinou nešermoval. Poslední přítomný byl elegantně oblečený mladík. Přestože vypadal, že stojí o několik příček společenského žebříčku výše než všichni ostatní, bylo na první pohled patrné, kdo tady žadoní.

„Takže, pane le Monte,“ ukončil jejich hovor Hovnivál, „na podmínkách jsme se dohodli. Je mi potěšením s vámi obchodovat.“

Le Monte se vzmohl na nejistou odpověď a na lehce strnulých nohou se odpotácel. Asi to nebyly podmínky, které si původně představoval, a určitě z uzavřené dohody neměl žádné potěšení.

„Vidím, že si prohlížíte mé krasavce,“ zaregistroval mě Hovnivál. „Který se vám líbí?“ zeptal se.

„Tamten,“ ukázal jsem na mohutného brouka, jehož pancíř se leskl všemi barvami a kusadla měl delší než můj ukazovák. I tlustší.

„To je zlatý titán. Je zajímavé, že když se do něčeho zahryzne, nepustí se, dokud kořist nezabije, i kdyby při tom měl zahynout.“

Jako já. Přikývl jsem hlavou a neřekl nic.

„Broukům nerozumím,“ poznamenal jsem po chvíli. „Řekli mi,“ podíval jsem se na své průvodce, kteří ztratili část suverenity, „že pan Bandarillo dobře platí. Správným lidem.“

„S panem Bandarillem právě mluvíš, tupče,“ štěkl kolík nejvíc vlevo.

Vypadal, že mluví rád. Prostě Kecal.

„Neřekli mi, že pan Bandarillo má rád brouky,“ odpověděl jsem vážně a podíval se na něho.

Bandarillo se zasmál.

„Moudrá odpověď,“ přikývl

„Je to ten, co dostal včera večer Rosena,“ řekl Pouliční mozek, šéf mých dvou ranařů, a nejistě přitom přešlápl.

„Ach tak,“ přikývl Bandarillo a věnoval mi o něco víc zájmu. „Potřebuji muže, kteří se nenechají zastrašit fyzickou silou. Na kolik si sám sebe ceníte?“

„Za Rosena jsem dostal deset zlatých,“ vypálil jsem.

„Tupče, to byla náhoda,“ štěkl Kecal. „Nedával pozor, nebo byl ožralej jako prase.“

Prostřední z trojice Bandarillových svalovců měl kromě té pitomé šavle ještě úzkou tenkou dýku s nenápadnou tmavou rukojetí. Nosil ji na stehně a při zběžném pohledu splývala s oděvem. Taky nůž na levé botě ve speciálním pouzdře. Tenhle z nich byl nejnebezpečnější. Samozřejmě kromě Hovnivála. Člověk, který se prohrabe až na vrchol hromady hnoje a udrží se tam… prostě musí mít něco v hlavě a k tomu i pořádný koule. Bandarillo byl ale nebezpečný až v delším časovém odstupu. Rozhodl jsem se, že po další poznámce Kecala zabiju a vypořádám se s následky. Role nerole.

„Deset zlatých je hodně peněz,“ přemítal pan Bandarillo. „Tolik neplatím nikomu. Můžeš dostat čekací taxu zlaťák denně, za akci pět zlatých, za sólovou těch tvých deset.“

Jeho muži se zatvářili nespokojeně, asi mi nabídl nezvykle vysokou částku. Možná bych na to měl být pyšný.

„Jo, to beru,“ řekl jsem.

„Zaveďte ho k Aksmajlovovi, k tomu bylinkáři, co má problémy s Hodešem,“ přikázal Bandarillo mým průvodcům.

„Samotného, šéfe?“

„Jistě, ať si vydělá, každý potřebuje něco do začátků.“

Pokud se v Bandarillových slovech skrýval sarkasmus, nepostřehl jsem ho.

„Je to jednoduchá práce, jen se postaráš, aby toho obchodníka nikdo neotravoval,“ obrátil se přímo na mě. „Platí nám za ochranu a musel bych se stydět, kdybych neposkytoval služby, které ode mě mí bližní žádají,“ zasmál se a tím mě propustil z okruhu svých zájmů.

Dál se soustředil jen na brouky, na ty malé. Mně osobně připadali zajímavější ti velcí. Možná to bylo tím, že sám jsem byl velký. Hovnivál byl naproti tomu prcek. Svůj k svému.

Při odchodu jsem zaregistroval, že můj plat už ostatním nepřipadá tak vysoký. Čím to asi tak mohlo být?

~~~

Pouliční mozek s ranami mě zavedl k provozovně obchodníka, kterého jsem měl chránit, a pak bez velkých cavyků zamířili pryč.

„Hej,“ zastavil jsem je. „Kde se dá sehnat slušný nocleh za slušnou cenu?“

„Balíkův hostinec není špatnej, lidem pana Bandarilla dělá dobrou cenu. Řekni, že tě poslal Party,“ poradil mi ranař číslo jedna.

„Díky, a tebe najdu jak?“ zeptal jsem se jeho společníka.

„Ptej se po Duvalovi,“ zamumlal nejistě.

Pouliční mozek vyrazil, abych se ho nestihl zeptat na jméno.

„Tebe najdu snadno, Ksichte,“ houkl jsem za ním.

Asi jsem si z něj neudělal kamaráda, ale určitě mu to náladu nezvedlo, a o to tady šlo. Co taky s ním.

~~~

Ubytoval jsem se, večeři snědl v malém pokoji s překvapivě velkým oknem, kterým bylo možné pohodlně vystoupit na okolní střechy. Vypadaly, že mě unesou bez problémů, protože je místní používali ke spaní… a spoustě dalších věcí, ani ne tak viditelných jako slyšitelných.

Po slunečném dni teplo vystupovalo z každého prkna i kousku podlahy, k tomu mě rozehřálo i jídlo. Odsunul jsem prázdný tác a začal se svlékat. Slyšel jsem opatrné kroky blížící se po strmých schodech nahoru. Kromě mého kamrlíku byly v podkroví ještě dva další pokoje, návštěvník mířil ke mně.

„Dál,“ zavrčel jsem.

Byla to pomocnice majitele penzionu. Stará žena, které nehrozilo, že ji rychle se vyměňující hosté mužského pohlaví budou obtěžovat.

„Nesu kořalku,“ vysvětlila a položila láhev na stůl.

„Žádnou jsem si neobjednal,“ štěkl jsem popudlivěji než obvykle.

„Je se slevou. Hosté pracující pro pana Bandarilla si ji obvykle přejou.“

Mávl jsem rukou, nechtělo se mi nic dalšího vysvětlovat. Otočila se, zavřela za sebou dveře a v místnosti po ní zůstala velká láhev s čirou tekutinou. Se zašpuntovaným voskem zalitým hrdlem. V tomhle vedru by se při horším uzavření každá pálenka rychle ztrácela.

Ticho. Uvědomil jsem si, že sedím na pelesti a soustředěně na flašku zírám. Pil jsem. Mnoho let svého života jsem pil tolik, až se divím, že stále žiju. Pil jsem, abych zapomněl, a byla období, celé měsíce, z nichž jsem si nepamatoval skoro nic. Ani ty lidi, které jsem zabíjel. Pak jsem přestal, protože jsem pro to měl důvod. A ten se pomalu vytrácel. Svlékl jsem se do naha, otevřel okno dokořán a nechal chladnoucí vzduch, aby mě zbavil nastřádaného žáru uplynulého dne. Mám rád teplo… když se hýbu.

~~~

Probudil jsem se brzy, před svítáním; první věc, na kterou padl můj pohled, byla flaška. Překvapivě stále plná. Nadechl jsem se a vydechl, pořád tam stála. Otevřel jsem dveře, aby unesly mou váhu, zastrčil jsem pod ně dřevěný kolíček, který jsem odřízl z nohy stolu, a začal cvičit. Nejprve lehy sedy s nohama zaklesnutýma za horní hranu dveří, pak obdobně v opačné poloze shyby. Sto, dvě stě, tři sta. Pak znovu. To už úštěpek slunečního kotouče vycházel nad střechy. Nahatý chlap visící na dveřích by vzbudil pozornost, a to jsem nepotřeboval. Skončil jsem a jen v kalhotách došel smýt ze sebe pot k veřejné studni. Zatím se okolo ní motaly jen ženy obstarávající vodu pro domácnost. Po straně mě pozorovaly, špitaly si, hihňaly se nebo zhnuseně kroutily hlavami. To všechno, pokud se mi nedívaly do očí. To pak mlčely, otáčely se stranou a rychle odcházely. Zvykl jsem si na to už dávno a dnes to ani nebylo důležité.

Přede dveřmi bylinkáře Aksmajlova jsem stál, ještě než otevřel krám. Pozoroval mě přicházet z okna v patře, zřejmě bydlel přímo nad svou provozovnou. Moc jsem se mu nelíbil, držel se z mého dohledu, klidně si mohl dodávat odvahy samostřílem. Nepředpokládal jsem však, že by byl schopný jen tak vystřelit. Takovou míru bezohlednosti většina obyčejných lidí nemá, a to je jejich hlavní nevýhoda proti nám, zabijákům.

„Posílá mě pan Bandarillo,“ oznámil jsem mu.

Úplně jsem ho nepřesvědčil, ale přikývl.

Nasáčkoval jsem se do krámu, posadil se na stoličku do rohu a čekal. Lidi chodili a kupovali bylinky; pokud mě viděli, tvářili se, že tam mám být. Většinou mě ale raději přehlídli. To dokáže podvědomí. Ty nejošklivější věci, které se nám mohou přihodit, ze svého života vytěsňujeme.

Kšefty se netrhly, začínal jsem uvažovat, jak si vlastně Oduv Aksmajlov vydělává na živobytí. Pak se objevil vyhublý chlápek, který nevypadal, že vaření a koření je jeho koníčkem. Aksmajlov ho znal. Ani se neobtěžoval vodit ho někam dozadu.

„Přišel jsem si pro zboží, pro dvě čtvrtky,“ řekl chlápek.

„Peníze?“

Zlato v měšci zazvonilo. Odhadl jsem to na čtyřicet zlatek a věřil jsem, že se moc nepletu. Nikdo nemá v počítání zlata lepší praxi než já.

Aksmajlov sáhl po měšci a na oplátku položil na pult dva malé tmavé bochníky. Opium, poznal jsem.

Návštěvník do jednoho i druhého zkusmo rýpl nehtem, přivoněl si, pak kývl a oba sbalil do sumky.

„Zase za měsíc,“ řekl na odchodu.

A bylo vyděláno, na bylinkách až tak nezáleželo. I když vlastně i opium je bylina, nebo ne?

~~~

Druhý den proběhl stejně jako první. Jen jsem mezitím stačil zjistit, že Hodeš, před kterým jsem měl Aksmajlova chránit, je člověk, který přišel odkudsi z venkova a teď už v Damarkandu ovládá několik ulic a snaží se o vlastní čtvrť. Jeho specialitou bylo ochranářství. To neslo slušné peníze, když člověk netrpěl zbytečnými skrupulemi. Podle slov řemeslníků a živnostníků, kterým jeho lidé polámali ruce a nohy, tenhle problém neměl.

V poledne se stavil Pouliční mozek s Duvalem. Parlyho někde nechali. Určitě mu bylo líto, že se nemůže procházet v té výhni venku.

„Jak to jde?“ zeptal se Mozek.

„Dobře,“ pokrčil jsem rameny. „Vydělávám si svou druhou desítku a jen sedím na prdeli.“

„První,“ nesouhlasil Mozek. „Máš deset za samostatnou akci, dneska je to jen za zlatku.“

Myslel si, že jsem dnešní a on shrábne peníze za mou námahu.

„Pokud to za mě chcete přebrat, je to na vás. Ale za dnešek tu desítku od Bandarilla dostanu, tak zněla dohoda. A řekl bych, že jsi mi právě přinesl peníze.“

Duval se zatvářil pobaveně, Mozek nakvašeně, ale po krátkém přemáhání vysázel dvacku na stůl.

„Snadný prachy,“ zhodnotil jsem.

„Abys za chvíli nezměnil názor,“ vmetl mi Mozek do tváře a byl pryč.

„Hodeš má tuhý lidi,“ varoval mě na odchodu Duval.

Nepřekvapilo mě to, jinak by Bandarillo nekývl na můj požadavek.

„Jste nový?“ zeptal se podezřívavě Aksmajlov.

Náš další rozhovor přerušil zvonek u dveří. Vytáhlý pubertální mladík nepatřil k typickým návštěvníkům obchodu.

„Chtěl bych, chtěl bych něco ke kouření, něco dobrýho, přijemnýho,“ dostal ze sebe nakonec.

Aksmajlov se zatvářil vstřícně.

„Kaat?“ sáhl pod pult a vytáhl balíček. „Nebo něco lepšího? Mám tady něco nového za zaváděcí cenu.“

Všiml jsem si, že mladík mačká v ruce tři stříbrňáky.

„Za tři stříbrný jsou dva kousky tvoje, a pokud potom ta holka nebude povolná, dostaneš další za polovinu.“

Kluk podal Aksmajlovovi hotovost, dostal dvě hnědé cigarety, nebyl jsem si jistý, zda plněné hašišem nebo opiem, či nějakou směskou, a rychle zmizel.

„Obchod ve velkém není špatný, ale takhle člověk zhodnotí i malý peníze,“ ušklíbl se na mě Aksmajlov.

To měl určitě pravdu.

„A získávám tak nové zákazníky, kteří u mě nakupujou, bez ohledu na to, kdo zrovna ovládá trh.“

Chytrej, už jsem věděl, z čeho postavil svůj výstavní dům.

Uložil jsem se zpět na židli a opět začal klímat.

Zvonek nad dveřmi zazvonil mnohokrát, ani jsem u toho nezvedl oči. Ale chvíli předtím, než Aksmajlov zavíral, mělo zařinčení jiný tón, agresivní a výhružný. I tak jde otevírat dveře. Byli tři. Tihle chlápci vždycky raději chodí ve skupině, co kdyby oběti pomohla třeba manželka, že jo.

„Dostal jsi lhůtu, a vypršela, zaplať,“ řekl prostřední.

Podle postavy jsem ho odhadoval na rychlého chlápka, co to umí i nohama.

„Tak vytáhni zbraň, sakra!“ křičel Aksmajlov směrem ke mně a ustoupil do nejvzdálenějšího rohu.

„Žádnou nemám!“ prozradil jsem a ukázal holé ruce.

Pookřáli, každý z poskoků najednou držel pořádný obuch dlouhý jako předloktí. Asi nebyli pro férový boj; no, jejich chyba. Jejich šéf se stáhl a rozhodl se nechat snadnou práci na nich.

„Už jdu, už jdu,“ huhlal jsem a nahrbený se jim šoural v ústrety.

Ve svém dlouhém kabátu fakt vypadám jako hodně tlustý plešoun.

„Bandarillo mi neřekl, že budete tři,“ funěl jsem nespokojeně.

„I jeden z nás ti dá pořádně za vyučenou, tlouštíku,“ řekl ten vpravo a spokojeně se udeřil obuchem do dlaně.

To už jsem ho za ni držel, krátce ho za ni potáhl k sobě, než se po mně stačil rozehnat, rotací mu paži zkroutil a pak mu lehkým úderem dlaní přerazil loket. Úkrokem jsem se téměř vyhnul ráně jeho parťáka, můj trapéz to sice cítil, ale to bylo všechno. Než se stačil znovu napřáhnout, stáli jsme tělo na tělo, já s výhodou svých prstů na jeho hrdle. Stačila.

Jejich šéf byl pohotový. Nechal Aksmajlova Aksmajlovem a vystartoval po mně s dýkou s ostřím zvlněným takovým způsobem, že ji mohl vykovat jen kovář totálně namol. Nechtěl jsem se s ním kočkovat, a proto jsem na ni nastrčil jeho parťáka a pak je oba přimáčkl k pultu.

Dýka musela být ostrá, protože prošla trupem skrz naskrz. Propíchnutý ještě chvíli křičel, zaléval okolí proudy krve, jeho kámoš pod ním jen šokovaně zíral, ten se zlomenou rukou do toho hlasitě naříkal.

„Tak to by bylo, ne?“ podíval jsem se na Aksmajlova.

„Přišli si pro mě, a ty jsi jen jeden!“ křičel pomátnutý strachy, jako by už všechno nebylo vyřízeno.

Vůdce trojice s dýkou se konečně dostal zpod svého druha, v ruce překvapivě držel další nůž. Odhadoval jsem, že to je jeden z Aksmajlovových, kterým krájel koření na obzvlášť jemné kousky, jak hlásal vývěsní štít. Nabuzený vztekem se nebál ani trochu a byl opravdu rychlý. Švihl jsem rukou, do které jsem pro jistotu uchopil i stoličku, a smetl jeho ruku i s nožem stranou. Než si uvědomil, co se stalo, dostal ránu pěstí a pak ještě loktem. Pak to v pádu vzal o stěnu a zůstal ležet.

„Spokojen?“ obrátil jsem se na Aksmajlova.

„Udělejte něco, aby se už nemohli vrátit!“ vydechl.

Zlomil jsem vaz poslednímu a vůně bylin definitivně prohrála s pachem zvratků a ochablých střev.

„Dnes už další nepřijdou, zabalím to,“ rozloučil jsem se a nechal ho se třemi mrtvolami na podlaze. Co s nimi provede, jsem opravdu netušil, já měl ale vyděláno.

~~~

„Takže vy jste zabil tři Hodešovy lidi,“ zamumlal Bandarillo.

Jeho ochránci mě teď pozorovali obezřetněji než minule, Pouliční mozek, který mě sem doprovodil, důležitě přikyvoval hlavou, aby se přihřál na výsluní slávy.

Mlčel jsem, protože to už věděl.

„Měla to být výstraha a je z toho vyhlášení války. Teď si bude myslet, že ho chceme za každou cenu zničit.“

Mozek ode mě poodstoupil, najednou se mnou nechtěl mít nic společného.

„Řek jste, že máme být vstřícní, nebo tak něco,“ připomněl jsem. „Myslím ke klientům. Aksmajlov chtěl, abych ho jich zbavil. Naúčtujte mu to jako speciální službu.“

Bandarillo mě teď pozoroval skoro stejně upřeně jako své brouky.

„Vy nemáte se zabíjením problémy, že,“ nadhodil.

„To jste odhad přesně, pane,“ souhlasil jsem.

Lépe to ani vyjádřit nemohl.

„Možná by bylo dobré, kdybyste se podíval do jednoho našeho skladiště. Ropova ulice, rohový dům. Došlo tam k vraždě.“

„Pane, tady Bakly není žádný vyšetřovatel nebo tak,“ snažil se ho zarazit Pouliční mozek.

Vycítil, že krize je zažehnána, a opět se snažil sbírat body.

„No, možná opravdu není velký myslitel,“ zarazil ho Bandarillo, „ale v zabíjení se vyzná. A my potřebujeme vědět, co byl zač ten, co je zlikvidoval.“

Myslitel jsem opravdu nebyl, takže mě to neuráželo.

„A také myslím, že pana Baklyho nemusíte dál vodit za ruku. Mí lidé ho znají a on cestu také. Věnujte se raději obchodu.“

Pouliční mozek odešel se spoustou poklon, já normálně.

„Mám to u tebe, to já jsem ti dohodil tenhle džob, pamatuj,“ rozloučil se definitivně Pouliční mozek, když pochopil, že o jeho doprovod nestojím.

~~~

Držel jsem se na kraji ulice a koupal se v žáru slunce znásobeném světlými fasádami domů, klopy těžkého kožáku se při chůzi střídavě otvíraly a zavíraly a pouštěly ke mně závany horkého vzduchu. Příjemně horkého vzduchu. Ulice byla poloprázdná a to mi vyhovovalo. Nemám rád lidi. Myšlenky na lidi mě přivedly k tomu, že bych si asi měl obstarat zbraň. Po tom co jsem vyřídil ty tři, na mě bude mít pár místních pifku. Nebo že bych se obešel bez železa? V poslední době jsem byl líný a nechtělo se mi zbytečně nic nosit, zvlášť když většina věcí šla vyřídit holýma rukama. Člověk pak neměl problémy se zákonem. Zabití ve rvačce se nikde příliš neřešilo.

Ropova ulice patřila už k periferii, vlastně se dalo říct, že směrem od centra to byla jedna z posledních ulic. Dál stály domy chaoticky, bez jakéhokoli plánu. Vchod do kamenného stavení působícího jako statek pohlcený do zástavby byl otevřený, stál u něj otrávený vyschlý chlap. Byl tak vysušený, s vráskami hlubokými jako krátery, že se ani v odpoledním siestovém vedru nepotil.

Zamířil jsem dovnitř, napůl jsem očekával, že se mě pokusí zastavit.

„Projděte skrz na vnitřní dvůr, jsou v tom baráku s opravenou střechou,“ prozradil mi, když jsem ho míjel. „Zasrané vedro,“ odplivl si.

Prošel jsem chodbou, pak přes dvůr, podle zbytků zchátralého vybavení místo ještě nedávno opravdu sloužilo jako statek, a vstoupil do opravené budovy, která kdysi asi sloužila jako konírna. Kdysi. Teď byla kromě tří živých a dvou mrtvých prázdná. Ve vzduchu se ještě stále vznášela povědomá vůně, kterou jsem ale nedokázal rozpoznat.

„Ty jsi Bakly?“ zeptal se ten nejmenší a nejzavalitější.

Měl na sobě světlé kalhoty, vyšívanou košili, plášť si přehodil přes vrata. Všechno z prvotřídní látky, celkově až podezřele dobře oblečený. Druhý byl Duval. Vypadalo to, že Pouliční mozek přišel o část svalové síly. Třetí vypadal jako někdo, kdo má za sebou pořádný flám se spoustou chlastu nebo něčeho ještě ostřejšího. Seděl na zemi opřený o stěnu, oči podlité krví, hlavu si opíral o ruku podloženou levým kolenem. I když se díval mým směrem, neměl jsem pocit, že mě doopravdy vidí. Tohle nebyl Bandarillův gangster, ale jeden z hlídačů.

Jeho druhové už byli v pohodě a kocovinou netrpěli. Jednomu ze šíje čněla rukojeť nože, druhý si umírání užil o něco déle. Ale závěr neviděl, protože mu vydloubli oči.

„Jo, já jsem Bakly,“ připustil jsem.

„Bandarillo chce, ať se tady porozhlédneš,“ řekl Slušňák. „Tak si posluž,“ mávl rukou.

Kývl jsem Duvalovi na pozdrav a začal s prošpikovaným.

Vytáhl jsem čepel z těla, vypadalo to, že šla rovnou mezi krční obratle. Čistá práce, ten, kdo to udělal, měl ruku mistra a nervy z ocele – musel se mu dostat na dosah. Síly k tak přesnému zásahu a tak dobrou zbraní – čepel neměla ani vroubek, dalo se jí holit a při tlaku pružila – mnoho nepotřeboval.

Rozhlédl jsem se.

„Hledáš, kudy přišli?“ houkl Slušňák.

Nevím proč, ale nenapadlo mě, že by jich bylo víc. Asi proto, že pracuju sám a na tři znuděné hlídače mi přišlo víc lidí zbytečných.

Ukázal jsem na pootevřený světlík ve střeše dobře deset metrů vysoko.

„To by museli být akrobaté,“ zavrtěl hlavou Slušňák.

Možná byli. Chlap, co se dokáže dostat oběti za zátylek a pak mu protne páteř, jako by krájel cibuli, nebude mít problém se sešplháním ze střechy. Já bych s tím neměl problém, tedy pokud by mě ta střecha unesla.

Pak jsem se zaměřil na toho, co neumíral tak jednoduše. Zabiják se na něm vyřádil. Rozdrcené prsty, vykloubené ruce, vydloubnuté oči… Oproti předchozí úhledné práci pěkný maras.

„Vyžíval se na něm,“ zavrtěl hlavou Slušňák. „Nemám rád tyhle blázny.“

Neměl jsem z toho ten dojem. Spíš se mi zdálo, že se mučitel chtěl dostat k informacím, rychle, nejpřímější metodou. Ale moc mu to nešlo, udělal spoustu chyb, zejména na počátku způsobil větší zranění, než měl, a tím oslabil účinek svých dalších zákroků – jeho oběť už je pak příliš nevnímala. V mučení jsem expert. Ale ne jako trýznitel, jako oběť. Já lidi nemučím, jen je zabíjím.

„A co ty?“ zeptal jsem se maníka s kocovinou. „Co se tady vlastně seběhlo? Jakto, že seš naživu?“

„Podám si ho, a když si to pan Bandarillo bude přát, dozvíš se, co vyklopí. Už nemáme čas, musíme odsud zmizet,“ řekl Slušňák.

„Tak povídej,“ dal jsem hlídači najevo, že stále stojím o odpověď.

Podíval se na mě, na Slušňáka a vybral si, komu vyhoví.

„Fakt nevím. Seděli jsme, hráli karty, trochu přitom popíjeli, pak jsem dostal ránu přes hlavu, a když jsem se probudil, seděl jsem spoutaný s páskou před oči. Věděl jsem, že mí kámoši jsou už mrtví. Nemluvili a smrdělo to, jako když zabijou chlapa. Znám to. A on byl pořád tady. Na nic se mě neptal, jen mě donutil rychle za sebou vykouřit dvě opiové dýmky. Pak už si nic nepamatuju, ani jestli se mě na něco vyptával.“

Měl pocit přítomnosti jediného člověka, což potvrzovalo můj odhad. A to, že se ho na nic nevyptával, taky dávalo smysl, protože vyslýchal mučeného. Tady se chtěl k informacím dostat pomocí drog.

„Už se toho nikdy nedotknu, je mi děsně zle,“ pokračoval hlídač. „Nevím, za jak dlouho jsem se zmátořil, ale než jsem se vyvlékl z pout, dorazili naši lidi.“

U hromady dříví jsem zahlédl deky a poloprázdné ruksaky skrývající charakteristické obrysy flašek. Trojice tady hlídala opium, nudila se a pila u toho. Nic víc, nic méně. Žádné další stopy jsem neviděl, země byla na dvoře příliš tvrdá.

„Tak jo, to mi stačilo,“ ukončil jsem pátrání.

„Užijte si to,“ rozloučil jsem se a mávl Duvalovi.

„Máme zjistit, kdo to udělal. To jsi na všechno přišel za těch pár minut?“ zeptal se Slušňák. „Bandarillo říkal, že jsi nebezpečný, a ty jsi přitom právě tak chytrý, jak vypadáš.“

„Vy ho najděte, já ho zabiju,“ vysvětlil jsem mu, jak to vidím já.

Jen zakroutil hlavou.

„Budu muset Bandarillovi říct, že s idioty prostě spolupracovat nejde,“ plivnul slinu těsně přede mě.

Na to, jaké horko tu bylo, až marnotratně plýtval vodou, zřejmě nikdy nebyl v opravdové poušti.

Když jsem kolem něj procházel pryč, poslal jsem ho k zemi krátkým levým hákem.

Nechápal jsem, kde přišel na tu blbost, že stojím o spolupráci.

~~~

Večer se u mě v pokoji objevil pan Lasička. Vypadal pořád stejně, hubený chlápek menší postavy a tak ostrých rysů, že by mu i vybělená lebka mohla závidět. Už jsme spolu ušli dlouhý kus cesty. I když spolu… ve skutečnosti jsme kráčeli každý po jiných stezkách, které se sem tam protínaly.

Okamžitě zaregistroval plné láhve kořalky na stole, ale neřekl nic, jen k nim přidal velký džbán piva. Podle toho, jak se leskl, studeného piva. Podal mi ho a já se napil. No, spíš ho ze čtvrtiny vyprázdnil.

„Co je nového?“ zeptal se.

„Obchod s drogama jen kvete. Bez ohledu na poslední císařské výnosy,“ prozradil jsem a podal mu džbán.

Na to, jak byl malej, měl pořádný, nepřekonatelný splávek. A byli jsme v polovině piva.

Dívali jsme se na sebe a mlčeli. Naposledy jsme tuhle hru hráli v Saxpolis. To jsme ale měli dost piva a Lasička slušnou zásobu tabáku. Tehdy jsem začal první mluvit já, protože došlo pití a měl jsem hlad. Dnes bylo piva tak málo, že to nestálo za řeč, a před chvíli jsem jedl. Byl jsem odhodlán vyhrát, i kdybych kvůli tomu měl zhubnout deset kilo.

Lasička si zručně ubalil cigaretu, chvíli si ji uvážlivě prohlížel, pak si ji zapálil a zkoumavě potáhl. Při našem posledním setkání kouřil dýmku. Předtím doutníky. Prostě neustále zkoušel něco nového.

„Vyhrál jste, vzdávám to,“ pronesl po dvou šlucích.

Tomu jsem nerozuměl.

„Minule jsme mlčeli prakticky celý den a noc a vy jste nebyl ochoten ustoupit ani o píď. Proč je to dnes jinak?“

„V boji jste ten nejnebezpečnější muž, kterého jsem kdy viděl. To je váš způsob, jak přežít. Já mám jiný – musím přesně odhadnout své šance a podle toho se zařídit. Dnes bych prostě nevyhrál.“

Chvíli jsem o tom přemýšlel. Pan Lasička klamal tělem i slovem. Byl nenápadný, v davu prakticky neviditelný. Ale viděl jsem ho zabít víc lidí, než se zdálo možné. Na druhou stranu měl svou pravdu.

V aréně by neuspěl. Každý má holt vlastní způsob, přesně jak řekl…

„Proud drog, hlavně opia, směrem na pobřeží stále zesiluje. A ceny jdou dolů,“ prozradil mi.

„To je pro feťáky dobrá zpráva,“ pokrčil jsem rameny, vypil třetí čtvrtinu džbánu a podal ho Lasičkovi.

„A díky tomu začíná kouřit mnohem víc lidí,“ pokračoval.

I to jsem chápal.

„A také to začíná být problém.“

To jsem nechápal. Jsou peníze – lidé pijou, fetujou, utrácejí v bordelech, nejsou peníze… na zábavu prostě nezbývá.

„Zdá se, že opium, co teď proudí na východní pobřeží, je silnější než dřív. Po půl roce je na tom člověk stejně, jako když dříve kouřil dvacet let.“

To znělo zajímavě.

„Vždycky jsou lidi, co na fet nebo chlast reagujou špatně. V době, kdy jsem pil, jsem s jedním chlapíkem asi měsíc obrážel hospody. Když nám došly prachy, zabilo ho to. Delirum tremens, tak nějak to ten felčar nazval.“

Lasička zavrtěl hlavou.

„Vévoda nás sem poslal na základě mé zprávy. Za poslední dva měsíce jsem mluvil snad s tisícovkou feťáků. Polovina z nich už na tom byla dost špatně a většina z té poloviny nekouřila déle než rok.“

To nevypadalo na pár srábků, co si dopřávali jedy, na které neměli. Někdo dodával na trh silnější zboží.

„A proč to vlastně K. vadí?“ zeptal jsem se.

Lasička skoncoval s pivem, zvedl se, vyšel za dveře a přinesl další těžký hliněný džbán omotaný vlhkým hadrem. Pivo. Vypadalo to, že večer nebude zase tak žíznivý, jak jsem se obával.

„Klesají zisky,“ odpověděl, poté co se posadil.

Zisky mi byly ukradené. Od chvíle, kdy jsem splatil dluhy, pro mě nemělo zlato cenu. A ironií osudu, mám rád tohle cizí slovo, jsem ho najednou měl víc, než jsem potřeboval.

„Vévoda má na východním pobřeží spoustu obchodních zájmů.“

Tomu jsem věřil. K. byl bohatší, než si spousta lidí dokázala představit.

„Dalo by se říct, že některé ze států na pobřeží prakticky vlastní a snížení jejich ročního hrubého produktu pocítí ve vlastní kapse.“

Střelil jsem po Lasičkovi pohledem. Nešpičkoval, vypadal zamyšleně.

„Nevím, co to je hrubý roční produkt,“ připustil jsem.

„Trávím moc času s Estalainem,“ zavrtěl hlavou Lasička. „Jsou to peníze, které kupecký stát za rok vydělá. Z daní, z pronájmů státních majetků, z prodaných licencí…“

Tomu už jsem rozuměl. Estalain byl suchý nudný chlápek přes peníze. Také pracoval pro K.

„A proč je těch peněz míň?“

„Protože víc a víc lidí fetuje. A hodně rychle jim přestává záležet na tom, co se s nima děje. Za pár měsíců se dostanou až na dno.“

Přemýšlel jsem, kolik lidí musí umřít, nebo alespoň skončit na ulici s vypáleným mozkem, aby si toho všimla státní pokladna. Asi docela dost.

„Jak dlouho to trvá?“ chtěl jsem vědět. „Myslím, než to člověka zabije.“

Pivo ve džbánu stále zůstávalo příjemně chladné. Lasička se prostě vyznal. Na druhou stranu, až tak moc na tom nezáleželo. Mohl jsem klidně pít teplou vodu. Ta myšlenka mě zarazila.

„Nevím přesně. Ale mluvil jsem se šesti lidma, co s opiem právě začali. Je to asi pět měsíců. Dnes tři z nich už jsou po smrti.“

To znamenalo, že pan Lasička se touhle věcí zabývá už opravdu dlouho. Takže to bylo opravdu velké.

„A proto jsme tady, v Damarkandu,“ odhadl jsem.

„Ano. To už jsem řekl na začátku. Ceny zboží z Damarkandu jdou dolů, válcují jakoukoliv jinou konkurenci. A tihle tři kouřili opium právě odsud. Vlastně ho museli začít kupovat jako jedni z prvních,“ zamyslel se.

Přestal jsem se vyptávat a pověděl mu, co jsem zatím zjistil já. Nebylo toho moc. Stručně: na místním trhu bylo narváno, noví gangsteři se snažili urvat svůj díl krajíce, zavedení drželi pozice. A taky jsem už stačil zabít tři lidi. No, na tom nebylo nic zvláštního.

„Máte nějaký plán?“ zeptal se.

Nikdy se mě neptal na plány, ne pokud po mně něco nechtěl.

„Mám,“ vyrazil jsem mu dech. „Budu dál pracovat pro Bandarilla a občas pošťouchnu lidi víc, než budou čekat.“

Lasička se málem udusil pivem.

„Ale musíte se mírnit, nebo budou jen přibývat těla a nic se nedozvíme.“

Pokrčil jsem rameny. To už bylo riziko podnikání, nemohl jsem se starat o zdraví všech lidí ve městě.

„A vy?“

„Kdo podplácí koho, případně vydírá koho. Bylo by dobré, kdybyste zjistil, odkud odevšad tečou do Damarkandu hlavní proudy zboží. Plantáží máku je spousta…“

Tohle zajímalo každého kšeftmana nejvíc a každý si své zdroje hlídal. Taková věc se nevykládá na potkání.

Dopili jsme druhý džbán. Než jsem ho stačil odsunout, Lasička se zvedl ze židle a z chodby přinesl třetí.

„Ten je opravdu poslední,“ připustil. „A už začíná teplat.“

Poslednímu džbánu piva se to dalo prominout.

„Obvykle nejste tak marnotratný,“ ušklíbl jsem se. „Zaplatit tři rundy bez vystřídání, stal se z vás jiný člověk?“

Lasička zavrtěl hlavou.

„Slavím, zvykám si na to, že ještě žiji.“

Čekal jsem, jak bude pokračovat.

„Nedávno jsem unikl jen o vlásek. Už to nezáviselo na mně a na nikom jiném. Bylo to, jako když člověk vyhodí do vzduchu minci a ví, že panna i orel znamenají smrt. A mně mince dopadla na hranu a zabořila se přitom do bláta…“

Tomu jsem rozuměl, samotného mě něco podobného potkalo. Lasička si teď užíval to, že žije. V mé společnosti pravda trochu skromně, ale i to bylo mnohem lepší než smrt. Pro něj.

„Co Zuzana?“ zeptal se.

Moje dcera Zuzana pracovala stejně jako já nebo pan Lasička pro K. a podstupovala přitom ještě větší nebezpečí než my dva. Nemohl jsem jí v tom zabránit a snažil jsem se na to nemyslet. V průběhu života jsem se naučil, a zaplatil za to hodně vysokou cenu, že lidem, na kterých člověku opravdu záleží, nemůže zabránit v tom, aby jednali tak, jak považují za správné. Ani když je to může stát život. Ani když je to stojí život. Doufal jsem, že umřu dřív než Zuzana. Jediné, co jsem pro to mohl udělat, bylo zabíjet naše společné nepřátele, aby jich na ni zbylo méně.

Něco z toho, na co jsem myslel, se mi muselo odrazit ve tváři, protože Lasička zvedl ruku v omluvném gestu.

„Vévoda je vám zavázán jako nikomu jinému na světě. Mohl byste ho požádat, aby jí nesvěřoval takové úkoly…“ uvědomil si, že jeho rada nemá smysl, a zmlkl.

Dopili jsme pivo, pan Lasička se pak zvedl a v tichu odešel oslavovat skutečnost, že ještě stále žije, s někým jiným, příjemnějším. Já jsem zůstal na pokoji sám s několika plnými lahvemi kořalky, které se na mě skrze otlučené láhve z mizerného skla výsměšně šklebily. Nikdy jsem si vlastního života příliš necenil a v poslední době ztrácel na hodnotě každým dnem. Pokud bych náhodou v době, kdy tahle teprve se rozbíhající válka skončí, ještě stále žil, naplánoval jsem si jiný konec. Naložím vůz kořalkou a odjedu někam pryč, daleko od lidí, a budu pít a pít, až všechno zčerná a já přijdu o vzpomínky, a pak už nebude nic. Ale to se nestane, určitě mě čeká něco mnohem horšího, než si teď dokážu představit. Tak jako vždycky. Každý člověk na světě však věří v něco, na co se může těšit, ať je jeho situace jakkoliv špatná. Přes to, jak moc jsem se snažil to změnit, jsem nebyl výjimkou.

~~~

Měsíci do úplňku chybělo jen pár dní, letní obloha zářila hvězdami, až se zdálo, že pro tmu nezbývá příliš místa, a pečlivě namíchaný koktejl drog ji zaháněl ještě dál. Vlastně tu pro něj ani nebyla. Dokázal rozeznat kamínky pod nohama, spáry ve zdi i odlišit zasklená okna od těch zavřených obyčejnými okenicemi.

Zastavil se ve stínu krátkého podloubí a počkal, až přejde noční hlídka. Tady, v jedné z nejluxusnějších čtvrtí města, se jich pohybovalo hodně. Městskou gardu doplňovali ještě zaměstnanci ochranky financované přímo obyvateli.

Dvojice mužů zmizela za rohem, jejich dunivě se rozléhající kroky postupně utichly. Skoro, protože i sluch měl nabuzený do míry prakticky vymazávající ticho. Dům Harbirgera, hlavního imperiálního vyšetřovatele, byl součástí zástavby kdysi dávno tvořící hradbu nejvnitřnějšího města. To znamenalo, že bočními stranami přiléhal k dalším domům a jeho fasáda na první pohled připomínala pevnostní zeď proti případným dobyvatelům. Zahradní park skýtající pohodlí se nacházel až uvnitř pevnostního jádra bývalého centra města. Existovalo několik možných cest, většinou zastrčených dveří nebo rovnou skrytých chodeb pro služebnictvo, jak se tam dostat. Jenomže všechna tahle slabá místa hlídali pečlivě vycvičení strážci střežící spánek svých chlebodárců a kromě nich… další nevítaná překvapení, protože mocní jsou paranoidní a bojí se všeho. Dobře to věděl.

A právě z těchto důvodu mu na první pohled nejnebezpečnější výstup po hladké stěně fasády pevnosti až do rezidence vybudované na samotné ploché střeše připadal ze všeho nejjednodušší.

Od začátku cesty, z níž nebude návratu, ho dělila jen šířka náměstíčka. Tady se neměl kde skrýt, musel spoléhat na rychlost. Neváhal, rozhodl se už dávno. Rozběhl se, rychlými kratšími skoky, přitom sluchem znovu kontroloval, že všechny části jeho výstroje jsou dobře upevněné, nic necinká, nic není uvolněné. Zastavil se až u stěny a bez zaváhání začal šplhat vzhůru. Uzoučké římsy oken upravené tak, aby případným zlodějům znemožnily postup, pro něj byly jako široké stupně schodů, drobné spáry mezi kameny, zběžnému pohledu téměř neviditelné, poskytovaly bříškům prstů dostatečnou oporu a podešve ze speciálně upravené kůže držely i na hladké fasádě. Díky tomu všemu postupoval v tichu kolmo vzhůru jako gigantický pavouk, který netuší, že existuje něco takového jako zemská přitažlivost. Za dobu, kdy obyčejný člověk ujde sto kroků, vyšplhal pět pater velkého sídla a jeho dech byl jen nepatrně rychlejší než na začátku. Konec stoupání byl na dosah, to nejtěžší měl za sebou. Natáhl paži, prsty v polorukavici s jistotou obemkly okraj chrliče. Chyt byl pohodlný, pevný. Přenesl váhu, natáhl se po okraji střechy. V tu chvíli kamenná soška, po celá desetiletí odvádějící vodu ze střechy, náhle povolila. Než se doopravdy zřítil i s ní, odrazil se od fasády a druhou rukou se zaklesl za okraj střehy. Zůstal viset ve vzduchu, v uších stále slyšel třesk kamenů rozbíjejících se o dlažbu hluboko pod ním. Byl silný, ale musel překonat váhu vlastního těla bez možnosti jakkoliv si pomoci, bez možnosti ulehčit šlachám napjatým až do krajnosti. Už registroval spěšné přibližující se kroky spěchajících hlídek. Prsty mu začaly klouzat. Umřít pádem z výšky? Tak banální, tak… nespravedlivé. Vychýlil ramena do strany, vytočil loket a zabral. Zvedal se milimetr po milimetru a s každým kouskem to navzdory vyčerpání šlo lépe. Ve chvíli, kdy se okraje střechy chytil i druhou rukou, už to bylo jednodušší než překročit práh.

Zůstal ležet na mírně svažité střeše lemované nízkým zděným okrajem, až teď na něj dolehlo vyčerpání a vědomí rizika, kterému jen tak tak unikl… a které byl ochoten podstupovat i nadále. Žádný soudný člověk, kterému alespoň trochu záleží na životě, by nepokračoval, jenomže… pousmál se, ale byla to jen mechanická nápodoba skutečného úsměvu let dávno minulých. Vzduch chutnal… studeně. To byla odvrácená strana drog. Některé smysly posilovaly a jiné oklešťovaly. Zvedl se a pokračoval dál, za svým cílem, i skrze podrážky bot cítil vzor tvořený taškami střechy, jako by kráčel bosky. Možná ještě lépe.

~~~

Ráno před mými dveřmi postával hubený kluk s hodně špatně srostlou nohou a sympatickým obličejem – kdyby výsledný dojem nekazily příliš ustrašené oči. Poslíček pana Bandarilla. Vypadal nesvůj, a když jsem se okamžitě po doručení vzkazu nezvedl a neuháněl za svým i jeho chlebodárcem, doslova a do písmene poskakoval po zdravé noze na místě.

Pozoroval jsem ho a přitom snídal. Musel mít s úrazem smůlu, aby kost srostla tak příšerně.

„Pracuješ pro Bandarilla už dlouho?“

Zavrtěl hlavou. „Dříve jsem žebral, ale jak jsem vyrostl, vydělával jsem míň a míň. Tak jsem byl rád, že mě pan Bandarillo vzal k sobě.“

Možná ta jeho noha nebylo až takové neštěstí, ale čísi záměr, aby si vyrobil ziskového mrzáka.

„Kolik ti platí?“

„Mám kde bydlet, občas dostanu nějaké oblečení, k tomu spropitné, když donesu dobrou zprávu.“

„Nic moc,“ ocenil jsem to a zakousl se do kusu masa.

Díval se na mě hladově, asi to jinak neuměl.

„Asi se kolem Bandarilla pořád točíš,“ nadhodil jsem.

„To jo, mám dobrou paměť a doručuji zprávy přesně a rychle.“

Bez té příšerné haksny by byl ještě rychlejší.

„Zajímalo by mě, s kým vším bude Bandarillo v dalších dnech mluvit,“ řekl jsem. „Nevyzvídám, o čem,“ dodal jsem rychle, když sebou trhl. „To není žádná zrada,“ ujistil jsem ho.

Cítil ke svému pánovi jistou loajalitu a já ji nemínil zbytečně testovat.

„S kým mluví, není vůbec tajné. Jenom já se většinou potuluju dost daleko na to, abych se to dozvěděl,“ uklidňoval jsem ho dál. Úspěšně.

„Co za to?“ chytil se.

„Pět stříbrných za každý den, kdy mi něco zajímavého řekneš.“

Vytřeštil na mě oči. Nabídl jsem mu víc než slušnou sumu.

„Jenom za to, s kým mluví?“

„Kromě toho, že seš chromej, seš i hluchej?“

„Nejsem,“ urazil se, „domluveno.“

„Jak se jmenuješ.“

„Bavajo.“

Každé jméno je lepší než žádné, pokrčil jsem rameny.

„Tady máš zálohu,“ šoupl jsem k němu dvě mince. „Já si něco zařídím a pak dorazím za vládcem hromady sraček.“

Pokud pochopil, co tím myslím, nedal to najevo.

~~~

Vzhledem k tomu, že má popularita v Damarkandu stoupala, změnil jsem názor a rozhodl se poohlédnout po nějakém šikovném železe. Postupně jsem procházel místní zbrojířství, všude si dal na čas, nechal si ukázat nejlepší kousky a pak pokračoval dál. Neměli tam špatné věci, ve městě jako Damarkand se vždy najde pár dobrých výrobců zbraní. Ale cena nikdy nešla ruku v ruce s kvalitou, navíc větší část z ní šla na vrub zdobení.

Asi by vzbudilo pozornost, kdybych se v putyce objevil s mečem s jílcem vykládaným safíry a pochvou zdobenou zlatem. Navíc zlato nemám rád, za celý život jsem se ho nasháněl dost a dost.

V pátém krámu, který jsem navštívil, jsem se začal dívat po brutálnějších hračkách, než jsou meče: po řemdizích, bijácích, sekerách a dalších. Možná jsem se po nich měl pídit hned od začátku, protože se snadněji daly nosit skrytě a člověk si pak nekoledoval o problémy s místními strážci zákona a pořádku.

Našel jsem jeden hezký řemdih s tak akorát těžkou koulí na tenkém řetězu, který však byl opravdu prvotřídní kvality. K řemdihu je dobré mít štít, protože než se koule po zásahu vrátí, chvíli to trvá.

Rozhlížel jsem se po něčem vhodném, prodavač se nadechl, aby mi doporučil nějakou z drahých kruhových věciček vyráběných z množství tenkých překrývaných dýh, které ale stály za ty prachy, když jsem v rohu spatřil starý dvojruční meč. Delší, než je obvyklé, s jílcem odpovídajícím čepeli a masivní záštitou.

„Co je tohle?“ ukázal jsem a odložil řemdih.

„Starej šmejd, je to k ničemu. Těžký, pomalý, proti šavlím s tím nemáte šanci.“

Obsluhoval mě mladý kluk a udělal chybu. Jeho otec, nebo mistr, by někomu, jako jsem já, nikdy neřekl, že dvojruční meč, ať jakkoliv starý, je šmejd.

Vzal jsem si tu starou zbraň a potěžkal ji. Vyvážený byl dobře, to jo. Možná o krapet těžší, než se dnes nosilo, ale to mi nevadilo. Špatné bylo, že pod nánosem rzi jsem nedokázal odhadnout, jak je na tom čepel. Při zkusmém mávnutí a zastavení vypadalo vše v pořádku, záštita držela.

„Vezmu si ho. A taky nějaký plátno, aby mě s ním venku hned nezabásli.“

Šéf krámu teprve teď zjistil, že se prodej jeho pomocníkovi vymknul z rukou, a zamířil k nám.

Snažil se, ale když jsem opakovaně poukázal na to, že meč je starý šmejd, a pokud není, jak je možné, že mě nechal půl hodiny obsluhovat člověkem, který nerozumí řemeslu, rezignoval. Zato mě pořádně natáhl na látce, do které jsem meč schoval. Proč ne, potřeboval jsem ji.

Pak už jsem bez velkého zdržování zamířil rovnou za Bandarillem. Svalovci už se mě nesnažili zastrašit, jeden z nich mě pouze zavedl rovnou k šéfovi.

Pokud mu vadilo, že na mě čeká, nedal to na sobě nijak znát, zato jeho suita: Pochlebovač, Zařizovač a Účetní, vypadali nervózní.

„Kde ses sakra flákal,“ houkl mým směrem Pochlebovač.

Netušil jsem, proč si Bandarillo takového floutka, který i teď, krátce po poledni, měl oči zastřené opicí a napuchlé od nevyspání, drží. Možná kontakt do vyšších kruhů. Snad. Člověk jako já to nikdy nemohl správně odhadnout. Zařizovač, rtuťovitý muž středních let v obnošených kalhotách a vestě stejné barvy, s lehce umolousanými rukávy, se při mém příchodu pohodlně rozvalil v křesle. Jeho práce byla splněna. Účetní mi věnoval letmý pohled a pak se opět věnoval papírům před sebou. Chvíli z nich něco recitoval, ale když zjistil, že Bandarillo ho nevnímá a místo toho pozoruje mě, nechal toho.

„Potřebuji doprovod. Ozbrojený doprovod. Pokud nemáte pořádnou zbraň, někdo z mých lidí vám ji půjčí.“

Proč ten zájem o mé služby? Určitě mu nedělalo problém svolat desítku chlapů ochotných na jeho rozkaz podříznout, uškrtit nebo ubít kohokoliv. Pokud by to samozřejmě dokázali. Důvod mi byl ale fuk.

Vybalil jsem svou novou hračku a ukázal mu ji.

Když ostatní přítomní spatřili meč, jako jeden muž se pohrdlivě ušklíbli, Bandarillo místo toho přikývl.

„Předpokládám, že víte, co děláte. Za chvíli vyrazíme. Jen podepíšu pár dokumentů.“

Skoro jsem ho neposlouchal a místo toho si prohlížel novou hračku. Přestože se mi meč líbil, něco mi na něm nesedělo. Možná za to mohla ta rez. Až ho očistím, bude to lepší.

„Takže za dnešek dostanu plnou gáži,“ nadhodil jsem, když opět sklonil pohled k papírům.

„Samozřejmě,“ zahučel podrážděně.

Následující hodinu, než jsme vyrazili, jsem strávil tím, že jsem prsty hledal kdekoliv na meči vyraženou značku nebo cokoliv jiného, co by mi prozradilo výrobce. Něco jsem objevil, ale bylo to tak zanesené rzí a nánosem let špíny, že jsem nedokázal rozeznat, co má obrazec představovat.

Když Bandarillo skončil, přesunuli jsme se chodbami a několika průchozími pokoji do stájí. Pochopil jsem, že Bandarillo nevlastní jen jeden dům, ale celý bok budov přiléhajících k sobě. Nechal mezi nimi prorazit chodby a v nosných zdech vybudovat dveře. Tím pádem získal labyrint, kde se mohl kdykoliv ztratit – ale který byl na druhou stranu obtížněji hájitelný, samozřejmě pokud někdo tohle tajemství znal.

Ve stájích se opět objevil Zařizovač, s oděvem pro Bandarilla. Podle toho, do čeho se můj šéf oblékal, jsme se nechystali do hospody, restaurantu ani na audienci, ale někam ven.

Pak Zařizovač vyvedl z jedné kóje koně. Obrovského, mohutného hnědáka s nohama jako sloupy, při každém pohybu se mu na stehnech a šíji přelévaly svaly. O koně jsem se nikdy nezajímal, ale tenhle byl opravdu obrovský.

„Válečný kůň. Z císařského chovu. Není nejrychlejší, ale unese hodně a je vytrvalý.“

„Tak to je víc, než v co jezdec jako já může doufat,“ ocenil jsem.

Z temného kouta se vyloupl podkoní a dal se do práce. Pro jistotu jsem ho kontroloval, a než jsem se stačil s výstrojí, zejména pohodlným sedlem, trochu se podobajícím turnajovým speciálům, seznámit, byl Bandarillo připraven a s ním i jeho kůň, dlouhonohé, štíhlé zvíře, které i tady pod střechou víc tancovalo, než stálo.

„S kým se máme setkat?“ zeptal jsem se.

Gangster se zatvářil, jako by ho má zvědavost překvapila. Asi nebyl zvyklý, že mu podřízení kladou otázky.

„Určitě máte na povel hodně chlapů,“ pokračoval jsem. „Jsem nový, cizinec. Proč právě já? Může být užitečné připravit se na to, co člověka čeká. Zda oddíl halapartníků, nebo střelec ze zálohy.“

„Ach tak,“ uklidnil se, když pochopil, že můj zájem není poháněný snahou rozkrýt jeho obchodní plány, ale čistě praktický, založený na zkušenostech bijce.

„Cestou vám vše objasním.“

„Proč ne.“

Jeli jsme městem po tržištním okruhu, ze sedel jsme měli dobrý přehled o okolí, nevypadalo to, že by se o nás někdo přehnaně zajímal. Bandarillovo honosné oblečení nám zjednávalo dostatek respektu, aby nám většina ostatních jezdců nebo povozů dávala přednost, šavle a luky dalších dvou průvodců nám držely od těla arogantní nenechavce. Jak jsem na lidi působil já, velký chlap se zbytkem vlasů ostříhaných na semišový trávník, v podivném, obnošeném kožáku nejvíc ze všeho připomínajícím nadměrný pytel brambor, nebylo jasné. Nikdo se ale nesmál.

Bandarillo se na místě, kde bylo méně lidí, ohlédl, a když se ujistil, že nejblíže jsem mu právě já, potichu spustil.

„Jedeme na schůzku s hlavním císařským vyšetřovatelem Harbirgerem.“

To bylo zajímavé. Co mohl mít společného zástupce Jeho Výsosti, zákona a pořádku, s jedním z největších gangsterů tohohle města?

„Harbirger je opatrný,“ pokračoval Bandarillo, když jsem mlčel. „Má zjevně nějakou zajímavou informaci, ale setká se se mnou pouze mimo město. Na místo schůzky mě smí doprovázet jen jeden muž.“

„Nemůže to být léčka?“

„Může. Ale i on bude mít s sebou jen jednoho chlapa. Setkáme se na pláni sokolníků, je tam dobrý rozhled, rovný terén, prakticky je nemožné někoho tam překvapit.“

„A ten jeden?“ nadhodil jsem. „Co doprovodí Harbirgera?“

„Ten jeden je Rosen.“

Docvaklo mi, proč Bandarillo stál právě o můj doprovod. Můj souboj na páku s Rosenem mi zjednal slušný respekt.

„Myslel jsem, že Rosen pracuje pro Olvena. A Harbirger je císařský vyšetřovatel,“ okomentoval jsem to.

Už jsem se v místní situaci trochu orientoval.

„Rosen je námezdná síla. Bere jen krátkodobé zakázky, i když posledních několik týdnů pracoval pro Olvena. A má dobrou pověst, vždy udělal, za co dostal zaplaceno.“

To byl dobrý přístup, s tím se dalo přežít.

„A Harbirger se snaží přijít si na své peníze a neupoutat přitom přílišnou pozornost,“ vysvětlil Bandarillo. „Válka mezi námi dvěma by mu nepomohla. Nepotřebuje, aby tu zůstal jediný silný hráč. A s Horowitzem se jedná víc než obtížně.“

Jméno Horowitz, Cohen Horowitz, už jsem zaslechl, ale nevěnoval jsem mu zatím přílišnou pozornost. Lidí přiživujících se na obchodu s drogami tady byla fůra, potěr, malé ryby i větší. Každá ulice měla svého krále, který však obvykle sloužil někomu dalšímu, většímu. Bylo těžké se v tom přesně vyznat a mě nikdy mravenčí práce nebavila. Horowitz, Olven a Bandarillo, vykrystalizovala se mi teď možná velká trojka.

Přiblížili jsme se k městským hradbám a bráně. Prakticky jsme nezastavili, strážní nám jen mávli, že můžeme jet.

„Raději se vraťte před soumrakem,“ zavolal za námi jeden z nich. „Druhá směna by vás nemusela chtít pustit. Museli byste přenocovat venku.“

Bandarillo nezareagoval, pravděpodobně měl své lidi i v druhé, třetí i další směně, prostě mezi všemi muži, kteří město hlídali.

Jeli jsme dál do stepi. On, já a dva sokolníci, kteří byli ve skutečnosti lučištníky. Sokoli, které nesli, byli jen zástěrkou našeho výletu. Prostě bohatý muž si vyrazil za svou kratochvílí.

Do západu slunce zbývaly jen tři hodiny, z toho jsem odhadoval, že místo schůzky nebude daleko.

Bandarillo zmlkl, jeli jsme v tichu, a zatímco se ostatním na čele perlil pot, já si užíval příjemného tepla. Myslel jsem si, že po přechodu Gutawské pouště na vyprahlé pustiny zanevřu, ale bylo to právě naopak. Jejich prázdnota a nepřátelskost k životu mě fascinovala. A samozřejmě teplo. Horko, vedro, spalující žár. Působil na mě blahodárně jako na jiné lázeň, koupel, masáž.

~~~

Místo schůzky bylo o něco dál, než jsem čekal, ale poznal jsem ho na první pohled. Dokonale rovná pláň, protější okraj se nacházel ve vzdálenosti minimálně jednoho kilometru. Půdu pod našima nohama tvořila sůl poprášená štěrkem. Tady bych solné jezero nečekal a asi bylo zvláštností i pro místní, když jim stačilo jako jednoznačné určení místa schůzky. Pochopil jsem, že Bandarillo není zase tak bezstarostný, jak se mi zpočátku zdálo. Takovou plochu nebylo možné obklíčit, ne, pokud člověk neměl k dispozici několik stovek jezdců. A to žádný gangster ve městě neměl. Císařský vyšetřovatel by takovou sílu dohromady asi dal, ale zabralo by mu to nějaký čas a určitě by to nedokázal utajit před chlápky, kteří sledovali i příliš rychlé pohyby krys a řídili podle nich svůj byznys. Bandarillův kůň na první pohled patřil k těm, které bylo těžké dohonit, a při případném úniku přes rovinatou pláň mu zaručoval nejlepší šance. Já bych nikomu neujel, ale byl jsem nahraditelné zboží, jak už to u osobních strážců bývá.

„Zůstaňte tady,“ poručil Bandarillo falešným sokolníkům. „Víte, kdy máte vypustit ptáky.“

Další bezpečnostní opatření. Podcenil jsem ho.

Z protější strany před stovkami, možná tisícovkami let, a možná před ještě mnohem delší dobou, vyschlého jezera, člověk si nikdy nemohl být takovými věcmi jistý, se začaly blížit dvě postavy. V zrcadlícím se vzduchu mihotajícím se nad rozpálenou planinou připomínaly dva duchy, velkého a malého.

„Můžeme jít,“ rozhodl Bandarillo.

Proč ne. Koně se do výhně vyschlé pánve nijak nehnali a museli jsme je pobízet. Ve chvíli, kdy nás vedro obklopovalo stejnoměrně ze všech stran, jim to začalo být jedno a bylo po problémech. Uprostřed solné pláně i sebenepatrnější pohyb kopyt vířil lehký, nasládle chutnající prach, Bandarillo vypadal, že každou chvíli zkolabuje.

Vyschlé jezero bylo rozlehlejší, než jsem odhadl, než jsme se střetli s našimi protějšky, ujeli jsme dobrého půldruhého kilometru.

Zastavili jsme se naproti sobě na delší vzdálenost než dosah kopí, sesedli z koní a obezřetně udělali těch posledních pár kroků. Zvuky postupně opadaly, až nás zahalilo horké ticho.

Harbirger byl tuctový chlapík někde uprostřed své padesátky, typ, co chce od života získat víc, než na co má nárok, a nechává za to platit ostatní. Jeho průvodcem byl doopravdy Rosen. Počátek rozhovoru mezi císařským vyšetřovatelem a svým zaměstnavatelem jsem nevnímal, cele jsem se soustředil na Rosena. Teď venku, za plného světla, mi bylo záhadou, že jsem si jeho původu nevšiml při prvním pohledu. A ještě větší záhadou zůstávalo, že to neviděl nikdo jiný.

Mezi nejbližšími předky měl šedou horskou gorilu, tím jsem si byl naprosto jistý. Ale ke svému štěstí z její strany zdědil jen ty nejlepší vlastnosti. Dlouhé ruce, svalovou hmotu, brutální trup; pánev a hlavu měl víceméně lidské. Hlavu víceméně, protože jeho čelist byla ještě o poznání masivnější než moje, a to bylo co říct. A nadočnicové oblouky mu sloužily ke stínění místo krempy klobouku.

„Takže čemu vděčím za setkání na tak příjemném místě?“ zaregistroval jsem Bandarillovu větu.

Všechny předchozí byly tedy jen zdvořilostní kecy. Nikdy toho moc nenamluvím a neustále mě udivuje, jak ostatní lidé dokáží tak dlouho mluvit o ničem.

„Dostal jsem dopis,“ odpověděl Harbirger.

Rosen mě přitom probodával nevraživým pohledem.

Nepotřeboval připomínat, že prohrál. Díky tomu, že mě podcenil, že mě považoval za obyčejného chlapa. Pořád se o tom mluvilo.

Ale bylo by hloupé pustit se do sebe jen tak, zadarmo.

„Jsme profesionálové,“ připomněl jsem mu.

Přikývl, ale dvakrát jsem jeho souhlasu nevěřil.

Netoužil jsem s ním bojovat. Znal jsem, vlastně jsem i slyšel, o jediném člověku, který přežil setkání se šedou horskou gorilou. Nebyl to teda úplně fér zápas, bojovali s ní dva a měli o poznání lepší zbraně, ale i tak… přežili jen díky tomu, že byli hodně dobří a přálo jim štěstí. Od K. jsem věděl, že tyhle bestie mají mnohem robustnější kostru než lidé, šlachy se jim upínají způsobem ještě víc akcentujícím jejich sílu a umožňujícím jim šplhat po kolmých skalách jejich domoviny. Nemluvě samozřejmě o reakčních schopnostech. A to jsem opominul skutečnost, že sval šedé horské gorily, stejně objemný jako lidský sval, dokáže vyvinout třikrát větší sílu. Čtu pomalu, ale tuhle kapitolu z knihy Náš svět jsem si prošel mockrát. Fascinující stvoření. Vlastně by měla vládnout světu ona, a ne my. Zřejmě se někde stala chyba.

Čím déle jsem Rosena pozoroval, tím méně jsem mu věřil. Prohru bral jako osobní pohanu a já mu to nemohl ani v nejmenším mít za zlé. Taky by se mi nelíbilo, kdyby mě na mém vlastním území porazil cizinec.

„Ten dopis je plný jmen,“ vrátil jsem se k poslouchání hovoru. „Zajímavých jmen,“ Harbirger podal Bandarillovi složený papír.

„Jména obchodníků, malé a střední ryby,“ zhodnotil gangster.

„Je tam také vaše jméno,“ poukázal Harbirger. Úplně na konci.

I když to přímo nevyslovili, bylo jasné, že se baví o nezákonném obchodu s opiem.

„Ano.“

„Jako císařský vyšetřovatel musím prošetřit každé, i anonymní udání, zvláště pokud je tak důležité jako toto.“

Slunce stále pražilo, ale stíny už se viditelně prodlužovaly, horký vzduch začínal mít příchuť večera.

„Předpokládal jsem, že naše vztahy jsou nastavené k obapolnému prospěchu a že si vycházíme vstříc,“ řekl opatrně Bandarillo a pozoroval přitom společníka.

Já jsem nepřestával sledovat Rosena. Nezíral jsem na něho přímo, ale ať jsem se díval kamkoliv, neustále jsem ho měl v zorném poli, abych byl schopen zareagovat, kdyby se k něčemu odhodlal. On se s něčím takovým neobtěžoval. Probodával mě velkýma temnýma očima prakticky bez bělma a ani u toho nemrkal.

„Neříkám, že bychom naše vztahy opět nemohli narovnat,“ přitakal Harbirger. „Ale s urovnáním tohohle,“ natáhl ruku, aby dostal papír zpátky, „budu mít mnohem víc práce.“

„Rozumím,“ přikývl Bandarillo.

Vypadal, jako by tuhle licitaci očekával a považoval ji za něco naprosto přirozeného.

„Kdybych navýšil vaši provizi o polovinu, pokrylo by to vaši námahu?“ ukázal na listinu, kterou Harbirger opatrně skládal.

„Spíš bych to viděl na dvojnásobek. Musím zajistit, aby nikde nekolovaly opisy. A pokud se vynoří, rychle je zdiskreditovat a stáhnout.“

„Tak tedy navýšení o tři čtvrtiny?“ přihodil Bandarillo.

Harbirger se pousmál a zavrtěl hlavou.

„Obávám se, drahý příteli, že nemohu jít níž. Doba je zlá a nebezpečná.“

„Dobrá,“ nepřel se dál Bandarillo. „Jsme tedy domluveni.“

Oba muži, gangster i ten, který ho měl stíhat, se bez rozloučení otočili a zamířili zpět, já s Rosenem jsme ještě chvíli otáleli. Na pohled to tak nevypadalo, ale oba jsme byli připraveni k okamžité akci, a to i bez toho, že bychom zaujímali nějaký předepsaný bojový postoj.

Nechtěl jsem se k němu otáčet zády jako první, pak se ale uvolnil – ta správná chvíle k zabíjení dnes nepřišla. Riskl jsem to, vyškrábal se do sedla dřív než on a dohnal Bandarilla. Pokud se předtím ovládal, teď vypadal napůl vzteky bez sebe.

„Zasraný, nenasytný zkurvysyn,“ opakoval několikrát dokola. „Nenažraný kastrát, jednou ho donutím, aby sežral vlastní koule.“

Tohle sice nedávalo smysl, ale nepoukazoval jsem na to.

„Mohl to napsat někdo z našich lidí?“ zeptal jsem se, abych ho ještě popíchl.

„Mohl, ale proč?“ zavrtěl hlavou Bandarillo.

Aby uškodil šéfovi a získal z toho nějakým způsobem osobní prospěch, napadlo mě okamžitě.

„Mé jméno v tom seznamu původně vůbec nebylo, ten bastard ho tam připsal, aby ze mě vyrazil víc peněz,“ vychrlil a odplivl si.

Zajímavé, takže mé dohady nebyly pravdivé, Harbirger se opravdu uměl ohánět. Vsadil bych se, že si už plánuje podobnou schůzku s Olvenem a dalšími ilegálními obchodníky s opiem. Každému předvede obdobný, jen mírně upravený seznam. Že by si ho sepsal sám? Všechno bylo možné.

Pod okovanými kopyty zašramotily kameny a štěrk, opustili jsme hladkou rovinu dávno vyschlého jezera, ze stínů balvanů a soutěsek se vynořil náš doprovod, líným tempem poplatným vedru jsme zamířili zpátky k městu.

„Proč jedeme stejnou cestou?“ zeptal jsem se.

„Je nejkratší,“ odpověděl mi jeden z falešných sokolníků a podíval se na mě, jako bych byl totální idiot.

Nejkratší, zajímavý důvod. Ale nehádal jsem se s ním.

Když jsem po půlhodině cesty kus za námi zaslechl zarachocení kopyt, nepřekvapilo mě to ani trochu.

„Někdo po nás jde,“ prozradil jsem jim a ani to neznělo příliš škodolibě.

Všichni instinktivně pobídli koně.

„Počkejte,“ zarazil jsem je, než se dali do trysku.

Už jsme je viděli, čtyři jezdce zanechávající za sebou výraznou prašnou stopu. Skoro se nechali spatřit až příliš brzy, o něco pomalejším tempem se mohli nepozorovaně dostat mnohem blíž.

„Jedem, nedohoní nás!“ zavelel jeden z Bandarillových falešných sokolníků a nečekal na nás.

„Počkejte, nelíbí se mi to, je to léčka,“ obrátil jsem se na Bandarilla.

Druhý sokolník nevydržel psychologický nátlak rychle se přibližujících oblaků prachu a pobídl koně k trysku.

Bandarillo váhal. Jeho muži ujížděli, jako by jim hořely zadky, na nás se řítili cizí jezdci a on tady zůstal s jediným chlapem, kterého moc neznal. Bylo mi jedno, jak se rozhodne. Čas to vyřešil za něho, z hlavní části našeho doprovodu zbylo jen další žlutošedé mračno. A druhé se blížilo, i když ne tak rychle, jak by mohlo, a ještě zvolňovalo.

Došlo mu, že chvíli k úprku promeškal, a zůstal vyděšený na místě. Sesedl jsem z koně, plácl ho po zadku, aby se ztratil z dohledu, a sám jsem se postavil za vysoký trnitý keř. Pokud mě na začátku přehlédnou, zjednoduší to situaci.

„Postavte se tamhle,“ sykl jsem na Bandarilla. „Kdyby chtěli střílet, vrhněte se na zem.“

Za trnitým křovím porostlým pahrbkem měl dobrou šanci. Jsem prostě dobrák, jakmile mi za to zaplatí, dbám i o dobro svého bližního.

Než Bandarillo poslechl, byli prakticky na dosah. Jeli v řadě nalepení jeden na druhého. Mírně jsem se rozkročil, položil si meč na rameno a čekal. Útok jezdectva může být zdrcující, ale těch jezdců musí být víc než čtyři. Alespoň na mě.

Podkovy zacvakaly, štěrk ostře zaskřípěl, první se řítil kolem v mírném oblouku a vykláněl se směrem ke mně. S téměř metr a půl dlouhou čepelí ale nepočítal. Sekl jsem z ramene a nekontroloval, jak jsem uspěl; druhý, místo aby přidal a pomstil svého druha, překvapeně přibrzdil koně, a to mi dalo čas k seku rubem. Lehce jsem ho škrábl přes záda, ale stačilo to, aby šel ze sedla dolů.

Další dva se mi dokázali vyhnout a teď zastavili o kus dál. Nerovný terén se spoustou větších i menších šutrů a křovisky trnité, nepoddajné trávy jim to neusnadňoval. Držel jsem meč na rameni a pozoroval je. Podle oblečení vesměs z kůže, jednoduchých vest pošitých bronzovými obdélníky, odřených kalhot a bot v příšerném stavu, nebyli z města, ale odněkud ze stepí. Cizinci najatí na špinavou práci. To jsem dobře znal.

Podívali se na sebe, sluncem a větrem poznamenané tvrdé tváře, oba zarostlí, vousy obarvené prachem do šeda. Pak bez jakéhokoliv slova domluvy současně sklouzli ze sedel a tasili šavle. Nedal jsem jim čas na nějaké dlouhé rozmýšlení, bez váhání jsem s čepelí namířenou proti nim vyrazil. Zareagovali zvětšením rozestupu, ale tomu vpravo vadil velký keř a s tím jsem počítal. Kus před ním jsem ukročil na vnější stranu, prodloužil krok a sekl obloukem zprava. Měl spoustu času a kryl se bezchybně, nepočítal však s razancí obouruční zbraně. Po odrazu jeho čepele se mi otevřel prostor a já víc přísunem nohou než pohybem paží bodl. V poslední chvíli jsem meč stáhl k sobě, vytočil a příčkou zastavil šavli posledního. I druhý jeho útok jsem odrazil a pak prodloužil vzdálenost, abych získal čas. Promarnil svou šanci a dopřál mi ho.

V následujícím souboji jeden na jednoho to měl těžké, jen chvíli mu trvalo, než pochopil, že šavle proti mému meči dlouho nevydrží, ustupoval, uhýbal i klamal tělem a čekal na sebemenší příležitost. Byl pohotový, houževnatý a pálilo mu to, to jsem musel uznat. Začal jsem funět, rozmachoval se víc a víc a nechával čepel svištět po delších a delších obloucích. Vytušil příležitost, vrhl se do mezery rychlý jako blesk.

Vrátil jsem se do obrany pohotověji, než předpokládal, zachytil jeho čepel, vnutil mu bleskovou vazbu, a než se stačil odpoutat, za pomoci příčky jsem mu vytrhl zbraň z ruky. V levačce se mu zaleskla dýka. Místo abych se odsunul a skončil to s ním z dálky, pokračoval jsem v pohybu, přetočil meč, ránu hruškou neustál a při pokusu udržet rovnováhu udělal tři potácivé kroky dozadu. Vodorovný sek rubem mu rozerval hrdlo, no, spíš prakticky odsekl hlavu. Ten poslední zásah jsem cítil nějak divně. Prohlédl jsem si čepel, hladký povrch částečně pokrytý rzí a krví. Sáhnul jsem na ni a posledních pětadvacet čísel odpadlo. Stát se to o chvíli dřív, ležel bych na zemi já.

Šokovaný Bandarillo se vypotácel z úkrytu.

„Vy jste je všechny zabil?“

„Nevím,“ odbyl jsem ho.

Meč vypadal, že ho v minulosti někdo překovával, a ne úplně se mu to podařilo. Rozhodl jsem se, že se mu podívám na zoubek.

„Tenhle ještě žije,“ zjistil Bandarillo.

Byl to ten, co jsem ho z koně sundal jako druhého. Ležel na zemi s přeraženou nohou, k tomu měl asi pošramocené obratle. V pěsti držel šavli a bez hnutí nás pozoroval.

„Od něho se dozvíme, kdo je na nás poslal,“ Bandarillův hlas se chvěl vztekem a vzrušením z nebezpečí, kterému právě unikl.

Já byl naproti tomu skoro klidný. Ne úplně, boj člověka vždy nabudí, ale ani zdaleka se to nepodobalo tomu, když jsem stál v aréně nebo když jsem o pár let později zabíjel kvůli zlatu. Zabít pár divokých jezdců ze stepí prostě pro mě mnoho neznamenalo a nic na tom neměnil ani fakt, že jsem při troše smůly, nebo jejich větším štěstí, mohl na zemi v krvi skončit já. Možná bych to uvítal. Nechal jsem myšlenku zapadnout s tím, že se k ní časem vrátím.

Bandarillo tasil dýku, ale přiblížit se s ní k zraněnému neodvažoval.

„Nic vám neřeknou,“ řekl jsem mu. „Někdo jim zaplatil, aby vás zabili. Pravděpodobně stejně neví kdo.“

„Chci, abyste se zeptal,“ poskakoval Bandarillo vztekle.

Podíval jsem se na těžce pošramoceného chlapa na zemi.

„Kdo vás najal?“ poslechl jsem.

Olízl si rty a kousek se posunul, aby měl lepší oporu zad. To bylo všechno.

„Říkal jsem, že nic neřekne,“ pokrčil jsem rameny a zamířil za koněm, který se mezitím zatoulal o kousek dál.

„Řekne všechno, co budu chtít vědět! Stačí se ptát správným způsobem!“ šermoval Bandarillo vztekle dýkou.

„Nemučím lidi,“ odpověděl jsem stručně. „Zašpiňte se sám.“

Něco v mém hlase Bandarilla zarazilo. Čekal jsem, zda bude dál naléhat, ale nechal toho.

„Vrátíme se do města oklikou. Je divný, že se naši lidi nevrátili,“ řekl jsem.

Byl tak vyvedený z míry, že neprotestoval.

Co se s našimi sokolníky stalo, jsem se dozvěděl až následující den ráno, kdy mi to prozradil můj zpravodaj. Našli je kousek za městem, každého se šípem v hrudi. Takže to nebyla až tak špatně připravená léčka.

~~~

Ráno jako každé jiné, stejné, až kam si pamatoval. Výsledky jeho snahy však neodpovídaly vynaložené námaze. Vlastně vůbec, ale vůbec nestály za to, co všechno tomu obětoval. Nestály za nic! Na počátku cesty by se z takového neúspěchu zhroutil, vzdal by se, možná i v polovině cesty by se vzdal. Teď už ale ne. Stál a čekal, až se jeho svaly, srdce a vůbec celé tělo probudí. Nepotřeboval se rozcvičovat, zahřívat. Spal bez pokrývek jen na prostěradle a i v noci mu bylo neustálé horko, své tělo vnímal jako něco cizího, sálajícího žárem.

Vyrazil k podvečernímu tréninkovému okruhu. První odraz…

Když bez dechu skončil, věděl, že ani tohle není tak dobré, jak by mělo být. Jak musí být, pokud má uspět. A úspěch byla jediná možnost. V koupelně se umyl a vytřel do sucha, pak se přesunul do kuchyně. Skutečné jídlo tady nevařil, připravoval zde pouze věci, které potřeboval k tomu. Včera se odhodlal, aby konečně přinesl zrcadlo. Velké, místo toho, které rozbil, ještě se do něj ale nepodíval. Jedna slabost plodí další, a to si nesměl dovolit. S nechutí hraničící s fyzickou nevolností odstranil látku, do které bylo zabalené, a pak se před ně postavil. Se zavřenýma očima. Otevřít je bylo náročnější než celé cvičení, než šplhání po fasádě Harbirgerovy rezidence. Nebyl to příjemný pohled, ale vytrval, dokud si sám sebe kousek po kousku neprohlédl. Ta věc mezi nohama ho znervózňovala nejvíc. Nadechl se, přitáhl si list papíru a stručně popsal, co vidí, pak chvíli pracoval s krejčovským metrem a také zapsal, co naměřil. Nakonec se oblékl, vypil a snědl několik připravených koktejlů a třaslavých huspenin, beze spěchu, soustředěně připravil další. Teprve potom se vydal ven.

~~~

Lasička se rozvaloval mezi pytli s moukou, rohožemi, látkou a dalším tuctovým zbožím, jeho kůň přivázaný na krátkém laně poslušně pochodoval za vozem a vozka si na kozlíku sám pro sebe něco broukal. Pouhé dva dny cesty od Damarkandu se z vyprahlé planiny zvedaly hory. Strmé, skalnaté, ale přece jen o něco málo zelenější. Cestou zatím minuli jen dvě vesnice, většinou chovatelů dobytka. Vozka a majitel povozu v jednom, jmenoval se Azmud a nakupoval pro celou vesnici, se v nich vůbec nezastavoval. Pouze něco zamumlal o mizerných zlodějích a postelích plných vší. Takové varování Lasičkovi stačilo, navíc tyhle vesnice nebyly ty, po kterých pátral.

Přestal sledovat okolí, znovu si lehnul a jen tak ještě chvíli klímal. Pohodlné, i když trochu pomalejší cestování mu vyhovovalo, měl ale dojem, že už to dlouho nepotrvá.

„Vstávat, cesta začíná stoupat. Musíš dál po svých, neztrhám kvůli tobě koně,“ vzbudil ho z polosnu Azmud.

„Jasně,“ nenechal se Lasička dvakrát pobízet.

Zvedl se, protáhl se a znovu se rozhlédl. Jeho průvodce nelhal, cesta začínala stoupat a stávala se o poznání kamenitější.

„Dáme dýmku?“ navrhl a vytáhl vlastní.

Azmud přikývl, Lasička si už dříve všiml, že tenhle stařík neurčitého věku mezi opotřebovanou šedesátkou a smrtí si se spěchem nikdy hlavu příliš neláme.

„Zkusíš můj?“ nabídl mu paklík tabáku.

Azmud jen zavrtěl hlavou a vytáhl vlastní. Lasičkovi stačil pohled, aby zjistil, že v Azmudově směsi je tabáku spíš méně než více.

Oba muži si zapálili, tiše kouřili, přitom pozorovali krajinu a koně snažící se ocasem zahnat nepříjemný hmyz.

Zase tolik ho tu není, uvažoval Lasička, asi protože je zde opravdu sucho.

„Chtěl bych obchodovat,“ prohodil po chvíli, která mu připadala právě tak akorát dlouhá.

Azmud přikývl.

„Jo, napadlo mě to,“ navázal, když se stíny hor posunuly o viditelný kus.

Lasičku napadlo, že tohle asi bude nejdelší rozhovor, jaký kdy zažil. Dokouřil, vyčistil dýmku a čekal, až vychladne. Nepočítal s tím, že by na cestu potřeboval dvě.

„Zboží ve městě už je dost drahý,“ řekl, když usoudil, že pauza byla dostatečně dlouhá.

Azmud přikývl s lehce nepřítomným výrazem v obličeji.

„Chci ho dopravovat daleko. Proto bych ho chtěl nakoupit rovnou od farmářů. Za lepší peníze než ve městě. Za lepší peníze pro mě i pro ně.“

Dýmka už byla studená a Lasička ji začal pomalu a beze spěchu nacpávat.

„Že jedeš bez chlapů se zbraněma. Dřív už bys byl mrtvej na půli cesty,“ opáčil líně Azmud.

„Nemám peníze, chci jen omrknout situaci,“ odpověděl tentokrát okamžitě Lasička.

„Stejně,“ mávl rukou Azmud skoro stejně pohotově. „Dřív mezi sebou bojovaly vesnice, rody. Kdo nebojoval, umřel hlady. To se teď změnilo. Ale než se začneš bavit s farmářema, hoď slovo s chlápkama Velkýho Mlčenlivýho.“

„To je kdo?“

„Ten to tu vede. Někteří si myslí, že to vede plešatec, ale ve skutečnosti to všechno řídí Velkej Mlčenlivej.“

Azmud si také nacpal další dýmku a Lasičkovi bylo jasné, že víc z něj dnes už nedostane. A možná ani do dalšího odpoledne. Nechal ho jeho meditacím, odvázal koně, vyskočil do sedla a vyrazil dál k horám. Vzhledem k tomu, jak dlouho rozhovor trval, měl obavy, že do nejbližší vesnice nedorazí před setměním.

Nakonec to stihl. Vesnici ve skutečnosti tvořilo jen pár domků, spíš špatně udržovaných chatrčí z hlíny a kamení, a jediná pořádná budova. Postavili ji nedávno, z velkých, nahrubo opracovaných kmenů, které museli přivézt z daleka. Její velkorysost podivně kontrastovala s přízemností a chudobou příbytků původních obyvatel.

Lasička dům objel a zjistil, že jeho součástí je i stáj. Koně do ní nezavedl, nechal ho stát venku. Pro jistotu. Možná spíš pro svůj lepší pocit, protože měl dojem, že přes pozdní příjezd za šera nedorazil nepozorován. Chvíli váhal. Pokud o něm ale věděli, bylo lepší dál hrát svou roli.

S nepříjemným mrazením v zádech zabouchal na dveře a vstoupil.

Hospoda, přepřahací stanice, vojenské ležení, byl jeho první dojem z místnosti. Pár stolů, u kterých se dalo sedět, výčepní pult přehrazující sál jako nějaká barikáda, za ním velký mohutný stůl s rozestavěnými židlemi. Na něm papíry; pokud to dokázal rozeznat, volné listy a mapy. K tomu jedna tlustá kniha otevřená zhruba v polovině.

Jediným přítomným byl hostinský. Na místní poměry stálo v polici za ním příliš mnoho lahví až příliš kvalitního pití.

„Dobrý večer,“ pozdravil Lasička. „Dá se tady sehnat něco k jídlu, k pití a postel?“

Muž k němu vzhlédl, v úsměvu mu zasvítily zuby člověka, který má co jíst a ví, co je pro něj dobré.

„Od toho tu jsem. Co si dáte?“

Ani se nezeptal, zda má Lasička čím zaplatit. Hospoda byla jen mizerná fasáda, kterou se nikdo nesnažil příliš udržovat. Sloužila, sloužila… jako hlavní stan. Otázkou zůstávalo komu.

„Pivo, k jídlu cokoliv,“ poručil si Lasička.

Muž chytil kameninový džbán a začal ho plnit z velkého sudu.

Takže hned mě nezabijou, usoudil Lasička.

„Jdu ustájit koně, hned jsem zpátky,“ řekl nahlas, hostinský jen přikývl.

Po návratu na něj čekal pořádný kus vepřového, studené pivo a chleba z dokonale umleté mouky.

A další host.

„Mám štěstí, že tu nejsem sám!“ zahlaholil, jakmile spatřil Lasičku. „Dorazil jsem před chvílí, z východu, ty hory jsou tak zatraceně členitý, že člověk ztratí oproti plánům několik dnů a ani neví jak,“ zahlaholil.

„To je dobrý vědět,“ kývl mu Lasička na přivítanou. „Přisednu si k vám, nevadí? Moc lidí kromě místních tady člověk nepotká.“

„Jasně, nechtěl jsem rušit.“

Lasička, aniž by jeho tvář opustil překvapeně spokojený úsměv, se s jídlem i svými věcmi začal stěhovat ke stolu nově příchozího.

Muž měl s sebou cestovní vaky, takové, jaké obchodníci obvykle převáželi na povozech, oblečený byl také podle zvyku obchodníků – nízké boty se silnou podešví, tlusté punčochy a krátké kalhoty po kolena z hrubé vlny, k tomu dlouhý kabát z nepromokavého sukna. Všechno sedělo. Až na obličej, příliš tvrdý, s necitelnýma očima nepřivyklýma vyjednávání a kompromisům. Vlastně nesedělo. Oděv byl nepoužívaný, s ještě patrnými sklady po dlouhém uchování někde v truhlici, kolem koutků očí měl jizvy, z jednoho ucha jen zbytek. Ten chlap byl zabiják, který se snažil předstírat něco jiného. Lasička se posadil, a aby získal chvíli času na rozmyšlenou, dal se hltavě do jídla.

„Omlouvám se,“ prohodil mezi dvěma sousty, „mám ale fakt děsný hlad. A když nejím pravidelně, berou mě žaludeční křeče.“

„Znám, znám,“ přikývl muž. „Jmenuju se Fabrico Percus,“ představil se.

„Lasička, Lasička Psun,“ zahuhlal Lasička a dál usilovně žvýkal.

Co byli zač a proč s ním hráli tuhle divnou hru? Věřili, že jim na to skočí? Když bude předstírat, že jim věří každé slovo, včetně toho, že sedí v obyčejném hostinci a Percus je obchodník, nechají ho žít? Nevěděl. A když dá najevo, že nevěří, zabijou ho kvůli tomu?

Čas, který mu vykoupilo jídlo, vypršel.

„S čím obchodujete?“ zeptal se dřív, než to stihl Percus, současně zamával džbánem na hostinského.

Ten na druhý pohled jako hostinský taky moc nevypadal. Spíš jako chlap, co je zvyklý nosit spoustu zbraní, umí s nimi zacházet a teď z nějakého důvodu leští sklenice – způsobem, který viděl v nějakém nóbl podniku v Damarkandu, nebo ještě lépe v Krachtiburgu či jiném velkoměstě impéria. Nebo to taky byla součást léčky a snažili se zjistit, jak dlouho bude předstírat, že nic nevidí? Normální obchodník by možná dal najevo, že se mu něco nezdá.

„S čím je tady tak asi možné obchodovat?“ zasmál se spiklenecky Percus.

Lasička jen přikývl a mávl na hostinského.

„K tomu pivu něco dobrého, co zahřeje. Pro mě a pro mého přítele. Celou láhev.“

„Je mnoho různých druhů zboží,“ zatvářil se spiklenecky a natáhl se po přinesených skleničkách a pálence. „Ale v tomhle kraji moc věcí člověk mimo makovou šťávu nenajde,“ řekl naplno.

Ve chvíli, kdy se propíjeli do druhé poloviny láhve, Lasička už věděl, na čem s Percusem je. Nedokázal z něj nenápadně dostat žádné použitelné informace a víc a víc si uvědomoval, že je sám pod drobnohledem. Hodnocený profesionálně, bez osobního zaujetí. Oba toho vypili přibližně stejně a Lasičkovi dělalo stále větší problémy uchovat si jasnou mysl, a přitom vypadat uvolněně a spokojeně jako obchodník, který relaxuje po těžkém dni v příjemné společnosti. Percus se o předstírání snažil stále méně, vypadal ve střehu, napjatě. Ne napjatě, opravil se Lasička, když jim opět doléval. Vypadal jako člověk, který se o něčem rozhoduje. Stačilo dát si dohromady dvě a dvě, vzít v úvahu, co věděl, a Lasičku zamrazilo v zátylku. Percus se rozhodoval, zda ho zabije. Velmi profesionálně, bez osobního zaujetí, jen na základě toho, co bude a nebude výhodnější. A to o něm hodně prozrazovalo. Zabít bez vzrušení, horké krve v žilách, dokáže jen málokdo. Sám o sobě si to nemyslel a za celý život potkal takových lidí jen několik. Tři? A to jeden z nich byl Bakly, pro kterého bylo zabíjení, Lasička o přirovnání chvíli přemýšlel, jako pro farmáře orání pole. Tenhle muž byl jistým způsobem podobný. Podobnost s Baklym Lasičku inspirovala. Ten taky neměl rád dlouhé cavyky.

Odložil láhev, spiklenecky se zašklebil, v poslední chvíli potlačil nutkání odepnout pojistku na tlačném noži, který nosil pod předloktím. Percus by si toho všiml – a zareagoval by.

„Trh je plný,“ začal. „Ceny jdou dolů, celý východ je zaplavený opiem.“

Pozvedl sklenku a usrkl, jeho proslov Percuse zaujal natolik, že zapomněl gesto napodobit.

Lasička se ušklíbl a pokračoval.

„Jen blázen by se snažil prorazit na takovém trhu, když tam nemá dobré kontakty a válka o pozice je na spadnutí. V impériu…“ Percus se nenapjal, jen byl najednou ještě připravenější k množství rychlých a přímočarých akcí, z nichž většina by měla za následek smrt, „… v impériu jsou sice ceny mnohem vyšší, ale nestojí za riziko. Císař jde po opiu tvrdě a často nepomohou ani úplatky. Znal jsem pár dobrých chlapů, kteří skončili na šibenici.“

Percus polevil v připravenosti, Lasička stěží zamaskoval úlevný výdech. Správně odhadl, že Percus, nebo spíš ti, kteří ho zaměstnávají, nechtějí, aby se kdokoliv míchal do obchodu s drogami na imperiální půdě.

„Nepiješ,“ popíchl ho Lasička a znovu naznačil přípitek.

Slovo nepiješ vyslovil spíš jako naepješ, jako by už měl problémy se zřetelnou artikulací.

„Já mám ale mnohem lepší plán,“ pokračoval. „Dopravu zboží na velkou vzdálenost. Daleko na sever, až za Gutawskou poušť. Prodraží se to, to jo. Jenomže když se obejdu bez překupníků a budu se starat o náklad od začátku až do konce, vydělám na tom mnohem víc, než si spousta lidí dokáže představit.“

„To je dobrý plán,“ připustil Percus. „Ale náročný.“

Teď se napili oba dva.

Percus měl něco společného s vojákem, ale jen částečně. Plnil rozkazy, ale pouze rámcově a měl velkou volnost ve vlastním rozhodování, odhadoval ho Lasička stále přesněji. A Lasičkův úmysl dodávat opium na sever nebyl v jeho přesných instrukcích zahrnut. Verdikt zjevně závisel jen na jeho posouzení situace.

Lasička postoupil na stupni předstírané opilosti o další příčku, na tom skutečném také, jen zůstával o trochu níž.

„A já si nemyslím, že ty jsi nějaký obyčejný drnožrout nebo obchodník jako já. Ty seš chlap, co to tady řídí, a právě s tebou já bych rád obchodoval. Udělej mi slušnou cenu a já ti zajistím stálý odbyt. Jen musím prorazit cestu na sever. A kontakty mám, to mi věř.“

„Hej, hostinská!“ zamával na muže u baru. „Slíbilas mi pokoj!“

Barman s Percusem si vyměnili pohledy, Percus naznačil zamítavé gesto a Lasičkovi se ulevilo. Opravdu se ho nepokusí zabít a místo toho dostane pokoj.

Když pak ulehal na postel, uvědomil si, že po všem tom pití je napjatý jako lučiště. Tohle bylo o fous, kdyby si tolik nedával pozor, kdyby tak přesně nečetl i nejjemnější reakce svého společníka, měl by to pravděpodobně za sebou. Proč je ale obchodování s drogami na pobřeží nebo v impériu pro Percusovy zaměstnavatele tak citlivou záležitostí? Kvůli zvyšování konkurence? Rozhodl se další přemýšlení nechat na ráno. Byl totálně vyčerpaný… a opilý. A vůbec.

~~~

Po výletu do stepi jsem další den neměl náladu na Bandarilla ani na žádné jeho poskoky. A hlavně, chtěl jsem se podívat na kloub meči, k tomu se dovybavit nějakým tím železem, protože jsem začínal být stále populárnější. Umlátit holýma rukama všechny dychtivé fanoušky mohlo být i na mě docela náročné. Za zlatku jsem si od kováře v půli cesty mezi slušnou řemeslnickou čtvrtí a periferií na den pronajal jeho dílnu. Zbrojíř to nebyl, ale nástroje měl slušné a víc jsem nepotřeboval.

Než jsem se pustil do práce, ještě jednou jsem si prohlédl okolí. Ulice se tady rozpadala ve víceméně v řadě roztroušené domy, každý obklopený menší nebo větší zahradou, místní procházející okolo mi věnovali zvědavé pohledy, protože znali majitele, víc se však nezajímali. Přesně to jsem potřeboval. Vrátil jsem se do kovárny, rozdělal oheň a beze spěchu sledoval, jak komín získává pořádný tah a slunce se současně víc a víc opírá do hrubého, na mnoha místech propáleného plátna nahrazujícího střechu. Kovařina nebyla v tomhle horoucím městě pro padavky. Ale to vlastně nikde.

Než výheň získala správnou teplotu, zbavil jsem čepel rzi jemným obroušením na měkkém sádrovci. Značka výrobce zůstávala nečitelná. Pak jsem meč rozebral a až pod jílcem jsem spatřil stylizovaný symbol dvou horských úbočí se sluncem mezi nimi. Kdysi jsem znal všechny lepší kovářské značky od temných dob do dneška. Tuhle nikoliv, a přesto se mi meč dávného zbrojíře líbil. Až na opravovanou část. Tam někdo při svářce zbytečně a špatně přidal mnoho materiálu a pak ho nedokázal správně zpracovat.

Dal jsem se do práce. Nechtěl jsem meč překout a znovu spojit. Nejprve jsem se věnoval torzu čepele, kterou kdysi někdo tak mizerně opravil a která teď nevydržela. Čepel jsem nahřál a postupně začal zpracovávat na kovadlině, dokud železo nezískalo barvu zrajících třešní. Nespěchal jsem, dával oceli její čas. Lom šel hodně zešikma, chvíli jsem váhal a potom se rozhodl, že nový vytvořím nesymetrický, blíž ke hřbetní straně ruky. Nikdy jsem něco takového neviděl, ale to mi nevadilo. Když jsem končil, ležel přede mnou podivný hybrid mezi jednoručním a dvouručním mečem a sekáčem. Chvíli jsem uvažoval co s příčkou, u zkrácené zbraně vypadala nepatřičně, ale pak jsem ji tam nechal a vrhl se na hrušku jílce. Moc jsem se s ní nepáral, prostě jsem ubral kus materiálu a uhladil ji do podoby, aby mi nerozškrábala dlaně. Teď přišla na řadu třiceticentimetrová ulomená část čepele s hrotem. Naostřil jsem ji, zarovnal lom, na konci provrtal, pak ze dvou kusů měkkého lipového dřeva vyrobil jednoduchou rukojeť, přinýtoval k oceli a nakonec pevně ovinul pruhem syrové navlhčené kůže. Až vyschne, stáhne se, zadře do povrchu dřeva a rukojeť nebude v ruce klouzat.

Až do večera jsem pak obě zbraně dobrušoval, dokud jsem nebyl s celodenním dílem spokojený. Mé výtvory by za krásu nezískaly ani bod, ale byly z dobrého materiálu. Nakonec jsem na brusných kamenech protáhl i část příčky sekáčo-meče. Ošklivé překvapení se vždycky hodí.

To už mě pozoroval majitel kovárny, který se se západem slunce vrátil do kovárny. Sedl si na bednu s pískem, v ruce pořádný džbán piva, a díval se, jak se činím. Úplně nakonec jsem vyměnil kovářské nářadí za dratev a všil do okraje svého kožáku dvě poutka, do nich jsem dýku zasunul. Nebyl to úplně nejbezpečnější způsob nošení, ale lepší než nic. A málokdo by tam takovou smrtonosnou hračku hledal.

„Vyznáte se,“ ocenil mou práci. „Možná byste se takhle uživil lépe, než si myslíte,“ kývl směrem ke kovadlině.

Bejvávalo.

„Možná,“ přikývl jsem stroze.

S mečem pod paží s jílcem směřujícím k zemi a hrotem kousek nad pravým ramenem jsem odešel, jen jsem mu kývl na pozdrav.

Na možná a kdyby se nikdy nehraje. Vzpomínky. Skoro by bolely, kdybych nebyl takový tvrďák. Ale byl to příjemně strávený den, nejlepší za hodně dlouhou dobu.

~~~

Dorazil jsem ke svému penzionu, kousek před ním postával Pouliční mozek. Nervózně se rozhlížel, neustále přešlapoval z nohy na nohu, a když mě zahlédl, vypadal, že se mu doopravdy ulevilo.

„Bandarillo na nás už čeká. Nikdo tě nedokázal od siesty sehnat, pojď.“

„Takže akce,“ přikývl jsem. „Dostanu zaplaceno? Za celý den?“

„Bandarillo říkal, že se budeš ptát. Určitě.“

Nešli jsme k hlavnímu stanu bylinkáře a obchodníka s drogami v jednom, ale do čtvrti, ve které jsem ještě nikdy nebyl. Domy zde byly stavěné nahusto, ulice úzké, ale částečně dlážděné.

„Co se děje?“ zeptal jsem se, protože Pouliční mozek se neustále rozhlížel jako králík cítící psy.

A to se ještě ani nezačalo stmívat.

„Našli další mrtvolu,“ prozradil mi.

Nechápal jsem, co je na tom tak mimořádného. Někdy mi přijde, že kam se podívám, leží samé mrtvoly.

Pozemek, k němuž jsme dorazili, byl větší, i když o něco hůř udržovaný než ty okolní. Před branou postával chlap, kterého jsem už od vidění znal. Kývl na nás a ukázal, ať pokračujeme dál.

Přes zanedbanou zahradu jsme se dostali do vlastního domu. V hlavní obytné místnosti se tísnil Bandarillo s doprovodem. Bylo tam tak těsno, že kdybych se k nim vmáčkl, rozvalily by se stěny.

„Chci, aby ses na to podíval,“ přikázal mi gangster.

Mé pracovní povinnosti se rozšiřovaly, měl bych dostat přidáno.

Naznačil jsem dvěma z jeho goril, ať vyjdou. Nelíbilo se jim to, ale poslechly. Už jsem nebyl nějaký hej počkej.

Mrtvola na podlaze vypadala skoro úhledně a tak nějak groteskně. Ten chlapík se prostě smrtí neskutečně scvrkl. Dřepnul jsem si a pořádně si ho prohlédl. Možná to bylo tím, že byl opravdu střízlík. Podle chybějících zubů a zčernalých dásní žvýkal kaat. Asi proto byl tak hubený. Soustředil jsem se na to nejdůležitější – zabila ho jediná rána ostrou tenkou čepelí uchem rovnou do mozku. Rychlé, čisté, jen to vyžadovalo extrémně přesnou a rychlou ruku. Šťouchl jsem do těla prstem a zhluboka se nadechl. Podle puchu ho dostali někdy k ránu.

Řekl jsem to nahlas.

„Proč je tak zajímavý? Každou chvíli někoho zabijou,“ zeptal jsem se.

„Je ze seznamu, z Harbirgerova seznamu,“ prozradil Bandarillo.

Nevypadal nervózně ani neměl strach, spíš byl jen naštvaný.

Z vedlejší místnosti vyšel muž, v každé ruce držel nevzhledný bochník surového opia.

„Je jich tam hodně,“ poznamenal.

„Kolik?“ chtěl vědět Bandarillo.

Muž pokrčil rameny, Bandarillo zaklel a šel se podívat sám. Následoval jsem ho.

Opium nebylo přímo v místnosti, ale ve sklepě pod ní. Bochníky tam ležely na dřevěných policích, aby k nim mohl vzduch ze všech stran.

„Je jich příliš hodně, musel pracovat i pro někoho jiného než pro mě,“ zhodnotil Bandarillo po chvíli.

Zajímavé.

Vzal jsem si louč a celou podzemní místnost si pořádně prohlédl. V zadním rohu, úplně u země, jsem objevil jedinou prázdnou polici. Na rozdíl od všech ostatních byla zaprášená, jako by si jí majitel nevšímal, silnou vrstvu prachu rušila jen tři čistá kola po předmětech, které někdo nedávno odstranil. Vypadalo to, jako by odsud vrah něco odnesl. Zřejmě opět opiové bochníky. Proč ale jen tři kousky? A právě z tohohle místa? Divné.

„Tak co o tom soudí náš chytrák?“ oslovil mě jeden z Bandarillových strážců.

Chytrák? Myslel to jako lichotku, nebo urážku? Některé věci mi docházejí pomalu. Sám jsem si ho překřtil na Chytráka.

„Zabil ho někdo rychlý, tichý, kdo má rád hodně ostré čepele. Takový, co se ti dostane do zad a ani se po něm neotočíš. Stejnej týpek, co měl na svědomí toho prvního,“ nevzpomněl jsem si na jméno.

„Ale proč to dělá? Co z toho má?“ zeptal se mě Bandarillo.

„Za přemýšlení mě neplatíte,“ pokrčil jsem rameny.

Počkali jsme, až chlapi vyklidí opium, a pak jsme dům opustili.

„Chci, abyste mě hlídal dnem i noci,“ obrátil se na mě Bandarillo, když jsme dorazili před jeho obydlí.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Máte dost lidí,“ ukázal jsem na čtveřici jeho chlapů.

Probodávali mě tak zlými pohledy, že by se z toho slabší nátuře udělalo zle.

„Platíte mě za doprovod někam, za to, že odstraním chlapa, co stojí v cestě, udělám bu bu na kohokoliv. Nejsem ale chůva. Na tohle stačí tihleti,“ ukázal jsem. „A dlužíte mi peníze.“

Dostal jsem je. Dělat v Damarkandu poskoka velkému gangsterovi se docela vyplácelo.

~~~

Další den jsem strávil potulováním po tržištích a hospodách a poslouchal, co se děje. Zahlédl jsem bouřlivou hádku celníků s velitelem karavany. Ti chlápci trvali na tom, že musí prohlédnout veškeré zboží, i to už jednou prohlédnuté a opatřené celními pečetěmi. Muž je přesvědčoval, vztekal se, pokoušel se je uplatit, nadával jim… a ustoupil, až to vypadalo, že ho nakonec zavřou.

Jiní obchodníci, směřující na západní pobřeží, měli větší štěstí. Zaregistroval jsem, jak přešlo z ruky do ruky pár mincí a pak bez dalšího zdržování projeli branou. U jednoho z chlápků z první karavany se našlo nějaké opium, strhl se okolo toho další křik. Bylo to směšné, Damarkandem protékaly tuny opia, marihuany, hašiše a dalších drog a tady se handrkovali o balíček, který měl pro vlastní potřebu. Nakonec se to nějak vyřešilo a já šel dál.

Z veškeré šuškandy, kterou jsem vyposlechl, vyplývalo jen to, že se něco děje, nic konkrétního. Události zatím zůstávaly pod povrchem.

~~~

„Ta žena o vás má zájem,“ zaslechl jsem známý hlas, „a vy si toho vůbec nevšímáte.“

Pan Lasička se mi dostal na dosah tak, jak to neuměl nikdo jiný. Úkosem jsem se rozhlédl a promítl si předchozí situaci. Měl pravdu, jedna z obchodnic se o mě skutečně zajímala. Po většinu času se soustředila na zákazníky a své zboží, ale občas mi věnovala zkoumavý pohled a občas se na mě podívala jen tak mimovolně bez nějakého dalšího úmyslu. V její pozornosti se neskrývalo nic, proč bych si měl myslet, že je nebezpečná, proto jsem si jí víc nevšímal.

„No a co?“ pokrčil jsem rameny.

Pan Lasička jen zakroutil hlavou.

Vypadal unaveně, skoro vyčerpaně, jako by si sáhl až na dno.

„Je to s vámi špatné, je opravdu hezká,“ štiplavý byl ale pořád stejně.

Tentokrát už jsem se neotáčel, jen jsem si znovu před očima promítl její podobu. Černé vlasy zapletené do dlouhého copu překryté krajkou, která mohla, ale nemusela být čepcem, oválná, pravidelná tvář, na selku až nezvykle elegantní skládaná sukně obtahující boky a vosí pas, plná, těžká prsa. Ne, neměla vosí pas, jen v porovnání s jejím velkým poprsím a boky se tak jevil. Jo, byla hezká, ale nechápal jsem, proč to Lasička tak zdůrazňuje. Kromě pracovního nože na pultě po levé ruce neměla žádné zbraně.

„Není nebezpečná,“ ujistil jsem ho.

Lasička se bůhvíproč zasmál. Jinak, než jsem u něj byl zvyklý.

„Stalo se něco?“ zeptal jsem se.

„Ano, je to dlouhé povídání,“ přikývl.

„Koupíme nějaké pivo a půjdeme ke mně,“ navrhl jsem.

Nebránil se. Pivo koupil on, já jídlo. Jeho požadavky na velikost večeře jsou mírně řečeno hodně poddimenzované. Poddimenzované, poválel jsem to slovo po jazyku. U strategického stolu generálního štábu K. už jsem neseděl hodně dlouho a stejně ve mně něco ze způsobu řeči, co se tam používala, zůstalo.

„Je to mnohem větší, než jsme si mysleli, složitější, nebezpečnější,“ prohodil ke mně přes rameno, zatímco nakupoval pivo. Drahé, v desetilitrovém soudku zavřeném dubovým špuntem. V ceně byl i další špunt, z měkkého libového dřeva, proděravěný skrz naskrz mosaznou trubičkou. Ta se dala snadno zacpat a sloužila jako jednoduchá pípa. Já nesl jídlo. Dvě velké šunky, sloupec kukuřičných placek zavázaných do fíkovníkových listů, tři baličky koření na dochucení a jednu čtvrtkilovou paštiku. Prý ze slavičích jazýčků, doplněnou koňským masem v poměru jedna k jedné. Odhadoval jsem to na jeden slavičí jazýček na jednoho koně.

Vešli jsme do penzionu, majitel po mně loupl okem a dělal, že mě nevidí. Vyšli jsme po schodech.

„Bydlíte až nahoře?“ zeptal se Lasička.

„Jo, proč?“ odpověděl jsem a natáhl se po klice.

„Odhadoval bych, že s vaší váhou si nepřipravíte únikovou cestu po střechách.“

„Já ale odnikud neutíkám,“ poukázal jsem.

„Aha,“ protáhl obličej. „Máte pravdu, já zapomněl.“

Jednu šunku jsem mu vtiskl do náruče, pak jsem sáhl po klice a namáčkl se do dveří. Nezastavily se o zeď, ale mnohem dřív, přesně jak jsem očekával. A to něco, co bylo za nimi, kvičelo jako podsvinče. Současně vzduchem zasvištěla ocel, šunka v mé ruce zadrnčela, vrazil jsem do dveří ještě jednou a kvičení ustalo. Chlapík s malým kovovým samostřílem přede mnou vyděšeně ustupoval k oknu. Praštil jsem ho flákotou zleva, zprava a pak mu pořádným kopancem pomohl v únikovém skoku. Oknem proletěl bezchybně, ale dopad už tak dobře nezvládl. Zůstal ležet na dlažbě a příšerně u toho ječel. Vypadalo to, že si zlomil obě nohy, nemehlo.

Pan Lasička s dýkou v každé ruce mi kryl záda. V tomhle se na něho dalo spolehnout, to jo. A také ve všem ostatním, co řekl. Tentokrát však žádnou práci neměl.

Zavřel jsem dveře, nebo spíš se je pokusil zavřít, protože po mém vstupu z nich zbyla jen změť prken. Chlap za nimi měl obličej slisovaný do roviny, k tomu zlomenou ruku a kinžálem, kterým mě chtěl probodnout, se pořádně pořezal. Ani ti vrahové už nejsou, co bývali.

„Pro koho pracuješ?“ zeptal jsem se ho.

Díval se na mě, já na něho, čas plynul a pan Lasička čekal.

Měl jsem hlad a žízeň.

„Nebudu ti ničím vyhrožovat,“ řekl jsem. „Ani tím, že ti zlomím i tu zdravou ruku, ani tím, že ti vyloupnu oči.“

Otřásl se.

„Zeptám se ještě jednou, a pokud mi neodpovíš, zabiju tě.“

Nevěděl jsem, zda mi věří, ale bylo mi to jedno.

„Pro koho pracuješ?“

Mlčel. S mrtvolami je vždycky problém, ale co se dalo dělat. Natáhl jsem se po něm…

„Pro Hodeše.“

Tak, a bylo to venku, nemusel jsem ho zabít, nemusel jsem se stěhovat ani uklízet krev a sračky, které z těla tak často vytečou.

„Dobře. Vyřiď panu Hodešovi, že tohle je zbytečné,“ ukázal jsem na zakrvácený kinžál. „A venku seber svýho kumpána, ječí jako na lesy.“

Mrskl sebou svižněji, než jsem čekal, a za chvíli jsme se s panem Lasičkou dívali, jak smýká parťáka pryč.

„Nečekal bych od vás takovou velkorysost.“

Pohlédl jsem nechápavě na Lasičku.

„Vlastně taktické plánování,“ změnil bleskově názor.

„Všichni se měníme, někteří k lepšímu,“ uzavřel jsem. „Taky jsem zpohodlněl. Pojíme.“

Zatímco jsme do sebe ládovali maso a pan Lasička sem tam i kousek chleba, dozvěděl jsem se podrobnosti o jeho výpravě za nákupem opia.

„Je to organizované, všechno je to zatraceně dobře organizované. Zabijáci jsou disciplinovanější než císařova osobní garda a ti, co to všechno řídí, očividně sledují plány, o nichž zatím nemáme tušení,“ uzavřel.

Znělo to zlověstně, ale naštěstí jsem nikdy nebyl na žádné velké plánování. Opium se pěstuje a pašuje kvůli penězům, jaképak plány. „Mhm,“ zamručel jsem neurčitě.

„Musíme si dát zatracený pozor a nejprve zjistit, kdo za tím stojí a o co mu vlastně jde. Pak teprve můžeme jednat.“

Znovu jsem neurčitě přikývl. Pivo Lasička koupil ve vyhlášené putyce, ale moc mi nechutnalo, přišlo mi mdlé. Divné.

„Zajdeme za Hodešem a hodíme s ním řeč. Tím nic nezkazíme,“ navrhl jsem. „Je to obyčejný gangster a teď jsem ho zaujal.“

„Ano, proto jste nezlikvidoval ty jeho zabijáky. Dobrý nápad.“

Byli to amatéři, ne zabijáci, ne z mého nebo Lasičkova pohledu. Byl jen zdvořilý.

Dovečeřeli jsme, a než podvečerní žár začal doopravdy slábnout, vyrazili jsme na návštěvu.

„Málem mě zabili,“ vrátil se cestou Lasička zpět ke své výpravě za opiem. „Preventivně, pro jistotu.“

Zasáhlo ho to víc, než připustil.

„Bylo to jako hrát poker o život, jako blufování s nízkou dvojkou v ruce. A neznal jsem ani ta správná pravidla.“

Hazardní hry mě nikdy nebavily. Stačila mi ta s čepelí a navíc jsem po většinu života trpěl nedostatkem zlata.

„Kwichova,“ řekl jsem a zatočil doprava. „Hodešův hlavní stan,“ prozradil jsem Lasičkovi po dvaceti krocích. Jak jeho dům vypadá, jsem věděl už z dřívějška.

„Doufám, že tuhle věc rychle a uspokojivě urovnáme,“ přikývl. „Máme toho na práci hodně. Tenhle drogový byznys podle mě zasahuje hodně daleko.“

„A vysoko,“ doplnil jsem. „Je do toho zapletený císařský vyšetřovatel, kasíruje jednotlivé gangstery, obchodníky s opiem.“

Ještě jsem neměl čas to Lasičkovi prozradit.

„Fíha,“ hvízdl. „To znamená, že i Falaghir, guvernér Damarkandu. Bez jeho přimhouřených očí by ani císařský vyšetřovatel neměl šanci udržet takhle velkou záležitost pod pokličkou.“

Chvíli jsem nad tím přemýšlel a vypadalo to, že má pravdu. V tomhle se dalo na Lasičku spolehnout, dokázal věci promyslet a přijít jim na kloub. Já jen věděl, že to jde vysoko, na něm bylo odhadnout, kam až.

Strčil jsem do dveří, zvonek zacinkal, ovanula mě vůně nespočetných bylin a koření. Proč si obchodníci s drogami vybírají tak často tuhle kamufláž? Protože je jim blízká? Protože ta svinstva, co prodávají, pak nejsou cítit? Možná náhoda. V Damarkandu jsem z gangsterů znal osobně jen dva. Zatím.

„Jdeme za panem Hodešem, máme s ním sjednanou schůzku.“

Tři chlapi v místnůstce přecpané pytli, pytlíky, váčky a různými lahvičkami naplněnými bůhvíčím si mě podezřívavě změřili. Hodně podezřívavě, bylo jasné, že má doporučení už dorazila.

„Vaše zbraně,“ přiblížil se ke mně přerostlý plešoun s krkem tak silným, že by mu člověk musel nafouknout hlavu, aby ho dokázal uškrtit. Jinak by mu vyklouzl jako úhoř.

„Jasně,“ nepřel jsem se a podal mu zkrácený a upravený dvojruční meč, k tomu nůž. Když pak našel nůž v pouzdře na opasku a pak ještě jeden v botě, byl spokojený jako malý kluk. Rád dělám lidem radost, někdy.

Lasičku prohledali mnohem pečlivěji než mě a vzali mu i jeho bronzovou jehlici, kterou od jisté doby bůhvíproč stále nosil.

Přivolaný skrček s podezřívavým obličejem nás vedl dlouhou úzkou chodbou a kontroloval přitom louče ve stojanech, ti tři nám dýchali na záda. Chodba se několikrát lomila, vypadalo to, že schovávání se v domech patří k dobrým místním zvykům.

Náš průvodce bez klepání otevřel dveře, které jsem přehlédl, šero zředilo žluté světlo.

„Chtějí vás vidět, pane,“ houkl do prostoru.

Než zazněla odpověď, byl jsem uvnitř, mí hlídači v těsném závěsu, zbraně ještě v pochvách.

Místnost bez oken působila jako krypta, za stolem z mahagonu leštěného tak dlouho, až se v něm světla lamp odrážela jako v zrcadle, trůnil chlap středního vzrůstu se šedivými vlasy, které si vzhledem k jejich délce zaplétal do drdolu. Nechutného drdolu připomínajícího malé termitiště. Z pouzdra na stříbrem bohatě vyšívaném opasku vyčnívala ještě rozmarněji zdobená rukojeť kinžálu.

„Klídek,“ otočil jsem se po eskortě, abych ji uklidnil. „Jsem jen posel.“

„Hodeš?“ zeptal jsem se šedivého drdolu.

„Ano,“ přikývl a víc toho nestačil udělat, protože jsem jediným pohybem vytáhl z lemu kabátu svou novou dýku vyrobenou z čepele meče, natáhl se přes stůl a zabodl ji Hodešovi do krku. Než se stačil zvrátit dozadu, držel jsem jeho vlastní zbraň a zpětným obloukem ji zabodl do trupu pořízka, který už na mně visel a chystal se mi zlomit vaz. To ho zchladilo, druhým, který teprve sahal po zbrani a současně se po mně sápal, jsem mrštil ramenním přehozem proti zdi, až to zadunělo. Nebyl jsem ale dost rychlý, třetí chlap by mi zabodl nůž do zad, ale Lasička mu pohotově podrazil nohy a poslal ho k zemi. Kopl jsem ho z boku do žeber, kosti jenom zapraskaly, další kopanec do spánku ho na chvíli uspal.

„Stůj a mlč, jestli chceš žít,“ řekl jsem skrčkovi připravenému napůl utíkat a napůl volat o pomoc.

„Co to mělo znamenat?“ podíval se na mě Lasička, tvář odkrvenou vzrušením z krátkého boje a vztekem.

„Vypadá to, že jsme se právě stali majiteli této a mnoha dalších ulic,“ pokrčil jsem rameny.

„Tomu říkáte plánování? Příprava?“ chrlil dál Lasička naštvaně. „Kdyby cokoliv vyšlo jen trochu jinak, byli jsme oba dva mrtví! Takové nesmyslné riziko!“

Nechal jsem ho mluvit. Možná měl pravdu, vlastně určitě měl pravdu, ale mně na nějakém riziku nezáleželo. Zatím o tom nevěděl, ale postupně, jak tak na mě zíral, mu to určitě docházelo.

Pořez s nožem mezi žebry seděl na zemi a fascinovaně zíral na rukojeť čnící mu z těla. Ten, který se rozbil o zeď, nejistě vstával a potřásal hlavou, jako by si nedokázal uvědomit, co přesně se stalo. Třetí zůstával v bezvědomí.

„Jsme vaši noví šéfové,“ promluvil jsem ke skrčkovi. „Kdo je Hodešův zástupce? Jeho pravá ruka?“

„Já,“ zamumlal po krátkém váhání.

„Fajn. Máte Hodešovo místo, ale pracujete pro nás,“ ukázal jsem na sebe a na pana Lasičku. „Jinak se nic nemění. Procenta, která budete odvádět, se dozvíte později. To je vše.“

Viděl jsem, jak nad tím přemýšlí.

„Mohl byste našemu příteli udělat lukrativní nabídku?“ obrátil jsem se na Lasičku. „Nemyslím tu, co se neodmítá. Jen vyjasnit podrobnosti.“

„Jste blázen a ještě si to vyříkáme,“ vmetl mi Lasička naposledy do tváře a začal pracovat. Nejprve předestřel skrčkovi možnosti, samozřejmě mnohem lákavěji, než bych to dokázal já, pak ho zasypal otázkami a tahal z něj odpovědi, rychleji, než byl schopen vymýšlet si lži. Přestal jsem je poslouchat.

Chlapovi, co z toho vyšel nejlépe, konečně došlo, co se stalo, a hloupě ho napadlo, že by si měl zasloužit gáži. Nejistě se postavil a stále vláčný tasil čepel. Třicet centimetrů dlouhou, s mírně zvlněným ostřím a nesymetrickým hrotem. Vypadalo to na zdejší módu.

„Zabiju tě,“ oznámil mi.

„Je nás víc, než si myslíš,“ pomohl mu aspoň slovně jeho parťák na zemi, který se právě probral.

Než se Hodešův nejstatečnější dal do pohybu, chytil jsem stůl a švihem rovnoběžně se zemí jsem ho jeho hranou nabral jako taranem do břicha. Zlomil se v pase, já pustil stůl, chytil ho za zátylek a třikrát za sebou mu udeřil hlavou o mahagon. Najednou už nebyl tak lesklý, ale pokrytý krví a zažloutlými zuby. To stačilo, drsňák se složil k zemi. Chlapík na zemi také omdlel. Při zápolení jsem mu nešťastnou náhodou šlápl na loket a to mu neudělalo dobře.

„Myslím, že jsme dohodnuti,“ oslovil mě pan Lasička. „Tady pan Ontega si se mnou plácl.“

Ontega mě pozoroval, jako bych byl zhmotnění jeho nočních můr.

Možná se opravdu bál velkých hnusných chlapů, to jsem nemohl vyloučit.

„Co tihle,“ zeptal jsem se ho. „Máte pro ně použití?“

„Já pro vás budu pracovat,“ zašeptal ten s prošpikovaným hrudníkem. „Až se dám do pořádku.“

Dobrá volba. Ten nůž mezi žebry nebyl z mé strany nic osobního. „A tihle?“ ukázal jsem na zbylé.

Ontega zavrtěl hlavou.

„Hodeš si je přivedl s sebou z venkova, odkud přišel.“

„Měli zůstat na venkově,“ pokrčil jsem rameny. „Na to stačili.“

Vytáhl jsem z Hodeše mečovou dýku a skončil to s oběma.

„Je tu ještě někdo, kdo přišel z venkova?“

„Ještě dva, Stuscon a Brevi,“ odpověděl skrček.

Podíval jsem se na něj a pak na pana Lasičku. Ten jen nasupeně odfrkl, pořád na mě byl naštvaný.

„Tak pro ně zajděte a tady váš hlavní pobočník to s nimi vyřídí,“ ukázal jsem na prošpikovaného.

Lasička podrážděně vydechl, neodhadl, že jsem ochoten hrát to až tak moc vabank. Nový vůdce gangu pochopil, že chci, aby své slovo stvrdili zabitím vlastních lidí.

„Já to zvládnu,“ vyložil si po svém jeho váhání pořez, a to Lasičku definitivně zlomilo.

Bylo to, už jsme byli jen oni a my. Hotovo.

~~~

Vyšplhat po téhle fasádě bylo jednodušší, než předpokládal. Přestože už bylo pozdě, mnoho oken v paláci svítilo. Naštěstí z předchozích výprav věděl, kde jsou ty správné pokoje, kde spí vládce paláce, císařský vyšetřovatel Harbirger. Zavírací mechanismus okna vzdoroval nepříjemně dlouho, naštěstí římsa byla na dlaň široká a závratěmi z výšky už dávno netrpěl. Přišlo mu, že v posledních několika dnech, vlastně nocích, toho našplhal víc, než nachodil.

Západka cvakla, posunul se stranou, aby otevřel okno, pak se rychle vsoukal dovnitř a zavřel za sebou. Tahle místnost byla kanceláří jako spousta dalších v paláci. Nemusel nikoho umlčet ani zabít, což nechtěl, ale v případě nutnosti… cesta zpět neexistovala.

Chvíli naslouchal u dveří, mezi ukazovákem a prostředníkem mu ze sevřené pěsti trčela jako břitva úzká a ostrá čepel tlačného nože.

Ticho, přesně podle očekávání. V tomhle křídle pracovali úřednici a ti teď měli odpočívat doma. Přestože císařský edikt nařizoval, že všechna pracoviště úředníků mimo vnitřní impérium musí být uzamykatelná, otevřít dveře nebyl problém. Byly na zámek přesně podle předpisu, ale šetřilo se všude a tenhle druh písařských zámků, jak se jim říkalo, mu trvalo otevřít za dobu potřebnou na čtyři pomalé nádechy. A to ještě chlápek, od kterého se to za pár stříbrných naučil, tvrdil, že je pomalý a neobratný.

Chodba se topila v šeru, tady se byrokratická nařízení předepisující počet loučí a lamp na délku chodby nedodržovala. Prakticky se nedodržovala nikde, protože každý vysoký úředník chtěl na něčem ušetřit, aby měl co sypat do vlastní kapsy. To sám dobře věděl.

Postupoval tichou chodbou, boty s podešvemi ze speciálně upravené kůže byly tišší než jeho vlastní dech. Za tohle zaplatil něčím jiným než penězi. Kousek před ním překvapivě cvakla klika, ustoupil ke stěně a pak po paměti několika spěšnými kroky zpět do výklenku dveří. Na chodbu se z jiných dveří doslova a do písmene vpotáceli muž a žena v těsném objetí. Šatů na nich mnoho nebylo, a co v kanceláři prováděli, bylo jasné na první pohled. Méně už, proč z ní odcházeli.

„Tam,“ ukázal někam dál, „tam najdeme něco dobrého.“

I to se vysvětlilo.

Odpotáceli se daným směrem, v jednu chvíli to vypadalo na soulož rovnou na podlaze, ale naštěstí žena zaprotestovala. Chyběl koberec, a to rozhodlo.

Pokračoval dál. Plán paláce znal dokonale, věděl i to, kde se může schovat a vydechnout si. Jediné, co by ho mohlo zastavit, byly nenadálé nepředvídatelné události, podobné, jako byla ta před chvílí.

O půlhodiny později už viděl tři ozbrojence v plné zbroji střežící vchod do soukromé části paláce. Tři bylo špatné číslo. Počítal se dvěma, ale stejně nepředpokládal, že by je oba nepozorovaně zabil, chtěl se jim jen vyhnout.

Zámek opět nevzdoroval déle, než předpokládal, ale tentokrát nevstoupil do kanceláře obyčejného úředníka, ale do pracovny někoho mnohem výše postaveného, který měl nárok na šatnu, předpokoj pro sekretáře a balkón.

Pár metrů traverzování po fasádě, další kancelář a nechal strážné za sebou.

O pouhých několik minut později už se procházel po huňatých kobercích soukromého křídla nejvyššího císařského úředníka v Damarkandu. Tady se nešetřilo na ničem, každý kousek chodby, schodiště nebo průchozích salónků nesloužících k žádnému zjevnému účelu hlásal, že ten, kdo zde vládne, je opravdu bohatý. A určitě nesnese žádné vyrušování. To mu vyhovovalo. Najít dveře osobních pokojů císařského zplnomocněnce Harbirgera už byla hračka.

Stačil mu dotyk prstů, aby zjistil, že tady je zámek jiný, mnohem kvalitnější, s takovým se vlastně ještě nesetkal. Ale nebyla to první překážka na cestě, tentokrát ani na okamžik nezoufal, jen se víc soustředil. Mechanismus povolil po deseti minutách tichého snažení.

Kadidlo, alkohol a pach propocené kůže. Zvláštní kombinace, očekával spíš vůni parfémů, odér soulože. Zavřel za sebou a postupoval dál.

Prošel krátkou chodbou, po hmatu rozeznal skříně zabudované do stěn, šatna nebo příruční archiv. Pak stěny, od světa venku ho musely dělit dveře, protože sem nedopadal ani nejmenší paprsek světla a ani drogami posílený zrak mu nepomáhal. Potom to přišlo, krátký závan vzduchu. Instinktivně ustoupil a přikrčil se, ostrá čepel ho škrábla přes temeno, bez zaváhání vyrazil vpřed rukou s nožem, současně zasáhl a současně mu něco vyrazilo zbraň a strhlo ruku stranou. Díky odhadu kousek před sebou nahmátl paži držící neviditelnou čepel, předloktím ji odtlačoval, prsty bojoval o lepší úchop. V jediném okamžiku se letmý kontakt změnil v zoufalý zápasnický klinč. Stisk protivníka byl drtivý, nikdy se nepotkal s někým tak silným. Napřel vůli, aby dokázal vzdorovat, ale nestačilo to. Jinak, musel jinak. Čelem zasáhl cizí nos, podle zvuku ho zlomil, ale soupeř sebou jen škubl a dál uzavíral sevření do konečné páky. Byl silnější, a tvrdý mnohem víc než on sám, připustil si. Musí ještě jinak. Na malý okamžik povolil, krátké nerovnováhy využil k tomu, aby poklesl v kolenou, vytočil se lehce na stranu, pak soupeře k sobě maximálně přitáhl a přes pokrčenou nohu ho rotací trupu přehodil za sebe na zem. Zachycenou paži s čepelí nepustil, při dopadu ji vytáhl výš, vytočil, s využitím vlastního boku nasadil páku na loket a po krátkém zaváhání zlomil. Proč nekřičí? napadlo ho. Pořád držel překroucenou, najednou naprosto bezvládnou ruku, slyšel vlastní srdce bijící o závod a postupně začal rozeznávat další pach – pach krve.

Šťouchl špičkou boty do těla. Nehýbalo se. Putoval po hmatu po ruce až k trupu a po chvíli zjistil, co se stalo. Muž při dopadu nešťastnou náhodou nalehl na jeho vlastní nůž, o který při prvním kontaktu přišel. Štěstí.

Chvíli dřepěl ve tmě, prsty ulepené od cizí krve, a přemýšlel, zda má pokračovat. O tom, že přímo Harbirgerovy pokoje hlídá další strážný, přes veškerou přípravu a peníze, které utratil za informace, nevěděl. Ale celý souboj trval tak krátce, že ho prakticky nezdržel, klidně může pokračovat dál. Pokud při tom nepřišel o odhodlání. Ne, to v žádném případě. Jen dál nebude pokračovat potmě.

Sáhl do kapsy, ze všitého poutka vysunul malou křišťálovou ampuli, sevřel ji v dlani a prudce s ní zatřepal, dokud se rosolovitý obsah nepromíchal a nezačal vydávat slabou záři, která jeho očím nahradila světlo dne.

Pokoj byl zařízený stroze. Jednotlivé kusy nábytku byly drahé, kvalitní, ale bylo jich zde málo, jeden roh zaujímalo strohé, prakticky polní lůžko. Obrátil pozornost k muži na podlaze. Holohlavý, spal v kožených kalhotách a vestě, obrovské svalnaté paže měl teď bezvládně rozhozené podél těla, jednu zmrzačenou. Ale to už mu nevadilo, protože byl mrtvý. Vypadal na vojáka, veterána mnoha bojů, zápasníka. Kdyby věděl, s kým bude bojovat, a měl tu možnost, neriskoval by, nikdy by se do tak nerovného měření sil nepustil. Teď tu však jeho soupeř ležel mrtvý a on pokračoval dál za svým cílem. Setřásl ze sebe údiv a nejistotu a soustředil se na dveře, za nimiž měl spát hlavní císařský vyšetřovatel v Damarkandu. Opatrný císařský vyšetřovatel, doplnil při vzpomínce na tajného strážného, o němž nekolovala žádná šeptanda, velmi opatrný vyšetřovatel, doplnil ještě jednou, když našel samostříl nainstalovaný tak, aby zasáhl do zad člověka otevírajícího dveře. Povolil lučiště a pak teprve začal zkoumat zámek. Tenhle byl mnohem komplikovanější než ten z chodby. Než se do něj pustil, prohledal mrtvého a našel klíč. To mu vrátilo sebedůvěru a část jistoty. Dokáže to. Když nezpanikaří, bude předvídat a zůstane stále připravený na cokoliv, dokáže to.

~~~

Bandarillo si mě vyžádal až za dva dny. Odhadoval jsem, že ho od častějšího využívání mých služeb odrazovala má tvrdohlavost. Cestou jsem se od Bavaja dozvěděl, že Bandarillo po celou tu dobu jednal postupně se všemi malými rybami, co se nacházely na zabijákově seznamu. Logicky jim nabízel ochranu za to, že budou pracovat v jeho týmu. Postupoval od nejmenších k větším, což bylo chytré. S každým chlapem, který mu kývl a přijal jeho ochranu, rostlo jeho postavení. Pokud nabízel slušné podmínky, věřil jsem, že bude mít úspěch. Přitáhnout šroub mohl kdykoliv později. Současně jsem ale předpokládal, že to samé provádí i Olven. Dříve nebo později na sebe ti dva narazí a pak se uvidí.

Bavajo mě opět dovedl do Bandarillova domu, ale tentokrát ne do jeho miniaturní kanceláře, ale do sálu, který vznikl propojením nejméně čtyř místností. Bandarillo trůnil uprostřed na vyvýšeném piedestalu jako nějaký král nad svými poddanými. Pěknou lůzou. Znovu mi připomněl hovnivála, krále hromady sraček. Rozhlédl jsem se po jeho soukromé armádě. Život v Damarkandu musel být v posledních letech pohodlný pro všechny; jeden jako druhý byli rozměklí, málo vyzbrojení a příliš sebevědomí na to, že někdo zabíjel konkurenci.

Jedno ale měli společné všichni, nelíbil jsem se jim. Proč ne, bylo to vzájemné.

„Jsem rád, že jsi konečně dorazil,“ přivítal mě Bandarillo.

Pokud to myslel ironicky, plýtval na mně ostrovtipem.

„Chlapi, na který se musí čekat, nepotřebujeme,“ prohodil stranou stejný týpek, který se do mě už jednou navezl. Otočil jsem se k němu, tentokrát pohledem neuhnul.

Když ho teď zabiji, nic moc se nestane. Ostatní budou šokovaní a najdou si záminku, aby se do toho nemuseli angažovat. A kdyby náhodou ne, taky by se toho zas tak moc nestalo.

„Pánové, nemáme čas na hlouposti, chci se podívat na místo, kde se to událo,“ zarazil nás v přípravě kočkování Bandarillo. „A vy půjdete se mnou.“

Proč ne, aspoň jsem věděl, proč tu jsem.

Tentokrát se Bandarillo nespojil s malým doprovodem. Odhadoval jsem, že ho doprovází převážná část jeho nejlepších lidí. Těsně okolo Bandarilla jsem se držel já a jeho čtyři gorily včetně Chytráka, ostatní kryli širší prostor. Střelec by Bandarilla dostal, ale to by musel být na číhané předem a vědět, kudy půjdeme. Jak se ostatní drželi příliš blízko, poslední kruh ochrany byl zase příliš daleko. Hodně dobrej chlap by ho také dostal a šanci na únik by měl jedna k jedné, pokud by byl hodně dobrý. Já bych jimi prošel jako máslem a nechal za sebou širokou krvavou brázdu. To je výhoda, když člověka není lehké zastavit a úzké uličky nejsou zrovna ideálně přehledné.

Konečně jsme dorazili na místo. Čekal jsem, že to bude v nějaké okrajové čtvrti, kde se na hromadách odpadků honí kojoti, kteří se naučili, že ve městě je pro takové, jako jsou oni, snadnější živobytí, ale zastavili jsme před výstavní vilou z bílého kamene ztrácející se v zeleni zahrady. V tak bujné zeleni, že musela být zavlažovaná.

„Zabili velkou rybu,“ zabručel jsem.

Bandarillo to zaslechl a souhlasně přikývl.

„Hodně velkou.“

Pokud jsem si pamatoval, na seznamu, který nám předváděl Harbirger, byly jen malé a střední. A Bandarillo, v té době někde v přechodové kategorii. Teď si nakročil ke svému štěstí. Možná. Vešli jsme do zahrady, vnější okruh chlapů začal pročesávat okolí, my s Bandarillem jsme pokračovali k vile. V bujných trávnících jsem rozeznával stružky zavlažovacích kanálků dlážděné mramorem. Bez nich by to tu bylo mnohem sušší a hezčí.

„Jmenuje se Antonio Gusepi a kromě našeho byznysu obchodoval i s kořením,“ prozradil Bandarillo tónem, jako by ho překvapovalo, že někdo může obchodovat i s nějakým jiným zbožím než s drogami.

Někdo se na něco začal vyptávat, ale dál jsem neposlouchal, protože už jsme stáli před pootevřenými dveřmi, za kterými čekali dva chlapi. Protože vypadali v pohodě, patřili k nám.

Nechal jsem ostatní za sebou, kývl na ně a prošel dovnitř. Věnovali mi jen letmý pohled, opření o studený mramor s pupky vykukujícími z rozhalených, původně bílých košil. Každý měl u pasu obušek a místní oblíbený kinžál; ty jejich měly tak zvlněné čepele, že i probodnout košili muselo dát práci. Byli asi tak nebezpeční jako starý, slepý, z poloviny ochrnutý chlap. Spící.

Antonio Gusepi seděl v dřevěném křesle, bělostný mramor okolo něj hyzdily četné krvavé cákance, z obličeje mu někdo udělal neúhledný tatarák. A vzal to z gruntu. Obešel jsem mrtvého kolem dokola. Křeslo bylo ze dřeva, vyrobené tak, aby poskytovalo maximální pohodlí a současně mohl vzduch k tělu pokud možno ze všech stran. Gusepi to už ale neocenil.

Místnost byla zařízená v poměrně strohém stylu, současně však velmi draze a pohodlně, pokud má člověk rád spoustu místa, zurčící vodu v místnosti a mramor.

„Tak ten parchant dostal dalšího,“ zaslechl jsem Chytráka.

Na jedné stěně jsem objevil pár decentních skob, které vypadaly, jako by na nich byly ještě nedávno zavěšené zbraně.

„Gusepi byl sběratel?“ nadhodil jsem do vzduchu.

„Ano,“ odpověděl Bandarillo. „Sháněl se po starých mečích. Vyznal se v nich a za některé nabízel značné peníze. Zprostředkoval jsem mu jeden obchod. V rámci dobrých obchodních vztahů.“

„Zbytečně tu ztrácíme čas. Nenajdeme tu zase žádné stopy. Jako předtím. Ten blázen je nějaký šílený artista, protáhne se oknem, vyšplhá po zdi…“

Chytrákova poznámka vzbudila vlnu souhlasných přikývnutí. Vida, můj nápad, že to má na svědomí jediný chlap, už přijali za svůj.

„Gusepi měl určitě nějaké strážné,“ podotkl jsem. „Možná by bylo dobré omrknout sklepy. Asi by jen tak nepřihlíželi, když jim někdo naklepával šéfa.“

Šest chlapů se na mě nepřívětivě podívalo, ale Bandarillův pohled je poslal na prohlídku.

„Co si myslíte?“ zeptal se mě přímo.

Mlčel jsem, dokud se ostatní nevrátili. Podle jejich zamítavých posunků jsem pochopil, že je dům až na mrtvého prázdný.

„Myslím, že byste měl najmout Rosena,“ odpověděl jsem.

„Nestačíte na toho šílence, co zabíjí obchodníky s opiem?“ ušklíbl se Bandarillo.

„O to nejde,“ zavrtěl jsem hlavou. „Rosen je profesionál. Jde za nejvyšší nabídkou a udělá práci, za kterou vzal peníze. Na tom stojí jeho pověst, na tom si zakládá. Je zbytečné, aby mu zaplatil někdo jiný a šel proti nám.“

„Rosen pracuje pro Olvena,“ prohodil někdo.

Prohlédl jsem si všechny ty neohrabané tlustoprdy, kteří byli nejvýš schopní zmlátit dýchavičného prodavače preclíků nebo někde v koutě znásilnit mladou holku.

„To je pravda. Pokud mu Olven zaplatil bojovou gáži, už ho nenajmeme. Ale nemyslím si to, protože Rosen je hodně drahý a na tak jednoduchou práci,“ kývl jsem k mrtvému v křesle, „stačí i břídilové, jako jste vy. Tohle je Olvenova práce,“ obrátil jsem se k Bandarillovi. „Válka začíná.“

V soutěži „Jak získat přátele“ bych asi neuspěl. Na druhou stranu, o přátele jsem nestál, a než by se jím měl stát někdo z přítomných, raději bych si uřízl prst. Nebo bych ho zabil – to bylo vlastně chytřejší řešení. Prstů mám jen dvacet.

Bandarillo chvíli přemýšlel a pak mu to také došlo. Lidi z branže byli až dosud zabíjeni někým, kdo se nepozorovaně dokázal dostat dovnitř i ven. Ale tady nebyl nikdo z Gusepiho ozbrojenců. Nebyli tady, protože jim někdo zaplatil, aby se ztratili. A to chtělo zdroje, organizaci a postavení, které přeběhlíkům zaručovalo, že budou stát na vítězné straně. A to všechno Olven měl.

~~~

Lasička v dlouhém plátěném kabátě barvy oblohy bez kapky vlhkosti postával u stánku s obyčejným čajem, chlazeným čajem, ochucenými limonádami a dalšími osvěžujícími příjemnostmi usnadňujícími život pod žhavým damarkandským nebem. Na svět se díky svým dvaceticentimetrovým podpatkům díval z výšky. Byl to nezvyklý pohled a úplně se mu nezamlouval. Připadal si příliš viditelný a zranitelný. Na druhou stranu, sám si tuhle kamufláž vybral. Škrábající a současně hříšně drahá paruka mu dodávala vzhled divokého obyvatele stepí, který do města zavítá jednou dvakrát do roka, když prodává dobytek. A to nepřemýšlel nad tím, za jak dlouho bude schopen smýt z tváře falešné rituální jizvy.

Na kraji tržiště, v oblasti, kde probíhalo pečetění pytlů, košů a truhel, teď čekalo deset jeho mužů. Nejlepší, které dokázal mezi Hodešovými, teď už vlastně jeho a Baklyho lidmi najít. A také které dokázal najmout. Nákup zboží, peníze pro lidi, provize poslané po kurýrech a bankovní poukázky pro lidi v dalších městech – všechno to stálo malé jmění. Ne, opravil sám sebe, zatraceně velké jmění. Jenomže to všechno bylo jen nutnou přípravou k tomu, aby zboží dorazilo až tam, kam bylo plánováno – na sever.

Jeho muži už včera dostali všechny příslušné pečetě spolu s předplacenými poukázkami na přenocování v císařem zřízených obchodních stanicích a teď, po posledních kontrolách, pomalu a beze spěchu opustili tržiště a posléze i město. Pokud by zamířili jiným směrem, než který odpovídal jejich pečetím, měli by problémy.

Na místo dohodnuté schůzky konečně dorazil Bakly. Lasička musel nad jeho vzhledem zakroutit hlavou, i když už ho viděl mnohokrát. V odřeném plášti ze silné hověziny, s ustupujícími vlasy ostříhanými na krátkého ježka a kůží na zátylku skládající se do tlustých faldů na první pohled evokoval neohrabaného tlouštíka, který sotva unese desítky až stovky kilogramů tuku, které měl na těle navěšené. Jenomže pokud se mu člověk podíval do tváře, bylo jasné, že skutečnost je jiná. Možná by měl nosit klobouk se širokou krempou, napadlo Lasičku. To by pak jeho maskování bylo mnohem důvěryhodnější. Jenomže Bakly na maskování moc nebyl. Ani v nejhorších situacích. Pokud měli uspět, musel s tím počítat. Dopil šálek nějakým zázrakem vychlazeného, ale až příliš sladkého čaje a odpoutal se od stánku. Na druhou stranu, Bakly počítal s tím, že on, Lasička, neprojde řadou těžkooděnců. A protože si byli vědomi svých předností a slabin, zatím přežívali. Zatím. S poslední myšlenkou se Lasička sám sobě ušklíbl.

Vyrazil za Baklym zvědavý, kdy si ho společník všimne.

„Dostal jsem se vám až za záda,“ oslovil ho nakonec zezadu.

„Nejste nebezpečný.“

„Vám ne.“

„Přesně tak jsem to myslel.“

Chvíli stáli bok po boku, každý se dívající jiným směrem, jako dva cizinci, které dohromady svedla nevědomá náhoda.

„Právě jsem svým jménem vypravil karavanu s opiem na sever,“ prozradil Lasička. „Místo určení, státy za Gutawskou pouští.“

Bakly neodpověděl.

„Zboží jsem získal od lidí, kteří mě kontaktovali na základě mého výletu do hor. A cena je výhodnější, než jsem čekal. Skoro stejná, jako bych nakupoval přímo od farmářů. Přesně jak slíbili.“

„Dobrej kšeft,“ odtušil Bakly.

„Jenomže dopravení materiálu sem něco stojí. A mí prostředníci si neřekli prakticky o nic.“

„Že by lidumilové?“ navrhl Bakly, aniž by hnul pohledem, „distribuují drogy pro větší štěstí svých bližních?“

Lasička potlačil uchechtnutí.

„Nevím, ale nesedí mi to. Vydělat, to je základní zákon obchodu. Organizuji ještě jednu karavanu,“ pokračoval po chvíli. „Trochu víc inkognito. Aby ji nikdo nespojoval se mnou.“

„Proto tady jsem?“

Lasička souhlasně přikývl, přešel pár kroků ke stánku s pivem, nechal si natočit dvě a na stole nechal ležet tučnou zálohu za hliněné džbány. Vrátil se na místo, z jednoho džbánu se napil a druhý položil do prachu nalevo od svých nohou jako lenoch, který je příliš líný chodit si pro pití každou chvíli. Nebyl jediný, kdo se choval podobně.

Bakly se sehnul pro pivo, Lasička zřetelně slyšel několikeré polknutí, jak celý džbán na ex vyprázdnil.

„Najal jsem pár zkrachovanců ochotných za trochu zlata riskovat víc než jiní. Poslal jsem je za stejnými lidmi, od kterých jsem kupoval opium poprvé. Myslí si, že pracují pro Azmuda. Ten nedávno umřel,“ vysvětlil.

V pauze se snažil odhadnout, zda se Bakly alespoň zeptá na podrobnosti jeho geniálního plánu.

„A co chcete konkrétně po mně?“

Lasička se ušklíbl. Ještě přímočařejší, než po těch letech čekal.

„Doprovod, krytí. Musel jsem dlouho hledat, než jsem někoho na tu práci sehnal. Nedá se jim ani trochu věřit, a taky – v horách mě dost vystrašili, jak jste asi pochopil. Zabíjení je pro ty divné týpky stejně samozřejmé jako dýchání. Pokud by se ke mně nějakým způsobem dostali, nechtěl bych jim v prvním okamžiku čelit sám.“

„Dýchání?“ zamyslel se nahlas Bakly. „Na nějakou dobu dech zadržet dokážu. Ale zabíjet…?“ nechal větu bez dokončení.

Lasička potřásl hlavou, tuhle slovní výměnu prohrál. Na to, za jak hloupého se Bakly vydával, s ním v jejich soukromých hrách prohrával až příliš často. Měl by se víc chovat podle své vlastní legendy. Bez dalších poznámek vykročil k zastrčené uličce vedoucí z tržiště, Bakly s ním držel krok.

„Nikdy nevím, kdy žertujete, a kdy mluvíte pravdu,“ poznamenal nakonec.

Prošli tři křižovatky a dvakrát přitom změnili směr.

„Neumím žertovat,“ zazněla konečně odpověď a Lasičku definitivně opustila zasmušilá nálada.

To byla jedna z věcí, proč tak rád se svým obrovským společníkem hovořil. Nikdy nebylo jasné, zda náhodou tajně nestuduje nejmódnější filozofické výstřelky populárních imperiálních filozofů, nebo se chová jen ve shodě se svou vlastní, skoro nepochopitelnou, ale současně tak konzistentní logikou.

V pronajatém pokoji, spíš kumbálu s větším oknem, byli ani ne za čtvrt hodiny. Byl to velký dům vévodící rozlehlému dvoru sloužícímu dvěma dalším přiléhajícím budovám. Do podkroví si donesli tři velké džbány piva. Vedro bylo vysilující a člověk, který nebyl místní po minimálně tři generace, musel pít prakticky neustále. Lasička usrkl piva a zakroutil hlavou. Cena nekorespondovala s kvalitou. Bakly se také napil a jeho tvář zůstávala netečná. Možná přišel o chuť, napadlo Lasičku nejpravděpodobnější vysvětlení.

„Co uvidíme?“ zeptal se Bakly pouze.

„Nákup zboží. Všechno je domluvené, teď by mělo dojít jen k závěrečnému předání.“

„O kolik peněz jde? Vědí, kde vás najít?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Lasička. „Udělal jsem všechno pro to, aby o mně ti najatí chlapi věděli jen nejnutnější možné. Jenomže já jsem tady měsíc, a oni celý život. Proto na to nechci být sám.“

„Rozumím. Někam zboží schovají?“

„Ne, hned vyrazí na cestu. Zaplatil jsem několika celníkům přehnané peníze za to, aby zboží moc neprohlíželi. Průvodní dokumenty karavany jsou originální, vystavené pro cestu do Saxpolis.“

„Přímo do srdce impéria,“ zkonstatoval Bakly.

Čekali. Lasička na pivo postupně rezignoval, zato Bakly ho pil konstantním, umírněným tempem.

„Co tím získáme?“ zeptal se, když vyprázdnil první džbán.

„Minimálně peníze, hodně peněz. Všechno to zainvestovat stálo vévodu hezkých pár tisíc zlatých a bude jen dobře, pokud na naše účty něco přihodíme. A pak, takové píchnutí do vosího hnízda dokáže změnit líné odpoledne v činorodý den. Ukáže se, kdo je jak pohotový a jak rychle umí běhat.“

„To jo,“ nepřel se Bakly. „Jde o to nedostat přitom příliš mnoho žihadel.“

Po dvou hodinách na mizerné dlažbě hlasitě zarachotila kola a za chvíli projely úzkou branou na dvůr čtyři povozy a zastavily na dvoře pod nimi.

„To jsou ti mí,“ řekl Lasička. „Trochu jsem se bál, že zmizí se zálohou.“

„Čtyři vozy?“ nadhodil Bakly.

„Minimální velikost karavany, aby ji někdo bral vážně a dalo se rozumně vyjednávat o úplatcích za projetí,“ vysvětlil Lasička.

„Aha,“ zabručel Bakly. „Třináct chlapů, ale jako poctivý obchodník z nich nevypadá ani jeden.“

„Jak jsem říkal, bylo těžké vůbec někoho sehnat.“

„Mají kuše, luk, zbraně na vozech, nože a kinžály nepočítám.“

„Jde o opium,“ připomněl Lasička. „Za náklad jsem zaplatil pět set zlatých. Tady. V Saxpolis bude mít stonásobnou cenu, pokud by se ho podařilo dopravit až tam.“

„To jsem měl vědět dřív.“

Muži na dvoře rozmístili vozy do čtverce k případné obraně, a současně mohli v případě potřeby co nejrychleji odjet.

Než skončili, zastavil před bránou jediný velký povoz s koly dosahujícími výšky dospělého muže, tažený čtyřspřežím těžkých valachů. Z pod plachty vyskákala čtveřice mužů, všichni dobře oblečeni ve šviháckých kalhotách, vestách a botách lesknoucích se čistotou. Vešli na dvůr, pohledem zkontrolovali přítomné a rozhlédli se.

„Máte peníze?“ zeptal se muž s květovaným šátkem kolem krku, aniž by se obracel na někoho určitého.

„Tady,“ pozvedl rozložitý vousáč s břichem koženou kabelu a zatřásl s ní, až to zazvonilo.

Švihák se šátkem mávl a velký vůz vjel po chvíli manévrování do brány.

„Dvě stě padesát zlatých?“ odhadl Bakly.

„Přesně,“ mrkl po něm uznale Lasička. „Málokdo dokáže odhadnout počet zlaťáků pouhým sluchem. Polovina ceny zboží předem, polovina při dodání.“

„Kolik jste zaplatil šéfovi?“

„Pětasedmdesát předem, sto pětadvacet po návratu plus prémie ze zisku v závislosti na tom, jaké budou ztráty při přepravě.“

„To se mu nevyplatilo ukrást tu čtvrttisícovku.“

„V to doufám.“

To už sledovali, jak čtveřice vykládá z obrovského vozu proutěné koše. Lasičkovi muži je od nich přebírali, kontrolovali a schovávali do dřevěných beden.

„Zajímalo by mě, kolik chlapů se tam ještě schovává,“ prohodil Lasička.

„Dost, mají připravené kuše, zahlédl jsem, jak se jimi dva tři otřeli o plátno.“

„Jsou opatrní,“ ocenil Lasička.

~~~

Celá překládka včetně výměny peněz netrvala déle než čtvrt hodiny. Za chvíli na dvoře stály opět jen čtyři vozy, zapřažení koně nespokojeně pohazovali hlavami a škrábali okovanými kopyty o zem.

„Takže tohle prošlo hladce,“ poznamenal Lasička. „Tak napůl jsem očekával, že zboží nedodají. Chtěl bych ještě vidět celní odbavení.“

Bakly se beze slova zvedl a zamířil ke dveřím.

„Navrhuji, abychom zachovávali větší opatrnost. Taky bychom měli odejít jinudy, než jsme sem přišli,“ zavolal za ním.

Bakly pokrčil rameny.

„Nikdy jste nebyl nejopatrnější, ale teď mi přijde, že riskujete víc než dřív,“ poznamenal Lasička, když spolu zadními uličkami mířili k tržišti před hlavní severní branou, kudy odcházela většina karavan do impéria. Tam pracovali podplacení celníci.

„Je to možné,“ souhlasil Bakly. „Asi mi na věcech záleží méně než dřív.“

„Na věcech? O věci nejde, jde o život.“

„Přesně tak jsem to myslel.“

Lasičkovi to připomnělo něco, co ho už několikrát napadlo. Nejprve si myšlenku chtěl nechat pro sebe, ale pak ji vyslovil nahlas.

„To abych si začal sám dávat větší pozor.“

Bakly se zastavil, chvíli svého společníka upřeně pozoroval, pak přikývl.

„To máte zatracenou pravdu,“ řekl nečekaně vážně.

~~~

Bez dalšího zdržování dorazili na tržiště a zpovzdálí pozorovali Lasičkovy lidi. Jeho karavana byla odbavena stejně rychle a rutinně jako většina ostatních. Dva celníci si po naoko dlouhém a pečlivém průzkumu, vyplatil jim ale pořádnou sumu zlata, zkontrolovali tři listiny, potvrzení o zaplaceném clu, namátkou otevřeli jednu bednu a nechali vozy odjet.

~~~

Byl nespokojený. Po všech těch hodinách, vlastně dnech, v nepříjemné Harbirgerově společnosti z něj nevytáhl prakticky nic. Přestože si měnil šaty každou chvíli, měl pocit, že je skrz naskrz prosáklý pachem krve, škvířící se kůže, kouře z ohniště a spousty dalších, ještě mnohem nepříjemnějších věcí. Ani opakovaná koupel nepomáhala. Podíval se na sebe do zrcadla a přinutil se nevyhnout žádné podrobnosti. Za posledních pár dní ještě víc zesílil a trochu přibral. Ta věc, ta věc mezi nohama, byla přímo obludná. Ale pokud má dovést svou záležitost do konce, bude potřebovat každou špetku síly a bezohlednosti. Už nemůže couvnout, popřel by všechno, co vykonal dosud. To vědomí ho povznášelo a ubíjelo současně. Dopil poslední z připravených koktejlů, snědl poslední nahořklou substanci a začal se oblékat do pracovního. Harbirger dole ve sklepě čekal.

Když na zajatého muže dopadly první paprsky louče, v jeho tváři se mísila hrůza s úlevou. Úleva z toho, že nebyl ponechán napospas smrti hladem a žízní hluboko ve sklepě domu, hrůza z toho, že přichází další kolo mučení. V téhle hře se dalo ještě pokračovat, ale už jen za cenu nevratných, fatálních poškození Harbirgerova těla, a to by mohlo ohrozit použití mnohem silnějšího a výkonnějšího nástroje, který měl k dispozici. Dnes už na mučící nástroj řada nepřijde.

Zapálil tři olejové lampy, které díky zrcadlovým krytkám osvětlily místnost lépe než patnáct obyčejných svíček. Pak Harbirgera osvobodil ze železných pout a přivázal ho na dřevěnou stolici. Původně v kombinaci s dalšími mučícími přípravky sloužila k drcení palců u nohou či rukou, případně k zarážení třísek pod nehty. Harbirger si však buď uvědomil, že žádné nástroje připravené nejsou, nebo mu to bylo jedno a vítal jakékoliv vysvobození ze čtyřiadvacetihodinového upoutání v okovech. Najednou vypadal téměř spokojeně.

Jak je spokojenost relativní, pomyslel si.

Harbirger přes veškeré utrpení, které dosud podstoupil, nebyl trvale postižen. Spáleniny se zahojí, poškozené nehty odrostou, rány se při troše ošetřování a štěstí zacelí. Možná mu zůstane pár jizev, klouby trochu náchylnější k dislokaci, ale to bude všechno. Už zabíjel, ale umučit člověka, o němž nevěděl, jak moc je vinen, představovalo hranici, kterou nechtěl přestoupit. Zatím.

Stáhl Harbirgerovi ze zápěstí smyčku a tím mu uvolnil jednu ruku.

„Co mi řekneš o rodině Steinerů z Bezenu,“ položil první otázku.

Rodina Steinerů, to spojení, které ztratilo smysl, bolelo.

Harbirger, lehce překvapený směrem, kterým se výslech ubíral, několikrát zamrkal a pohnul prsty, jako by zjišťoval, kolik mu v nich po dlouhém upoutání v okovech zbylo obratnosti. Pak se podíval na věznitele. Za celou dobu, co ho držel v zajetí, nedokázal přijít na to, co je zač. Kdyby neměl v tváři zarputilost hraničící se šílenstvím, byl by v obličeji skoro krásný, takovým křehkým způsobem ostře kontrastujícím s jeho svalnatou postavou. Znal bohaté požitkáře bez zábran, měli v posteli rádi právě takové typy. Jenomže ty oči na prahu šílenství naháněly strach a teď se v nich objevila hrozba. Harbirger přestal přemýšlet a spustil:

„Steinerovi, jeden z menších rodů. Někdo je počítal mezi imperiální šlechtu, někdo ne. Starý Steiner se angažoval v dálkovém obchodě, podařilo se mu rozšířit rodinný majetek. Vybudoval spolehlivou síť obchodních kontaktů.“

Muž přikývl. To byla pravda.

„Mluvíš o nich v minulém čase, proč?“

„Jeho synové, měl tři syny a dceru, se zbláznili. Vyvraždili veškeré služebnictvo rodinného sídla, pak otce, nakonec se obrátili proti sobě a z rodiny nikdo nepřežil. Proč se to stalo, nikdo neví.“

„Já vím proč, kvůli rychlému opiu,“ řekl muž nápadně tiše.

„Tenhle nesmysl od tebe slyším neustále!“ vybuchl Harbirger. „Rychlé opium! Nic o něm nevím! Proč by někdo vůbec pěstoval takový jed! Po pár dávkách je z tebe prý troska, blázen toužící po další dávce! Opium samotné je dost nebezpečné, když si člověk nedá pozor, ale dá se s ním žít celý život. Sám si občas vykouřím dýmku! Není na něm třeba nic vylepšovat, tím méně kazit.“

„Rychlé opium existuje,“ pokračoval muž nevzrušeně, jako by výbuch vzteku svého zajatce nevnímal. „Viděl jsem, jak působí, viděl jsem, jak člověka zničí během pár dnů, několika dávek.“

„Nesmysl, lžeš a ode mě chceš slyšet lži. Ale já ti řeknu všechno, všechno, jen abys mě odsud pustil!“

„Prý stačí jedna dávka,“ pokračoval lhostejně Harbirgerův mučitel.

Z přinesené kabely vytáhl pečlivě převázaný balíček režného plátna a začal ho opatrně a metodicky rozbalovat.

„A podle toho, co jsem viděl, je to pravda. Nevím, co člověk po požití toho jedu prožije, ale jakmile účinky odezní, pídí se po další dávce a nic ho nezastaví.“

Něco v tónu a způsobu řeči přinutilo Harbirgera fascinovaně naslouchat.

„Po druhé dávce už člověk není tak docela on, změní se, a po třetí ještě víc. Stačily tři dny a z mých sourozenců se stali šílenci neschopní rozeznat realitu od snu, bestie schopné čehokoliv, aby dostaly další dávku. Já jsem totiž poslední z rodu Steinerů. A přišel jsem se pomstít.“

„Steinerové vymřeli! Jsou všichni mrtví!“ zavyl zoufalý Harbirger, který se začal bát, že se blíží jeho vlastní životní finále. „Všechno sis to vymyslel, žádné rychlé opium neexistuje, nikdo ze Steinerů nežije! Jsou to nesmysly a ty jsi blázen, šílenec! Jsem hlavní imperiální vyšetřovatel Damarkandu, musel bych o tom něco vědět!“

„Tohle je rychlé opium, cítíš, jak smrdí? Jak páchne, vábí tě?“ strčil muž Harbirgerovi pod nos plátno s několika uválenými, světle hnědými kuličkami.

„Galí kuličky,“ ušklíbl se hlavní vyšetřovatel pohrdlivě. „Nekvalitní materiál, po kterém často bolí žaludek. Tohle se odsud pašuje minimálně, nevyplácí se to. Lepší je vyčištěné čandu a poslední hit je laudanum. Alkohol, v němž je rozpuštěné to nejlepší opium, hit v impériu, tady ho zatím nikdo neumí vyrábět. Věř mi, vím o opiu první a poslední.“

Muž odložil kuličky na stůl a sedl si zpátky na místo.

„Stopy toho, kdo to mé rodině udělal, jsem sledoval až sem, do Damarkandu,“ promluvil víc pro sebe než pro svého posluchače.

„Když se snažil ohromit mou sestru, tvrdil, že zařizuje něco velkého, obrovského, nový obchod s opiem, který jeho kariéru postrčí kupředu. Moc jsem mu nevěřil, ale zdá se, že nelhal. Ale úplně neuvěřitelné mi připadá, že hlavní císařský vyšetřovatel, který má za úkol prosazovat zákony impéria, neví o obchodu s drogami skoro nic.“

„Ale já o něm vím prakticky všechno,“ zareagoval Harbirger.

Upnul se k naději, že pokud to tomu bláznovi vysvětlí, pokud mu objasní, jak to chodí, možná, možná ho pustí. Nesměl nad tou nadějí ale přemýšlet moc, jinak by ji ztratil.

„Jsem pouhý hlavní vyšetřovatel z malého rodu, nemám za sebou významnou rodinu s velkým majetkem a jménem. Až o tuhle funkci přijdu, stanu se zase jen obyčejným Harbirgerem odkázaným na to, na co stačí jeho soukromá pokladna. Takže se musím pořádně otáčet, abych se uživil a zabezpečil.“

To jeho věznitele zaujalo, pozoroval ho bezvýrazným pohledem, ale chyběl v něm stín šílenství přinášejícího násilí. A to bylo dobře.

Harbirger polkl, až se mu otřásl ohryzek.

„Něco k pití by to chtělo,“ zamumlal, ale reakce se nedočkal, pokračoval proto v hovoru.

„Prostě vybírám speciální poplatky za každou shovívavost zákona a spravedlnosti,“ napůl hystericky se rozesmál, jako by právě řekl nejlepší vtip na světě.

„Chtěl mou sestru. Dokonce otce požádal o její ruku,“ pokračoval ve vzpomínání muž. Tvář mu přitom ztvrdla a najednou vypadal mnohem starší. „Ruvark, jmenoval se Robert Ruvark, proklínám to jméno.“

Klouby zapraskaly, jak muž sevřel ruku v pěst a pak si ji chvíli prohlížel. Nebyla to velká pěst, ale za poslední měsíc a týdny pořádně otlučená, s mozoly na kloubech prstů i hřbetů. Se žulově tvrdými mozoly.

„Náš otec měl Elen raději než nás a nám to nevadilo, protože jsme ji také zbožňovali. Otec tomu parchantovi věřil. Pomáhal mu budovat obchodní spojení pro císaře a s jeho žádostí o Eleninu ruku souhlasil, ale současně mu řekl, že s ní musí souhlasit i El. Že jen ona sama rozhodne, za koho se vdá.“

Jedna z lamp zhasla, muž se ponořil do stínu a stala se z něj jen silueta. Sklep byl tak hluboký, že dovnitř nezaznívaly sebemenší zvuky pouličního ruchu, bylo slyšet jen vrzání červotoče ve dřevě starých polic a skříní.

„Podařilo se mi ustanovit rovnováhu,“ vláčně a spokojeně hovořil dál Harbirger bez souvislosti s tím, co řekl jeho společník. „Obchodníci s opiem spolu nebojovali, ale víceméně spolupracovali. Malí gangsteři pracovali pro větší, větší odváděli desátky těm největším, kteří si uspokojivě rozdělili město. Těch pár vražd zasahujících do vyšší společnosti, které se kvůli tomu objevily, jsem uspokojivě vyšetřil a viníky nechal bez cavyků popravit. Vhodní kandidáti se ve věznicích vždycky najdou. Zařídil jsem, abych měl provizi z každého bochníku opia, který projde Damarkandem. Ne velkou, ale z každého. Úředníky, kteří tohle nerespektovali a vybírali úplatky jen pro sebe, jsem vyhodil. Všechno fungovalo naprosto dokonale, než ses objevil ty a začal jsi z nějakého šíleného důvodu zabíjet lidi. Hi hi hi,“ rozesmál se Harbirger bez příčiny.

Když se uklidnil, bylo slyšet jeho zrychlený dech.

„Elenino odmítnutí Ruvark neunesl,“ převzal štafetu podivného rozhovoru muž. „Poté co od mého otce získal všechno, co potřeboval, odjel, ale předtím mým bratrům na rozloučenou daroval tohle vražedně rychlé opium.“

„Nic takového neexistuje, hi hi hi.“

Muž se zvedl, přistoupil k Harbirgerovi a podíval se na narkotické kuličky, které předtím odložil na stůl. Jedna chyběla.

Sbalil je zpět do látky a schoval do kapsy.

„Cítím, jak smrdí, cítil jsem ho hned napoprvé, ještě než jsem věděl, co způsobuje. A potom, úplně nakonec, když už byli mrtví, jsem našel dopis, který Ruvark El zanechal. Vysmíval se jí a popisoval, jak se pomstil. Rozhodl jsem se mu pomstít taky. Stopa vedla sem, do Damarkandu, kde se ztratila, ať jsem dělal, co jsem dělal.“

„A proto jsi začal zabíjet opiové dealery? Místo toho, abys chytl Ruvarka, nebo jak se jmenoval? Hi hi hi.“

Harbirgerovi začala připadat vtipná každá věta.

„Ne, udělal jsem to, protože jsem doufal, že když začne celé to pečlivě promazané soukolí skřípat, objeví se někdo, kdo bude hledat škůdce; objeví se Ruvark nebo jeho člověk, aby dal zase všechno do pořádku. Chvástal se, že celý tenhle obrovský byznys bude řídit on.“

„Hi hi hi hi,“ Harbirger už byl úplně mimo.

„A ty se mi snažíš namluvit, že hlavní císařský vyšetřovatel o tom neví vůbec nic. Možná je to pravda, uvidíme,“ skončil poslední ze Steinerů, zvedl se, zhasnul lampy a nechal zajatce sedět ve tmě.

Tentokrát mu to nevadilo, ještě při zavírání dveří slyšel jeho tichý smích.

~~~

Slunce pálilo, stíny se choulily ve štěrbinách okolo balvanů jako malá vyděšená zvířata. Šel jsem pěšky, protože hejno supů kroužící za městem nebylo daleko. Bandarillovi se ztratili dva chlapi a chtěl vědět, zda nejsou pohození někde v poušti. Moc se mi to nezdálo, na Olvenově místě bych je prostě zahrabal a nechal konkurenta v nejistotě. Nebo je naopak nechal ležet někde na ulici, pokud to mělo být výhružné gesto.

Na jazyku jsem cítil prach a suchá tráva šustila v občasném závanu větru. Tohle nebyla Gutawská poušť, kde byly celé tisíce a desetitisíce kilometrů bez kapky vody a jakékoliv stopy života. Tady se každé jaro země zazelenala a rozkvetla. Teď, uprostřed léta, se mi tu ale docela líbilo. Meč jsem nesl v pochvě na popruhu přes rameno, do druhého boku mě v pravidelném rytmu bouchala velká polní láhev s vodou. Možná bych měl všeho nechat a jen jít dál a dál a dál, nezastavovat se. Jenomže to by nic nezměnilo. Přemýšlel jsem o Lasičkových slovech, o tom, že už nevážím riziko tolik jako dřív. Sám jsem si to dosud tak přesně neuvědomil, ale měl pravdu. Žil jsem jen proto, abych zabíjel, abych pomohl Zuzaně, aby na ni ve stínech, kam se neustále vydávala, čekalo méně nepřátel. Jenomže čím víc jsem jich zabil, tím víc jsem si uvědomoval, že tohle nikdy neskončí, že válka, která dříve či později začne, přeorá celý svět a nenechá kámen na kameni. A Zuzana, má dcera, čarodějnice Zuzana, nemá nejmenší naději ji přežít. Už teď mnohokrát visel její život na vlásku a ona se nepoučila. Riskuje dál, snaží se o nemožné, snaží se získávat lidi, informace, staré zapomenuté znalosti, jen proto, aby zvýšila šance vévodství na přežití. Možná jsem se jí měl zeptat proč, nikdy jsem to neudělal a teď už je pozdě.

Sešel jsem z kupecké stezky a prozkoumal okolí na jedné i druhé straně. Už dříve se mi zdálo, že se někdo z nějakého důvodu plahočil stranou od cesty mnohem hůře schůdným terénem. A teď mi stopy prozradily, že to bylo víc lidí, taky jsem našel krev. Proč se skrývali? Aby se jich nikdo nevyptával, co jsou zač? Nebo protože byli zranění a někdo po nich šel? Nebo měli zajatce, ilegální obchod s otroky? Vymyslet jsem si mohl cokoliv.

Vrátil jsem se zpět na stezku.

Nechtěl jsem, za žádnou cenu jsem nechtěl vidět své jediné dítě mrtvé, nechtěl jsem žít déle než ona. Asi proto jsem riskoval víc a víc, jak správně zaregistroval Lasička. A měl pravdu v tom, že si musí dávat pozor, abych ho nestrhl s sebou. Při našem riskantním podnikání to bylo víc než snadné.

Mezi dvěma kameny se něco pohnulo, pouštní ježek rušící opuštěnost místa. Gutawská poušť to opravdu nebyla. Mhm.

Pak tu byla ještě jedna věc, která mě někde v hloubi děsila a možná ovlivňovala mé rozhodování. Celý život jsem se magie bál a nenáviděl ji, protože kvůli ní upálili mého otce. Jeho, zbrojíře a kováře, obvinili z čarodějnictví a upálili. Dlouho jsem věřil, že to bylo falešné obvinění, ale pak se ukázalo, že ne, že v sobě opravdu měl schopnosti dávných zasvěcených a ty schopnosti podvědomě využíval k tomu, aby kul zbraně lepší než obyčejné. A mě samotného každé setkání s magií ovlivňovalo, proměňovalo, stával se ze mě jiný Bakly, tvrdší, nezničitelnější, nelidštější. Mám na těle pár jizev po zásazích způsobených magií. Málem mě zabila, málem. Ta zjizvená místa není možné probodnout žádnou čepelí, a když si na ně sáhnu, cítím chlad.

Skřeky supů už zněly ostře a hlasitě, byl jsem blízko cíle, ať to slovo znamenalo cokoliv. O chvíli později jsem ucítil i zápach rozkládajícího se masa.

Na balvanu přede mnou se černala skvrna zaschlé krve, kousek od ní někdo zápasil o rovnováhu takovým způsobem, že špičkou nohy vyryl do nánosu jemného prachu rýhu a ostruhou poškrábal plochý kámen hned vedle. Zraněný, který se snažil vrátit do města, napadlo mě.

Teď už jsem nešel podle stop, ale po zvuku hodujících ptáků. Nějaké tři stovky metrů od stezky jsem objevil bojiště. Bandarillo se obával zbytečně, nebyli to jeho chlapi, ale Lasičkovi. Všech třináct jich tu leželo na místech, kde padli, poslední odpor kladli kolem čelního vozu, kde jsem objevil čtyři těla. Prošel jsem celé bojiště kousek po kousku. Dva to schytali hned ze začátku, rány ukazovaly na lehké ocelové šipky do samostřílů, které je možné nosit skrytě. U jednoho z těch čtyř, co prošli až do posledního kola, jsem našel podobnou ve stehně. Na útok ze zálohy teda nic moc.

Začal jsem místo procházet podruhé a objevil jsem ještě dva krátké kompresní luky zapadlé do křoví. Oba kvalitní kusy ze dřeva a rohoviny, vedle jednoho ležel nevystřelený šíp. To znamenalo, že se přepadení ze zálohy opravdu nepodařilo a oni útok z dálky opětovali dřív, než došlo k boji tělo na tělo. Prozkoumal jsem i zakřivené čepele šavlí. Supové sice nespokojeně skuhrali, ale pouze po mrtvolách popošli, aby byli co nejdále ode mě a nemuseli tak opustit svá pracně vybojovaná místa u hodovní tabule. Zbraně posledních čtyř byly poznamenané krví a to pořádně, mrtvolu nikoho dalšího jsem však nenašel. Jen těch třináct. Postavil jsem se doprostřed bojiště a rozhlížel se. Jeden z mrchožroutů přišel o svou pozici, naštvaně se vznesl do vzduchu a se skřehotáním kroužil a hledal, koho by zase vyhodil on.

Vozy tu zůstaly, samozřejmě bez koní, zbavené plachet i nákladu. Sup usoudil, že když se dlouho nehýbu, jsem ochoten poskytnout mu taky nějaké to sousto. Když kolem mě vykroužil druhý okruh zužující se spirály, potáhl jsem za jílec a švihl. Trefil jsem se slušně, na první pohled to vypadalo, že kusy ptáka, které dopadly na zem, jsou opravdu stejné. Tím jsem si vydobyl respekt ostatních ptáků a mohl jsem nerušeně pokračovat v pátrání.

Snažil jsem se odhadnout, co tak mohli udělat útočníci. Získali sice další koně, ale k tomu náklad opia a zraněné potřebující pomoc. Nevěřil jsem, že mrtvé odvezli někam daleko. Museli toho mít plné zuby – Lasičkovi banditi nedali kůži lacino. Zatímco jsem hledal hroby, uvažoval jsem, co byla zač banda, která se tak odhodlaně vrhla na po zuby ozbrojenou karavanu. Spoléhali na moment překvapení, který tak docela nevyšel? Nebo jich bylo mnohem víc? Či pouze podcenili nepřítele?

Objevil jsem kus země, který vypadal tmavší, štěrk nebyl proschlý stejně jako okolí. Pustil jsem se do práce s pomocí jedné z pohozených šavlí a za chvíli jsem narazil na tělo. Po další hodině lopocení se jsem vykopal pět dalších. Kdyby se bojovalo rýči, šlo by mi to snadněji. Vmáčkli je do úzké pukliny mezi dvěma jílovými bloky a zaházeli nejprve většími kameny a potom štěrkem. Vytáhl jsem je ven všechny a pak si je jednoho po druhém pořádně prohlédl. Muži od pětadvaceti do čtyřiceti, všichni nakrátko ostříhaní, jejich oblečení bylo tuctové a obsah kapes také. Jen mě překvapilo, že jsem u nikoho neobjevil ani drobný měďák.

Odstoupil jsem a chvíli se na pětici díval. Zaživa to museli být tuzí chlápci, teď už změkli a začínali se nafukovat. Každý jednou změkne. Někdo, pravděpodobně jejich kumpáni, si dal záležet na tom, aby nikdo později neodhalil, co jsou vlastně zač. Skoro jako by počítali s tím, že je někdo vyhrabe. Nebo byli prostě jen po čertech – opatrní.

Zaklel jsem a prohlédl je ještě jednou, i když tentokrát už jsem o ně musel bojovat se supy. Na vnitřní straně kabátu jednoho z nich jsem našel připnutou malou kovovou věcičku. Něco na ní bylo napsáno, ale víc mě zaujalo, jak to bylo k látce připnuto. Velmi pečlivě, aby to dotyčný nemohl v žádném případě náhodou ztratit.

Pak už jsem měl pátrání dost. Většinou takovou práci přenechávám jiným, například Lasičkovi.

~~~

Vrátil jsem se do města a zamířil k první z hospod, které jsme si s Lasičkou domluvili jako místa, kde se budeme scházet. Dal jsem si pivo a šel dál. I pořadí bylo domluvené, mohl mě tak snadněji najít. Sám jsem se na něho nevyptával, Lasička byl prakticky neviditelný, když chtěl, a dokázal se jak vyptávat, tak poslouchat.

Mezi hospodou dvě a tři mě objevil Bavajo. Šikovný kluk, taky se dokázal vyptávat. Předal jsem mu vzkaz pro Bandarilla, poslechl si, co je nového, vyplatil mu mzdu a rázoval dál.

„On vám platí deset zlatých denně, a vy za ním ani nepůjdete?“ nechápal.

„Ne,“ přitakal jsem. „Jsem unavený, zastavím se tam zítra. Až budeš mít zase nějaký vzkaz, najdeš mě v penzionu.“

Původně jsem mu chtěl říct, že jsem pro jeho šéfa právě přestal pracovat, ale v poslední chvíli jsem si to rozmyslel. Začínalo se něco dít a Bandarillo bude mít informace z první ruky. Opustím jeho loď o den dva později.

Lasička mě objevil, ještě než jsem v hospodě tři dostal svůj půllitr.

„Pijete dost mizerný pivo,“ podotkl a sám si objednal lepší.

Nezajímal jsem se, co tady mají na čepu, hospodský si mě sám otaxoval, na co mám.

„Je mi to dost jedno,“ pokrčil jsem rameny. „Žádné už nechutná jako dřív.“

Přikývl, jako by ho to nepřekvapilo.

„Mám něco nového. Žádná sláva, ale aspoň něco,“ oznámil mi. Řekl to úplně obyčejným tónem, ale pochopil jsem, že opět hraje jednu ze svých četných her.

„Já také. Přebiju vás,“ nabídl jsem mu sázku.

„Přijímám.“

Napil se piva a otřel si rty.

„Všichni chlapi, které jste najal na pašování opia do Saxpolis, jsou mrtví, zabili je kousek za městem.“

Lasička sevřel rty. Uvědomoval si, co to znamená. Po panu Azmudovi, nebo v jaké identitě to vlastně vystupoval, už určitě probíhalo intenzivní pátrání. Sice neoficiální, ale o to intenzivnější, a rozsudek byl jasný. Provaz, nůž nebo něco podobného. Taky by mě zajímalo, jak se teď cítí. Těch třináct chlapů poslal na smrt. Byla to jedna z možností, se kterou počítal, a teď se musel vyrovnat s tím, že nastala.

„Teď je řada na vás,“ řekl jsem a donutil jsem se usmát, abych dal najevo, že jsem si jist vítězstvím v naší malé hře.

Dříve mě bavila, ale dnes už ne. Co se to dělo?

„Včera ráno našli na ulici totálně sjetého hlavního císařského vyšetřovatele. Blábolil něco o opiu a vypadal úplně mimo. Pokud jsou mé zdroje aspoň trochu důvěryhodné, stále se nevzpamatoval. Spíš naopak.“

„Pokud má absťák po dlouhém výletě, měli by mu dopřát něco lehkého, aby si neodvykal naráz,“ poznamenal jsem.

Na základě bolestivých zkušeností.

„Podle všeho to zkusili a nepomohlo to. Není s ním rozumná řeč.“

To bylo ještě zajímavější než mé mrtvoly, Lasička vyhrál. Přikývl jsem na znamení, že to vím.

„Věci se daly do pohybu. Myslím, že bude dobré vyčkat a rozhlížet se,“ řekl jsem.

„Máte pravdu,“ souhlasil.

Byl víc na ráně než já, v zádech měl partu zabijáků, co sejmuli kousek za městem třináct lidí. Ale nesl to dobře.

„Tak mě napadlo, zda jsou karavany s opiem vždycky tak dobře hlídané, jako byla ta vaše,“ zeptal jsem se.

„Nejsou,“ připustil. „Spoléhají se hlavně na nenápadnost. Většinou stačí čtyři pět ozbrojenců a zbytek jsou obchodníci.“

„Takže vy jste s něčím takovým počítal a chtěl zjistit, zda někomu vadí pašování opia do impéria, a taky jak moc dobří jsou,“ odhadl jsem. „Myslím ti, co jim to vadí.“

„Přesně,“ přitakal lehce nesvůj. „Předpokládal jsem, že se ten samý, kdo řídí sklizeň opia v kopcích, může starat i o to, aby putovalo tam, kam chce on. Chtěl jsem si být jistý.“

Teď jsem se ho mohl zeptat, jaký to je pocit, když kvůli jeho pocitu jistoty bylo pozabíjeno třináct lidí, ale neudělal jsem to.

Místo toho jsem mu popsal, co jsem objevil, on mě na oplátku seznámil s výsledky svého dalšího pátrání po zákonitostech místního trhu s opiem.

„Vypadá to, že ať si svou dýmku koupíte od kohokoliv na ulici, ve skutečnosti pochází ze tří, nejvýše čtyř skladišť tady ve městě. Bez ohledu na to, kolik je předprodejců. Nebo bylo,“ zohlednil ve svých úvahách zvýšenou mortalitu v byznysu s opiem.

Mortalita, další zajímavé slovo, co jsem se naučil. Kdybych to chtěl opsat svým jazykem, musel bych říct celou větu. Ale já nerad mluvím. Mortalita, mhm.

Lasička si mě nedůvěřivě změřil, asi jsem vypadal příliš zamyšleně.

„Třeba si to tak už rozdělili dodavatelé. Myslím vaši známí z hor,“ nadhodil jsem rychle. „V téhle zemi roste mák skoro všude, bohatý je ten, kdo má odbytiště. A zbytek města zase zásobují jiní.“

„Moc mi to nedává smysl, když už si dáte takovou práci s dělením trhu, postaráte se i o dělení zisku. Velkoobchod – maloobchod,“ nesouhlasil, ale dál se nepřel.

Vypadal trochu přešlý mrazem.

Kývl jsem mu na rozloučenou, na odchodu jsem si vzpomněl a hodil mu tu sponku, co jsem našel v hrobě jednoho z mrtvých.

Než jsem došel k sobě, opět tam na mě čekal Bavajo. Díval se na les lahví s kořalkou, které vyplňovaly už celý jeden roh místnosti. Stály tam jako armáda zapomenutých vojáků čekající na příležitost.

„Vy nepijete?“ zeptal se překvapeně.

„Ne,“ odpověděl jsem, ale měl jsem říct ještě ne. „Co pro mě máš?“

„Našli jsme naše muže. S podřezanými krky a ústy nacpanými opiem,“ prozradil mi.

Takové plýtvání.

„Kdo to udělal?“

„Objevili jsme je v ulici, kterou jsme nedávno zabrali. Sousedí s Olvenovou oblastí.“

Takže válka gangsterů byla definitivně vyhlášena a brzy začne doopravdy. Znovu jsem uvažoval, zda nemám vycouvat. Byl jsem žoldák na volné noze, mohl jsem si to dovolit. Ale pro Olvena pracoval Rosen. I kdybych teď vycouval, bylo jasné, že na sebe dříve či později narazíme, nemělo smysl to odkládat.

„Co řekl Bandarillo?“

„Že vám zdvojnásobí gáži.“

„Řekni mu, že za tuhle akci budu chtít stovku,“ rozhodl jsem se. Bavajo trochu vyděšeně přikývl a zmizel.

Chvíli jsem seděl a jen tak pozoroval oblé tvary světlo zrcadlících lahví. Možná bych se měl zase jednou pořádně napít. Nechal jsem to rozhodnutí zrát a dovolil myšlenkám líně se toulat vedrem. Čas, kdy mi vyhlídka na nadcházející boj zrychlovala krev v žilách, byl pryč už dávno. Dlouhá léta mě děsil strach z toho, že budu zraněn nebo umřu a neshromáždím včas dost peněz na to, abych vykoupil životy svých příbuzných. To už také dávno pominulo. Pár klidných let, kdy jsem měl rodinu a žil jako spousta jiných mužů, skončilo. Zůstal po nich jen závan, stín, do kterého jsem nedokázal, možná ani nechtěl nahlédnout. Pak, když se Zuzana, má dcera, dostala do nebezpečí; strach, zuřivost, vztek a všechno, co jsem kdysi cítil, se vrátilo v znásobené síle, zabíjel jsem lidi ve velkém, se snadností, která mě až děsila, ale – dělal jsem všechno pro to, abych to Zuzaně ulehčil, aspoň částečně urovnal její cestu životem. Jenomže svět směřoval do zkázy a ona si vybrala cestu bez návratu. Tohle jsem pochopil a přijal teprve nedávno. Před pár dny, týdny, nejvýš jedním dvěma měsíci. A od té chvíle začal svět ztrácet barvy.

Sáhl jsem po láhvi a chvíli si prohlížel zavoskovaný korkový uzávěr. To, že jsem ve smrti nepřátel viděl naději na život své dcery, ze mě udělalo chlapa, kterého je téměř nemožné zabít, a který sám rozdává smrt stejně snadno, jako farmář rozsévá zrní. Týdny, měsíce, celé roky se mi slévaly v jediný nepřetržitý kolotoč skrývání, putování, plánování a krátkých okamžiků bezuzdného násilí, kdy za mnou zůstávaly desítky mrtvých. Nelitoval jsem toho, pomáhal jsem, pomáhal Zuzaně přežít, pomáhal jsem přitom i K., jednomu z mála mužů, kterému stálo za to pomáhat.

Jenomže teď, když jsem ztratil sebemenší naději, barvy zbledly a nikoho netěší dívat se na šedé plátno bez tvarů. Ani já to nevydržím nekonečně dlouho. A taky, pivo už nechutnalo jako dřív a zabít chlapa bylo snadnější než se nadechnout. Divnej svět. Možná bych se měl napít. Váhal jsem. Nejlogičtější konec, který mě čekal, byla zbytečná chyba, přílišný risk, smůla, prostě konec, který mi nepřímo předpověděl Lasička.

Pan Lasička má pravdu až příliš často a příliš často v našich hrách prohrávám. Ne že by na tom až tak záleželo, ale hlavně proto jsem otevřel kabelu a vytáhl z ní chrániče předloktí a začal si je šněrovat na ruce. Z buvolí kůže s všitými ocelovými pruty odvedly dobrou práci proti expertům na nože, kteří byli zvyklí chlapa nejprve načnout spoustou povrchových ran a pak ho oslabeného dorazit. Oblékl jsem si i košili a kazajku ze silné kůže s vycpávkami, na ni navlékl kroužkovou vestu. Hodila se ve skrumáži, když bylo v oběhu víc krátkých čepelí, než člověk mohl uhlídat. Vypadal jsem teď jako pochodující špalek, širší než delší, ale na tom nesešlo. Oblékl jsem si i rukavice. Bezprsté, zato s kovovými chrániči kloubů a koženými pásy přes zápěstí. Nože jsem také nenechal doma, k nim přidal svůj nový meč a byl jsem hotov. Možná mě Lasička z podvědomého směřování k sebevraždě obvinil oprávněně, ale dnes ne.

Během mého chystání čas pokročil, věnoval jsem poslední pohled lesu lahví a bez dalšího zdržování vyrazil k hlavnímu válečnému stanu Bandarillovy armády gangsterů.

Nikdo to neřekl nahlas, ale čekali už jenom na mě. Někdo mi do ruky vtiskl pivo. Na takovou pozornost jsem nebyl zvyklý, popularita má něco do sebe.

„Plán je následující,“ začal Bandarillo, když se ruch sám od sebe ztišil a všichni čekali na jeho rozkazy, nejistí, co mají dělat.

Bandarillovi válečná situace nesvědčila, ale věděl, že ji musí zvládnout, pokud si má uchovat své postavení, nebo spíš pokud chce přežít. Gangsteři obchodující s opiem na výměnek nechodili a o jejich úspory byl eminentní zájem.

Poslouchal jsem, jak líčí svým lidem, co je třeba provést, aby obhájili své postavení, a záměrně je přitom stavěl do situace, ve které byl sám. Lhal. Oni mohli zvednout kotvy a zmizet. Měli toho mnohem méně co ztratit, většina by mohla klidně přestoupit k druhé straně. Zvládl to ale dobře a všichni jeho muži získali pocit, že vítězství a s ním i bohatství jsou na dosah. Ruch se opět rozproudil, na řadu přišly faktické pokyny. Kde má Olven oficiální hlavní stan se vědělo všeobecně, o jeho dobře opevněném útočišti se šuškalo. Teď nám Bandarillo a jeho nejbližší prozradili existenci ještě třetího místa, kde se Olven rád ukrýval, a tím zvýšil víru v rychlé vítězství.

„Je právě tam,“ prohlásil Bandarillo se sebedůvěrou. „Zaútočíme plnou silou.“

Doufal jsem, že svému člověkovi v Olvenových řadách platil dost. Aby to nehrál na dvě strany a neprodal i nás. Možná jsem jen zbytečně velký škarohlíd. Pesimista, řekla by Zuzana.

„Je ten barák opevněný?“ zeptal jsem se.

Zažil jsem dobývání domu, které trvalo týden, a nebylo to jednoduché. Byl jsem uvnitř.

„Náš bouchač je nějaký nervózní, asi má strach,“ zasmál se můj obdivovatel a položil mi ruku na rameno. Chytrák, připomněl jsem si přezdívku, kterou jsem mu už dal. Přikryl jsem hřbet jeho ruky dlaní a bez jakékoli páky prostě a jednoduše stiskl. Snažil se ucuknout, ale snaha se nepočítá. Pak se začal kroutit bolestí, nejprve se shrbil, pak zlomil v pase, nakonec se mu začala podlamovat kolena. Ale padnout nemohl, protože jsem ho stále držel.

„Nechte toho, kočkovat se můžete, až vyřídíme Olvena,“ štěkl nervózně Bandarillo.

Povolil jsem stisk a okamžik čekal, zda se Chytrák o něco pokusí. Nepokusil, jen se odpotácel do bezpečné vzdálenosti. Asi ho příliš bolela ruka. Některé věci dokážu odhadnout docela přesně, skoro tak dobře jako věštec. Zatímco Duval a spousta dalších chlapů byli rádi, že jsem se tu objevil, Chytrák s pár kumpány mě nemohli vystát. Asi jim kvůli mně Bandarillo snížil gáži. Konkurence je konkurence.

Než jsme vyrazili, nechal jsem si popsat cestu, takže jsem věděl, kudy zhruba jdeme, i bez nich, taky mi dost pomohly uplynulé dny, kdy jsem většinu Damarkandu prokřižoval sem a tam.

~~~

Olvenova tajná rezidence byla obyčejná vila ve velké zahradě v původně hodně luxusní čtvrti, která podle neopravované dlažby ulic nedávno vyšla z módy. Vstup na pozemky domu chránil chatrný plot a masivní brána z leštěné žuly. Všechno se utápělo v šeru končícího dne, jen dokonale opracovaný kámen odrážel světlo měsíce a vzdálených svítilen, které tady ještě zůstaly z lepších časů. Brána sama mohla sloužit jako základ slušné hradby, plot nikoliv. Ostatní váhali, jak projít skrz – prostor za ní, zaplněný zdobnými sloupy, keři a sochami, skýtal spoustu možností k přepadu ze zálohy.

Odešel jsem stranou, rukou ohmatal prkna, zda z nich netrčí hřebíky nebo nějaké podobné svinstvo. Starší práce, dřevo ve dřevě, proč taky plýtvat drahým železem. Poodstoupil jsem, ze dvou kroků plot prorazil a pokračoval dál do stínu přerostlých stromů a keřů. Asi to nebylo nejchytřejší, ale ta banda příliš hlučných, příliš měkkých a příliš bezradných chlapů mě rozčilovala.

Než stačili zjistit, co jsem udělal, stál jsem před tichou tmavou vilou. Nevypadalo to tu, že by si Olven život nějak moc užíval nebo se připravoval na válku. Ale možná po namáhavé práci prostě vyspával spokojeným spánkem nespravedlivých. Nebo čekal na útok a za kamennou stěnou a okny se krčily desítky po zuby ozbrojených chlapů. Možností byla spousta: Mohl jsem počkat na posily, nebo se pokusit dostat dovnitř nepozorovaně jedním z oken, nebo jednoduše vejít hlavními dveřmi. Posily stály za hovno, oknem se mi nechtělo, zkusil jsem proto kliku – bylo otevřeno.

Stačil jediný doušek vzduchu zevnitř a bylo jasné, že nikdo živý, schopný pohybu, na nás nečeká. Jen blázen by totiž zůstával ve vile obklopený smradem čerstvé smrti.

V některém z pokojů ještě stále hořela lampa nebo svíčka. Vyrazil jsem za nejintenzivnějším světlem, o první tělo jsem málem zakopl. Pak už tma zesvětlala a pohybovalo se mi lépe. Nahlédl jsem do místnosti, která byla podle vybavení původně určena pro společenské dýchánky, slavnostní tabule nebo něco podobného. I teď by se dalo říct, že hostí velkou společnost. Velkou, tichou, úplně mrtvou společnost. Některé zabila čepel, jiní měli roztříštěné hlavy a zlomené hřbety, jako by je nějaké velké lopatkové kolo opakovaně vrhalo proti zdi. Tmu prosvětlovaly řezavé uhlíky v krbu a skomírající olejová lampa. Postupoval jsem domem dál, dokud jsem se nedostal do hlavního štábu, místnosti s nejluxusnějším vybavením, kde na huňatých kobercích nasáklých krví mezi převrženými a rozbitými poháry ležel Olven a jeho nejlepší muži. Olvenovi někdo vyrval ohryzek, dva chlápci se zápasnickými figurami měli zlomený vaz a posledního uškrtili.

Posadil jsem se na stůl mezi papíry a prohlížel si spoušť okolo. Mezitím vila ožila pohybem Bandarillových mužů; slyšel jsem, jak nervózně komentují jednotlivé nálezy.

„Kolik jich na tenhle masakr muselo být?“ ptal se někdo.

„Dvacet, třicet. Svý lidi odnesli, všichni mrtví vypadají na Olvenovy muže.“

„Takže další kus města je váš,“ prohodil jsem k Bandarillovi, když se objevil ve dveřích.

„Vypadá to tak. Máte ponětí, s kým tady bojovali?“ začal se dychtivě prohrabovat papíry.

Pokrčil jsem rameny.

„Dlužíte mi stovku,“ připomněl jsem mu.

„Jste se zbláznil, ne?“ vyjel. „Vždyť jste neodvedl žádnou práči.“

„Půjdu,“ oznámil jsem mu. „Dlužíte mi stovku.“

„Běžte, a až se vzpamatujete, klidně se opět přihlaste o práci. Ale už za rozumnější peníze než teď. Doba nouze pominula,“ štěkl za mnou. Bez odpovědi jsem šel ke dveřím.

„Doprovoďte ho,“ kývl Bandarillo na Chytráka, zřejmě aby měl jistotu, že se nebudu potloukat po vile a nepřipravím ho o jeho poklady.

Vrhli se na mě, když jsem překračoval práh domu. Začal to zezadu Chytrák s obuškem. Vytočil jsem se dřív, než se dal doopravdy do pohybu. Jeho předloktí jsem zevnitř zablokoval svým a bez velkých fines mu pěstí promáčkl obličej dovnitř. Druhý chtěl parťákovi co nejrychleji pomoci a vrhl se na mě holýma rukama. Praštil jsem ho do břicha, v předklonu jsem ho chytil za zátylek, škubl směrem dolů, současně mu nastavil koleno a pak ho hodil do cesty třetímu. Ten už měl kinžál v ruce. Ve snaze vyhnout se kamarádovi ztratil balanc, pomohl jsem mu proti zdi a pak s ním o ni dvakrát pořádně praštil. Sesunul se na zem a podle stopy, kterou na hrubé omítce zanechal, bude v budoucnu utrácet hodně peněz za masti, obvazy a později za líčení, pokud mu teda záleželo na zevnějšku.

Sklonil jsem se k Chytrákovi a chvíli tiše poslouchal jeho chrčivé dýchání, jak se vzduch prodíral skrz krví slepenou roztříštěnou chrupavku.

„Nebyl to až tak marný večer, že?“ zeptal jsem se ho a šel pryč.

Tuhle spoušť nespáchalo dvacet ani třicet mužů, všechno to udělal jen jeden, vlastně jen půl chlapa, protože to byl kříženec horské gorily, který od obou druhů zdědil to nejlepší, nebo nejhorší, záleželo na úhlu pohledu. Bylo to jasnější než nebe, protože v době válečného ohrožení by se Olven určitě svého nejlepšího muže nezbavil. A Rosenovu mrtvolu jsem nenašel. Někdo mu asi zaplatil víc a on se rozhodl, že mu na dobrém jméně zase tak nesejde. Nebo mu Olven dlužil tak jako Bandarillo mně.

~~~

Když jsem u sebe v pokoji objevil pana Lasičku, ani mě to příliš nepřekvapilo. Seděl potmě, pil něco, co jsem podle vůně odhadl na silný sladký čaj, a vypadal nespokojeně.

„Nějaký problém?“ zeptal jsem se ho, když jsem zapálil lampu.

„A vy jste měl nějaký problém?“ oplatil mi otázku.

„Ne, proč?“ nechápal jsem.

„Jste celý od krve.“

„Nedostatek slušného vychování, nic víc,“ odbyl jsem ho. „Ten chlap neuměl krvácet tak, aby mi nezaneřádil oblečení.“

Ne, že by si těch několika tmavých skvrn na mém ohozu všiml někdo jiný než puntičkář Lasička.

„A co se přihodilo vám?“ zeptal jsem se, aby řeč nestála.

Ve skutečnosti mi to bylo jedno a nejraději bych šel hned spát, ale na obyčejný pokec určitě nepřišel.

Usrkl a polkl čaj.

„Vím, kdo je největší rybou v tomhle rybníce. Vystopoval jsem, ke komu doopravdy putují peníze, za které jsem nakupoval opium.“

„Harbirger,“ střelil jsem od boku.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Lasička. „Horowitz.“

„Jeden z mnoha gangsterů v Damarkandu,“ vzpomněl jsem si. „Možná větší střední ryba. Nic víc.“

„To souhlasí. Nikdy mě nenapadlo, že právě on je hlavním distributorem pro všechny ostatní. Když jsem ale při jednáních bez varování navýšil objednávky a trval na tom, že chci zboží hned, nebo vůbec, všichni, od kterých jsem nakupoval, vyrazili za ním. Sledoval jsem je. Přesněji, nechal jsem je sledovat, sám bych to nezvládl.“

„Za ním?“ nedokázal jsem si to představit.

„Do tajných skladišť, která, když jsem se prohrabal hromadami nastrčených figur, falešných obchodních spolků a gild, patří všechna jemu.“

Lasička si sice neužil takovou zábavu jako já, ale i jeho pátrání přinášelo výsledky.

„Dobrá, vy jste nakupoval od něj, ale o zdrojích Bandarilla nebo Olvena nevíte nic. Bandarillo právě převzal Olvenův byznys, ode dneška má pod palcem víc než polovinu města a dvě třetiny veškerého obchodu s opiem.“

„Tomu říkám vzestup,“ přikývl Lasička. „Ale všechno, co jsem zatím zjistil, nasvědčuje tomu, že i oni nakupovali ze stejného zdroje, i když přes nastrčené prostředníky.“

Odfrkl jsem a natáhl se po konvici, ze které Lasička popíjel čaj. Pivo nebo čaj, vždyť to bylo fuk, chutnalo to stejně a neopil jsem se ani z jednoho.

„Mám ještě jednu novinku,“ zabručel.

Teď se chystal vynést eso, to bylo jasné.

Otočil jsem se tak, aby na mě dobře viděl. I to byla součást hry, vyvést toho druhého z míry. Ale mě už z míry nemohlo vyvést nic.

„Do Damarkandu právě dorazil jeden z císařských čarodějů.“

„Zajímavé,“ zhodnotil jsem. „Možná bychom ho měli zabít, až skončíme s naší malou záležitostí.“

Přes veškerou naši snahu, mou, Lasičkovu, Zuzaninu a také spousty dalších agentů K., císařská armáda čarodějů pomalu, ale nezadržitelně rostla. Ještě horší bylo, že se navyšovaly i jejich schopnosti.

„Jak se jmenuje?“

„Ruvark, Robert Ruvark, bez titulu, původu, nová tvář. Ale má v Janickově klanu dost vysoké místo,“ prozradil Lasička.

Jméno Ruvark mi nic neříkalo, o Janickovi, čaroději, který se k císaři, nebo přesněji k velkovévodovi Varatchimu, přidal jako první, jsem už pár věcí zaslechl. Celkově se mi Lasičkova informace zamlouvala. Zabíjet císařovy vojáky, vrahy a specializované zabijáky je jednoduché, nuda. Ale k smrti rád zabíjím čaroděje.

„Vlastně máme štěstí,“ zhodnotil jsem naši situaci.

Čarodějové se obvykle vyskytovali jen na území vnitřního císařství a vždy je chránila skupina velmi dobrých bojovníků. Velká skupina. A pokud byli někde mimo, tak malá armáda.

„Nemyslím si, že je to náhoda,“ nesouhlasil Lasička.

Odložil jsem konvici, čaj byl ještě nechutnější než pivo. Asi mi nezbývalo než zůstat u obyčejné vody.

„Opravdu to nepovažuji za pouhou shodu okolností,“ zdůraznil ještě jednou.

„A proč sem teda dorazil císařský čaroděj? Kvůli válce několika gangsterů, které by si ozbrojenci každého většího obchodníka ze Saxpolis dali k snídani a ještě by se u toho ani nezapotili?“ ušklíbl jsem se.

„Nevím, a právě to mě znervózňuje,“ připustil Lasička.

Byli jsme tady, abychom se podívali na zoubek místnímu obchodu s opiem, protože ho na východ směřovalo víc, než bylo pro lidi zdravé, a K. to působilo problémy. To mi dávalo smysl. Ale proč by se do toho měl motat nějaký čaroděj? Leda že by si sám rád zakouřil…

Lasičkova informace byla sice zajímavá, ale moje měla větší váhu, věděl jsem, že ho přebiju.

„Olven a jeho nejlepší lidé jsou mrtví,“ prozradil jsem a natáhl se po džbánu s pivem.

Pořád lepší než čaj, pít čistou vodu jsem považoval za zbytečné hazardování se zdravím.

Lasičkova tvář ztuhla skoro ještě víc, než jsem čekal. Vypadalo to, jako by kořist, kterou se chystal ulovit, náhle měla mnohem větší zuby, než čekal, jako by se během mrknutí oka změnila v lovce.

„Nevíte o tom nic bližšího?“ zkusil jsem to.

Lasička dlouho neodpovídal, pokračoval jsem teda já.

„Začalo to přímo v jádru, Olven byl mrtvý jako jeden z prvních a jeho nejbližší chlapi o chvíli později a potom následovali všichni ostatní. Podle mě to udělal Rosen. Zabil šéfa s jeho svalovci a poradci a pokračoval dál, z pokoje do pokoje, dokud nebyli mrtví všichni.“

Lasička mě pozoroval, jako bych tam ve skutečnosti nebyl.

„Pokud to opravdu udělal Rosen, musí mít neskutečný potenciál – schopnost zabíjet,“ vzmohl se konečně na poznámku.

Někdy mám pocit, že Lasička v první části svého života, než se dostal na šikmou plochu a začal se stýkat s podobnými týpky, jako jsem já, byl profesor nebo něco podobného. Nebo jen mezi podváděním v kartách a taháním peněz z cizích kapes četl hodně knih. Všechno bylo možné.

„Takovou schopnost určitě Rosen má,“ potvrdil jsem.

„Když jsem se jako pan Azmud sháněl po větším množství opia,“ začal Lasička, „potřeboval jsem prezentovat jisté záruky. Velmi opatrně a nenápadně jsem to sehrál tak, aby to vypadalo, že jednám se souhlasem a v zájmu Olvena. Ale nikdy jsem to neřekl naplno.“

„A Olven je teď mrtvý.“

„Byl to jen náznak,“ bránil se obvinění Lasička, „kdo se Olvena bál, předpokládal, že pro něj rozšiřuji trhy, komu byl Olven ukradený, vůbec mé řeči nevnímal.“

„Ale někdo je vnímal,“ poukázal jsem.

To bylo v krátké době podruhé, kdy za Lasičkovu akci zaplatila životem spousta lidí. Viděl jsem, že ho to trochu vyvedlo z míry. Jedna věc je umlátit patnáct nebo kolik chlapů kladivem, druhá prohodit jen tak mezi řečí pár slov a ráno zjistit, že jsou kvůli tomu mrtví.

V tichu jsem čekal, až se Lasička se svým novým přírůstkem na účtu srovná.

Trvalo mu to půl džbánu.

„Někomu se prostě nelíbí, když někdo prodává opium v císařství, hlavně ve vnitřním císařství,“ shrnul, co vyplývalo z likvidace jím zorganizované karavany a Olvenova gangu.

„Asi je proti svobodnému obchodu,“ navrhl jsem.

Lasička zavrtěl hlavou, sáhl do kapsy, vytáhl z ní kovovou sponu, kterou jsem sebral jednomu z mrtvých, a pak k ní přidal papír. Hustě popsaný papír.

Nerad čtu a Lasička to ví. Čísla a mapy, ty mi nikdy nedělaly problém, ale čtení… od doby, co pracuju pro K., se mnoho změnilo, dokonce už dokážu slabikovat i ve staré saxpolištině. Naučil jsem se to, když jsme pátrali po jednom artefaktu a Lasička byl po setkání s překvapivě stále aktivním magickým zámkem prakticky slepý. Nic to ale nemění na tom, že prostě nerad čtu.

Sebral jsem papír a začal číst. Bylo to psané dost šroubovaně, ale i tak se tomu dalo rozumět.

„Je to objednávka,“ zkonstatoval jsem. „Objednávka na dvakrát sto padesát kovových spon, kde vždy dvě mají být jako razidlo a jeho otisk. Mají tam být iniciály a nějaké kódové číslo, to nevím, co je zač,“ přečetl jsem. „A jméno kontaktní osoby. Ale nic z toho, o čem se tady píše, nevidím,“ ukázal jsem na sponu.

Lasička natáhl ruku, poslušně jsem mu do ní sponu položil.

Odněkud vykouzlil skleněnou lahvičku se zábrusovou zátkou zajištěnou před otevřením koženým řemínkem. Opatrně ji otevřel a pár kapek z obsahu vylil na povrch spony. Žádné zasyčení se neozvalo, z povrchu kovu stoupal jemný sloupec rychle se rozplývajícího kouře.

Lasička mi ukázal sponu. „Poručík Ramirez Kranz, číslo 87, ručitel a odpovědná osoba za činy tohoto muže, baron Edewen Outuvenzi,“ přečetl jsem nahlas a tázavě se podíval na Lasičku.

„Baron Outuvenzi patří k okruhu císařské, přesněji Varatchiho kliky,“ vysvětlil.

„Jo, to jo, ale co ta spona?“

„Podle mě jde o znak příslušnosti k Varatchiho tajným jednotkám. Odhaduji, že tohle používají, aby prokázali totožnost v případě, že se dostanou do konfliktu s místními zákony, nebo naopak potřebují k vykonání akce jejich pomoc,“ vysvětlil.

Lasička celá léta shromažďoval každý střípek informací, ke kterým se dostal, a šikovně je skládal dohromady.

Povrch spony mezitím zmatněl, nápis se ztratil.

„Takže po nás šla císařská rozvědka,“ shrnul jsem to.

Lasička v tomhle kole našeho pokeru na překvápka vyhrál.

Dívali jsme se na sebe, pivo tiše teplalo. On možná nad něčím přemýšlel, ale pro mě to bylo jasné. V Damarkandu existovali tři velcí obchodníci s opiem. Vlastně teď už jen dva. Co je zač jeden z nich, Bandarillo, jsem věděl. Chlápek, který si chtěl přijít na své, snažil se moc nečeřit vodu a zatím se mu to dařilo. Pak tu byl Olven, ten ale právě vypadl ze hry, zbýval tajemný Horowitz, zvláště když se teď ukázalo, že právě on má v obchodu s opiem větší slovo, než se na první pohled zdálo. Jak to, že se mu tak dobře dařilo v branži, kde rozhodčího dělali císařští agenti?

„Podíváme se na Horowitze a uvidíme, co z toho vypadne,“ navrhl jsem.

Lasička zavrtěl hlavou.

„Nevíme, o co přesně se tady jedná. Císař se o celou záležitost zajímá až přespříliš. Mohli bychom narazit.“

Srážky, zvláště ty tvrdé, byly mou specializací. Nahlas jsem ale neřekl nic.

~~~

Zabíjení obchodníků s opiem se neosvědčilo, ale zdrogovaný císařský vyšetřovatel, který se stále nedokázal vzpamatovat, se osvědčil dokonale. Ruvark se objevil s překvapující rychlostí a s bezohledností sobě vlastní zjišťoval, co se s jeho obchodem děje. Když ho spatřil poprvé, byl rád, že to je z dálky, protože v prvním okamžiku by se na něj okamžitě vrhl. A během sekundy by skončil mrtvý rozsápaný na kusy jeho osobní gardou. Mladého čaroděje nepřetržitě hlídalo minimálně dvanáct lidí, samí víc než dvoumetroví giganti; čtyři střelci s kušemi, čtyři v kroužkových zbrojích s meči a štíty, čtyři ozbrojenci v těžkých pancířích s helmami, vybavení obouručními meči. Všichni dohromady dokázali okolo svého pána vytvořit skutečně odolnou neprostupnou hradbu a v případě potřeby bleskově eliminovat případného nepřítele.

Skrze ně by neprošel ani s pomocí svých nadlidských, za vysokou cenu získaných schopností.

Po prvotním návalu zuřivosti se vzpamatoval a spokojil se s pozorováním, při němž využíval všech připravených cest a skrýší. Harbirgera, jak předpokládal, umístili do soukromého křídla, z něhož ale většinu pro sebe zabral Ruvark se svou suitou.

Po návratu nad ránem si sedl do nejmenšího pokoje, který mu sloužil k přespávání a jídlu, složil ruce do klína a jen tak seděl. Uvědomil si, že se celý chvěje, nucený klid ho opustil. Toužil po pomstě, toužil zabít toho bastarda, který zničil jeho rodinu, z bratrů i otce udělal trosky závislé na nebezpečné droze, zničil jejich osobnost a proměnil je v bestie vraždící kvůli nepřekonatelné závislosti. A na úplném konci v blábolící idioty, které sám… musel zabít.

Třásly se mu ruce, třásly se mu, protože dosud nevěřil, že dojde tak daleko, nevěřil, že neumře po požívání Ruvarkových elixírů, které mu umožňovaly získat větší sílu i rychlost, nevěřil, že neztratí stopu a dokáže ho najít. A teď měl pomstu na dosah ruky a bál se poslední chvíle, kdy mohlo všechno přijít vniveč. Musel se pomstít, musel mu ukázat, že svět není místo, kde si takoví jako on mohou dovolit úplně všechno.

Zvedl se z postele a začal připravovat jeden z mnoha Ruvarkových elixírů. Teď už nezáleželo na tom, co s jeho tělem udělají z dlouhodobého hlediska, zda zničí jeho játra, srdce nebo ledviny. Potřeboval podat co nejlepší výkon, donutit tělo k nemožnému, potřeboval překonat Ruvarkovu gardu, muže vybrané podle fyzických dispozic a k tomu ještě posílené koktejly bezohledného čaroděje.

Pak následoval spánek. Věděl, že by neusnul, proto si pomohl medikamentem a vzbudil se chvíli před západem slunce. Další dávka jedovatých koktejlů a o hodinu později, ustrojený v černém oděvu a se začerněnou tváří stíněnou před zvědavými pohledy nočních chodců kloboukem se širokým okrajem, vyrazil do ulic.

Proniknout přes plot a okolo nudících se stráží bylo jednoduché, druhý strom v pořadí byl ten správný, poskytoval výhled právě do komnat, ve kterých se ubytoval Ruvark osobně. Po všech možných potížích a komplikacích se na něho usmálo štěstí.

Zima mu nebyla, nabuzený preparáty a medikamenty necítil ani stopu nepohodlí, cele se soustředil na okna ozářená velkými olejovými lampami. Harbirgera nezahlédl, jen ošetřovatelku, která se o něj starala. Vypadalo to, že mu dávek nechal příliš mnoho a on si jejich užitím v příliš krátkém čase prakticky vypálil mozek. Nelitoval ho, nelitoval nikoho, kdo si špinil ruce tím příšerným svinstvem.

Pak se ve svém pokoji objevil Ruvark.

Sebeovládání bylo opět pryč, polkl, aby nezačal řvát zoufalou nenávistí, prsty zarýval do kůry takovou silou, až mu z pod prstů prýštila krev. Bolest, bolest ho donutila vydat se na cestu, bolest ho nezničila, jen ho změnila. A na cestě k pomstě mu mnohokrát pomohla. Soustředil se na Ruvarka samotného, pozoroval ho, odhadoval. Od doby, kdy ho viděl naposledy, se změnil. Předtím nosil masku vstřícnosti, ochoty spolupracovat, předstíral, že je příjemný společník. Teď už na první pohled vypadal jako arogantní člověk, který se nepřizpůsobuje světu, ale svět pozměňuje dle vlastních přání. A ostatní lidé jsou pro něj jen figury, jimiž manipuluje podle své potřeby. Čím déle studoval jeho rysy, tím víc detailů rozeznával: črty krutosti, radosti z utrpení druhých. Samotného ho překvapilo, že si je tak jistý, ale to poznání v něm vězelo jako vytesané do kamene. Jedovaté elixíry vylepšily nebo jen jinak vyladily jeho smysly, pozměnily myšlení, úsudek, celého ho proměnily. Bylo mu to jedno. Záleželo na jediném – na pomstě.

Usadil se v rozsoše stromu, aby získal větší stabilitu. Při tom si uvědomil, že v průběhu svých úvah složil kuši. Lučiště bylo tvořeno ze dvou ocelových ramen zasazených a upevněných do těla ze železného dubu, tětiva z kroucených lidských vlasů napuštěných aprozinem. Mechanismus byl tak silný, že k jeho napnutí bylo třeba použít kolovrátek. Nasadil ho a začal trpělivě točit klikou. Do vůně listí, kůry a země se přimísil pach strojního oleje. Tuhle zbraň si nechal vyrobit na objednávku, jeho otec byl vášnivý lovec – střelec a do tohoto umění zasvětil všechny své děti. Zbraň byla vyrobena na tu nejhorší škodnou. Šipka byla výrazně lehčí, než bylo u běžných kuší obvyklé, s výraznými stabilizačními křidélky, která vylepšovala její aerodynamiku tak, že létala ještě plošším obloukem než šípy. A díky tomu pro něj bylo hračkou trefit na vzdálenost nějakých padesáti šedesáti metrů Ruvarka, kamkoliv si bude přát.

Čaroděj se postavil a objevil se znovu v okně, při pohybu látka oděvu zřetelně orámovala tvar těla. Od doby, kdy ho viděl naposledy, viditelně přibral. Něco hledal ve stole, pak se mu v ruce, která byla původně mimo zorné pole, objevil doutník.

Posadil speciální mušku mezi mířidla a přímo doprostřed čarodějova čela. Vyzkoušel si, že i na dvojnásobnou vzdálenost šipka vystřelená z téhle zbraně bezpečně prostřelí vyschlý kokosový ořech, a neměl strach, že právě teď by zbraň zklamala.

Dotkl se prstem spouště. Stačilo dokončit pohyb a Ruvark v jediném okamžiku zemře, dosáhne svého cíle. Jenomže, bude to spravedlivé? Ruvarkovy oběti umíraly dlouho, a v těch krátkých okamžicích, kdy se jim alespoň na chvíli vrátilo bývalé já, nebo jeho část, nevýslovně trpěly, protože na chvíli hodnotily své činy měřítky těch, kterými byly dříve, a uvědomovaly si, co všechno v drogovém opojení zničily.

Přesunul náměrnou na břicho. Ruvark si spokojeně a beze spěchu zapaloval doutník.

Když mu bude štěstěna přát, bude čaroděj s pošramocenými střevy a dalšími vnitřnostmi umírat několik hodin, možná i dní. To bylo mnohem lepší. Ale stačilo to? Ne, ani náhodou. Sklonil kuši a chvíli nad tím uvažoval. Pokud zkusí tuhle variantu, riskuje, že neuspěje. A i když všechno vyjde, on sám nepřežije. Jenže mělo přežít vůbec nějaký smysl?

~~~

Měl jsem hlad. Ne chuť na něco dobrého, ale prostě hlad, a proto jsem se cpal kořeněnou cizrnou, kebabem, který měl nejlepší časy dávno za sebou, a všechno jsem to zapíjel čajem tak sladkým, že by slabšímu chlapovi, než jsem já, slepil pysky. S Lasičkou jsme se na ničem nedohodli, teda aspoň ne do doby, než se dozvíme něco dalšího. Přesněji než se stane něco dalšího. To něco odhadem obnášelo patnáct dvacet dalších mrtvých lidí. Možná i víc, když se Lasička bude dále zlepšovat.

Dojedl jsem a mávl na hospodského, že chci něco dalšího.

„Ale už jste měl dvě jídla, pane, a víc druhů tady nemáme,“ ohrazoval se majitel, malý chlapík s rozpláclým nosem a povislými tvářemi.

„Tak znovu to, co jsem měl jako první.“

Po čtvrtém kole začalo jídlo nad mým žaludkem konečně na chvíli vyhrávat. Naštěstí, dobré opravdu nebylo. Zvedl jsem se a vyrazil na pomalou procházku kolem schránek, prostřednictvím kterých jsme si s Lasičkou předávali zprávy. Teda pokud jsme nepočítali s tím, že se brzo uvidíme. Taky jsem někde slyšel, že trocha pohybu je po jídle zdravá. No a protože jsem se chystal zabíjet, bylo dobré, když předtím pro své zdraví něco udělám.

V jedné ze schránek jsem nechal Lasičkovi vzkaz, kam jdu. Víc vědět nepotřeboval, pálilo mu to.

S vidinou toho, co mě čekalo, se den trochu projasnil a deka, která všechno dusila, částečně zmizela. Sice ne úplně, ale dost na to, aby ke mně doléhal ruch života a nebylo to jen takové nedůležité mumlání. Pod kožákem jsem měl veškerou výstroj, příjemně těžkou, po ruce, připravenou k použití. Docela jsem se těšil.

Kde doopravdy má náš tajemný Horowitz základnu, jsem věděl od Lasičky. Trvalo mu celý týden, než to zjistil, a to bylo opravdu co říct.

Ve chvíli, kdy jsem klepal, odpoledne překonalo pomyslnou hranici a změnilo se v brzký večer. Stěny domů sálaly vedrem z předchozího dne a půda po nohama se i skrze podrážky bot zdála teplá.

Byla to vilka ne nepodobná té, kde sídlil Olven. Na periferii, i když v trochu lepší části města a s větším pozemkem. Už ne se zahradou, spíš zanedbaným parkem. Strčil jsem do křídla brány, přestože na pohled vypadala neudržovaně, otevřela se bez sebemenšího zvuku.

Jistě, skřípot není právě dobrý začátek noční akce. Chodník také nebyl udržovaný, skrze bílý štěrk prorůstaly trsy napůl uschlé trávy.

Jestli mě někdo pozoroval, nedal to nijak najevo, bez problémů jsem se dostal až k hlavnímu vchodu. Před ním stála hlídka. Chlap v kalhotách s vysokým pasem a v košili s rozhalenkou, na opasku v trojúhelníkovém koženém závěsu meč s zvoncovým chráničem ruky a kůží opleteným jílcem. Pozoroval mě beze stopy strachu, pouze ve střehu. Než jsem se dostal na kontaktní vzdálenost, změnil polohu tak, aby byl připraven okamžitě zareagovat. Udělal to elegantně, téměř nepostřehnutelně.

„Co tady chceš?“ zeptal se.

Chvíli jsem nad tím přemýšlel. Nikdy jsem nebyl diplomat, ale nikdy není pozdě s něčím začít a něco se naučit. Rozhodl jsem se, že ho nezabiju hned venku.

„Nesu vzkaz od Bandarilla. Nabízí Horowitzovi dohodu.“

Překvapilo ho to.

„Kdo ti řekl, že máš jít právě sem?“ zeptal se podezíravě, rukou se dotýkal knoflíku košile jen kousek nad opaskem, připravený tasit, druhou držel trochu nepřirozeně, až teď mi došlo, že nechce zaútočit mečem, ale nožem skrytým na vnitřní straně předloktí. Dneska na sebe prostě každý věší železa, že se ve vodě utopí.

Kdo mi to sakra řekl? Odpověď, že pan Lasička, by ho asi neuspokojila.

„Šéf, neptám se ho, vodkaď ví svý věci,“ odsekl jsem.

To ho kupodivu uklidnilo. Ustoupil stranou a ukázal mi, že mám vejít.

Poslechl jsem a napůl přitom očekával, že mi vrazí nůž mezi žebra, ale nepokusil se o to. Diplomacie se vyplácí. Občas. No, na chvíli.

Chodba vedla přes nezařízený pokoj, který byl původně zřejmě určen pro vítání hostů. Teď tady kromě pěti kroužkových košil zavěšených na ramínkách vedle sebe nebylo nic. Jen vůně oleje. Někdo tady košile opravoval a olejoval, zdálo se, že do ok jedné z nich vplétá kožené pásky, aby při pohybu nepůsobily hluk. Najednou mi to docvaklo, dvě a dvě dávaly čtyři. Žádná, ani sebelépe organizovaná tlupa gangsterů obchodujících s opiem by neměla ve svém hlavním stanu takový pořádek, neměla by místnost určenou k opravám výstroje a jejímu ošetřování. Takový pořádek měli jen vojáci. Vojáci, kteří umírali za branami města při útoku na Lasičkovu karavanu.

To už jsme šli dál, do vnitřního atria, kde se ve stínu poflakovalo několik mužů. Když mě uviděli, zpozorněli. Průvodce mě vedl rovnou k nim. Byli ozbrojení, nepoflakovali se jen tak, něco právě probírali nad mapou. Mám rád mapy.

„Posel od Bandarilla, chce mluvit se šéfem, pro…“

Věděl jsem, že se slovem „prohledejte ho“ si o mě průvodce opře nůž. Než větu dokončil, byl jsem v pohybu dopředu proti jeho společníkům, současně jsem se však bleskově otáčel. Čepel meče prošla skrz jeho v poslední chvíli nastavený nouzový kryt nožem a přesekla mu zápěstí, předloktím jsem se opřel o klíční kost dalšího a ve směru původní otočky ho smetl dolů pod sebe. Smutný chlap s licousy tasil včas a můj stále pokračující kruhový sek zablokoval. Jeho útoku jsem se vyhnul úhybem trupu, přitom jsem švihl rukou a vymrštil do vzduchu lem svého kožáku. Překryl mu čepel, navalil jsem se na ni a bodem pod rukou podél trupu sejmul dalšího. Smutný se stále babral s kožákem, a to se mu stalo osudným, při návratu do obrany jsem mu prořízl bok a zaplatil jsem za to jen jednou dírou v kabátu. A taky trochou krve na něm, ale to se nedalo nic dělat.

Teprve teď zazněly první výkřiky. Ti chlapi byli zvyklí bojovat potichu a spoléhali sami na sebe. Pokračoval jsem v krasojízdě, vystartoval na elegána v košili s lesklými manžetovými knoflíčky, osudnou se mu stala odlehčená šavle. Můj meč pro ni byl prostě příliš masivní a přerazil ji; na dalšího chlapa zase nečekaně rychlý. Z první várky proti mně stál poslední protivník, věděl jsem ale, že zanedlouho se z domu vynoří další. Sérií prudkých výpadů většinou končících čepel proti čepeli jsem ho zatlačil k nejbližším dveřím, jeho přibíhající kumpáni mu omezili manévrovací prostor, odvedl jsem jeho meč stranou a vyrazil proti němu jako beran. Jako kulečníková koule sejmul další dva a já se postaral, aby už nevstali.

Podlaha byla z mramoru, ten pokrytý krví klouže víc než leštěný vápenec, ale zase méně než žula. Vím, jak se pohybovat na něčem takovém.

Dveře po mé levé ruce se otevřely, rozespalý chlápek se nestačil ani probrat a skončil s rozervaným krkem, najednou jich proti mně stálo šest ve dvou řadách, odněkud vyčarovali štíty. Ale pořád k nim měli jen ty zakroucené šavličky, které jsou dobré při boji ze sedla, ale pro pěšího… Třeba chtěli hrát přetlačovanou.

Dům už dávno nebyl tichý, prostornými chodbami rezonovaly výkřiky, dupot nohou. Ale nebylo jich zas tak mnoho, těch nohou. Lasička pustil Horowitzovým vojákům žilou a já teď také. Vypadalo to, že prorazím. Dveře, u kterých jsem právě stál, vypadaly bytelně, z poctivých dubových fošen. Beranidlo to sice nebylo, ale těch šest maníků přede mnou taky nepředstavovalo žádnou pořádnou hradbu. A panty byly volné, stačilo dveře vytáhnout a…

„Ustupte!“ zazněl rázný rozkaz, než jsme se dali do dalšího kočkování.

S viditelnou úlevou poslechli. Ale předtím neustoupili ani o krok, to jsem jim musel uznat.

„Ty asi budeš Bakly,“ mezerou mezi nimi se protáhl muž menšího vzrůstu, úřednického vzhledu. Na prstech měl skvrny od inkoustu, ale u boku meč a dýku. Nůž v botě byl v téhle společnosti samozřejmostí.

„Jo, to jsem já,“ přitakal jsem.

„Mám tady někoho, kdo…“

Lidi se moc vykecávaj. Nechal jsem nápad s dveřmi jen nápadem a vpadl přímo mezi ně. Horowitz mě při pokusu o obranu škrábl na předloktí, ale pak jsem ho převálcoval, dalšího chlapa jsem narazil na stěnu, až to zadunělo, a tomu vedle strhl štít a záštitou mu rozmašíroval ohryzek.

Pak jsem totálně ztratil přehled a získal ho, až když jsem opět stál sám uprostřed chodby, dva, co se udrželi na nohou, táhli zraněného kumpána co nejrychleji pryč. Horowitze jsem nikde neviděl, buď utekl, nebo se z něj stala jedna z těch zakrvácených, potrhaných a jinak poničených hromad masa.

Nadechl jsem se a vydechl, ještě jednou, rychle bušící srdce zvolnilo rytmus, bojová horečka až podezřele rychle odešla, opět jsem mohl rozumně uvažovat. A opět svět nestál za nic.

V místních vilách jsou nejpohodlnější místnosti vždy v přízemí, je v nich nejpříjemněji, nejchladněji. To znamenalo, že hlavní štáb byl asi někde blízko. Začal jsem dveřmi napravo a pokračoval chodbou dál. Než jsem Horowitzův štáb dokázal najít, uslyšel jsem za sebou kroky. Už podle zvuku jsem věděl, kdo to je.

„Tak jsme se potkali,“ ušklíbl jsem se, když jsem spatřil Rosena.

Míšenec šedé gorily a člověka mě nehybně pozoroval, se strnulou tváří bez mimiky vypadal ještě méně lidský než jindy.

„Nepracoval jsi pro Olvena?“ nadhodil jsem. „Myslel jsem, že máš nějakou čest.“

Čest, to slovo znělo prázdně i mně.

Nebál se mě, přestože jsem právě zabil nějakých deset patnáct chlapů, přestože jsem ho porazil v páce, nebál se mě. To jediné jsem dokázal poznat.

„Měl bys utéct, už poslali pro posily, budou tu za chvíli,“ ušklíbl se.

Spíš vycenil zuby, jako by se chystal zakousnout do obzvláště chutného sousta.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Pro tebe už bude…“

Slovo pozdě jsem říct nestačil; vrhl se na mě nadlidskou rychlostí. Ale nebyl tak docela člověk, takže to bylo fér.

Čepel mého zparchantěného meče se střetla s masivním a širokým listem jeho zbraně. Podobala se scimitaru, ale byla podstatně těžší. Stáhl jsem se, jen díky bleskovému zákroku a úhybu mi neudělal z obličeje dva, na oplátku jsem se vmykem dostal na vnitřní vbodnici, ale brutálním stočením meče se zachránil. Těžil ze své síly a šířky čepele.

I já jsem těžil ze své síly. A rychlosti.

V zuřivém řinčení oceli o ocel doprovázeném hluchým klapotem podpatků na mramorové podlaze jsme se přehnali chodbou tam a zpět.

Krvácel jsem na tváři, bolelo mě rameno a těžce se mi dýchalo. Mnohem hůř než po předchozí šarvátce. Byl rychlejší než kdokoliv, s kým jsem kdy bojoval.

Můj oblíbený trik skluzu až do zárazu – nachytal se; veškerou sílu celého těla, od lýtek přes stehna a trup, jsem po dráze kratší než šířka dlaně vrhl proti jeho hmotě. Měl odletět dozadu, skončit na podlaze vydaný napospas mému dalšímu útoku, nebo zůstat mrtvý s rozbitou lebkou jako spousta jiných před ním. On ale ustoupil sotva o píď, slyšel jsem, jak mi při tlaku proti té hrázi praská v kloubech – použili jsme oba současně stejný trik. Pak nám oběma ujel mramor pod nohama, v pádu jsem se zkroutil a odrazil se rovnou z dopadu a nártem levé nohy zasáhl jeho hrtan. Než jsem ho dokázal rozdrtit, přirazila mi kotník k jeho kamenné hrudi železná čelist. Než mi stačil pošramotit kloub, napálil jsem ho patou druhé nohy a pak jsme se oba opět zhroutili na podlahu.

Odrazil jsem se rovnou z lopatek jako nějaký tanečník a uprostřed pohybu se s ním srazil tělo na tělo. Metrák a půl těžkým tanečníkem takové setkání otřese. Doufal jsem, že jím taky. Jak to sakra dokázal, získat rovnováhu tak rychle? To nebylo v možnostech žádného člověka. Ale on není člověk, sakra. Pustil jsem meč a díky tomu podvlekl pravačku pod jeho rukou a útočným zobanem ze všech pěti prstů zaútočil na hrdlo. Vedle, ale aspoň jsem ho chytil do klinče dřív, než se po mně stačil ohnat přerostlým scimitarem.

Několik divokých překulení od stěny ke stěně a zpět ho také zbavilo zbraně, se štěstím jsem ho trefil kolenem do podbřišku, ale vydržel to a dokázal se odtrhnout.

Není přece možné, aby někdo mohl být tak odolný a silný. Nebo ano?

Opět na nohou.

Ušklíbl se. Z čela rozsekaného něčím, co musela být má ruka, mu kapala krev, koutky měl roztržené, až připomínal hladovou krajtu. Naneštěstí stále v kondici a při chuti.

Při chuti. To jsem ale byl taky. Nebo ne?

Zbraň jsme neměli v ruce ani jeden a jeho neobratný pokus o tasení dýky jsem zmařil bleskovým přísunem a trojitým úderem na solar, tak rychlým, že se na zbraň vykašlal, aby se ubránil. Skončil jsem na zemi v pádu přes rameno, jeho patu jsem odmávl loktem a pak mu ploskou špičky nabral koule. Bohužel jen lehce, ale dostatečně na to, abych se dostal do postoje.

Hučelo mi v hlavě, zásahy, které to způsobily, jsem si nepamatoval. Podlamovaly se mi nohy. Nic nového, jenomže ještě nikdy v životě se mi nepodlamovaly nohy po boji s jediným chlapem.

Polovičním chlapem. Sakra, možná jsem ho podcenil.

Stejně jsem neváhal a šel do toho s bradou na prsou a v sevřeném krytu, dychtivý urazit mu při první příležitosti hlavu. Měl delší ruce. Měl kurevsky delší ruce a zasypal mě záplavou tvrdých, bleskových ran, takových, co sdírají kůží a otřásají mozkem. Prošly jen dvě nebo tři, ale i ty stačily. Já přes veškerou snahu zasadil jedinou ránu a příležitost podmést ho jsem nevyužil kvůli čerstvé vzpomínce na nedávný boj na zemi, kdy ze mě málem vymáčkl duši.

Nevyužil jsem toho a dostal za to dva tvrdé zásahy na spodní žebra. Naštěstí vydržela. S úlevou jsem odtančil kus dozadu.

Nádech, výdech, žhavé olovo v žilách a plicích. Život stojí za to. Nebo ne?

Ten jeho pitomý široký nos byl rozpláclý jako nějaká přezrálá hruška. Jenomže ten úder měl jít na kořen. Takové prkotiny se teď nepočítaly. Ne mezi námi.

Mohl zdržovat, ale kašlal na posily a vrhl se na mě bez fines, ochotný inkasovat i za cenu, že rozdá dvakrát tolik. A každá ta příšerná rána bolela. Příliš rychlý a silný na člověka. Příliš rychlý a silný na mě?

Po prvotním ústupu jsem se vrhl do protiútoku. Ruce, kolena, hlava, lokty, bylo to jako bušit proti zdi. Mé zásahy zdánlivě nevnímal a pak sám zaútočil, a já najednou stál o metr dál s krví prosakující skrze póry kůže.

Ale to byla prkotina. Taky se mi trochu točila hlava. To byla taky prkotina. Ve zbytcích nosu mi to bublalo. Bublání nikoho nezabije, alespoň ne hned. Prkotina.

Znovu jsem vyrazil. Úklon vlevo, pěst mi lízla spánek, ještě byl příliš daleko, bradu na prsa, přímočarý úder odchýlil včas, jinak by si o mé čelo rozbil klouby. Kryl se mizerně, vlastně vůbec, ale pořád zůstával příliš daleko. Pěst mě lízla, po ní loket, malé žluté jiskry překryly zorné pole, má ruka ale současně něco držela. Táhl jsem za to, netuše kam, a současně jsem se vytáčel na špičce levé nohy, pravou jsem zasáhl něco, co vydalo uspokojující zapraskání.

Ještě jeden kop, pomalý a rozvláčný, přesto pata narazila na něco tvrdého.

Rosen zaúpěl.

Porazím ho, zabiju ho, roztrhám na kousky. Hned po doskoku jsem se znovu odrazil jako baleťák, kterým jsem nikdy nebyl. Žuch, krak, řach, tři zásahy v letmé otočce do hrudi jím mrštily proti stěně, dopadl jsem do hlubokého podřepu na paty a nedokázal přitom udržet rovnováhu. Než jsem se pořádně postavil, stál opět proti mně.

Další kolo.

Jeho pěsti vybuchovaly na mých krytech a v obličeji, snažil jsem se probojovat blíž k němu, ale těch pár zásahů dokázal ustát. Pak naprosto hloupě jednu pěst otevřel, jenomže než jsem toho stačil využít, drapák jeho pařátu mě i uprostřed pohybu zachytil a… udržel. Zatočili jsme se v prudkém mlýnu, najednou jsem letěl proti zdi – už jsem chápal, jak umřela většina mužů, jejichž těla jsem našel v Olvenově sídle. Zabil je náraz o zeď. V poslední chvíli jsem mu dokázal zarýt prsty do ramene a prudkým trhnutím spojeným s odrazem nohou jsem rotaci ještě víc zrychlil, do stěny jsme narazili oba současně. Zeď nevydržela, místo kostí povolily cihly, propadli jsme skrz.

Mračna prachu, bolest odražených kostí, poslepu jsem rozmačkával kusy omítky v naději, že najdu jeho samotného.

Najednou mi železný svěrák sevřel krk, přitiskl jsem bradu na prsa a vzápětí jsme se váleli v klinči. Byl silnější, s jednou rukou zakleslou za okraj kazajky kousek po kousku utahoval zámek kolem krku, přitom mi visel na zádech a váhu svého trupu používal jako páku, aby mi zabránil převalit se. Zatmělo se mi před očima, v poslední chvíli se mi podařilo překulit se po směru jeho škrcení a zamostovat. Dopadl jsem na něj, a než stačil zareagovat, dlaněmi složenými do mělkých misek jsem ho z obou stran současně praštil po uších. Zařval bolestí a pustil mě, odrazil jsem se od něj, kotoulem přes rameno vzad se vzdálil a výponem přešel rovnou do postoje.

Potřeboval jsem čas na oddech, ale nedopřál mi ho. Místo aby zůstal ležet v bezvědomí nebo alespoň ochromený bolestí, jak se na chlapa, kterému jsem právě prorazil oba ušní bubínky a způsobil mu šok, slušelo, se na mě prostě znovu vrhl.

Před jeho frontálním útokem jsem nepatrně ustoupil, přivítal ho bleskovou otočkou, ze které jsem ho plánoval podmést a poslat k zemi. Jeho příšerné drapáky mě ale zachytily, mému podmetu se zázračně vyhnul a letěli jsme oba. Při dopadu se mě nepustil, ale já v to ani nedoufal, úderem čelem jsem mu definitivně přerazil obrovský nos a zaryl mu prsty do očí. Než jsem je stačil vytrhnout, zkroutil mě kopanec do břicha, který mi málem přerazil páteř, a úder otevřenou dlaní z bezprostřední blízkosti mi vyrazil dech.

Sakra.

Opět jsme stáli proti sobě, přisunul se po mé levé straně, pak prudce zkrátil vzdálenost, hlasité klapnutí přední nohy ve výpadu zaznělo jako třesknutí, dlouhý, přímočarý úder rychlejší než blesk mě překvapil, stačil jsem ho jen mírně srazit, místo do čelisti sklouzl po lebce.

Druhý a třetí, téměř stejně silné a v rychlém sledu. Jako by mě zasypávaly balvany vrhané z malého katapultu. Tak nějak to musely cítit pevnostní zdi. Ustupoval jsem, snažil jsem se ustupovat, uhýbat. Přerazil mi nos, promáčkl břicho pancéřované desítkami kilogramů svalů až někam k páteři, síly mi ubývaly, mizely, ztrácely se pryč. Pak jsem za zády vycítil zeď, unikat už nebylo kam. Ať jsem se snažil, jak se snažil, pořád na mě tlačil a zaháněl mě do obrany.

Na jedno oko jsem neviděl, levou polovinu těla jsem necítil. Pomalu jsem začínal chápat, že tentokrát asi nezvítězím, nepřežiju. Cítil jsem se napůl mrtvý. Pokud něco hned neudělám, skončím.

Vrhl jsem se proti němu, riskantně a bezohledně; jeho údery sklouzly, byl už jsem příliš otřesen na to, abych je vůbec zaznamenal. Zasáhl jsem ho do hrudi, na spodní břicho, trochu poklesl v kolenou, ještě jeden úder, zaznamenal jsem prasknutí žebra. Dokážu to. Vytočil se v ramenou, teď přijde hák, došlo mi okamžitě. Přišel, ale ne pravý, jak jsem předpokládal, ale spodní. Padal jsem do hluboké, temné studny bez návratu. Konec. Neuspokojivý – byl jsem poražený. Ale konec.

~~~

Lasička spěchal k Horowitzovu sídlu, jakmile z černé schránky vytáhl zprávu. Nenapadlo ho, že by Bakly celou věc až tak uspěchal. Uvědomoval si, že se v poslední době jeho chování změnilo a riskuje víc než dřív, někdy nebezpečí přímo vyhledává, ale tohle – to ho opravdu překvapilo.

Pozemek nikdo nehlídal, prošel proto bránou jako někdo, kdo přesně ví, kam jde, a má důležitý úkol. Venku okolo chodníku neležela žádná těla. Nečekané.

Hned u dveří však zahlédl první, to znamenalo, že Bakly je opravdu tady. Podle ran a zvuků doléhajících odněkud z hloubi se uvnitř stále bojovalo. Lasička zdánlivě neopatrně, ale s dýkou v ruce skrytou ve speciálně upraveném rukávu, spěchal chodbou do vnitřního atria a pak dál, do velkého salónu za ním, odkud znělo praskání nábytku, tupé údery a přerývané dýchání. Na dohled se dostal v okamžiku, kdy vrávorající Bakly od svého protivníka, mnohem většího a mohutnějšího muže, jmenoval se Rosen, vybavil si Lasička okamžitě, inkasoval smrtící úder zespodu na bradu. Ta rána nejlepšího gladiátora a bojovníka nejen zastavila v pohybu, ale dokonce ho poslala klouzavým pádem vzad. Přesto ho nezabila.

Jako by byl opravdu nezničitelný, Bakly se vleže otřásl, se zasténáním se převalil na břicho a pak se zvedl na kolena. Přitom třásl hlavou, jako by mu to mohlo pomoct zbavit se následků otřesu mozku, z obličeje mu odkapávala krev, nebylo jasné, odkud přesně. Opakovaně se pokoušel postavit na nohy, ale nedařilo se mu to. Obrovitý Rosen, kterému únava propůjčovala mnohem víc zvířecí vzhled než dřív, ho při jeho snaze znechuceně pozoroval, ale neměl se k tomu, aby ho dorazil.

Lasička zvážil šance. Utkat se s unaveným a zraněným Rosenem ani přes výhodu, kterou mu poskytovala skrytá zbraň, nehodlal, současně mu ale nemínil nechat Baklyho napospas. V okamžiku, kdy se Rosen při hledání vhodné zbraně, kterou by Baklyho pohodlně dorazil, podíval stranou, proklouzl dovnitř. Množství trosek, zvířeného prachu a rozbité vnitřní zdi mu pomáhaly v nepozorovaném postupu. A taky skutečnost, že gorilí bojovník zdaleka nebyl v nejlepší formě. Spíš vypadal, že se sotva drží na nohou. Bakly se na ně stále postavit nedokázal.

Rosen konečně našel něco, co se mu zamlouvalo – mramorovou nohu sochy, kterou při předchozím zápolení rozbili. Musela vážit hezkých pár desítek kilogramů, možná půl metráku. Mávl kusem kamene, Lasičkovi při tom zasvištění přeběhl mráz po zádech. Jak dokázal švihnout tak těžkým kusem? Měl by odsud zmizet, to byla jediná rozumná myšlenka, tím si byl jistý jako jednou z mála věcí v předchozím životě. Přesto se dál plížil místností, až se Rosenovi dostal do zad. Ten už však stál kousek před Baklym a znovu zkusmo mávnul kusem sochy. Bakly se stále nedokázal postavit, a zdálo se, že nepřítele vůbec nevnímá.

Pak najednou zaregistroval další příchozí. Bylo jich hodně, všichni arogantní, vědomí si své moci a toho, že ovládnou jakoukoliv situaci. O tep srdce později je uslyšel.

Rosen už o nich věděl také. Zvedl pohled směrem, odkud se blížili, pak se podíval na Baklyho před sebou, který se v pokleku stále mírně potácel. Znovu se ušklíbl, tentokrát s výrazem popravčího. Lasička pochopil, že to nestihne, že parťákovi nepomůže. Rosen ležérně mávl rukou, v níž držel monstrózní mramorový obušek. Na konci toho oblouku bude roztříštěná lebka, jinak to nemohlo dopadnout. V poslední chvíli ale Bakly díky poslednímu zbytku šestého smyslu mužů, kteří celý život bojovali a zápasili, trhl hlavou a obuch jeho spánek minul. Dokonce se pokusil zachytit i útočící ruku, ale neudržel přitom rovnováhu a přepadl na zem. Rosen nezaváhal a pohotově ho přišlápl k zemi.

„Nezabíjejte ho,“ ozval se rozkaz z atria.

Kousek za dvěma ozbrojenci, obklopený dalším doprovodem, stál malý, dobře oblečený muž s pohrdavým výrazem ve tváři. Ten tady velel. Lasička se plynule vmáčkl mezi torzo sochy a převrženou, částečně rozbitou pohovku.

„Přišel jsem vám na pomoc,“ pokračoval střízlík.

Nebyl to střízlík, opravil se Lasička; byl větší než on sám, to jen jeho ozbrojená garda nastavovala špatné měřítko. Samí obři. Proti ní nevypadal ani Rosen nijak zvlášť velký.

„Nepotřebuju pomoct,“ zavrčel Rosen.

Pokud to mělo znít výhružně, nepodařilo se mu to, znělo to jen unaveně.

„Horowitz si vás najal na ochranu,“ pokračoval velitel příchozích.

Císařský čaroděj Robert Ruvark, který nedávno dorazil do města, došlo konečně Lasičkovi. K odhalení ho přivedla arogance, již kolem sebe muž šířil. Nikdo jiný to být nemohl. Pak jeho odhad potvrdily další drobné stopy: druh výstroje ozbrojenců, přízvuk, kterým spolu tlumeně hovořili.

„Jo,“ připustil Rosen. „Někdo mu pozabíjel příliš mnoho lidí, tak chtěl někoho dobrýho.“

„Pohovoříme si? Udělám vám lepší nabídku než Horowitz.“

Lasičkovi se na čaroději něco nezdálo. Měl situaci pod kontrolou, tvářil se vážně, ale vypadal, jako by před chvílí vypil na lačný žaludek dva panáky a právě začínal mít špičku.

„Proč ne, můžeme hodit řeč,“ souhlasil Rosen.

Podíval se na Baklyho na zemi, jako by si nebyl jistý, zda dělá dobře, když ho nechává naživu.

Ruvark vešel za doprovodu tří svých strážců dovnitř, velká místnost se citelně zmenšila. Lasička opatrně přemístil převrženou židli víc před sebe, prachem z rozbité zdi si poprášil vlasy a oblečení, vše pomalými, línými pohyby nepřitahujícími pozornost.

„Pro začátek našeho obchodního jednání, jako projev dobré vůle, dej mi ho,“ ukázal Ruvark na Baklyho na zemi. „Dej mi ho.“

Rosen se rozhodl, pohrdlivě do těla u svých nohou kopl a obezřetně poodstoupil o krok dozadu.

„Proč ne, porazil jsem ho, už mě nezajímá.“

Čaroděj se pobaveně uchichtl a Lasička přivřel oči, aby lépe vnímal jeho hlas. Už to nevypadalo na dva panáky, ale na tři. A toho posledního si musel dát těsně předtím, než vešli do vily.

„Svažte ho,“ poručil Ruvark skoro rozverně.

Jeden z mužů, kteří ho doprovodili do sálu, přistoupil k Baklymu a sklonil se k němu, zvenku mu hodili provaz.

Jsou moc sebevědomí, usoudil Lasička, Ruvarka teď chránili jen tři. V nejtmavším koutu sálu za velkou pohovkou, která bojem nijak neutrpěla, zachytil pohyb. Když se tam ale podíval, místo byl prázdné. Šálil ho zrak? Divné, usoudil. Zrak možná, ale v situacích, jako byla tato, spoléhal víc na jiné smysly.

Muž připravující si provaz, aby spoutal zajatce, najednou vykřikl, protože Baklyho pěst zčistajasna vyrazila vzhůru a zasáhla ho do tváře. Obr se zapotácel, jako by si nebyl jistý, zda dokáže unést svou váhu, a Bakly udeřil podruhé, tentokrát prsty. Netrefil přesně, ale stačilo to, aby muži pořádně pošramotil obě oči. Šanci k třetímu pokusu nedostal, protože ho okamžitě zalehli další dva. Lasička zvážil šance. Toho čarodějnického bastarda by teď dokázal zabít, to ano, ale nedostal by se odsud živý. A on nebyl sebevrah, nebyl jako Bakly. A pokud by tady umřel, nemohl by mu už pomoci.

Zůstal ležet ve svém pofiderním úkrytu, jen srdce mu bilo trochu rychleji než před chvílí. To nebylo dobré, nesměl se zbytečně rozčilovat, káral sám sebe. Někdo, kdo se ukrývá tak blízko nepřátel, musí být klidný, přizpůsobený pomalým myšlenkám i pohybům. To se naučil už dávno. Jako malý prcek. Než chaos rozpoutaný Baklyho útokem pominul, byl opět klidný, tichý a neviditelný. Přesto se mu vrátil pocit, že ho zpoza nábytku v rohu sálu někdo pozoruje. Krysa nebo myš, usoudil. Když měl smysly vybičované na maximum, stávalo se mu, že dokázal registrovat pozornost i tak malých zvířat. Nemluvě o lidech.

„Vyrazil mu přední zuby, rozplácl nos a vydloubl oko,“ ohlásil někdo vztekle a nevěřícně Ruvarkovi.

Čaroděj vztekle shlížel na svého tentokrát už dokonale svázaného zajatce.

„Víš, kolik mě stojí každý takový chlap? Kolik práce, trpělivosti a peněz? V zubech by tě roznesli, kdybys nepoužil takový špinavý trik a nepředstíral, že jsi polomrtvý!“ zuřil.

Rosen se pobaveně šklebil, Lasička pochopil, že něco takového předpokládal. Možná právě proto nakonec Baklyho definitivně neuzemnil. Není tak jednoduchý, jak předstírá, vryl si o něm do paměti.

Ruvark se najednou začal bez příčiny smát. Jeho doprovod si vyměnil pár nervózních pohledů, ale jinak nikdo nezareagoval. Čaroděj se postupně uklidnil, až se propadl do strnulé zádumčivosti. Najednou vypadal, jako by posledních pár hodin strávil v osamělé meditaci vzdálený veškerým pozemským starostem a jako by právě nepátral po stopách masakru. Jeho strážci se po sobě znovu podívali, ale opět jen čekali, civilní doprovod postávající venku se moudře snažil držet co nejdál od vstupu do sálu. S výjimkou jediného mladého muže, který opatrně nakukoval dovnitř.

„Zabijte ho,“ probral se najednou Ruvark z mlčení. Muž stojící kousek od Baklyho se na svého pána podíval, a když si ověřil, že to myslí vážně, tasil dýku.

Lasička zatajil dech. Přišel konec. Nemělo smysl prozradit se, nic by nezmohl. Věděl, že je to pravda, ale stejně se cítil hrozně. Něco takového už nechtěl nikdy v životě zažít, a teď se to opakovalo.

„Prořízni mu krk, ať slyším bublání!“ potvrdil Ruvark a znovu se začal tiše pochichtávat.

Muž se sklonil nad Baklym, při pohybu Lasička zaregistroval, jak je obludně velký a obrostlý svaly prakticky na každém místě těla. Jeho předloktí bylo silnější než paže, nebo spíš než jeho vlastní stehno, usoudil. Možná bylo masitější než obrovské ruce jeho přítele odsouzeného k smrti. Ano, přítele. Nikdy dříve si to nepřipustil, ale někde v průběhu let a sporadických setkání se opravdu stali přáteli. Přinutil se na Baklyho ještě jednou podívat. Jeho paže i teď, spoutané a ochablé, připomínaly kus sochy vytesané ze žuly. Stiskl zuby a pohlédl mu přímo do tváře. Chtěl ji vidět, chtěl si ho zapamatovat živého. Aby – aby si ho pamatoval. Aby… ho pomstil.

Baklyho oči se ve světle dopadajícím zvenčí leskly. Nebyl v nich strach, odevzdání se, jen lhostejnost. Lasička mu rozuměl. Svázaný, obklopený nepřáteli, nemohl dělat nic, jen přijmout konec.

Ocel se dotkla jeho krku, na kterém už stačily naskákat temně rudé podlitiny po škrcení v nedávném souboji. Rosen nadcházející vraždu lhostejně pozoroval.

„Ne!“ vykřikl mladý zvědavec, který mezitím vešel dovnitř. „Jsem čaroděj, velmistr Jeho excelence velkovévody Varatchiho, a zakazuji vám zabít tohoto muže!“

To prohlášení znělo tak nepravděpodobně, až fantasmagoricky, že přitáhlo pozornost všech přítomných. Ocel zůstala položená na Baklyho hrdle, ale pouze položená, Lasička ani nedýchal a pozoroval chvastouna zdánlivě nepřítomným pohledem. Přitom nechal svou paměť volně driftovat a postupně vyhledávat všechno, co souviselo s nejmocnějším z císařových čarodějů, Janickem. Vévoda, Koniáš, pro něhož pracoval, znal nejsilnějšího z imperiálních čarodějů osobně ( Setkání Koniáše a Janicka, tehdy pouhého posluhy v klanu čarodějů ukrývajícím se v ilegalitě, se odehrálo v románu Koniáš – Vlk samotář.) a Lasička strávil mnoho hodin rozhovory o čarodějově psychice, o tom, jaký byl předtím, než se probudil jeho talent, jak moc ho manipulace mocí ovlivnila. A také jak moc se podobá či nepodobá ostatním čarodějům. Stačila chvíle a vybavily se mu všechny známé detaily.

Janick pocházel z nuzných poměrů, a o to byl nebezpečnější. Bylo ironií osudu, že právě vévoda zapříčinil, že se u obyčejného posluhy, o němž jeho nadanější souputníci, čarodějové v utajení, tvrdili, že nemá žádný talent, nadání vládnout magií rozvinulo na zatím nejvyšší známou úroveň. Snad jen Zuzana, Baklyho dcera, byla lepší čaroděj. Jenomže ona neměla přístup k tolika starým textům a informacím a nemohla ani používat artefakty povyšující moc čarodějů. Císař měl prostě větší zdroje.

„Zabijte ho, a tohohle otrapu také,“ zařval Ruvark.

Muž, který měl popravu vykonat, se podíval na šéfa, pak na samozvance, pokrčil rameny a znovu se sklonil k Baklymu. Janick lehce mávl rukou, Lasička zahlédl, jak vzduchem proletěla kulička, nebo drobný kamínek, který obrovského bojovníka zasáhl do ramene. Ozvalo se tiché pufnutí a ze živého muže byla najednou mumifikovaná mrtvola, která se v dalším okamžiku s dutým harašením rozsypávajících se kostí zhroutila na podlahu.

„To by stačilo,“ pronesl Janick stroze.

Ruvark se začal smát a plácat se po nohou jako malé dítě, které právě vidělo něco, co se mu hodně líbilo.

Janick ho bez hnutí pozoroval a čekal.

„Jo, jo, jo, moc hezký!“ křičel jen napůl příčetný čaroděj.

„Nemáš na něco chuť?“ zeptal se nový muž na scéně Ruvarka. „Nechybí ti něco?“ pokračoval skoro podbízivě.

Lasička ani nedýchal. Janick zatím netušil, v čem spočívá divné Ruvarkovo chování, ale snažil se na to přijít. Lasička si uvědomil, že ho zvědavost přiměla vysoukat se o kousek víc z úkrytu, a opatrně se vrátil zpět. Zpoza pohovky ho něco pozorovalo. A krysa to nebyla. Něco mnohem většího.

„Jo, chci čaj, už jsem dlouho neměl čaj!“ rozkřičel se Ruvark.

Tentokrát jeho lidé zareagovali víc než svižně, asi byli na podobné rozkazy zvyklí. Téměř okamžitě vyčaroval někdo přenosné ohniště s kotlíkem.

Janick do ničeho nezasahoval, jen se díval.

Ruvark zapomněl na Baklyho i na svět okolo, s jasně patrnou netrpělivostí sledoval, jak mu připravují nápoj, a pak ho ještě téměř vařící dychtivě usrkával.

Stačila třetina šálku a jeho pohled znepřítomněl.

„Tak jo,“ přitakal Janick sám sobě. „Vy velíte stráži?“ obrátil se na jednoho z ozbrojenců držících se v blízkosti Ruvarka.

Ten obezřetně přikývl.

„Odteď plníte jen mé rozkazy, je to jasné?“

Ta věta nebyla pronesena nijak hlasitě nebo výrazně, přesto se za ní skrývalo něco víc. Hypnóza? odhadoval Lasička, v té prý byl Janick víc než zběhlý.

„Nikdo neřekne ani slovo o ničem, co tady viděl.“

Lasička polkl, aby se zbavil síly příkazu.

„Plníte jen mé rozkazy.“

Blbost. Vždy poslouchal jen toho, koho chtěl.

Slova ztratila uhrančivou sílu, důležité bylo odolat prvnímu kontaktu.

Ruvark mezitím dopil šálek čaje a teď ho vylizoval jako pes. Co se děje okolo, nevnímal.

„Ruvark zůstane, a vy ho dál budete hlídat. Nemůžeme si dovolit, aby se veřejnost dozvěděla, že se císařský čaroděj pomátl. Pokud se pomátl,“ Janick se znovu na Ruvarka podezřívavě podíval.

Už zapomněl na šálek, jen tak stál a hleděl kamsi do neznáma.

„Vůbec všechno bude fungovat jako dříve, dokud… dokud nezjistím, co se tu doopravdy stalo a narušilo zájmy impéria. Základna císařské tajné služby bude fungovat bez ohledu na to, že jste přišli o velitele. Nahradím ho.“

„Já chci svůj čaj, já chci ještě svůj čaj!“ vykřikl najednou Ruvark a vrhl se na strážce. Muž beze změny výrazu ve tváři zachytil pravačku s nožem a znehybnil ji v sevření, čaroděj zakvílel bolestí. Je schopný strážce zabít, zhodnotil překvapený Lasička.

Vjem přítomnosti někoho u pohovky zesílil, zřejmě z toho, jak bouřlivě zareagoval na vzniklou situaci. Byl tam člověk a měl radost z toho, co viděl. Teď, když Lasička věděl, co má ve stínech hledat, spatřil opravdu nejasnou siluetu.

„Vytáhněte ho!“ zahřměl najednou Janick.

I on viděl jinými smysly než jen zrakem a byl zjevně opravdu citlivý.

Dvoumetrový obr v pancíři opatrně přistoupil k pohovce a jediným pohybem ji odhodil stranou, v poslední chvíli stačil částečně srazit bleskový útok toho, kdo se za ní skrýval. Částečně, kdyby ho nechránila zbroj, skončil by s čepelí v hrudi. Lasička současně sledoval urputný a bleskový souboj a současně se snažil zůstat maximálně v klidu. To byla jediná šance, jak uniknout čarodějově pozornosti. Janick byl opravdu nebezpečný.

Obr s nelidskou pohotovostí zachytil i druhou ruku, také vyzbrojenou čepelí, pak musel ustoupit, aby unikl pohotovému kopu do slabin, ne však dupnutí na nárt. Kost křupla, ale to mu nezabránilo, aby bez nápřahu zasáhl menšího a štíhlejšího útočníka do tváře. Ten však stačil částečně uhnout, skrčit se, a než se stáhl, bodl těžkooděnce podél hrany hrudního plátu do boku. Velký muž na okamžik ztuhl, už to vypadalo, že se zhroutí, pak se však jako ocelí vyztužené beranidlo vrhl dopředu a přirazil soupeře ke stěně. To už mu pomáhali dva jeho stejně velcí a pancéřovaní společníci.

„Nezabíjejte ho, chci ho vyslechnout!“ zastavil je Janick v odvetě.

Muži byli vycvičení skvěle, to musel Lasička uznat. Přestože byli vzteklí kvůli těžkému zranění svého parťáka, pouze nepřítele svázali a položili ho vedle Ruvarka, který se najednou podobně spoutaný vztekle svíjel na podlaze. Tuhle akci Lasička ani nestačil zaznamenat.

„Čaj, chci svůj čaj!“

„Nechce čaj,“ slyšel Lasička huhlat zajatého muže.

Podle toho, jak opatrně a sípavě se nadechoval, zaplatil za svou srážku s těžkooděncem několika polámanými žebry. A přestože byl vydán na nemilost nepřátelům a zraněný, zněla jeho poznámka spokojeně. Jako ortel vítěze.

Lasička sám dýchal pozvolna, zhluboka, bříška prstů měl položená na podlaze, jako by ji chtěl co nejlépe poznat a následně s ní splynout.

Janick se chvíli podezíravě rozhlížel a pak pozornost přenesl zpět na zajatce.

„A co chce?“

„Tu zatracenou drogu, vyráběnou z opia, co rychle zničí každého člověka.“

„Nečekal bych, Ruvarku, že budeš experimentovat s něčím tak nebezpečným. Nebo jsi se svými experimenty postoupil dál, než ses pochlubil?“ oslovil zamyšleně Janick druhého čaroděje.

„Já chci svůj čaj!“ Ruvarkovi při řevu odkapávala od úst pěna.

„Dejte mu roubík,“ poručil Janick. „Pak mu pomůžu.“

„Nepomůžeš,“ sípal dál zajatec. „Dal jsem mu drogu, kterou otrávili mou rodinu. Tu syrovou, upravenou tak, aby zničila člověka za chvíli. A on ji pil několik dní!“

Janick přes snahu o sebeovládání vypadal najednou znepokojeně.

„To byla velmi nebezpečná látka. Přístup k ní jsem maximálně omezil. Právě teď by měly být veškeré existující zásoby v klanovém sejfu!“

„Tehdy ji měl a já ji pak získal z věcí svých mrtvých bratrů a otce,“ objasnil zajatec. „A nemyslím si, že v klanových sejfech máte originál. Neznáte toho smrada,“ odplivl si.

„Nesmysl, až přijde čas, pomůžu mu,“ zhodnotil situaci pohrdavě Janick.

Lasička ale věděl, že lže. Na čaroději bylo vidět, že ho způsob, jakým jeho kolega podlehl droze, šokoval.

„Teď se vrátím do paláce, abych vyrobil krycí historku, dříve než se začnou ostatní příliš zajímat, co se stalo s císařským čarodějem. Až přijdu, chci, aby tady bylo všechno opravené, a tihle dva,“ ukázal na Baklyho a zajatého muže, „připraveni k výslechu.“

~~~

Žhavá koule svištící mi nad hlavou postupně zpomalovala ďábelské tempo, až se zdálo, že se nepohybuje rychleji než hlemýžď po pořádném obědě. Se zpomalením přišel pocit vedra a hlad. Hryzavý, pronikající skrze žaludek až do morku kostí, za lebeční kost, hlad vyplňující a naplňující každý kousek mého těla. A s hladem se vrátily vzpomínky a veškerá mizérie mého zparchantělého života. Tam, kde jsem byl předtím, mi bylo mnohem lépe.

Přestal jsem upírat pohled do vypálené modři oblohy a rozhlédl se okolo. Jedna stará pokroucená pinie zápasící se suchem, dva keře, které byly zelené možná někdy na jaře, spousta kamenů, štěrk a téměř neslyšné bublání pramene, který jsem neviděl. Co jsem měl za hlavou, jsem také neviděl. Pohnul jsem se, abych se mohl otočit, za levou ruku mě něco drželo a kovově to chřestilo. Velký tlustý řetěz, taky dlouhý. Připevněný byl o pár metrů výš, na vrcholu hladké kamenné stěny k pahýlu pinie, která to už před lety definitivně vzdala. Kmen kdysi dávno něco zlomilo, ale stalo se to před tak dlouhou dobou, že lom měl prakticky stejnou barvu jako kůra.

Posadil jsem se a zabral. Řetěz zvonil a vypadal bytelně, jako by ten, kdo mě sem připoutal, věděl, jak silný doopravdy jsem.

To mi připomnělo, že existuju. Byl jsem nahý, na hrudi jsem měl jizvu po spálenině, která vypadala jako záměrně udělaná. Věděl jsem, že když se budu hodně snažit, vzpomenu si, kdo a proč mi ji udělal. Taky mě bolely kosti v celém těle, byl jsem pokrytý modřinami, jako by si na mně kovář testoval kladiva. Taky se mi viklaly přední zuby, čelist jsem měl nateklou. Vypadalo to na výprask, na dost velký výprask. Vzpomenul bych si, kdyby to bylo důležité, ale nepřipadalo mi to.

Jen kdybych neměl ten příšerný hlad. Písek nevypadal, že by ho utišil, ani kameny, ani suchá neduživá tráva, ani pramen, ke kterému mi řetěz kupodivu dovolil doplazit se. Napil jsem se a zkusil jsem cucat kamínky. Hlad zůstával. Sakra.

Zašramocení. Hryzec, pouštní myš, lasička… nebo jiná kunovitá šelma, která by tady mohla přežívat a živit se na malých obyvatelích v okolí pramene.

Nebo pan Lasička. To jméno se vynořilo ze stále průsvitnějšího závoje halícího mizernou minulost, o kterou jsem vůbec nestál.

Obešel skálu, k jejímuž vrcholu jsem byl připoután, sedl si kousek od místa, kde jsem se probral, a shodil na zem ruksak. Těžký, velký ruksak, ze kterého začal vytahovat jídlo. Zavonělo maso, chléb, nedávno upečené bramborové placky.

„Vidím, že jste se konečně probudil,“ řekl.

„Jo,“ připustil jsem. „Vás bych tu nečekal.“

„Najíme se?“ ukázal na bohaté zásoby rozložené na kusu bílého plátna.

Měl jsem přece hlad a tohle vypadalo jako dobrá nabídka.

Uvědomil jsem si, že pana Lasičku nemám rád, připomínal mi minulost a té jsem se chtěl zbavit. Bolela.

„Kolik si toho pamatujete?“ zeptal se po prvních pár soustech.

Slanina byla bez chuti, klobásy také, vlastně všechno chutnalo úplně stejně.

„Moc ne,“ připustil jsem a zkusil placky.

Oblázky, co jsem cucal před chvílí, chutnaly podobně, i když tohle bylo asi trochu výživnější.

„Není divu, schytal jste spoustu ran do hlavy.“

„Rosen,“ vybavilo se mi.

„Jo,“ potvrdil a nic dalšího neřekl, jen mě pozoroval.

Nelíbilo se mi, že jsem dostal nakládačku. Ne že bych už dříve neprohrál, nebyl bit, ale pokaždé měli nepřátelé výhodu na své straně, ať už v počtu, v překvapení nebo v něčem jiném. Tohle byl souboj jeden na jednoho a já prohrál. No a co, hlad byl důležitější. Zkusil jsem další kus z bohaté tabule, kterou Lasička přinesl. Nic moc.

Prohrál jsem? Ne, já dostal nakládačku, kterou člověk může přežít jednou v životě. A když se po ní nestane mrzákem, může mluvit o výhře v loterii.

„Takže máte zájem dozvědět se, co všechno se stalo?“

Lasička toho vždycky hodně namluvil.

Málem jsem přiznal, že ne, jenomže mě pozoroval příliš pečlivě a jaksi nedůvěřivě. A v tom řetězu měl určitě prsty on, jinak by se mě už snažil pustit. Musel jsem být opatrný, protože jsem měl hlad a nic z toho, co jsem zatím snědl, ho neutišilo. Potřeboval jsem se najíst, potřeboval jsem se zbavit krvavých, beznadějných vzpomínek, které se mi proti mé vůli stále víc tlačily do hlavy, ať jsem dělal, co jsem dělal.

„Vévoda měl pravdu, když tvrdil, že se tu děje něco divného, že příliš mnoho lidí najednou začíná kouřit opium a příliš mnoho jich na to umírá.“

Možná, nehádal jsem se a zkusil slanečka. V první chvíli mě jeho ostrá chuť nadchla, pak však všechny vjemy pominuly a cítil jsem to stejně, jako bych cucal kámen. Vyplivl jsem sousto a díval se, co bych ochutnal dalšího.

Lasička předstíral, že si ničeho nevšiml, a pokračoval ve vyprávění.

„Celé je to akce řízená tím čarodějem, myslím Janickem, co dorazil úplně nakonec. Zabralo mi dva týdny, než jsem zjistil, o co jde. A to jen proto, že byli všichni z posledních událostí hodně zmatení. Jinak to tady bylo informačně úplně utažené.“

Takže dva týdny, z nichž jsem si nepamatoval vůbec nic. A získal jsem v jejich průběhu pár ošklivých jizev, spoustu podlitin, modřin a odraženin.

„Císařští čarodějové při zkoumání artefaktů našli poznámky nějakého toxikologa z předválečných dob, kde se popisovaly substance používané pro co nejrychlejší rozvrácení lidské psychiky. Prostě rozebrání člověka,“ dodal rychle, když viděl můj nevrlý výraz.

Nebylo to kvůli slovu psychika. Věděl jsem, co to je, protože jsme o tom párkrát hovořili s… s někým, nemohl a nechtěl jsem si vzpomenout s kým. A to mě právě rozčilovalo.

„Z toho, co jsem slyšel, jsem zjistil, že většina receptů je bez znalosti vyšší magie k ničemu. Buď vůbec nefungují, nebo udělají z lidí blebtající idioty. Taky je hodně obtížné získat všechny potřebné ingredience.“

O tom už jsem taky někdy slyšel. V minulosti se čarodějové hodně zajímali o to, jak si podřídit jiné lidi. Možná protože nikomu nemohli věřit, možná protože jiné čaroděje bylo těžké porazit.

„Pochopil jsem, že právě Janick se na tyhle věci specializuje,“ přestal Lasička mluvit ke mně a obracel se teď víceméně sám k sobě. Seděl naproti, mezi námi jen náš improvizovaný stůl. Na dosah, jen jsem si nebyl jistý, zda mi řetěz to jednoduché sáhnutí dovolí.

„A právě Janick objevil perspektivní recept, kde hlavní složku hrála šťáva z nezralých makovic, opium. To bylo před čtyřmi sty lety stejné jako dnes.“

Zvažoval jsem délku řetězu.

„Jenomže stejně jako všechny ostatní pokusy o ovládnutí lidské psychiky bez použití složité magie, i po požití tohoto dryáku lidé končili jako idioti, ne jako poslušné loutky s vlastní inteligenci. A magický postup se mu rekonstruovat nepodařilo. Janick o to ztratil zájem.“

Pan Lasička mluvil a současně uvažoval. Vzdálenost mezi námi nebyla větší než metr, začal jsem počítat jednotlivá oka řetězu do délky jednoho metru.

„Jenomže ten Ruvark, nebo jak se jmenoval, přišel na jiné využití jedu. Navrhl, aby ho dodávali na západní pobřeží, do nezávislých států Obchodní ligy, které nejdou císaři na ruku, a tím devastovali jejich hospodářství. Janick mu dal volnou ruku. Původně byl ale ten dryák na něco podobného příliš drsný a už po pár dávkách postaru upraveného opia se z člověka stal totální závislák, magor bez vlastní vůle, který udělá cokoliv, aby se dostal ke své droze. Takové zboží by brzy získalo špatnou pověst, pro podobný účel nepoužitelné.“

Už jsem věděl, že jeden metr řetězu tvoří nějakých sedmnáct, osmnáct článků. Teď jsem začal odhadovat jednotlivé záhyby ocelového hada, který mě poutal ke stromu na skále, a hlavně jaký dosah získám, když ho jediným pohybem napnu.

„Ruvark dostal od Janicka povolení k experimentování s cílem vyrobit něco, co nebude tak jedovaté, co lidi přiváže na řemen, ale udělá z nich trosky až po pár měsících užívání. A podařilo se mu to. Jenomže si trochu toho prvotního, surově pozměněného opia nechal navzdory rozkazům šéfa pro svou potřebu, a když ho odmítla jedna dívka, pomstil se tím, že drogou zničil ji i celou její rodinu. Steinerovi to byli, myslím. K jeho smůle jeden z bratrů jeho návykový dáreček neochutnal a po čase ho vysledoval až sem. A oplatil mu stejným způsobem, udělal z něj závisláka na modifikovaném opiu. Na tom surovém, prvotním.“

„Hm,“ zareagoval jsem. „Předpokládám, že se z toho ten Ruvark nějak dostal, že už z něj není feťák. S pomocí Janicka. Ten je přece nejlepší císařův čaroděj.“

Lasička si mě změřil, jako by se mě snažil odhadnout, pak jen zavrtěl hlavou.

„Nedostal se z toho. Janick dva týdny strávil u toho parchanta prakticky každou hodinu, snažil se mu pomoct za každou cenu. Lektvary, jinými látkami, kouzly. Nepomohlo to. Včera ho dal zabít s tím, že je beznadějný případ, že z jeho původního já nezbylo nic a surovému opiu propadl beze zbytku. Ruvark by pro něj vraždil. Janick se musel smířit i s tím, že přišel o výsledky Ruvarkova výzkumu i o původní recept na výrobu dryáku. Taky o spoustu dalších věcí.“

V získávání informací byl pan Lasička nedostižný. Ale to mě teď nezajímalo.

Nějakou dobu jsme mlčeli, rušilo nás jen sotva slyšitelné šustění nedalekého pramínku, ševelení zrn štěrku sypa jících se dolů z okolních svahů, když jim slunce vzalo vlhkost a ona ztratila soudržnost s podkladem. Stejně jako já. Já už dávno ztratil soudržnost s podkladem.

Skončil jsem s počítáním, vypadalo to, že když se Lasička natáhne po sýrech ležících za druhou řadou vybledlých, kdysi asi modrobílých kosočtverců ubrusu, dosáhnu na něj.

„A jak jsem se sem dostal já? A co Janick udělal s posledním ze Steinerů?“ zeptal jsem se, i když mě to vůbec nezajímalo.

Kdybych se ale nezeptal, Lasičku by to mohlo znepokojit, a to jsem nepotřeboval.

„Mladého Steinera vyslechl hned zpočátku. Ani ho k tomu nemusel nutit, ten chlapík byl tak spokojený s tím, jak se pomstil Ruvarkovi, že se nadšeně chlubil. Když řekl všechno, co věděl, Janick ho nechal hodit do sklepa a zavřel za ním poklop. Už je mrtvý. Hlady nebo žízní.“ Záleží na tom, jaké sklepy pod Horowitzovou vilou jsou. Ve vlhkých se dá přežít i týdny. Lasička měl zajímavé zkušenosti.

Napil se vody, ruku s pohárkem položil na druhou řadu kosočtverců a tam jsem si nebyl jistý, zda dosáhnu. Měl jsem jen jeden pokus.

„A já? Proč jsem tady, proč nejsem ve sklepení?“

„Janick chtěl samozřejmě pořádně vyslechnout i vás. Co jste zač, pro koho pracujete a co byl váš úkol.“

To byly jasné otázky.

„Jenomže první chlap, který se vás začal vyptávat se žhavým železem v ruce, udělal chybu – povolil pouta, aby se dostal na citlivější maso. Utrhl jste mu spodní čelist.“

To jsem si také nepamatoval, ale když jsem se snažil, viděl jsem potácející se siluetu s krvácející hlavou padající pryč z mého zorného pole. To nebyla až tak špatná vzpomínka.

„A co dál?“

Nikdo neodolá profesionálnímu mučení. To jsem sám poznal na vlastní kůži. Jenomže jsem se necítil tak zle, jak bych měl, pokud by se mě někdo vyptával dostatečně důrazně.

„Další na vás začal pracovat stahovacím nožem, ale zpřetrhal jste pouta, a i když jste zůstal do pasu uvázaný k lavici, zabil jste ho. Další dva, co mu přiběhli na pomoci, jste těžce zranil.“

To neznělo špatně, skoro jako světlé momenty mého života.

„Asi použili zteřelé provazy a staré řemeny,“ usoudil jsem.

Když se moc šetří, stává se to častěji, než by jeden myslel. V podzemních kobkách je prostě vlhko a mocní většinou šetří na nesprávných místech. Aby zbylo na chlast a děvky.

Lasička se natáhl po kousku sýru stále se ještě třpytícím kapkami vlhkosti a při tom překročil pomyslnou linii druhé řady kostek ubrusu. Měl rukavice, těch jsem si u něj nikdy dřív nevšiml. Teď už jsem si byl ale jistý, že na něj dosáhnu. Pokud nedovolím, aby mě váha řetězu příliš zbrzdila.

„A co bylo pak?“ zeptal jsem se.

Opět ne, protože by mě to doopravdy zajímalo, ale protože mě Lasička pozoroval tím svým až nepříjemně zkoumavým pohledem. Kdybych se nezeptal, vypadal bych divně, a on by mohl začít být podezřívavý. To jsem v žádném případě nepotřeboval.

„Janick zuřil. Zabil jste mu oblíbeného kata a zmrzačil kolohnáta, které vypěstoval Ruvark a o které šéf čarodějů stál. Přikázal, ať vás tři dny krmí primárním surovým opiem.“

Ztuhl jsem a po chvíli jsem se začal třást. Nedokázal jsem to zastavit. Podobně jako kdyby mi byla zima.

„Ruvark na to dojel,“ zkonstatoval jsem.

„Ano.“

„Ale já jsem mnohem silnější.“

„Ano.“

Lasička si k sobě přisunul kousek sušeného masa a opět překonal hranici mého dosahu. Byl jsem tak vyvedený z míry, že jsem ho nechal.

„Zachránil jste mě. Dříve než jsem se na tom svinstvu stal závislým,“ zkusil jsem to.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Stačí jedna dvě dávky. A musím přiznat, že jsem vás zachránit nedokázal. Ti Ruvarkovi kolohnáti – jsou dobří, fakt dobří. Mají pohotovější reflexy než normální lidi, jsou skvěle vycvičení a slyší i vidí lépe, než bych považoval za možné. Jeden večer se do vily vloupal zloděj. Byl šikovný, málem jsem si ho nevšiml, ale oni ano.

Chytili ho v okamžiku, kdy už byl skoro pryč ze zahrady. Za nohu. Ten, co ho za ni držel, s ním mrštil tak prudce, že ten chudák proletěl vzduchem pět šest metrů. A taky mu při tom vykloubil kotník, koleno i kyčelní kloub.“

„Takže jak jsem se dostal sem? Když jste mě nezachránil vy? A jak jsem se zbavil závislosti na té droze?“

Lasička přikývl, jako by takovou otázku dávno předpokládal.

„Po třech dnech drogové kúry vás Janick znovu vyslýchal.“

„Nic ze mě nedostal, a proto se mě zbavil,“ navrhl jsem, i když to byla totální blbost.

Bál jsem se. Čaroděj, který tuhle drogu vymyslel, na ni i umřel.

Lasička jen zavrtěl hlavou.

„Zkoušel vás. Ze začátku se ptal na otázky, na něž znal odpovědi. Nejdřív jste ho ignoroval, pak přišel váš čas a potřeboval jste další dávku. On vám ji slíbil a vy jste začal mluvit pravdu.“

„Na nedůležité otázky,“ podotkl jsem.

„To je pravda,“ souhlasil. „Pak se však začal ptát na důležitější otázky. A vy jste mu vyklopil všechno, co jste věděl. Chtěl jste svou dávku.“

„Ale někde to muselo skončit, někde jsem se mu musel postavit a překonat tu drogu, protože jinak bych tu nebyl, nebo jo?“

S Lasičkovým výkladem se závoje mého zapomnění rozpouštěly, a co se mi vybavovalo, nebylo vůbec, ale vůbec příjemné. Současně jsem si přes to všechno, co jsem dosud snědl, začal neodbytně uvědomovat, jaký mám hlad. Zvířecí hlad, který ovládne a podřídí si každý kousek těla, aby byl konečně ukojen.

„Ano, skončilo to ve chvíli, kdy se vás Janick zeptal, pro koho pracujete.“

„A já jsem odmítl odpovědět,“ ulevilo se mi. „Nic jsem mu neprozradil.“

„Ne. Řekl jste, že pracujete pro vévodu. Řekl jste mnohem víc, i o věcech, o nichž jsem sám neměl ponětí.“

Polkl jsem a chuchvalec vzduchu mi zaskočil v hrdle.

„Z toho, co jste řekl, vlastně vyplývalo, že vás vévoda velmi respektuje, že vás považuje za jednoho ze svých nejbližších rádců.“

Blbost.

„To jsem určitě neřekl,“ ohradil jsem se.

„Přímo ne, ale z vašich slov to vyplývalo.“

„A proč nejsem mrtvý? Tehdy jste mi pomohl zmizet?“

„Ne. Když pochopil, že se s vévodou znáte osobně a on vás považuje za svého rádce a možná přítele, zpanikařil.“

Janick? Nechápal jsem to. Nechápal jsem, o čem mluví.

„Koniáše se bojí, k smrti se ho bojí,“ promluvil Lasička sám k sobě a na chvíli se odmlčel.

„Vydal rozkazy, že mají kompletně prohledat Ruvarkovu pozůstalost,“ pokračoval, „hlavně veškeré listiny a doklady – podle mě stál o postup výroby a úpravy pozměněného opia. K tomu měli posbírat veškeré opium, co ve městě najdou, a poslat ho za ním, aby ho prověřil. Pak se vypařil.“

Uvažoval jsem, co z toho všeho vyplývá pro mě. Prozradil jsem věci, o kterých jsem kdysi ani nepřemýšlel, mluvil jsem o něčem, co jsem považoval za jednu z nejsoukromějších věcí v životě. Možná, možná jsem byl pořád na tom pozměněném opiu závislý. Nebo ne? Určitě ne.

„Ještě předtím, než doopravdy zmizel, vydal rozkaz, ať vás odstraní, ale tak, aby to v žádném případě nevypadalo na násilnou smrt. Bál se vévody, že by se mu chtěl pomstít.“

K. se nikdy nemstil, považoval to za hloupé, ale pokud by změnil názor, jeho cíl by udělal nejlépe, kdyby to skončil vlastní rukou, a co nejrychleji.

Lasička si vyhlédl další kousek sýra v mém dosahu.

„Rozhodli se vás zavést do stepi a tam někde zakopat. Vybrali si hodně pustou a suchou oblast asi dva dny jízdy od města. Tehdy jsem do toho konečně zasáhl. Měl jsem štěstí, že bývalí Ruvarkovi strážci to hodili na zbytek Horowitzových agentů, jinak bych asi neuspěl.“

Lasička měl z těch habánů opravdu vítr, ještě nikdy jsem ho neslyšel mluvit o někom s takovým respektem.

„A tak jsme se oba ocitli tady. Zdá se, že na rozdíl od Ruvarka jste se z toho doopravdy dostal. On byl schopen všeho, aby drogu získal. A na konci už jen nesmyslně blábolil.“

Konečně se Lasička neohrabanou rukou v rukavici natáhl po jídle.

Než řetěz zachřestil, už jsem ho držel za zápěstí, na předloktí mi naběhly žíly, jak pevně jsem ho sevřel. Nesměl se mi za žádnou cenu vysmeknout, byla to má jediná šance.

„Chci opium,“ řekl jsem tiše s ústy najednou plnými slin. „To správné opium.“

Lasička se nehýbal, jen mě pozoroval, jako vlastně po celou dobu.

„Nebo vás zabiju.“

Aniž bych to zamýšlel, jeho kosti začaly praskat.

„Rozumíte mi? Zabiju vás, myslím to vážně. Já ho potřebuju!“

Přitáhl jsem si ho blíž, v jeho ruce to ještě víc zapraskalo, znervózněl jsem a škubl; najednou jsem držel jeho dlaň i s kusem předloktí oddělené od těla.

Kurva, teď vykrvácí a já už nikdy nedostanu to, co tak nutně potřebuji. Všechno je v pekle.

On však nekrvácel. Vůbec nekrvácel. A když jsem se podíval pozorněji, zjistil jsem, že nedržím část jeho utržené ruky, ale pouhou napodobeninu, původně ukrytou v rukávu a rukavici.

Možná na něj dosáhnu, možná ho zachytím i přes ten prašivý trik, kterým mě převezl.

Jenomže Lasička už stál o krok dál a opět mě pozoroval. Už ne zkoumavě, ale jako někdo, komu se potvrdily nejhorší obavy.

„Hm, přechytračil jste mě,“ zavrčel jsem.

V průběhu té jediné věty jsem zvážil spoustu variant, jak bych se mohl dostat k droze, ke své dávce. S každým kouskem minulosti, který mi Lasička odhalil, jsem se cítil mizerněji a mizerněji. Nevědomost byla nádherná. Minulost neexistovala, krvavé dluhy neexistovaly, špatné skutky, které jsem udělal, neexistovaly. Nebo vlastně existovaly, ale staly se naprosto nedůležitými, jen pouhými matnými stíny v plném hřejícím žáru blankytného poledne.

„Ne, já jsem vás nepřechytračil,“ zavrtěl ten parchant hlavou. „Ruvarka museli zabít a věřte mi, Janick se ho snažil zachránit. Ne protože by toho bastarda měl nějak moc v oblibě, ale protože on jediný věděl, kam ukryl starý recept na surové opium, a on jediný věděl, jak vyrábět jeho jemnější verze. Jenomže nic z něj nedostali a pak začal být skrze svůj magický talent pokřivený drogou nebezpečný i okolí.“

„Já nemám žádný magický talent,“ podotkl jsem.

„Nemyslím,“ zhodnotil Lasička.

„A jsem připoutaný.“

„To jste. Zatím to stačí. Doufám.“

Ticho, jen šustění drobného písku neustávalo.

„Nad čím přemýšlíte?“

Mohl jsem lhát, mohl jsem se znovu pokusit ho přechytračit, ale já jsem nikdy v lhaní nebo diplomacii, tyhle věci mi připadají stejné, nebyl příliš dobrý.

„Přemýšlím, jak se dostat k opiu,“ řekl jsem popravdě. „Potřebuju ho! Zatraceně, potřebuju zapomenout na minulost. Nikdy jsem nebyl tak šťastný, jako když mě tím krmili. Chápete to?“

Lasička nic neřekl, jen přikývl.

„Mám hlad, každému kousku mého těla něco chybí a tohle,“ ukázal jsem na bohatě prostřený stůl, „mu to nedodá.“

„Psychická i fyzická závislost, neporazitelná kombinace,“ zhodnotil Lasička.

Přiznání i předchozí nenaplněná naděje mě stály všechny síly, svalil jsem se na zem a namáhavě dýchal. Nelhal jsem ani v nejmenším. Netoužil jsem po životě, netoužil jsem po ponurých vzpomínkách a ničem, co přinášely. K absolutnímu štěstí mi chybělo tak málo.

Nevím, jak dlouho jsem tak ležel, ale když jsem znovu promluvil, panovala už noc.

„Jsme přátelé?“

„Proč se ptáte?“

„Protože když mi odpovíte, že ano, třeba se nějak k opiu dostanu.“

„Vy toho opravdu moc nenalžete a nenapředstíráte.“

„Prokouk byste mě. A má šance by byla menší.“

Doufal jsem, že to vyjde, potřeboval jsem opium.

„Ano, jsme přátelé,“ připustil.

„Mnoho let jsem pil, hodně jsem pil. Abych zapomněl,“ začal jsem.

Byl to zvláštní rozhovor, v temnotě, ve stupňujícím se chladu, přesto jsem se nepohnul, abych Lasičku nevystrašil. Kdyby byl na dosah ruky, kroutil bych mu krkem tak dlouho, až bych z něj to opium vymačkal jako šťávu z citrónu. Nějaké mít musel. Ale on byl chytrý a věděl, co jsem toužil udělat, a držel se v bezpečné vzdálenosti.

Do hajzlu.

„Přineste mi kořalku, tu, co mám na pokoji,“ vrátil jsem se od představ k plánu.

„Doufáte, že jednou drogou vytěsníte druhou?“

„Doufám,“ zaváhal jsem, „ale nevěřím.“

Po chlastu mi nikdy nebylo tak dobře jako po Ruvarkově opiu. Chlast byl jen slabým odvarem, ubohou náhražkou. Asi jako když pijete páchnoucí vodu a říkáte tomu pivo.

„Ale chci to zkusit. Pil jsem, abych zapomněl, třeba zapomenu i na tohle. Jste můj přítel.“

Neodpověděl mi a já strávil zbytek noci vleže na zemi a neodvažoval jsem se pohnout. Bál jsem se, že bych v nastalém hluku přeslechl jeho odpověď.

Přesto, když slunce vyšlo, ležel jsem tam sám.

~~~

V průběhu tří dalších dní jsem sežvýkal všechny své svršky. Zbylo v nich opium, neskutečně malé množství, ale přesto jsem ho cítil, přesto mi stálo za to rozžvýkat podrážky bot na malé kousky, spolykat látku košile, kůži kalhot. Až čtvrtý den jsem začal jíst zásoby, které mi tu nechal Lasička. V nich žádné opium nebylo. Nenáviděl jsem ho, proklínal ho… a doufal, že se vrátí.

~~~

Vrátil se. Pátý den.

~~~

„Nevypadáte dobře,“ zkonstatoval.

Jeho kůň nesl těžký náklad, vypadalo to, že Lasička většinu cesty musel urazit po svých. Jinak by ho ztrhal.

To, co jsem se svým oděvem provedl, nijak nekomentoval.

„Taky se nijak dobře necítím,“ zavrčel jsem.

„Přinesl jsem, co jste chtěl, taky nějaké zásoby navíc. Bohužel budu zase muset brzy jít. Janickovy rozkazy daly věci do pohybu a já potřebuji být u toho, až z bahna vyplavou další velké ryby.“

Už mluvil jen o sobě, o mně neuvažoval. To ale nebylo tak důležité. Důležité bylo získat opium. Nebo ne?

„Ustupte, až kam vám řetěz dovolí. Nevláčel jsem se s tím, jen abych to teď kvůli vám rozbil,“ přikázal mi.

Poslechl jsem.

Lasička složil náklad na zem a pak se stáhl zpět a posadil se do stínu prudkého svahu.

„Podařilo se mi dostat k části Ruvarkovy písemné pozůstalosti, bohužel jen části, protože Janickovi lidé se taky neflákali. Našel jsem záznamy z jeho dřívějších experimentů. Nikdo, kdo vícekrát než dvakrát okusil starými kouzly a chemickými postupy upravenou drogu, se závislosti nezbavil. Všichni se dříve nebo později ufetovali, prostě nedokázali přestat, i když věděli, že zemřou.“

No a co. Každý jednou umře.

Odšpuntoval jsem první flašku. Sklo bylo na omak teplé a obsah ještě víc. Chutnalo to příšerně, ještě hůř, než jsem si pamatoval. První lok mi málem obrátil žaludek naruby, druhý jakbysmet, třetí mě donutil posadit se. Teplá kořalka, děs.

„No a co, ještě lok a pojdu taky,“ ucedil jsem a cítil, jak ze mě začíná prýštit pot.

Seděli jsme tam, hleděli na sebe jako dva staří kocouři a já uvažoval, jak začít. Potřeboval jsem ho přesvědčit, že mu ještě mohu být užitečný – a to i když mi nemůže věřit a i když bych zaprodal celý svět za dávku elixíru, který by mě poslal do světa, kde člověka nic netrýzní, kde i já jsem spokojený, šťastný. Jenomže jsem nebyl schopný vymyslet vůbec nic, trůnil jsem na hoře zmrzlých myšlenek a všechny na mě křičely jediné: opium!

„Udělám všechno pro to, abych se k opiu dostal,“ řekl jsem. „Nejlépe skrze vás, ale nevím jak. Jste ode mě příliš daleko.“

Asi to nebylo to pravé, co jsem měl říct, ale Lasička přikývl.

„Četl jsem záznamy z výslechů závislých. Většina z nich to neřekla tak přímo jako vy. Ale všichni se stejným způsobem chovali.“

Donutil jsem se vypít pár dalších loků. „Nechutnaly,“ je slabé slovo. Nic odpornějšího jsem nikdy nepolykal. Ale ta zmrzlá, neústupná hora, která na mě křičela, se aspoň trochu začínala drolit. Představa, jak držím Lasičku pod krkem a třesu s ním tak dlouho, dokud z něj nevypadne to, co pbtřebuju, postupně bledla.

„Ruvarkovi, teď už vlastně Janickovi lidé pročesávají město, aby získali veškeré surové opium, které by tam mohlo být,“ nadhodil jsem.

Tak nějak to muselo být a představa té hromady byla naprosto úžasná.

„Skoro,“ nesouhlasil Lasička úplně. „Jde jim hlavně o prvotní surové opium modifikované dle starého receptu. To upravené, vyráběné Ruvarkem, je nezajímá. Sice také vytváří extrémně silnou závislost, ale ničí člověka až v průběhu měsíců. Toho se tolik nebojí, a dokud jim nedojdou zásoby, budou ho dál pašovat na východní pobřeží a poškozovat ekonomiky států Obchodní ligy. Ale z toho surového mají strach, Janick se děsí, že ho někdo použije proti nim, proti němu.“

„Hm,“ řekl jsem na to a odšpuntoval další láhev. Ani jsem nezaregistroval, kdy jsem skončil s první. Stravující, oslabující hlad jsem měl stále, ale částečně se rozplizl, taky jsem už dokázal aspoň trochu přemýšlet. Už jsem si dokázal představit, že než z Lasičky vydestiluju opium, budu muset skousnout dva tři klamné manévry. Čtyři byly už moc. Dvě finty a pak tvrdě na cíl. Znovu jsem si pořádně lokl a myšlenky řvoucí po droze takovou intenzitou, až nezbýval prostor na nic jiného, ztratily na zřetelnosti a síle. Ostatní také, ale něco za něco.

Nutil jsem poškozené, otrávené soukolí svého mozku k pohybu. Jedna dvě finty a zásah.

„Umím zabíjet, jsem v tom jedinečný,“ začal jsem. „Toho můžete využít pro naši – svou věc.“

V láhvi to znovu zašplouchalo, slunce pálilo na nebi, kořalka v hrdle a žaludku. Nejjednodušší by bylo Lasičku prostě zmáčknout a… jenomže tak to nešlo. Musel jsem plánovat, přemýšlet, jen tak se dostanu k opiu.

„Janick, Ruvark, Horowitz mají opium, které potřebuju já. Mám na ně nárok. Vy o ně zájem nemáte, nebo jo?“

„Nemám,“ řekl Lasička naštěstí dostatečně rychle. Kdyby nebyl tak pohotový, roztříštil bych mu hlavu poloprázdnou flaškou kořalky. A nic bych z toho neměl, protože seděl mimo můj dosah. Místo toho jsem ji vyzunkl až do dna.

Zabíjel jsem celé roky. Vzpomínky probudily mrtvé, kteří na mě najednou vyskakovali z nicoty; rozbité tváře, proseklé krky, rozdrcené hrudníky. Jo, byl jsem v tom dobrý, a stále jsem. Nikdo, Janick a spol ani sám císař, mi nezabrání dostat se k opiu, které jsem tak potřeboval, na které jsem měl nárok, které mi patřilo. Zabiju je, zničím, jako všechny ostatní, kteří se mi kdy postavili do cesty. Dříve jsem potřeboval zlato, teď opium, nebyl v tom žádný rozdíl.

A pak tam byl Rosen. On to způsobil, on zavinil, že sedím přikovaný ke starému stromu někde ve vyprahlé stepi a nemám ani špetku, ani jediný, sebemenší kousek opia. To mu nesmí projít, to mu neprojde.

Odhodil jsem prázdnou láhev, zarachotila na štěrku, ale nerozbila se. Přitom jsem si uvědomil, že celou dobu Lasičkovi něco vykládám, jen jsem si nedokázal vzpomenout co.

„Zajistíte, aby ve správné chvíli byli všichni Horowitzovi, Ruvarkovi nebo Janickovi lidi na jednom místě. Já je napadnu a zničím. Vy mi pak řeknete, kde schovávají mé opium. Seberu ho a už o mně nikdy neuslyšíte. Vy budete spokojený, já budu spokojený, K. bude spokojený. To zní jako dobrý plán, ne?“

Slunce už nepálilo, protože zapadlo za horizont, už mě hřála jen kořalka a představa, jak své představy uskutečním.

„To je sebevražedný plán,“ ocenil ho Lasička.

„Jo,“ nepřel jsem se.

„Ale vy stejně nemáte nejmenší naději. Pokud tam neumřete, ufetujete se.“

„Až budou všichni mrtví, dejte si pozor, abyste mi náhodou nestál v cestě,“ upozornil jsem ho a zvedl láhev. „A taky tomu opiu, co tam je na jedné hromadě. Všechno patří mně.“

„Já vím.“

Někde mezi loky teplé kořalky se setmělo, neviděl jsem ho ani jako siluetu. Po paměti jsem se natáhl a nahmátl další láhev. Myšlenky se mi slévaly jedna v druhou, něco jsem chtěl, ale nebyl jsem si jistý, co vlastně. Postupně se přede mnou začala vynořovat další část plánu, kterou jsem před tím střízlivějším Baklym zatraceně stojícím o… nemohl jsem si vzpomenout, po čem tak toužil, prostě před tím druhým jsem ji skrýval. Tu část plánu, myslím.

Opět jsem něco říkal. Kořalka konečně byla správně vychlazená a hladce stékala do krku. Bylo mi skoro dobře. Skoro, protože mi stále něco důležitého chybělo. Ale co, to jsem si nedokázal vybavit. Věděl jsem jen jedno, zítra mi bude mnohem, mnohem hůř. Ale tak to bylo správné, jen to nejhorší je pro mě dost dobré. Někde daleko ode mě se rozbila flaška. Sáhl jsem po další.

~~~

Někdo sténal, ne někdo, já. Tohle bylo horší, než jsem si kdy dokázal představit. Ležel jsem na holé, ještě ledové zemi, do zátylku mi pražilo slunce, místo jazyka jsem měl velkou opuchlou houbu snažící se mě udusit a potřeboval jsem, potřeboval jsem svou dávku. Kde sakra je? Jenomže když se teď nenapiju, už se k ní nedostanu. Chcípnu tady a každý okamžik umírání budu toužit po droze. Přál jsem si, aby to konečně skončilo, ale přání jsou k ničemu. Přání byla vždycky k ničemu.

Začal jsem se plazit k prameni. Zpočátku mě nohy ani ruce neposlouchaly, ale na konci už je krvavé šrámy od ostrých kamenů probudily k životu. Voda. Chlemtal jsem ji jako zvíře, bez pomoci rukou, a pak jsem zůstal ležet s hlavou položenou přímo ve studánce.

Z předchozí noci jsem si toho moc nepamatoval, jen to, že jsem se s Lasičkou dohodl na nějakém plánu, který mě měl dovést k opiu. Jenomže jsem nepočítal, že tady po tom všem snažení ráno budu dál ležet… přikovaný ke stromu na skalisku nade mnou. Měl mě pustit! Zalomcoval mnou vztek, zvedl jsem se na kolena, chvíli trvalo, než oči stále plovoucí v alkoholu začaly fungovat.

Zásoby, které tu Lasička nechal, ležely na svém místě, prázdné flašky rozházené chaoticky v prostoru vrhaly v ostrém slunci oslňující pablesky. Jinak bylo vše při starém. Potřeboval jsem svou dávku, hned. Řval jsem tak dlouho, dokud mi stačily dech a síly. Lasička mě tu nechal, zlomil nade mnou hůl, nepřesvědčil jsem ho. Měl jsem ho zabít, zabít a sežvýkat jeho šaty, kůži, protože na všem musely být kousíčky, prachová zrnka opia, které jsem tak zoufale potřeboval.

Teprve po poledni jsem na skále, na níž stál strom, spatřil křídou načrtnutý nápis:

Naše dohoda platí. Za deset dní za úsvitu na vás budu čekat před jižní damarkandskou branou s informací, kde jsou naši nepřátelé a kde je vaše opium.

Deset dní? Nemělo to trvat deset dní! Za tu dobu se pomátnu, zešílím, potřeboval jsem svou dávku!

Zbavím se řetězu, dojdu do města hned a uvidím, jak se ten proces dá urychlit. Urychlení bude spočívat v mých prstech a Lasičkových polámaných kostech. V polámaných kostech kohokoliv, kdo mi bude stát v cestě.

Začal jsem obcházet skalisko, abych našel nejsnazší cestu na vrchol, a přitom tvořil seznam těch, kteří mohli za to, že tady takhle trpím. Byl dlouhý, ale to se změní.

Z druhé strany skaliska byl výstup mnohem snazší, jenomže řetěz mě tam nepustil. Nezbývalo než se vrátit ke kolmé stěně a jednoduše vyšplhat po ní.

V pěti metrech mě váha řetězu začala stahovat dolů. Oslabený sluncem, pitím a celkovou dehydratací jsem stěží dokázal seskočit bez větší újmy na zem.

Abych získal opium, potřeboval jsem se dát dohromady. Přestože mě každé sousto nutilo ke zvracení, snědl jsem kus masa a kus chleba, všechno to zapil vodou a začal znovu šplhat. Dostal jsem se výš, až zhruba v polovině cesty mě zkroutily svalové křeče a téměř nekontrolovaně jsem spadl. To už byl zase večer. Zíral jsem na oblohu, proklínal Lasičku a sliboval mu, že až ho potkám, udělám s ním krátký, krvavý proces. Mohl mě zabít rovnou.

Další den v poledne jsem visel za špičky prstů na rukou kousek pod vrcholem skaliska a kromě vlastní váhy jsem za sebou nesl ještě dobrých dvanáct metrů toho prokletého řetězu. Původně jsem po něm šplhal, ale neočekávaně mi vypověděly poslušnost nohy a řetěz mi vyklouzl. Jen tak tak jsem se na stěně zachytil před pádem. Křeče, kdy jsem bez výstrahy ztrácel kontrolu nad jednotlivými částmi těla, jsem připisoval nedostatku opia.

Ohlédl jsem se, ale řetěz se teď houpal příliš daleko, abych po něm mohl šplhat dál, musel jsem se obejít bez jeho pomoci.

Skála byla tady nahoře skoro hladká, poskytovala jen malé chyty pro lidské pavouky, a ne pro mě. Musel jsem však vzít zavděk tím, co bylo, a pokračoval ve výstupu. Čekal jsem, kdy mi prsty a hlavně jejich klouby, namáhané za hranici, kterou mohly lidské končetiny vydržet, definitivně vypoví službu. Pak se zřítím a budu mít konečně pokoj. Ale při mé smůle bych si jen přerazil hřbet a umíral bůhvíjak dlouho. Ještě kousek výš, a bude to jistější. Znovu jsem zabral a vydal se na ještě hladší oblast skály; teď už jsem se musel spoléhat opravdu jen na bříška prstů. Bezpočetné oděrky a šrámy z posledního pokusu lezení se zalily čerstvou krví, slyšel jsem praskání v šlachách, kloubech, pak se mi podařilo najít pravou nohou lepší oporu, a místo abych se rozplácl o kamenitý terén hluboko dole, začal jsem se pomalu a neochotně sunout vzhůru. Dýchal jsem hlasitě, chrčivě a těžce, zmučené svaly měly náběh ke spazmu, ale než se tak stalo, dokázal jsem se zaklesnout levou rukou za okraj skály. Ve stejný okamžik mi celé pravé předloktí vypovědělo službu a prsty mi křečovitě ztuhly.

Jenomže jednou rukou už jsem se držel. A pořádně, ne jen za konečky prstů. Řetěz při pohybu tiše zvonil o skálu, v ruce, na které jsem visel, jsem cítil pulsování krve, druhá stále neposlouchala. Teď stačilo drobné zaváhání a mohl jsem být dole… při troše štěstí. Ne. Místo zaváhání jsem se do toho opřel a silou jedné ruky jsem celý trup až do pasu vytáhl přes hranu skaliska a pak se překulil dopředu.

Chvíli mi trvalo, než jsem pochopil, že to, co vidím, není halucinace, ale bledá suchá modř oblohy nade mnou rozbitá žlutými stébly suché trávy chvějícími se ve větru. Bylo to o fous, moc síly mi nezbylo. Sotva prvotní vyčerpání pominulo, opět se mě zmocnil hlad, nepotlačitelný hlad, který pozřel všechny myšlenky. Až večer se mi podařilo v hlavě udržet základní myšlenku. Abych opium získal, musím se odsud nejprve dostat. Jeden krok za druhým.

Zvedl jsem se na nohy a začal zkoumat, jak se osvobodit. Strom, ke kterému mě Lasička přikoval, byla stará vrásčitá borovice, jen pár zelených větviček prozrazovalo, že není ještě mrtvá. Pokroucené dřevo mělo na omak kamennou tvrdost, žilnaté sukovité kořeny se zahryzávaly do země jako končetiny nějakého obludného zvířete. Práci se šplháním jsem si mohl ušetřit, protože ten strom tu bude stát ještě staletí.

Posadil jsem se a opřel o kmen. Tohle nevypadalo jako spolupráce na mém plánu, jak získat opium. Tohle byl výsměch, rafinovaná forma mučení. Potřebuju svou dávku, křičelo na mě tělo i mozek. Já jsem křičel. V noci jsem nespal a jen se chvěl. Ne zimou, ale hladem. S východem slunce jsem si uvědomil, že mám i opravdový hlad, ne jen po droze. Také jsem si uvědomil, že už necítím následky předchozího pití, kdy jsem se málem definitivně otrávil, a pozůstatky boje s Rosenem jsou jen vzpomínkou. Léčil jsem se, zotavoval, rychle jako obvykle. Možná rychleji než obvykle. Už dříve jsem si ověřil, že pokud se mě někdo pokusí zabít magií, beru si z ní sílu. A k modifikaci opia magie použitá byla. Nebo za to mohlo okolí suché stepi, nebo jsem udělal další krok na cestě ke konečné přeměně, jak nepřímo naznačovala Zuzana. Důležité bylo, že jsem žil, mohl jsem dál usilovat o to, co pro mě bylo nejdůležitější: získat opium a zabít všechny ty, co mi budou stát v cestě. Není nad jednoduché cíle.

Dal jsem se do práce a začal kameny otloukat kmen staré borovice. Moc to nešlo, v poledne mě skolila fyzická nevolnost – mé zotavování si vyžádalo svou cenu, umíral jsem hlady a jídlo bylo dole.

Bez dlouhého uvažování jsem sešplhal po řetězu k prameni, snědl jsem polovinu všeho, co bylo, a znovu se po skále vydrápal nahoru.

Večer jsem zjistil, že nemám šanci, kmen byl prostě příliš objemný a odolný. Nedostanu své opium!

Ještě v noci jsem začal rozpraskanou skálu rozebírat holýma rukama. Kus po kuse, abych se dostal k jednotlivým kořenům, a ty jsem pak kameny, rukama i zuby třísku po třísce odlamoval, trhal, ničil.

Další den jsem si vůbec nepamatoval, jen to, že jsem vzteky běsnil, proklínal Rosena, Janicka i Lasičku, kteří mi upírali opium. Díra okolo borovice byla o poznání hlubší. Také mi už nezbyly žádné zásoby a ruce, které musely být po zapomenutém běsnění rozedrané do krve, byly opět zahojené. Ne však růžovou, jemnou kůží, která obvykle překrývá jizvy, ale něčím jiným, připomínajícím tvrdé ještěří šupiny.

Pak se dole u pramene objevil zatoulaný býk. Zřejmě kus, který unikl pastevcům ženoucím k Damarkandu stáda, aby je rozprodávali na maso. A maso bylo to, co jsem potřeboval, pokud jsem se měl dostat ke svému opiu.

Ani po necelém týdnu má touha po droze nijak nepolevovala, ale na rozdíl od začátku mého pobytu ve stepi jsem dokázal přemýšlet a plánovat, nebyl jsem jen troskou ryčící touhou po dávce.

Sklouzl jsem dolů po řetěze, ocel přitom tiše cinkala o nelidsky tvrdou kůži mých dlaní. Pak jsem se opatrně, abych ho příliš nepoplašil, přiblížil na dosah k býkovi.

Vypil nepříliš vydatný pramen až do dna a teď alespoň chtivě olizoval vlhký písek, který po studánce zbyl.

Poklepal jsem mu na šíji, aby mi věnoval aspoň trochu pozornosti. Neochotně zvedl hlavu, musel jsem uhnout, aby mě nepoznamenal dlouhými rohy. Pastevci je býkům nechávali, aby mohli bránit stádo před dravci. Nevypadal, že by se jen tak nechal vyplašit. Asi tak snadno jako já. Malé oči utopené v masivní lebce mě lhostejně pozorovaly. I já mám malé oči v masivní lebce. Vypadalo to, že se nemůže rozhodnout, zda ho rozčiluju natolik, aby se po mně ohnal. Musel mít tvrdou lebku a i v tom jsme na tom byli stejně. Praštil jsem ho pravým hákem do spánku. Trhl sebou, dostal ještě jednu a konečně šel k zemi. Jenomže já měl hlad a na rozdíl od něj jsem se nemohl spokojit s trávou. Smůla, kámo. Praštil jsem ho. Pěst jsem měl rudou krví ze sedřené kůže a rozbitých kloubů, vypadalo to, že jsem si ji definitivně zmrzačil. Býk se na mě dál díval. Možná jsem si na to měl vzít kámen. Pak padl k zemi a ruka mě jako zázrakem přestala bolet. Opatrně jsem si k němu klekl a zjistil, že má prasklou lebku. Šlo to i bez šutru.

Další den a noc minuly, aniž by mi po nich ve vzpomínkách zůstalo víc než zoufalé vytí šílence toužícího po droze a praskání tuhého dřeva drásaného holýma rukama. A také praskání ohně. Kupodivu jsem býka nepojídal syrového, zpětně mě to překvapilo.

Osm dní poté, co mě Lasička opustil, stará borovice mému náporu podlehla. Vykutal jsem ji i s kořeny, rozlámal ji, rozštípal a tak se osvobodil ze svého vězení. Byl jsem plný hladu, nenávisti a vzteku. I když jsem už dovedl plánovat další činy, jejich směr byl jasný – opium.

Lasička, jako by věděl, že nástrahy uvěznění překonám, mi o kus dál za pahorkem nechal kladivo a pořádný sekáč, abych se zbavil řetězů. Stačilo pár ran – z kladiva se sice v jejich průběhu stal neforemný kus roztřepeného železa, ale na zápěstích mi zbyly jen slušivé náramky a pár ok řetězu. Nikdy jsem moc nebyl na ozdoby, ale taky mi na nich nezáleželo. Na oblečení zapomněl. Nebo nezapomněl, protože jsem v průběhu minulých dní rozžvýkal i ruksaky, ve kterých přinesl zásoby. Muselo na nich nějaké opium ulpět, protože se mi pak na chvíli ulevilo. Nebo jsem si to jen představoval.

S volností se dostavilo ponuré uspokojení. Jdu si pro opium a každého, kdo se mi v tom bude snažit zabránit, zničím. Rosen, Horowitz, Janick, Ruvark, Lasička. Někteří z nich už byli mrtví, ale na tom nezáleželo. Když na to přijde, klidně je vytáhnu z hrobů.

Ještě nějaké zbraně. Mečík a nožík se sotva stopu dlouhým ostřím, které mi tady Lasička nechal, se na takovou práci nehodily. Já potřeboval něco bytelného.

Celou noc jsem za svitu hvězd pracoval, a když jsem skončil, měl jsem dvě pořádné palice. Rukojeti z pokroucených kořenů borovice, která mě tu původně věznila, hlavice z kusů žuly, všechno dohromady svázané pruhy surové hověziny, kterou jsem před použitím vymáchal ve vodě a pak pomočil.

Nemohl jsem se dočkat, až se jim pomstím, až budu mít své opium. Ty dvě věci pro mě splynuly v jedno.

Abych do Damarkandu nepřišel nahý, vyřezal jsem si z kůže býka jednoduchý oděv, prostou plachtu s otvory pro ruce a hlavu. Nebylo to podle poslední a možná ani předposlední módy, dost to smrdělo a dřelo, ale nebyl jsem nahý, a to se počítalo.

Vyrazil jsem s čerstvým sluncem nad hlavou a vnímal, jak mě pomalu zahřívá, dovoluje mé krvi, aby kolovala žilami hladčeji, aby svaly a klouby získaly sametový chod, kdy se občas pohnou a zareagují rychleji než má vlastní hlava.

Bez velkého přemýšlení jsem šel po Lasičkových stopách. Nedal si práci s jejich zamaskováním – ale možná to tak udělal schválně.

Dával jsem střídavě pravou nohu před levou, pak zase levou před pravou, a tak pořád dokola, a každý krok mě přibližoval k opiu a parchantům, které jsem potřeboval zabít. Těšil jsem se na to, protože v zabíjení jsem nejlepší. A svůj mistrovský kousek jsem dosud nepředvedl. Do rytmu mi cinkaly zbytky řetězu. Na rychlý, tajný přepad jsem vybavený nebyl, ale stejně jsem je nikdy neměl rád. Ty tajné přepady. Člověk se musel plazit bahnem, mokrou trávou a podobnými sračkami a obvykle to většinou nevyšlo.

Přestože Lasička tvrdil, že k Damarkandu to je dva dny cesty, byl jsem tam za jeden a kousek. Do chvíle našeho setkání chyběla skoro celá noc. Hodně dlouhou dobu jsem přemýšlel nad tím, že se prostě na Lasičku vykašlu a půjdu do akce na vlastní triko. Jenomže on měl úkol – shromáždit všechny nepřátele, parchanty, co mi ukradli opium, na jednom místě. Na Lasičku býval dříve spoleh. Nakonec jsem překonal nutkání získat drogu hned a čekal. Lasička totiž také slíbil, že zjistí, kde hlavní zásoby jsou. A já je chtěl všechny.

Noc byla dlouhá, nejdelší v mém životě. Tiskl jsem sukovité rukojeti palic a snažil se, abych je přitom nerozdrtil.

Měli jsme se setkat za úsvitu, ale Lasička vždy chodil dřív. Proto mě nepřekvapilo, když jsem ještě za tmy uslyšel zašramocení.

„Jste tu?“

Musel mluvit s ústy těsně u země, protože jsem nebyl schopen rozeznat, kde vlastně je. Nevěřil mi, parchant.

Mlčel jsem a začal se v rozšiřující se spirále plazit kolem dokola. Lasička měl na druhou stranu vždy v záloze nějaké falešné eso, a pokud by to eso mělo představovat půl kila mého opia, bylo by fajn pořádně ho zmáčknout. Při druhém našlápnutí na suchou větev a třetím zazvonění volných článků řetězu jsem to vzdal. Už o mně musel vědět.

„Jo, jsem tu.“

„To je dobře.“

Pokud pochopil, že jsem se ho pokoušel dostat, nijak to nekomentoval. Lasička nikdy nebyl ukecaný, ne, pokud to nebylo v popisu jeho práce.

„Centrálu mají stále na stejném místě, v bývalé Horowitzově vile. A jsou tam všichni, protože čekají na kurýra s rozkazy od Janicka. Na falešného kurýra. Na to, že je falešný, přijdou do doby, kdy si normální lidé dávají v neděli snídani.“

Neděle? Netušil jsem, co to slovo znamená. Ale fakt, že všichni Janickovi lidé jsou na místě, zněl jako rajská hudba.

„A opium?“ chtěl jsem vědět.

„I to je na místě, přesně jak jste si přál.“

Vydechl jsem a pokoušel se odhadnout, kde k čertu leží.

„Ale pokud nezabijete všechny Janickovy lidi, nezískáte ho. Zase vás o ně připraví.“

Chtěl jsem ho proklít, ale vyšlo z toho jen zavrčení.

„A zkuste projít skrze městskou bránu bez krveprolití. Usnadní vám to další práci. Obvyklý úplatek je pět měděných, ale stříbrňák projde bez podezření.“

Mince dopadla do prachu zdánlivě rovnou z oblohy. Musel ji hodit hodně vysokým obloukem, ani podle ní jsem nedokázal poznat, kde se skrývá. Vlastně to tolik nevadilo, protože zatím hrál podle mého plánu. Ale kdybych věděl, kde se skrývá, kdyby si nedával tolik pozor – zmáčkl bych ho. Jako citrón, stará, dobrá lákavá představa.

~~~

Městskou branou jsem opravdu prošel bez problémů, i když několik zvědavých pohledů jsem si vysloužil. Naštěstí kočovníci ze stepi byli občas hodně divní týpci, a mně navíc pomohl ten stříbrňák.

Damarkand už jsem docela slušně znal a k bývalé Horowitzově vile jsem se dostal bez toho, že bych vzbudil pozornost městských strážných korzujících po lepších ulicích. Jediným vyrušením byl chlápek, který byl zřejmě úplně mimo, protože se mě pokusil přepadnout těsně před rozedněním. Kdyby si dal ještě o skleničku víc, vyspával by opici a nevykoledoval by si prošlápnutý nárt, přeraženou čelist a zlomený loket. Vlastně z toho vyšel docela lacině, jen jsem se o něj otřel. A pak že příliš chlastu škodí zdraví. Naopak, málo chlastu škodí.

Hlavní brána na Horowitzovy pozemky vypadala opuštěně. Jenomže o kousek dál se klidně mohli schovávat dva schopní maníci s kušemi a já nechtěl umírat bez opia v krvi. To fakt ne.

Zamířil jsem proto k zadnímu vchodu. Ráno bylo stále tiché, prosté lidí spěchajících za výdělkem, za svými povinnostmi. Vchod byl zamčený řetězem a bytelným zámkem. Ale plot jen o kus vedle vypadal víc než chatrně. Jenomže projít dveřmi je vždy tišší než povalit plot. A Lasička se až dosud snažil. Nechtěl jsem to zkazit. Položil jsem jednu ze svých palic na zem tak, aby zůstala toporem opřená o mé koleno, a zkusil jsem kliku. Otevřeno. Takový vstup je vždy nejtišší, dostanu se dovnitř v pohodě – pokud už na mě nečekali střelci. Na další šarády jsem ale neměl náladu. Vešel jsem a nic se nestalo.

Skoro zklamání.

Beze spěchu, nijak přehnaně opatrně, ale ani hlasitě, jsem kráčel po neudržovaném chodníku, ve stínech okolo jsem slyšel šramot. Buď kosáci pařili až do rána, nebo mě doprovázel všetečný Lasička.

Velký chlap, dobře o hlavu a půl vyšší než já, masivní jako lední medvěd, klímal opřený o zeď kousek ode dveří, které měl střežit. Strážci jsou většinou dva, ale jeho parťáka jsem nikde neviděl. Čas na úskoky vypršel, neměl jsem chuť hledat kohokoli dalšího. Došel jsem skoro až k němu, když otevřel oči. Štít neměl, jen velký dvojruční meč, o který se jednou rukou opíral. A taky ocelový pancíř se všemi náležitostmi. Mávl jsem pravačkou, žulová hlavice dopadla. Tam, kde měl původně rameno chráněné poctivým plátováním, byla najednou změť rozdrceného masa, kostí a kovu. Otočil jsem se na patě a dvěma kroky vyrazil proti jeho druhovi, který se náhle vynořil ze stínů zahrady. Strážci jsou prostě vždycky dva.

Bodat kyjem nic moc není, a proto to nečekal. Levačkou jsem blokoval jeho vnitřní sek na trup, až ze žuly odkřísly jiskry, a pak přímočaře z pohybu, který jsem umocnil odrazem ze špiček, jsem udeřil proti jeho pancéřovanému trupu. Kov zaskřípěl, on zavrávoral, s promáčknutým kyrysem se mu fakt špatně dýchalo. Dokonce tak špatně, že se při pokusu o protiútok zhroutil k zemi s krvavou pěnou u úst. Nic není dokonalé, ani ocelové brnění.

To už se ale z nitra vily nesl řev a další zvuky prozrazující, že o mně vědí. Listí někde vlevo zašustilo, vynořil se maník s kuší v ruce. Než stačil zamířit, zastavil ho šíp v břiše. Lasička a jeho lidé se drželi poblíž. Fajn. Další střelec ke své smůle vyběhl z neudržovaného porostu sotva dva kroky daleko. Urazil jsem mu hlavu a sprintoval ke dveřím vily. Právě se otevíraly a já jim to nemínil usnadnit ani o kousek.

Stejně jsem to nestihl a najednou proti mně stáli tři přerostlí obři se štíty a meči, které by normální chlapi museli držet obouruč. Čekali, že proti jejich přesile zpomalím, já místo toho ještě zrychlil a zamířil víc doleva, na okraj formace.

Žulová palice udeřila o štít a zanechala po sobě jen trosky. To bylo dobré, to se mi líbilo. Ve svém nadšení jsem zapomněl na meč, ale zasáhl mě jen zlehka, plochou čepele. Prkotina. Druhý muž byl pohotovější, jeho sek jsem srazil jen tak tak, naštěstí přesně podle pravidel souboje mému protiútoku nastavil štít. Jenomže stejně jako jeho druh nečekal zásah projektilem z katapultu. V poslední chvíli se stáhl, takže jsem ho nepřipravil o celou ruku, ale jen o předloktí. Při ústupu však ztratil balanc, přepadl dozadu, s chutí jsem mu šlápl někam do ksichtu a na dalšího v pořadí dopadly obě palice současně. Vytočil se, aby zdvojený náraz ustál a mohl odpovědět bleskovým protiútokem. Zvládl by to, byli fakt silní, jenomže výstroj měli na hovno. Pro obyčejné chlapy bojující s jinými obyčejnými chlápky. Takhle jedna kamenná palice prošla skrze vrstvy kůže, dřeva i rohoviny, zdeformovala bronzové jádro kompozitového štítu a udělala mu z ruky fašírku.

Líbilo se mi to, bože, jak mně se to líbilo.

Nechal jsem ho být, protože už tady byl další nedočkavec. Jeho svištící čepeli jsem uhnul jen záklonem a těžkopádným úkrokem s přechodem do otočky, kterou jsem však využil k nabrání rotační rychlosti. Jen hodně dobrá baletka by to zvládla rychleji. Levačkou jsem ho zasáhl dřív než pravačkou, výsledkem bylo, že bezhlavý trup skončil v přemetech o několik metrů dál v ostnatých keřích, meč, který mi měl vytrhnout z těla vnitřnosti, jen bezzubě pleskl o záhyby mého na míru šitého kožáku.

Začínal jsem se rozhřívat.

„Tam je! Tam je!“ křičel někdo.

To se mi hodilo, protože běhat a při tom mávat těžkými kyji bylo děsně namáhavé.

Nejrychlejší chlap si myslel, že dokážu útočit jen těžkopádnými oblouky, a omyl ho stál vnitřnosti vyražené z těla krátkým, přímočarým úderem, další trojice v pořadí neviděla, jak dopadli její předchůdci, a příliš se spolehla na masivní štíty. Ukázal jsem jim, že proti žulovým projektilům vystřelovaným katapultem jsou k ničemu.

Pak mě jeden pohotový pořízek málem dostal zdvojeným útokem – v každé ruce držel meč a uměl to s nimi. Jenomže mě už viděl v akci a strach způsobil, že s obnovou útoku váhal příliš dlouho. Převálcoval jsem ho jako kamenná lavina a nechal za sebou s lebkou připomínající nezralý meloun, do kterého šlápla kráva.

Už mi nebyla zima, už jsem byl zadýchaný, už jsem utrpěl pár šrámů, ale o to víc se mi to všechno zamlouvalo. Opět jsem žil.

Řev se teď ozýval odevšad a ze dveří, ke kterým jsem se stále nedokázal probojovat, přicházeli další a další obři a já je se sveřepou houževnatostí měnil v změť polámaných kostí, rozdrceného masa, potrhaných šlach a svalů.

Byli to neobyčejně silní bojovníci, neobyčejně rychlí a pohotoví. Ale pořád to byli chlápci, kteří všechny tyhle vlastnosti získali někdy nedávno a nedokázali je používat tak dobře, jak by mohli. A já svou sílu a rychlost znal, získával jsem je celý život a neváhal jsem je využít až do posledního zbytku, nutil jsem sám sebe jít na hranu, až tam, kam jsem se nikdy předtím nedostal.

Nechápal jsem, proč neutečou, ale byl jsem rád, že tomu tak je. Zabíjel jsem je, znovu a znovu, ještě a ještě. Život je skvělý.

Další bojovník mě dostal tam, kde mě chtěl mít. Jednu palici mi blokoval mečem, druhá sklouzla po štítu, jímž se chránil. V dalším okamžiku jsem měl být jeho. Jenomže já s tím nesouhlasil, vytočil jsem se a ramenem vyrazil přímo proti němu. Bolelo to, ale náraz ho vyvedl z rovnováhy, pak jsem znovu vystřelil žulový projektil přímo proti jeho bezchybně drženému štítu. A znovu jsem ho prolomil, znovu jsem přerazil paži držící štít a hnal se dál, tentokrát už dovnitř vily.

Jejich zbrojíř byl idiot, měl jim obstarat výbavu odpovídající jejich síle, uvědomil jsem si znovu.

V hlavní chodbě bylo místo akorát tak pro mé palice, ani o chlup víc, ani o chlup méně. Hnali se proti mně ve dvojstupu jako lavina, dva, čtyři chlapi. Asi. Rozběhl jsem se, kus před nimi přešel do otočky, přitáhl ruce i s palicemi k tělu, což mě na hladkém mramoru zrychlilo jako baleťáka vytáčejícího nějakou šílenou piruetu, zasáhl jsem, odrazu využil k ještě většímu zrychlení, a znovu zasáhl, krev a roztříštěné kosti ozdobily původně bílou omítku. Byly jich však tři řady, ne dvě, jak jsem předpokládal. Najednou mě tísnili a už jsem palice nemohl použít. Přikrčil jsem se, meč mi serval z ramenou můj apartní kožený kabát, levačkou jsem potáhl za hranu štítu, namáčkl se vpřed, pěstí jsem víceméně odhadem udeřil do šera. Jednou, dvakrát. Chlap zachroptěl. Třetí úder jsem změnil v objetí, vrhl se přes něj a skončil v kotoulu dřív, než mi meč jeho parťáka pošramotil páteř.

V chodbě se najednou objevilo nečekaně mnoho lidí, spousta z nich neozbrojená, jen v nočním oděvu, nebo polonahá. Zřejmě jim konečně došlo, že obrana vily selhala, a snažili se zachránit útěkem. Proč ne. Snaha není špatná, ale nepočítá se.

Neozbrojené jsem nezabíjel, místo toho jsem je používal jako živé projektily proti pancéřovaným habánům. Fungovalo to až překvapivě dobře, možná protože je obránci vily nechtěli bezohledně zabíjet. Abych to vyrovnal, na oplátku jsem bezohledně zabíjel já je. Po chvíli krátkého krvavého chaosu jsem v chodbě zůstal sám s posledním přerostlým kolohnátem.

V chaotickém světle z olejových lamp poházených na zemi okolo vypadal zmatený a nejistý, jako by tady vůbec nechtěl být. A to byla jeho chyba, protože já jsem byl na tom nejsprávnějším místě na světě a hodlal jsem si to užít až do konce. Zatím všechno šlo až nečekaně hladce.

„Co jsi zač?“ zeptal se na svou velikost překvapivě vysokým hlasem.

„Bakly,“ odpověděl jsem po pravdě.

Tvoje smrt, nebo tak něco, by znělo lépe, ale… na řeči jsem nikdy nebyl.

Zamířil jsem k němu beze zbraně, volným krokem, a on ustupoval, jako by zapomněl na svůj meč. Pak najednou zaútočil bodem, který možná měl být jen pouhou fintou, ale já mu nedopřál příležitost k následnému útoku, dostal jsem se mu na tělo a přirazil ho ke stěně.

„Ty!“ zachroptěl.

Levé předloktí jsem mu zarazil šikmo vzhůru pod bradu, až jsem ho zvedl tak, že špičkami sotva dosahoval na podlahu.

Měl lepší kyrys než ostatní a podle velké promáčkliny jsem ho už jednou zasáhl. Tloukl jsem pěstí do oceli, dokud jsem ji nepokryl vlastní krví, dokud jsem vnitřnosti, které měla chránit, nezměnil v mokvavou masu.

Pustil jsem bezvládnou loutku a nechal ji bez života dopadnout na zem.

Krvavé šílenství mě pomalu a neochotně opouštělo, pocit, že žiju, se vytrácel. To bylo všechno? Co jsem cítil, se ze všeho nejvíc podobalo zklamání. Takhle jsem si poslední mistrovské vystoupení nepředstavoval.

Po okolních místnostech stále pobíhali lidé, kteří z nějakého důvodu neopouštěli vilu. Divné, na jejich místě bych byl dávno pryč. Nezajímali mě, byli jako komáři, po kterých se nestojí za to ohnat. Opět jsem začínal cítit drásavý hlad.

„Nevěřil jsem, že tě ještě uvidím,“ ozvalo se.

Po zádech mi přeběhl mráz, nedávno zahojená žebra, pohmožděné šlachy, svaly, které už neměly fungovat, ale zase se daly dohromady, to všechno zabolelo.

Rosen.

Otočil jsem se – byl to on.

V chodbě i hale přes blížící se úsvit stále panovalo šero, ale poznal jsem ho. Neviděl jsem mu do tváře, ale měl jsem pocit, že jeho hlas nemá sebevědomí a jistotu nedávného vítěze. Pokud jsem se pletl a byly tam, prohrál jsem, protože mě zadupe do země. Najednou jsem cítil všechny rány, které mi uštědřil. Bolely tak, až mi běhal mráz po zádech, žaludek se obracel naruby a střeva se uzlovala v kluzká, hadovitě se pohybující klubka. Zatraceně bolely. Nemohlo to dopadnout jinak.

„Vezmi si nějaké železo, protože jinak tě jednoduše utluču,“ doporučil jsem mu.

Ušklíbl se.

Proč ne, tím se nikdy nic nezkazí.

Já jsem se neušklíbl. Proč bych měl, bylo to k ničemu.

Neměl jsem co ztratit.

„Dosáhli jsme svého! Máme situaci pod kontrolou!“ křičel na mě odněkud zezadu Lasička, ale pak se odmlčel.

Udělal jsem směrem k Rosenovi první krok, pak druhý, ruce volně svěšené podél těla. Náš předchozí souboj se mi v paměti vrátil do posledního detailu, i myšlenky na něj, když jsem v deliriu přemítal, proč vyhrál. Byl silnější než já, rychlejší než já, měl delší ruce a masivnější hrudník. A dokázal inkasovat neskutečné množství ran, aniž by to významně ovlivnilo jeho akceschopnost.

Poslední metry.

Ale nebyl tak docela člověk, oproti trupu měl kratší nohy. Používal je maximálně k podmetům, kopům do výšky kolen. Mrsknout s nimi uměl, to jo, ale nebyl to žádný velký běžec na dlouhé tratě. Nebo akrobat.

To já také ne, ale – při posledním kroku jsem snížil těžiště a vykopl přímočaře ploskou vpřed, jak nejrychleji jsem dokázal. Nečekal to, lidé obvykle nečekají věci, které jsou pro ně obtížné a sami je neprovádějí. Zásah do podbřišku jím otřásl, už jsem byl u něj a začal pracovat pěstmi. Dal mi čas akorát tak na jeden zásah, pak krytem vypadajícím, že si češe vlasy, srazil ránu, která ho mohla poslat k zemi, další uhnul, jenomže jsem se na něj tvrdošíjně tlačil a snažil se ho udržet v defenzivě. O chvíli později se vzpamatoval, dostal jsem úder na spodní žebra, další těsně minul solar a jeho energii pohltily prsní svaly. Opět si držel odstup a využíval výhody svých opičích pracek.

Teď jsem měl já pocit, že proti mně někdo katapultem vrhá žulové balvany. Praskla mi nosní přepážka, levé oko zalila krev, ale dostal jsem se blíž, uštědřil mu dvě rychlé na spodek břicha, jeho reflexní předklonění využil ke klinči a stáhl mu hlavu dolů, rovnou na své vysoké, drtící koleno. Jednou, podruhé, pak mě obemkly železné kleště, tak tak jsem se vysmekl a ustoupil.

Dum, dum, dum, jeho bleskový protiútok pěstmi mě rozhodil, jedno nebo dvě žebra to nevydržela. Úkrokem jsem se dostal z přímé linie, jako bych chtěl ustoupit, místo toho jsem se odrazil do vysoké otočky a bosou patou mu křísl o spánek. Nedokázal jsem dopadnout na nohy, ale skončil na zádech. Normálního chlapa by to zabilo, nebo aspoň poslalo do limbu. On skoro ani nezaváhal. Oči mu plavaly, ale jeho nohy mě na zemi zpracovávaly jako ocelové buchary. Pod ruku mi přišla židle, mrštil jsem ji před sebe a pauzu využil k tomu, abych se znovu postavil.

„Tentokrát tě zabiju,“ zašklebil se, roztržený ret odhaloval dravčí tesáky.

Pro mě za mě, mohl mít klidně pravdu. Ale při tom umře i on sám.

Další srážka, chaos zásahů, supění, promíchané ruce, nohy, klinče, rány rozdávané i inkasované. Rozestup, krátká pauza.

Svěsil jsem ruce, abych jim ulevil, dalo děsnou práci držet je ve střehu, přitom jsem krok za krokem prodlužoval vzdálenost mezi námi. Nádech, výdech, moc to nešlo. Nelíbilo se mu to a začal mě pronásledovat. Vyrazil dychtivěji, než měl, klesl jsem dolů, podmetl ho a ještě v pádu kopl do spánku. Přikulil se a opět mě sevřely ty příšerné kleště. Přesto se mi nějak podařilo nasadit mu páku. Už jsem si myslel, že ho mám, ale zapomněl jsem na jeho nelidskou anatomii a vysmekl se mi.

Znovu jsem se dostal na nohy, nepamatoval jsem si, kdy a jak se mi to podařilo. On už stál a jen trochu se potácel.

„Proč ses vracel?“ zachroptěl.

Nedokázal jsem mu odpovědět. Možná jsem se vrátil, protože mě porazil a právě tahle porážka mi pomohla alespoň na chvíli vzdorovat opiu, umožnila mi postavit proti touze po droze jinou touhu – touhu zvítězit, rozdupat a zničit ho. Nebo to bylo úplně jinak. Myšlenky byly nejasné, rozmazané, ne tak docela moje.

Vykročil proti mně, mírně se přitom kolébal z jedné strany na druhou. Věděl jsem, že další sevření jeho gorilích paží nevydržím. Vymačkával ze mě život. Došlápnutí, odrazil jsem se a zápasnickými nůžkami nasazenými ve výskoku ho poslal k zemi. Zadunění, možná praskl mramor, možná kosti. Odkulil jsem se dřív, než se po těžkém pádu stačil vzpamatovat. Stejně se ale postavil. Vyrazil jsem, palice mě zasáhla do břicha a vymáčkla ze mě vzduch. Vrávoral jsem zpět, rovnováhu jsem ani s vypětím všech sil neudržel a nedobrovolně se posadil. Nebyla to palice, ale jeho ruka. Blížil se, dlouhé pařáty se mu klátily podél těla, ale já věděl, že jsou nadané vlastním životem, že se pohnou rychleji, než budu schopen postřehnout. Vzepřel jsem se na jedné ruce a kopl rovnoběžně se zemí, v jeho koleni to křuplo, ale vydrželo. Zásah stačil jen k tomu, aby ho zastavil. Dívali jsme se na sebe, já na zemi, on vestoje.

Při každém nádechu jsem cítil v ústech krev a slyšel tiché bublání, něco uvnitř mě muselo prasknout. Ruce jsem neovládal, i když jsem netušil proč. Viděl jsem jen na jedno oko a rozmazaně, srdce jsem slyšel jako unavený zvon, který se každou chvíli odmlčí. Byl jsem tak blízko smrti jako ještě nikdy předtím, byl jsem tak blízko životu, jak se už nikdy nedostanu, protože pokud nějakou náhodou přežiju, opium mě zanedlouho zabije.

„Musím to skončit,“ řekl jsem, ale neslyšel jsem vlastní hlas, jen rozmazanou ozvěnu myšlenek.

Blízkost smrti pro mě nic neznamenala. Žil jsem, mohl jsem se hýbat. Kdysi dávno, v temnotě, jsem se zařekl, přísahal sám sobě, že mě zastaví jen definitivní konec.

Nakročil si, já stáhl nohy pod sebe, odrazil se a vykopl oběma nohama současně. Nesnažil se krýt, nebo to nestihl, zasáhl jsem ho do hrudi naplno. Předal jsem jeho tělu veškerou svou energii, narazil do zdi za sebou, prorazil ji a skončil ve změti kamenů, malty a omítky. Já rozplácnutý na podlaze, kam jsem nekontrolovaně dopadl.

To bylo dobré, to bylo moc dobré, radoval se někdo uvnitř mě. Ležel jsem na zemi a čekal, zda ve mně ještě zbývá dost síly na to, abych žil… a umřel až později.

„Musíme pryč! Za chvíli dorazí posily a moji lidé se neudrží!“

Pan Lasička, kde ten se tu bere?

Nějak se mu podařilo dostat mě na nohy a vystrkat z vily ven. Nechápal jsem, co se tam děje. Okna měla zatlučené okenice, zdálo se, že zabarikádovali i dveře. Nedávalo to smysl, okna byla zatlučená zvnějšku.

„Nechtěl jste se jim všem pomstít? Nechtěl jste, aby se všichni shromáždili na jednom místě? A já jsem to pro vás zařídil!“

Lasička, aby dodal svým slovům naléhavost, přede mnou divoce mával rukou s pochodní.

Už jsem mohl dýchat snadněji, síla se ve mně střádala a s ní přišel hlad. Zatím jen mírný, ale věděl jsem, že zesílí, až bude tak nepřekonatelný, že kvůli němu udělám všechno na světě.

„Nechtěl jste se jim pomstít, protože vám vzali opium?“ vyptával se mě.

Vzali mi opium! Měl naprostou pravdu a k tomu tak příhodně držel v ruce pochodeň. Sebral jsem mu ji, vytrhl zatlučenou okenici a hodil pochodeň do místnosti, za ní pak láhev s olejem, kterou mi Lasička hned podal. Oheň se začal šířit téměř okamžitě.

„Ať se nikdo nedostane ven!“ štěkl Lasička na své lidi, stíny potulující se okolo.

S mým zrakem to stále nebylo v pořádku.

Hlavní vchod nebyl zabarikádovaný, a jak se plameny rozšiřovaly, zbytek ukrytých obyvatel ho považoval za nejlepší únikovou cestu.

Mýlili se, protože před ním jsem stál já a každého, kdo se z dýmu postupně se měnícího ve žhavé peklo vynořil, jsem pěkně skopl zpátky. Nechtěli mi dát mé opium. Mezi posledními se objevil chlapík se skřínkou na cenné dokumenty v jedné a cestovním zavazadlem kurýrů v druhé ruce. Něco na mě křičel, něco mi nabízel. Plameny už příliš hučely, nebo mi hučelo v hlavě, nebyl jsem si jistý.

Zasáhl jsem ho podrážkou do hrudi, udělal salto vzad, rovnou do žlutého jazyka, který vyklouzl odněkud z boku. Vzplály mu vlasy, ještě chvíli něco křičel a pak to definitivně vzdal. Ten byl poslední. Vzdálil jsem se z dosahu žáru, posadil se a pozoroval oheň požírající starou vilu.

Najednou se z okolí vyrojila spousta zvědavců, které přilákala podívaná a neštěstí cizích lidí. Jak se vila postupně měnila ve spáleniště, jejich nadšení pro věc mizelo a šli si po svých. S městskou gardou vyjednával Lasička.

Nevím, co jim nasliboval, ale poté co se ujistili, že žádným dalším domům nebezpečí nehrozí a nikdo nikoho neobviňuje ze žhářství, odešli. Žhářství je nebezpečné a musí se potírat za každou cenu, v tom jsem s nimi souhlasil. Mě si nikdo moc nevšímal. Seděl jsem stranou jako zničený šťastlivec, který jen tak tak unikl.

V poledne se zahrada opět vylidnila. Stále jsem zůstával na místě a čekal, až za mnou Lasička přijde. Náš obchod ještě nebyl u konce.

Nakonec se dostavil. To už jsem měl pořádný hlad a představa, že na mě někde čeká opium, mě doháněla k šílenství.

„Já svou část dohody splnil. Zničil jsem je, všechny,“ řekl jsem stroze, když se konečně objevil.

„Co vy? Měl jste shromáždit surové opium na jediném místě, abych si ho mohl vzít a pak se s ním vypařit,“ připomněl jsem.

Pokud by se vykrucoval, byl jsem odhodlaný ho zabít. Pokud bych to nedokázal hned, tak později.

„Jistě,“ podíval se na mě opatrně. „I já jsem svou část dohody splnil. Shromáždil jsem pro vás veškeré surové opium, které po Ruvarkovi zůstalo. Bylo ho půl třetího bochníku.“

„Bylo?“ zasyčel jsem.

„Ano,“ pokýval lítostivě hlavou. „Abych vám ušetřil práci, zařídil jsem, aby ho Janickovi lidé ukryli rovnou tady ve vile. Stačilo, abyste si ho vzal a šel.“

Zapomněl jsem dýchat a jen ho zuřivě pozoroval.

„Vy jste ho spálil!“ zařval jsem.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „To vy jste ho spálil!“

„Vy jste mi k tomu dal oheň!“ vyjel jsem.

Byl příliš daleko na to, abych na něj dosáhl, a svým nohám jsem zatím moc nevěřil.

„Sám jste si ho vzal,“ zavrtěl hlavou.

Neměl jsem žádné opium, sám jsem ho spálil! To nemohla být pravda! Přemýšlel jsem, jak z kola ven, muselo existovat řešení, nemohl jsem být bez své drogy!

„Určitě existuje postup, recept, jak ho vyrobit,“ řekl jsem skoro zoufale.

„Jistě,“ skoro vesele přitakal Lasička a mně se ulevilo. „Janickovým lidem se nakonec podařilo najít v Ruvarkově pozůstalosti původní originální recept včetně jeho poznámek týkajících se modifikace suroviny a snížení její jedovatosti. Všechno to bylo velice dobře ukryté, ale dali si s tím velkou práci. Janick o to hodně stál.“

„Kde ten recept je? Patří mně!“

Lasička si kousek poodsedl.

„Víte, zařídit, co jsem slíbil, tedy shromáždit opium a Janickovy lidi na jednom místě, byl náročný úkol. Zařídil jsem to tak, že jsem v nich vyvolal pocit ohrožení, pocit, že po nich jdou okolní gangsteři, že je chtějí zabít, aby získali kontrolu nad drogovým obchodem.

Podařilo se mi to na jedničku. Z vily si udělali pevnost, v níž schovávali všechno cenné. Obávám se, že recept měl ten poslední muž. Jako nejcennější věc se ho snažil zachránit a předat svému pánovi. Ten poslední muž, kterého jste poslal zpět do plamenů,“ upřesnil definitivně.

Kdybych mohl, zabil bych ho. Ale v tu chvíli jsem na to byl příliš vyčerpaný a on příliš opatrný.

Dalšího dne, když spáleniště dostatečně vychladlo, jsem tvrdošíjně prohledával zbytky. Lasička mě při tom pozoroval, ale pro jistotu si udržoval odstup. Nic mu nehrozilo. Z části proto, že slovo splnil, z části proto, že jsem si při prohlížení trosek vybavil část svého opileckého rozhovoru ve stepi u pramene. To já jsem vymyslel tenhle plán a s pomocí kořalky ho ukryl před sebou samým, před silnější částí svého já, která tak moc toužila po droze. Proklínal jsem se. Hlad nepomíjel, nebo jen trochu, stal se permanentní součástí mého já. Touha po něčem, co neexistovalo. Jinak jsem po skoro dvou týdnech bez opia fungoval docela dobře, jen občas mě přemohl nával vzteku z toho, že žádné nemám. Ale kdybych se k němu dostal, neváhal bych.

„Jsou tu sklepy?“ napadlo mě.

„Spíš katakomby,“ zabručel Lasička. „Hodně hluboké. Věznili v nich lidi. A pohřbívali.“

Po hodině hledání jsme v troskách a popelu našli poklop do podzemí. Otevřeli jsme ho, Lasička obstaral žebřík a sešplhal dolů. Já se na tak obtížný výlet stále necítil.

Uvnitř stejně žádné opium nebylo, vyčenichal bych ho.

„Našel jsem tu někoho živého!“ ozvalo se po delší pauze překvapeně.

Živí mě nezajímali, jen opium, ale pomohl jsem mu objeveného vězně vynést ven.

Byla to zbídačelá, vyhublá žena se semišovým sestřihem místo vlasů.

„Kdo jste? A jak dlouho tam jste?“ začal se jí vyptávat Lasička v pokoji penzionu, když ji napojil vodou a donutil sníst trochu kuřecího vývaru.

„Třeba má nějaký opium,“ zabručel jsem.

„Jsem Jane Steinerová,“ řekla.

Lasička ji nedůvěřivě pozoroval, já jsem pookřál nadějí. Ona přece také brala surové opium, určitě nějaké měla schované.

„Slyšel jsem vašeho bratra, jak Janickovi říkal, že vás všechny zabil. Že musel, protože jste propadli vražednému šílenství,“ řekl Lasička důrazně a nespouštěl z ní oči.

Byla hubená, možná měla trochu moc těžkou čelist, ale upravená musela být v lepších časech pohledná. Taky trochu šílená, podle očí.

„To jsem byla já, to já je všechny zabila a pak jsem se rozhodla pomstít.“

Takže žádné opium nebude, pochopil jsem. Co měla, jí určitě vzali. Nebo ho zničila sama. Nemám rád fanatiky.

~~~

Zbytek příběhu jsme si vyslechli až další den, poté co nabrala víc sil. Vyprávěla, jak sama na sobě použila elixíry, lektvary a koktejly, pomocí kterých Ruvark měnil vybrané muže v osvalené obry, kteří ho měli chránit. A ji proměnily v mladého atletického muže, rychlejšího a silnějšího než většina jiných, muže odhodlaného se pomstít.

Poslouchal jsem ji a sledoval, jak ji Lasička obdivně, uznale a ještě jiným způsobem, kterému jsem tak docela nerozuměl, pozoruje. Sám jsem víc přemýšlel nad tím, co se s ní všechno stalo a jak to mohla přežít.

Když pak týdny ležela v temnu Horowitzova vězení, bez magických i jiných lektvarů, bez jídla, všechny svaly v jejím těle se začaly ztrácet, rozpadat a ona z nich žila jako medvědi z tukových zásob. Díky nim přečkala dlouhé hladovění.

Možná kdyby ty sračky brala delší dobu, stal by se z ní opravdu muž, nebo skoro muž, takhle jí jen přibylo pár tvrdších rysů v obličeji a možná širší ramena.

Touha po droze nepomíjela, ustoupila do pozadí, ale stala se vlastní každé myšlence stejně jako bolest zkaženého zubu, ovlivňovala mě způsoby, které mi ani nedocházely, jen jsem si je občas zpětně uvědomil. Začal jsem chodit na dlouhé procházky po městě – po několika dnech jsem si uvědomil, že proto, abych ucítil tu známou vůni. Marně, všechno, co jsem potkal, byly jen slabé, nelákavé odéry. Svět zešedl, nežil jsem. Každé ráno jsem se sám sebe ptal, zda má tohle nespokojené přetrvávání cenu.

Asi po čtrnácti dnech mě Lasička vyhledal. Seděl jsem u oběda, který mi nechutnal.

„Nad čím přemýšlíte?“ zeptal se.

„Nad tím, jak jste mě přechytračil,“ odpověděl jsem mu.

„Přechytračil jste sám sebe.“

„Dobře,“ nepřel jsem se.

Přemýšlel jsem nad tím, co jsem zač a proč bych měl ještě dál žít. Ale to jsem mu vykládat nehodlal. I tak to věděl, protože té noci u pramene jsem mu toho navykládal spoustu.

„Odjíždím s Jane,“ oznámil mi po chvíli čekání.

„Ztratíte se?“ zeptal jsem se.

„Ne nastálo,“ vysvětlil. „Líbí se mi, ale potřebuje čas, aby zjistila, zda se jí líbím i já. Prostě si vezmu takovou malou dovolenou. Vévoda to pochopí. A kdyby ne…“ pokrčil rameny.

„Tak mnoho štěstí,“ popřál jsem mu.

Přikývl a bez dalšího rozloučení zmizel tak, jak to dělal vždycky.

Téhož dne jsem stál na tržišti, kde se obchodovalo až do večera, a rekapituloval. Rekapitulace bývá ten poslední krok a dělal jsem ji každý večer. Hledal jsem důvod, proč nevzít nůž a jednoduše si neproříznout krk.

Když jsem do Damarkandu přijel, na většinu věcí jsem už rezignoval. Nevěřil jsem, že uchráním Zuzanu, pivo ztrácelo chuť, z jídla se stávala pouhá nutnost. Těšil jsem se, že až tohle všechno skončí, sednu si k lesu s lahví kořalky a budu pít a pít, až utiším věčnou žízeň a propadnu se do zapomnění, odkud není návratu. Teď už nepřipadalo v úvahu ani tohle. Kořalka mě nezajímala, její zapomnění bylo jen slabým odvarem toho, po čem jsem doopravdy toužil, co jsem okusil. Jenomže surové opium tu nebylo, tajemství jeho přípravy jsem sám sprovodil ze světa. Večer byl hlad nejhorší, nejdrásavější, každý večer jsem se rozhodoval, váhal…

Koupil jsem si pivo, jen abych měl co dělat, a napil se. Chutnalo jinak než dřív. Poválel jsem ho po jazyku. Chutnalo! Už to nebyla ta tekutina, kterou jsem pil jen proto, abych utišil žízeň. Mělo prostě chuť. Zkusil jsem pečené vepřové. Také získalo chuť. Divnou, ne moc dobrou… ale mělo ji. Nechápal jsem, čím se to stalo. Možná za to mohl drásavý hlad, který jsem cítil každý okamžik bdělého stavu, pronásledoval mě i ve snech a se sklonkem dne ještě zesiloval. Zkusil jsem další sousto. A ten drásavý hlad možná současně zvýrazňoval všechno ostatní, dával tomu osten naléhavosti, nedostatečnosti. Nebo to bylo tím, že jsem každý večer uvažoval, zda to neskončím? Zda jsem dál ochoten vzdorovat šílenství touhy po droze, na jehož hraně jsem neustál balancoval? Možná svět začal získávat barvy, protože žít, přežívat, se stalo tak obtížným, že mě to začalo opět zajímat. Pouhá existence byla bojem o život, v němž jsem nevěděl, zda se dočkám dalšího rána.

Nevěděl jsem, zda mám být rád, nebo nerad. Ale že má pivo svou chuť, bylo každopádně pozitivní. A jen to nejhorší je pro mě dost dobré. Pokaždé, když jsem na to pravidlo pozapomněl, zaplatil jsem za to.

Rozhlédl jsem se, abych objevil další blízký výčep, kde jsem plánoval otestovat pití, přitom jsem zaregistroval, že mě pozoruje žena. Nikdy jsem si je nevybíral. Vysoké, malé, dlouhonohé, s útlými boky nebo bez nich. Nebylo na ně moc času a nebylo jich moc, co o mě měly zájem. A později to bylo jako s pivem a vším ostatním.

„Viděl jsem vás tady, asi před třemi týdny,“ vybavil jsem si.

Nebyla nebezpečná.

„Ano, prodávám tu pravidelně a mám pocit, že jsem vás také zahlédla. Vypadal jste… v lepší kondici, ne tak zničený.“

„Špatný časy,“ odtušil jsem.

Ona o mě zájem měla. Poznal jsem to, i když se to stává málokdy. Neměl jsem co říct, tak jsem stál a čekal. Pokud jí to vadilo, nedala to nijak najevo.

„Bydlím v Hervině. Je to vesnice kus za městem. Mám hospodářství, o které se nedokážu sama postarat, a můj syn je příliš slabý na těžkou práci. Muž před časem zemřel. Pokud dokážete sáhnout na práci, slibuju, že vás za týden vykrmím tak, že budete vypadat jako dřív. A budete mít kde spát. V poctivé posteli.“

„To zní jako dobrá nabídka. Můžeme jít?“

„Nemáte žádné věci, které byste si chtěl vzít s sebou?“ zeptala se překvapeně.

„Nic důležitého,“ zavrtěl jsem hlavou.

Bylo to tak. Drásavý hlad pronikající vším, hlas podmalovávající každou myšlenku, způsoboval, že jsem všechno vnímal jinak, nově; všechno získalo cenu toho, že to mohu vůbec zažít, procítit.

Možná taky potřebuju malou dovolenou, přestávku v zabíjení a všem, co s tím souviselo. Možná měl Lasička pravdu. Připomenout si život.

„Vy toho moc nenamluvíte,“ poznamenala, když se městská brána za našimi zády zmenšovala.

„Přemýšlím,“ odpověděl jsem po pravdě. „A protože nejsem nejpohotovější, trvá mi to docela dlouho.“

Zasmála se, jako by ji to opravdu pobavilo.

„A nad čím tak usilovně přemýšlíte? Pokud to není tajné.“

„Nad tím, zda ta postel, kterou jste mi nabídla, bude pohodlná.“

„Tak to záleží jen na vás,“ zasmála se.

Zabiják čarodějů

Vítr svištěl na ostrých hranách balvanů a skalisek výhružně čnících k nebi. Ještě teď, na začátku léta, ležely ve stínu celé hromady sněhu, z nichž čněly pařáty kostlivců, mrtvých, kteří zde zůstali při posledním loňském pokusu o průchod průsmykem. Dlouhá zima končila a válka opět nabírala dech. Mraky míhající se až zběsilou rychlostí se zdály na dosah ruky, trsy víc šedivé než zelené trávy se třepotaly v náporech vichru.

Přímo na stezce, opřený o jeden z balvanů, seděl zachumlaný do pláště, nebo spíš kabátu ze silné buvolí kůže, muž. Na hlavě měl naraženou kožešinovou čapku, hranatou bradu pokrývalo šedivé strniště, oči rámované sítí hlubokých vrásek zavřené. Liška, která přišla zjistit, co tady začíná zajímavě zapáchat, ho podezřívavě pozorovala. Když se dlouho nehýbal, přiblížila se k němu, očichala ho, ale pak se přesunula k pomalu rozmrzávajícím nebožtíkům. Muž na stezce zjevně nevoněl tak dobře. Začala se krmit, opatrná a ve střehu.

~~~

„Zasrané hory,“ zaklel Wichnovski při uklouznutí. „Bacha šutr,“ varoval ostatní za sebou.

Nekřičel, nepotřebovali, aby se o jejich přítomnosti nepřátelé dozvěděli dřív, než to bude nezbytně nutné. Kámen, jenž pod vahou jeho těla a nákladu, který nesl, povolil, se už zvyšující se rychlostí kutálel z prudkého svahu dolů a uvolňoval přitom spršku drobného štěrku. Nikdo nenadával, bylo to zbytečné. Něco podobného se mohlo v těžkém terénu přihodit každému z nich.

Major Konrád Bullys se otočil a sledoval hada mužů za sebou. Někdo, asi Peterson, usoudil major, se rozhodl, že on se ničemu vyhýbat nebude, a dokonale načasovaným bekhendovým úderem štítem odvrátil mini lavinu stranou od zástupu. Tam už nikoho neohrožovala.

Bullys spokojeně přikývl. Jeho muži nepatřili k nejlepším, oni nejlepší byli, i když neměli v názvu vlky, tygry či jiné divoké zvíře, jak bylo zvykem u elitních jednotek. Nevelel jim šlechtic, proto si to nezasloužili. Opovržlivě si odplivl, obrátil se dopředu a zjistil, že Wichnovski už je o pořádný kus dál, a to přesto, že nesl pořádnou část výbavy Elcika Zitta – císařova muže, kterého museli chránit jako oko v hlavě a který je zatraceně zdržoval. Nepotřebovali ho, aby splnili úkol. Nikdo jiný by se až sem extrémně obtížným horským terénem tak rychle nedostal. A s plnou polní oddílu těžké pěchoty. Nepotřebovali ho.

„Seržante,“ oslovil Bullys vojáka právě se drápajícího svahem vzhůru kolem něj. „Vezměte své družstvo a obsaďte vrchol průsmyku. Ať nás na poslední chvíli nikdo nepředběhne.“

Bradecký, s hustou černou bradkou, kterou nosil podle svého jména, nezasalutoval ani jinak slovně nepotvrdil rozkaz. Pouze přikývl a postavil se stranou, aby instruoval své lidi.

Bullys si posunul helmu, kterou nesl přivázanou na řemínku batohu, a dál čekal, kdy se konečně objeví Zitt s doprovodem. Chtěl se ujistit, že čaroděj je stále dobře hlídán.

Varatchiho pěšáci by se sem možná dostali také, připustil po chvíli sám sobě. Jenomže oni tenhle úkol nedostali a Bullys tomu byl rád. Splnilo se mu velké přání, mohl si s nepřáteli vyřídit soukromé účty. Válka se táhla příliš dlouho a byla příliš krvavá a nemilosrdná na to, aby se nestala osobní záležitostí těch, kteří se jí účastnili. Až tohle skončí, jeho dva bratři budou pomstěni. O to se postará.

„Zandezi?“ vybral jednoho z nováčků.

Přijal ho do jednotky teprve nedávno, ale už se osvědčil v akci a byl houževnatý jako vlk.

Dokázal v rychlém tempu urazit neskutečně dlouhé vzdálenosti a jako spojka byl nepřekonatelný.

„Chci, abys vyrazil za Zittem a zjistil, zda je všechno v pořádku, a pak se co nejrychleji vrátil. Nechci narazit na žádné překvapení.“

„Rozkaz, pane.“

~~~

Dál svah nestoupal, opravdu se konečně dostali až na vrchol průsmyku. Vítr tady nebyl jen studený, ale ledový, jako by červen ještě ani nezačal. Bradecký si přitáhl vysoký kožešinový límec až ke krku, přitom se podezřívavě rozhlížel. Tak napůl byl přesvědčen, že se akce nepodaří, že už na ně tady budou čekat, ale nestalo se tak. Bullys je dnem i nocí neštval zbytečně.

„Nikdo tu není,“ pronesl s neskrývaným uspokojením Kramlov, „můžeme si dát pohov.“

Bradecký střelil po obrovi nesouhlasným pohledem.

Kramlova si do svého družstva nevybral kvůli postřehu, inteligenci nebo schopnosti pružně se přizpůsobit situaci, ale protože byl obrovský, ještě silnější, než vypadal, a na muže své váhy překvapivě hbitý.

„Máme jiné rozkazy než si dát pohov. Zabezpečit tu to a vytvořit obranné stanoviště,“ zavrčel.

„Ale to už jsme přece udělali,“ odhalil Kramlov v bezelstném úsměvu své obrovské až zvířecí tesáky. „Nikdo tu není a nikdo nás odsud nedostane, i kdyby se o to snažil sebevíc,“ poklepal významně na bojovou sekeru připevněnou na ruksaku.

„Řek bych, že se mýlíte, mládenci,“ ozvalo se.

Bradecký ztuhl, a aniž by se o to snažil, byl jeho ruksak na zemi a on v ruce držel meč. To na něj promluvil menší balvan vedle většího balvanu rovnou u stezky, usoudil.

Není to balvan, ale chlap, zjistil při pečlivějším prozkoumání, obrovský tlustý chlap.

Muž se postavil, plášť sahající až po zem se rozevřel a odhalil prsní plát zbroje zdobený vlčí hlavou s otevřenou mordou.

Varatchiho Vlk tady? Blbost, zapudil Bradecký první myšlenku, která ho napadla. Ten chlap si jen posloužil výbavou někoho z mrtvých z minulého roku.

„Co jsi zač? Nevíš, že okrádat mrtvé šlechtice je trestné?“ ukázal na jeho důstojnický pancíř.

Přitom úkosem pohlédl na Azbuziho. Nepotřeboval rozkaz k tomu, aby si připravil kuši. Právě ustoupil stranou, aby neznámého zbytečně nevystrašil, a upevňoval napínací mechanismus. Když ten tlustý otrapa bude dělat problémy, prostě ho jednoduše sejmou. Bradecký riziko zbytečně nevyhledával, snažil se mu předcházet.

~~~

Byla to dobře sehraná sedmička, to šlo poznat už z toho, jak se blížili nahoru. Dokonce i krmící se liška si jich všimla, až když byli skoro u mě. Sedm chlápků schopných obstát v bitevní linii, ale hlavně zvyklých operovat samostatně v terénu, a když na to přišlo, klidně zničit i dvakrát třikrát větší jednotku sestavenou z nezkušených nováčků. A na co nestačili, před tím utekli. Chtěl jsem z jejich velitele vytáhnout víc informací, ale nedal mi šanci. Ve chvíli, kdy se rozmluvil, si sporý poďobanec začal chystat kuš. Možná by krunýř, který jsem tady nahoře našel, obstál, možná ne. Testovat jsem to nehodlal. Zakroužil jsem rameny, plášť z nich sklouzl, vyrazil jsem dřív, než dopadl na zem. Rychle, protože kuš neměla kolovrátkový, ale pákový nabíjecí mechanismus. Hotov bude coby dup. Střelec, seržant, obr a pak jednička až čtyřka podle potřeby, určil jsem si pořadí.

Jejich velitel mi bez zaváhání vstoupil do cesty, ostatní se začali okamžitě přeskupovat, aby mi nečelil sám.

To už jsem byl u něj, téměř současný sek proti meči i štítu, nedal jsem do nich však plnou sílu a využil je jen k tomu dostat se mu na tělo. Při kontaktu jsem ho odmrštil víc zhoupnutím v bedrech než pohybem rukou, přesto odletěl daleko dozadu. Střelec už měl nabito, ale ještě držel kuši směrem dolů. Dlouhý výpad jedničky na bok jsem odvedl stranou, přitom dál pokračoval protáhlou otočkou, při níž jsem střelci vyrazil kuš z ruky a o moment později mu rozpoltil hlavu. Nečekal, že projdu tak snadno. A jednička byl příliš dychtivý a nebyl zvyklý na soupeře se dvěma meči. Následoval svého druha se šrámem přes krk.

Předpokládal jsem, že teď je zmatené, vyvedené z míry i formace, snadno dostanu jednoho po druhém, ale frenetický pohyb náhle ustal, vzápětí jsem pochopil proč. Stál proti mně obr, ostatní se už se štíty i meči rozestupovali, aby mu dali dost místa – a taky se mi při tom samozřejmě dostali do zad. Nikdy nebojovat tak, jak od tebe očekávají. Jednoduchá věc, kterou je občas těžší provést. Vybral jsem si dvojku, který mě obcházel obloukem, i když jsem tím ukázal záda obrovi. Bezstarostně jsem sekl do hrany štítu, přesně jak to ode mne chtěl, než však stačil škubnout a vytrhnout mi tak zbraň, udělal jsem to samé. Byl jsem trochu silnější než on a přes výhodu páky jeho předloktí jsem si otevřel cestu a jílcem druhého meče mu zarazil nos hluboko do lebky.

V poslední chvíli jsem se úkrokem spojeným s vytočením pata – špička vyhnul bleskovému bodu hrotem sekery, který okamžitě přešel v sek přes ruku. Ten bastard byl zatraceně rychlý. Kryl jsem tak tak a ne úplně dobře, čepel nevydržela náraz masivnější zbraně a praskla. Po ráně do boku jsem na okamžik ztuhl, v dalším okamžiku jsem však druhým mečem šel po jeho hrudníku. Kryl toporem, podle cinknutí vyztuženým ocelí. Další věc, se kterou jsem nepočítal. Přesně odhadl směr mého pohybu, prodlouženým krytem odvedl můj meč stranou a současně si tak připravil pozici pro sek dlouhým vodorovným obloukem, na jehož konci mělo být mé zkrvavené tělo. Možná bude, slyšel jsem svůj vlastní posměšek. Štěrk pod nohama mi zaskřípěl, jak jsem se zapřel do země. Dokázal jsem však zvrátit směr předchozího pohybu, přiblížit se mu a pěstí, v níž jsem stále svíral torzo meče, se pokusil prolomit jeho téměř propnutou pravici. V poslední chvíli ji vytočil – neuspěl jsem. Jeho útok to však zpomalilo a já byl dostatečně blízko, abych ho bodl zlomenou čepelí. Ne do hrudi, kde bych neprošel přes kroužkový pancíř pod oděvem, ale nízko, šikmo vzhůru do stehna a do slabin. Měl smůlu, že byl o tolik vyšší.

Napětí těla povolilo, sekeru jsem držel dřív, než ji doopravdy pustil. Bez rozhlížení jsem se vytočil na místě a pokryl prostor za sebou. Jejich velitel, který se mi právě snažil vpadnout do zad, se sice kryl štítem, ale razance úderu byla tak velká, že zoban sekery prošel skrz a přibodl biceps k hrudníku. Přesto se mě pokusil ještě zasáhnout, ale nezbyla v tom žádná síla. Než abych páčil sekeru ze štítu, přilepil jsem se na něj, uchopil mu hlavu do dlaní a současně s jeho pochopením, co přijde, mu zlomil vaz.

Zbývali trojka a čtyřka. Blesková smrt jejich druhů je trochu zarazila. Ne však dost na to, aby utekli. Jejich zaváhání mi dalo čas, abych si znovu vzal obrovu sekeru. Skvělá zbraň. Uchopil jsem ji oběma rukama a dopřál jim čas, aby mě dostali mezi sebe. Trojka umřel, protože netušil, že s tak dobrou a vyváženou sekerou se dá svižně zacházet i jednou rukou. Tedy já to tak dělám. Ten poslední neměl šanci, věděl to a tím mi celou věc ještě usnadnil.

„Kolik vás je a za jak dlouho přijdou ostatní?“ zeptal jsem se ho.

Ležel na zádech přede mnou, z rány v hrudníku mu stříkala růžová pěna, a jak se mu plíce plnily krví, víc a víc lapal po dechu.

„Dost na to, aby tě ušlapali,“ plivl mi do obličeje. „Co jsi kurva zač?“ sípěl.

Byl tvrdý až do konce.

„Bakly,“ představil jsem se mu a nechal ho umřít.

~~~

Prohledal jsem je. Podle toho, jak byli vybaveni a jak dobře bojovali, patřili k některé z elitních jednotek, které císař nebo Varatchi využívali ke speciálním operacím. Cítil jsem se skoro skvěle. V poslední době mě život moc nebavil a jedna z mála věcí, která stojí za to, je zabíjet zabijáky. A tihle byli z nejlepších.

Sedm mužů však ze strategického hlediska nebylo důležitých, vrátil jsem se proto zpátky na zem. Ten poslední mi potvrdil, že jsou jen předsunutý oddíl. Nejdůležitější pro mě bylo, za jak dlouho dorazí hlavní síly. Doufal jsem, že ne dříve než za dva tři dny. To už by tady měla být obranná posádka, hlídající tuhle cestu na území K., nebo hraběte Daska, jak mu říkali ostatní. Já tu byl vlastně náhodou, jen protože mi mezi prsty uvízla zpráva pana Lasičky, které rozesílal pomocí četných kurýrů, že se něco chystá a bylo by dobré, aby K. sem nahoru co nejdříve poslal pár lidí. Pan Lasička byl zloděj, zabiják a nejprohnanější hazardní hráč, jakého znám, samozřejmě kromě mě. Stejně jako já však už pár let pracuje pro vévodu Daska a z nějakého nepochopitelného důvodu to často táhneme spolu.

Skončil jsem s prohlídkou mrtvého a postavil se, při pohybu jsem si uvědomil, že mě bolí pravý bok a silná prošívaná halena je nasáklá krví. Krvácel jsem. To nebylo dobré. Byli fakt rychlí, to jo.

~~~

Zandeziho zpráva majora uklidnila. Čaroděj byl v pořádku a muži se od něj nehnuli ani na krok, přesně jak měli přikázáno. Jen přes veškeré úlevy nestačil jejich ďábelskému tempu. To mu nemohl vyčítat, protože by ho nevydržela ani většina vojáků pravidelné armády. Právě schopnost bleskových přesunů na dlouhé vzdálenosti patřila k jejich trumfům a činila z nich tak nebezpečnou jednotku.

Do soumraku zbývala chvíle, rozhodl se, že malé údolíčko, které se před nimi ve svahu překvapivě rozevřelo, využijí k pohodlnému přenocování.

„Než se spojíme s Bradeckým, budete mým pobočníkem,“ oznámil Zandezimu.

„Ano, pane,“ zareagoval mladík, aniž by dal najevo, zda ho postup po hodnostním žebříčku těší, je mu lhostejný, nebo ho naopak štve kvůli větší porci povinností.

„Rozbijeme tábor,“ vydal další rozkaz a čekal, jak se jeho dočasný přímý podřízený zachová.

Ten neváhal a začal obíhat jednotlivé velitele družstev.

„Budeme rozdělávat ohně, pane?“ zeptal se, když se vrátil.

Bullys to zvážil. Takhle vysoko bude v noci mrznout, navíc jsou unavení. Noc bez tepla je bude stát další síly. A rostlo tady dost stromů, které jim mohly bez velké námahy poskytnout palivové dříví, před zvědavými zraky je chránily svahy údolí.

„Ano. Ale nechci slyšet žádný hlasitý hovor,“ rozhodl. „Ten se nese do daleka.“

„Rozumím, pane,“ potvrdil Zandezi a tentokrát bez odcházení, pouze za pomoci signalizačních praporků, tlumočil rozkazy dále.

Musel si je vypůjčit od některého ze seržantů, kteří je měli ve výbavě. A pozorováním se naučil pravidla signalizace, ocenil ho Bullys v duchu. Perspektivní.

Posadil se a sledoval, jak Wichnovski a jeho lidé pro něj chystají tábořiště. Velitelská hodnost měla své výhody i v poli.

Když oheň vzplál, nalil si do plecháče skrovnou dávku vína a nechal ho ohřívat na kameni. Zásoby si nesl sám, stejně jako ostatní. To jen ten prokletý čaroděj narušoval jejich dokonale zaběhaný a vyzkoušený systém. Při pojídání nechutné večeře ze sušeného, mletého a zase slisovaného masa uvažoval nad dalším postupem. Obsazením vrcholu průsmyku a zajištěním opěrného bodu pro další útoky do vnitrozemí nepřátel splní hlavní úkol mise. Na druhé straně hor, v divokém kraji, který neměl daleko do divočiny, se nacházela spižírna Daskského vévodství: stovky, možná i tisíce obrovských sýpek, které vévoda ve své předvídavosti nechal vybudovat a naplnit dovezeným obilím. A až všechny tyhle sýpky lehnou popelem, strategická situace se možná sice hned nezmění, ale v průběhu další zimy vypukne hladomor, umřou tisíce, možná desetitisíce a ještě víc lidí, Dask a jeho spojenci budou oslabeni. Bullys by nejraději Daska a jeho rodinu vyvraždil osobně, ale věděl, že je to nesmyslné přání. Takhle mu mohl uškodit nejvíc. A nejlepší na tom bylo, že to byl jeho vlastní plán, jeho skvělý plán, který nakonec přijalo nejvyšší velení.

Zandezi splnil své povinnosti pobočníka, vrátil se zpět k ohni a chystal si místo k přespání stejně jako spousta dalších mužů. Byl to dobrý voják, Bullys cítil, že opět jednou narazil na muže, který bude pro jednotku velkým přínosem. Už jen to, jak rychle zvládl signalizaci. Okamžik ho úkosem pozoroval.

Mladík teď vytáhl ze záňadří tři listy papíru a jeden po druhém je pročítal. Vypadalo to, že tak nečiní poprvé.

„Co čtete?“ zeptal se ho.

„Dopisy od rodiny. Mám bratra a tři sestry a jsem trojnásobný strýc.“

Poprvé za celou dobu, co si ho major víc všímal, se v jeho tváři objevil jiný než neutrální výraz. Vypadalo to, že má svou rodinu rád, že na ní lpí.

„A proč jste vy vstoupil do armády?“ pokračoval Bullys ve vyptávání.

„Mí rodiče měli farmu na kraji Gutawské pouště, na začátku Železného údolí. Posledních pár let to za moc nestálo, někdo s někým pořád bojoval a nakonec vypálili i je. Museli se zvednout a jít někam dál. Starší bratr už měl rodinu a já byl krk navíc…“ vysvětlil mladý muž.

Když řekl „vypálení“, hlas mu ztvrdl.

To se Bullysovi líbilo. Takoví vojáci, osobně motivovaní vojáci jako on, byli ti nejlepší. Po zbytek krátkého večera, než sám zalehl, zíral do mapy a snažil se pro budoucí diverzní akce vybrat nejlepší možný způsob. Ještě mnohokrát ho změní podle toho, jaké lepší mapy získá a kde budou rozmístěny nepřátelské posádky. To však nevadilo, potřeboval mít všechno v hlavě, aby až přijde správný čas, neváhal a rozhodoval dobře. Tak se pomstí nejlépe. Za smrt svých bratrů, za ožebračení otce.

Vrátil se zpět do reality. Vzhledem k tomu, že s hlavním oddílem nepostupují tak rychle, jak si představoval, bude dobré posílit předsunutý oddíl a maximálně zabezpečit pozice. Rozvažoval, kteří muži jsou pro daný úkol nejvhodnější a které může postrádat.

~~~

Noc byl dlouhá a mrazivá. Mám rád teplo, horko, písek skřípající pod nohama a rozpálené stěny domů sálající žárem. Rád se vyhřívám na slunci stejně jako hadi, ještěři nebo dávní dinosauři. Jsem něco jako dinosaurus, přežitek, relikt minulosti.

„Relikt,“ poválel jsem ten nezvyklý shluk písmen po jazyku.

Poprvé jsem ho slyšel vyslovit právě K. Před lety jsem prošel přes Gutawskou poušť, což je čin, který všichni do té doby považovali za nemožný. Já sám ho považuji za nemožný stále. To jiní tvrdí, že jsem to skutečně udělal. Mám na tu dobu strašně málo vzpomínek, týkají se horkých gejzírů, hor bez zvířat a rostlin a obrovských koster čnících ze solné pláně, kterou jsem procházel. K. mě později požádal, abych mu o téhle záležitosti pověděl víc, než bylo v strohých hlášeních předávaných přes pana Lasičku. Vyhověl jsem mu a nikdy předtím jsem ho neviděl tak zaujatého. Byl zvědavý na všechno, co jsem viděl, cítil, co jsem si myslel, že vidím. Se svou typickou zdvořilostí mě požádal, zda si mé vyprávění může slovo od slova zapsat. A když postřehl, jak moc mě dávní ještěři, jejichž kostry lemovaly mou cestu, zajímají, prozradil mi, že on sám dinosaury a jim podobné tvory viděl živé. Ale kde, to si nechal pro sebe. Měl pro to důvod, řekl bych. K. má pro takové věci vždy důvod, ale nic to neměnilo na tom, že bych je také rád viděl. Obrovské tvory, které bylo zatraceně těžké zabít. Stejně těžké, jako je zabít mě. Slíbil mi, že až tahle válka skončí, prozradí mi, jak se tam dostanu. Samozřejmě pokud budeme oba naživu. Málem jsem se zasmál. Málem, ale zasmání i škleb stojí sílu a tou jsem musel šetřit.

Nevěřím, že se dožiju konce této války, no, možná si to ani nepřeju. Sáhl jsem si na bok. Rána už nekrvácela, ale bolela jako čert. Bolest. Není špatná. Znamená, že člověk ještě může cítit. Nevěřím, že se dožiju konce téhle války, a nevadí mi to. Jen je škoda, že neuvidím ty dinosaury.

Slunce definitivně vyšlo. Seděl jsem mezi dvěma balvany stranou od stezky. Tohle místo jsem si sám vybral. Pak jsem s trochou funění ty kusy skály donesl sem, aby mě kryly před zvědavými pohledy příchozích z jihu. Polámal jsem přitom ratiště všech kopí, která jsem objevil, ale zvládl jsem to. Dřevo prostě nic nevydrží.

Seděl jsem a uvažoval, zda dřív přijdou obránci z vévodství, nebo ti drsní vojáci, jejichž průzkumný oddíl jsem zničil. Škoda, že tu nebyl pan Lasička, rád se sázel. Já bych zvolil druhou možnost.

A vyhrál bych.

~~~

Wichnovski se široce usmál, když zjistil, že už jsou nahoře. Bradecký samozřejmě vidět nebyl, ani ve vzduchu necítil vůni kouře. Vsadil se, že se je ten parchant pokusí překvapit, aby se pak kasal, jak je převezl. Vadilo mu, že pro první zajištění vrcholu průsmyku nebyl vybrán on sám. Ale to se teď změní, protože měl převzít velení.

Další dobrá věc byla, že Zandezi, který by se sem jediný dokázal dostat rychleji než on a jeho družstvo, byl nucený cestovat pomaleji s majorem.

Wichnovski několika signály naznačil ostatním mužům další postup. Dají si pozor, potichu budou postupovat jako na území nepřítele.

„Tam,“ ignoroval jeho rozkazy Pavlyč a ukázal skoro vyděšeně kamsi před sebe.

Wichnovski, místo aby mu vynadal, poslechl. Bez domluvy všichni vyrazili vpřed, aby rozeznali víc podrobností. Stezku přehrazoval chatrný plot z ratišť přelámaných kopí, na jejichž koncích se šklebily nabodnuté hlavy jejich druhů.

„Kurva,“ zaklel Pavlyč a jako zhypnotizován tou příšernou podívanou pokračoval dál.

Ostatní ho následovali, pak se Wichnovski vzpamatoval a uvědomil si, že ten, kdo tam hlavy vystavil, právě tohle očekává.

„Stůjte, je to léčka!“ štěkl.

Ještě se stačil otočit po velkém rozmazaném balvanu, který po něm někdo mrštil.

Nebyl to balvan, pochopil, když se mu do vnitřností zakousla ocel.

~~~

Meč, který tady zůstal po bojích na začátku loňského podzimu, vůbec nebyl špatný a habánova sekera – ta byla naprosto skvělá. Člověk s ní nemusel hledat slabá místa zbroje, stačilo jen mávnout a zasáhnout – vylupovala chlapy z jejich ocelových skořápek stejně snadno, jako jedlík vysrkává ústřice. Trochu mi pomohly i hlavy naražené na kopích – nahnaly jim strach a zpomalily je. Přesto jsem je nezvládl beze ztráty; jeden z nich, v rychlosti jsem ani nestačil zaregistrovat který, mi pošramotil rameno a další rozsekl kůži na čele. Byl to sice jen povrchový šrám, ale krvácel jsem jako zapíchnuté prase. Poslední chlápek mi málem utekl, rozhodl se vzít roha směrem ke skalám. Střelil jsem ho do zad předem připravenou a nataženou kuší. Bohužel jsem ho trefil špatně. Musel jsem se vydrápat nahoru za ním a dokončit to. Přes tyhle drobné nepříjemnosti se dalo říct, že i druhé kolo jsem úspěšně zvládl.

~~~

Major Bullys vystoupal na vrchol průsmyku v doprovodu Zandeziho, Petersona a jeho chlapů, celkem zhruba patnáct lidí. Hlavní síly nechal s Elcikem Zittem, kterému ubývaly síly s každým krokem a od poledne se sotva vlekl, takže je brzdil stále víc. Nechtěl riskovat, ne život čaroděje. Císař byl na ty šmejdy zatraceně citlivý.

Průsmyk byl opuštěný, své lidi nikde neviděl. Což bylo dobře. Opevnění vybudované takovým způsobem, že nepřítel nevidí stěny, dříve než před nimi doslova a do písmene stojí, je ideální. Zhluboka se nadechl a zamračil se. Stačil mu pohled, aby zjistil, že veterán Peterson to cítí také. Ve vzduchu se vznášela smrt. Pach krve, vnitřností, zakyslost obsahu žaludků.

„Bojová pohotovost,“ zavelel, i když už nebylo třeba – muži to také cítili.

Tlumoky padaly do trávy, štíty letěly na ramena, meče z pochev. V jediném okamžiku vytvořili obrannou formaci s třemi připravenými střelci. I tři zasažení koně dokázali narušit dobře zkoordinovaný útok jízdy a pěchota pak měla větší šanci. Právě jízdní útok by mohl Bradeckého s Wichnovským nejpravděpodobněji zaskočit. Kde by se ale tady nahoře vzali koně, pokračoval v úvahách Bullys a dál se pozorně rozhlížel. Až dosud žádné zprávy od Bradeckého a ostatních považoval za dobré zprávy. Ale nebylo tomu tak, něco se tady zvrtlo?

„Tam.“

Už to viděl také: čtrnáct hlav naražených na kopí přehrazující jim cestu. Některým ještě cukalo v obličejích, nebo to tak aspoň vypadalo.

Bullys se rozhlížel na všechny strany. Kde se tady uprostřed holých skal mohlo tak dokonale skrývat třicet čtyřicet vojáků? O menším počtu neuvažoval. Nepřítel musel jeho muže několikanásobně přečíslit, aby je takhle zmasakroval a ještě přitom stačil uklidit vlastní mrtvé.

~~~

Patnáct chlapů připravených na boj, patnáct zkušených drsných bojovníků s velitelem, kterého nevystrašily ani zohavené mrtvoly jeho mužů. Viděl jsem to ve způsobu, jakým se rozhlížel, ve způsobu, jakým vyštěkával rozkazy a šířil kolem sebe důvěru. Tihle už se nebáli. Byli znepokojení, nervózní, ale nebyl v nich ten strach, který ochromí mozek i svaly. To byla škoda, ale já s tím vlastně nepočítal. Stejná věc málokdy vyjde dvakrát za sebou.

Byli to všichni? Jen malá diverzní skupina? Možná ano, možná ne. Třicítka odhodlaných mohla držet průsmyk proti přesile i pár dní. Třeba sem přišli právě proto a na pochodu je menší armáda, které mají pomoci převalit se přes hory. Uvažoval jsem, kolik lidí sem Lasička poslal. Muselo se něco stát, že ještě nedorazili. No, tohle jsem ovlivnit nemohl.

Dál jsem čekal a pozoroval je. Pohledy systematicky propátrávali jeden možný úkryt za druhým; věděl jsem, že předpokládají přítomnost velkého oddílu nepřátel. Ti všichni se nemohli schovat za jeden dva kameny a oni s tím počítali. Vítr s tichým šustěním obrušoval rozeklané skály kousek nad námi, do toho tiše klokotal potůček vody z odtávajícího zledovatělého sněhu a na obloze kroužil luňák. Mrtví ho lákali.

Mohl jsem je nechat na pokoji, potichu vycouvat a sestoupit po strmé stezce na druhou stranu hor. Jenomže kdo ovládal vrchol průsmyku, kontroloval průchod přes hory. Své lidi by pak pod ochranou lučištníků dostali dolů velmi snadno, my bychom se naopak nahoru tlačili jen za cenu obrovských ztrát. Třeba už Lasičkovi lidé byli jen pár hodin cesty daleko, třeba dorazí dřív, než se tady začne něco dít. To jsem však nemohl vědět. Můj problém byl těch patnáct ocelí chráněných řízků. Moudrý člověk by se potichu vytratil, i chytrý člověk by se potichu vytratil, i naprostý idiot by se potichu vytratil. Ale já jsem speciální kategorie, jmenuji se Bakly a nerad řeším složité problémy. Můj problém byl těch patnáct chlapů. Pokud jich zbude deset, někdo jiný bude mít prostě menší problém. A luňák víc masa k žrádlu.

Zvedl jsem kuš, namířil a stiskl spoušť. První muž zařval a skácel se. Rána z takové blízkosti mu prostřelila stehno skrz naskrz. Pozvedl jsem druhou kuši, jedna střela mi hvízdla podél hlavy, druhá uštípla balvan kus za mnou. Kdybych současně nepoklekl, měl mě.

„Je sám,“ odhadl přesně někdo uprostřed stěny štítů. „Je to řezník z Kletikonu. ( Přezdívku Řezník Bakly získal v době, kdy se živil jako profesionální zápasník – gladiátor. Řezník z Kletikonu se váže k příběhu Návrat zabijáka (vydáno v kolibri edici nakladatelství Triton). Shodou okolností tehdy v aréně nebojoval sám Bakly, ale jeho žák Koogan.) Je na něj vypsaná odměna.“

Není nad popularitu.

Druhý výstřel, další noha a další chlap vyřazený z boje. Vyrazil jsem dřív, než ti dva stačili nabít.

Využil jsem dosahu sekery, své hmoty a toho, že jsem na sebe navěsil železa, co to šlo. Vytvořili jen jednoduchou štítovou bariéru a nedokázali proti mému náporu udržet řadu. Bod, sek, úhyb, čepel na mém rameni, zaskřípění na břiše. Sekera už zrudla krví, meč také. V zápalu boje jsem nevěděl, jako moc mě ochránila zbroj a jak moc mě zasáhli. Vytančil jsem z roztříštěné formace, v kroužkové suknici nad kolena zaraženou čepel zlomené dýky. Někdo mi šel po koulích a málem mu to vyšlo. Málem.

Už jsem se opět řítil mezi ně. Kulečníková koule mezi kuželkami. Prvnímu jsem brutální ranou mečem vyrazil zbraň z ruky a pak ho jednoduše převálcoval, druhému jsem prosekl ruku i přes štít, třetí se mi dostal na tělo, ale zachránil mě hrudní pancíř. Než obnovil útok, natlačil jsem se na něho, místo čepelí mě přetáhl štítem, ale ustál jsem to a zblízka mu ranou jílcem rozdrtil ohryzek. Pak se najednou kolem mě udělalo příliš volného prostoru a to bylo špatně. Dva střelci mě měli na mušce.

Cvak, jedna střela sjela po klínu sekery, ale to byla víc náhoda než cokoli jiného. Druhá mě zasáhla do hrudi. Slyšel jsem zaskřípání proráženého kovu, cítil bolest trhaného masa, přerážených žeber. Svět se zastavil. Pak se znovu rozběhl, ale mnohem pomalejším tempem, muži už nespěchali, střelci pomalu skláněli zbraně. A svět zvolňoval a zvolňoval…

Ale pak jsem se zase rozpohyboval já.

Možná mě zasáhli, ale přes vrstvu oceli, přes masu svalů mě nezabili. Moc jim nechybělo, jenomže kdysi jsem si umínil, a bolest i utrpení tu přísahu vtesaly do každého kousku mého těla i mysli, že se zastavím, až budu úplně a beze zbytku mrtvý.

Zpátky do původního tempa, ze dvou střelců zbyla jen krvavá kaše, opět jsem byl obklopen bojujícími muži. Možná zraněný, pomalejší, ale stále ještě zabíjející.

~~~

Zandezi upadl na bok, v první chvíli měl pocit, že má nohu amputovanou. Byl to však jen dlaň dlouhý hluboký šrám. Krvácející. Potlačil slabost, z kapsy vytáhl obinadlo a se zatnutými zuby začal ránu stahovat. Nikdo jiný mu pomoci nemohl, musel se o sebe postarat sám.

Přitom poočku fascinovaně sledoval osamělého válečníka. Už z boje vyřadil dobrých osm lidí, ale sám přitom utrpěl strašlivé rány. Pancíř měl zprohýbaný, ramenní chránič ztratil, kroužková suknice z něj visela v cárech, z pravého stehna mu trčela dýka. Už se potácel, už to vypadalo, že půjde k zemi. A opravdu. Meč mu konečně vypadl z ruky, klesl na kolena.

Zandezi s úlevou vydechl. Noční můra skončila, zabili ho. Voják s tak rozbitým obličejem, že nedokázal poznat, kdo to je, se k nepříteli opatrně blížil s mečem připraveným k seku, zezadu se belhal Peterson, z boku Bullys. Peterson měl jednu ruku nepoužitelnou, major držel meč oběma rukama, jako by byl také otřesen. Přes to všechno – mají ho, mají ho! Zandezi nejásal, byl příliš zničený tím, čím právě prošel, aby byl schopen jakéhokoliv pocitu.

~~~

Cítil jsem je, vnímal každý jejich krok, pohyb, nádech, i když jsem je všechny neviděl. Teď. Ten přede mnou se vytáhl výš, aby dal svému seku pořádnou razanci. Jak nejrychleji jsem dokázal, pozvedl jsem obouruč sekeru, zabořil mu její hrot do břicha, překulil se. Něco mě kouslo, železný jazyk se mi zahryzl někam nad pánev. Chytil jsem čepel rukou, aby nenapáchala víc škody, přerazil ji a pak tím, co mi zbylo v ruce, bodl vzhůru. Chlap zaúpěl, chytil se v rozkroku a padl vedle mě. Třetí a poslední bodl a připíchl mě k zemi. Viděl jsem špatně, rozmazaně, ale nic mě nebolelo a musel jsem se smát. Zbyl jen jeden.

„Proč se směješ, hlupáku?“ zeptal se mě.

Vysvětlil jsem mu to. Neslyšel jsem vlastní hlas, ale on ho slyšel, protože přikyvoval.

„Hloupost, za chvíli tady budou další dvě stovky mužů. Vypálíme celý kraj za horami a nikdo a nic nás nezastaví.“

Už jsem se nesmál, ale necítil jsem se nijak špatně. Můj boj skončil. Čepel v rameni mě držela u země, druhou ruku jsem neovládal, jako by mi ji někdo usekl. Nedokázal jsem se podívat, abych se přesvědčil, jak to je doopravdy. Bylo otázkou času, kdy umřu i bez jeho přičinění. Přesto jsem se opakovaně pokoušel pohnout, dokud mi bolest nerozostřila vnímání a neposlala mě na hranici bezvědomí. A když jsem se vrátil, šel jsem do toho znovu.

Přikulhal jeden z vojáků. Měl být mrtvý, ale asi jsem ho netrefil tak dobře, jak jsem si myslel. Jeden z těch mladších, jeho plus.

„Kdo to je?“ zeptal se.

„Je mrtvý, už je mrtvý,“ opakoval spokojeně velitel.

Nepolevoval jsem v úsilí, ale čepel mě držela u země a posílala mě do nevědomí.

„Kdo to je?“ zopakoval mladík.

„Řezník z Kletikonu, démon z Gutawské pouště… Bakly,“ prozradil mu mé jméno.

Mladík vypadal zamyšleně, podíval se na mě, na meč ve své ruce.

„Je můj, já ho zabiju,“ zavrtěl nesouhlasně velitel. „Je na něj vypsána odměna. Pět tisíc zlatých,“ zasmál se.

Spíš se o to pokusil, jeho obličej nebyl, co býval. A nikdy už nebude.

„Tak do toho,“ pobídl jsem ho, ale možná jsem si to jen představoval, protože jsem svůj hlas neslyšel.

Mladík nás pozoroval, viditelně o něčem přemýšlel, pak přikývl, jako by se definitivně rozhodl, a ruku s mečem volně svěsil podél těla. Chyba, mohl si nárokovat pět tisíc. Velitel sebou náhle škubl a padl na kolena, jeho obličej se stal tím nejzřetelnějším v mém zorném poli. V mém životě. Ne, že by to znamenalo mnoho. Pak se převalil na bok a spatřil jsem, že má do slabin zaraženou dýku. Ale špatně, stále žil.

Mladík mi opatrně vyprostil čepel z rány a pomohl mi položit se pohodlněji. Pak ji začal čistit, sténání nadřízeného nevěnoval nejmenší pozornost.

„Proč?“ chtěl jsem vědět.

Ne, že by na tom záleželo, stejně jsem měl za chvíli umřít.

„Proč?“ chtěl vědět velitel.

I on měl za chvíli umřít. Byli jsme na tom stejně.

„Má rodina, otec, matka, bratr, sestry i jejich děti, se účastnila pochodu smrti z Hutské oázy. Před smrtí v poušti a černými jezdci je zachránil muž jménem Bakly. Že jsi to ty, mi došlo, až když o tobě řekl, že jsi démon Gutawské pouště.“

Mluvil o někom jiném, než jsem byl já, i když se jmenoval stejně. Aspoň jsem měl ten pocit. Já nejsem z těch, co pomáhají lidem. Vyjma cesty na druhou stranu.

„Přísahal jsem, že pokud budu moci, splatím ten dluh,“ dodal mladík.

Tomu jsem rozuměl, splácení dluhů jsem rozuměl.

Jak vzrušení z boje pomíjelo, krev chladla a tep srdce se zpomaloval, probouzela se bolest. Jiná bolest než z čepele zaražené do ramene, bolest ze všech způsobených zranění, bolest požírající životní sílu a nutící člověka vyhlížet smrt jako vysvobození. Já ale tuhle možnost neměl. Ještě jsem žil.

V boji s agonií jsem zasténal, i dýchat bylo tak těžké, dívat se bylo obtížné, existovat nesnesitelné. Byl jsem mrzák, svou tvrdohlavostí jsem si jen prodlužoval utrpení, ale stejně jsem to nevzdával.

Muž ležící na zemi vedle mě zachrčel a uvolnil se. Ještě nebyl mrtvý, jen se zubatou dámou uzavřel dohodu a přestal se trápit. Viděl jsem umírat spoustu lidí a věděl jsem, jak přichází konec. Zalapal jsem po dechu, bylo to jako nabrat si do žil žhavé olovo. Bojoval jsem se smrtí, i když to děsně bolelo a já po ní vlastně toužil. Nikdy jsem netvrdil, že život je fér.

Aniž by se ozval jakýkoliv další zvuk, najednou jsem věděl, že já a mladík jsme poslední dva živí v širém okolí.

Čas plynul a konec stále nepřicházel. Divné, zranění, která jsem utrpěl, by měla zabít pět chlapů.

„Kolik vás ještě přijde?“ podařilo se mi říct, aniž bych se dusil vlastní krví, a kupodivu jsem znovu uslyšel vlastní hlas.

„Asi dvě stě padesát lidí. Bullysův speciální útočný oddíl. A jeden čaroděj,“ dostal jsem odpověď.

Lhostejnou odpověď, myšlenkami byl někde úplně jinde.

„Jaké to bylo tam, v poušti?“ prozradil mi, nad čím právě přemýšlí. „Můj bratr je mnohem statečnější člověk než já, ale psal mi, že plakal, že si myslel, že všichni umřou, že se vzdal veškeré naděje.“

Co jsem mu na to měl říct?

„Bylo to přesně takové,“ odpověděl jsem a současně uvažoval nad něčím jiným.

Blížil se ke mně čaroděj a já stále žil. Přemýšlel jsem, co s tím udělám. Nemám rád čaroděje, a to přesto, že má dcera je čaroděj. Miluji svou dceru a zabíjím čaroděje, aby oni nezabili ji. Miluji svou dceru a zabíjím císařovy poskoky, aby oni nezabili ji. Spíš, aby ji zabili co nejpozději.

„Potřebuji pomoct,“ požádal jsem.

Nepamatoval jsem si, kdy naposledy jsem řekl něco podobného. Možná nikdy.

„Nedokážu vás snést dolů do údolí. Jste na to příliš těžký a Bullysovi muži tu budou za pár hodin. Úkol splní i po smrti velitele.“

„Už jsou to Bullysovi muži, už to nejsou tví druhové?“ zeptal jsem se.

Mladík pokrčil rameny.

„Zvolil jsem si cestu. Někdy člověk nemá na vybranou. Zachránil jste mou rodinu.“

„Tak mi pomoz ještě jednou, tentokrát…“

Musel jsem se odmlčet, protože vlna agonie zrozené někde uvnitř mě na chvíli zbavila vlády nad hlasivkami.

„… doopravdy,“ dokončil jsem.

Vypadalo to, že i umírání budu mít speciální, odlišné od umírání ostatních lidí, prostě baklyovské.

„Jak?“ zeptal se pouze.

~~~

Sledoval jsem přibližující se muže. Šlachovití, nezdolní, v plné síle, připravení splnit úkol, ať už byl jakýkoliv. Nemilosrdní a krutí. Skoro stejně jako já. Viděli mě už zdálky, protože jsem stál na stezce v nejvyšším bodě průsmyku, společnost mi dělaly hlavy na kopích a mrtvá těla u mých nohou.

Černý morbidní vtip, protože stál bylo špatné slovo. Na nohou mě držela konstrukce, kterou Zandezi, tak se mladý voják jmenoval, narychlo sestavil ze všeho, co na místě nalezl. Jednu ruku jsem měl přivázanou k sekeře částečně zaražené do země, druhou položenou na meči, který ve vzpřímené poloze držela tyč umístěná tak, aby ji ze strany, z níž přicházeli vojáci, nebylo vidět.

Připadal jsem si jako strašák v zelí, ale bylo to pořád lepší než pozorovat jejich příchod vleže.

Vlastně mě překvapilo, že je vidím, protože jsem očekával, že umřu dřív, než doopravdy dorazí. Byli naštěstí docela rychlí. To jo.

Vysoký blonďák s těkajícíma očima mě spatřil jako první. Muži za ním se bez zjevného příkazu rozptýlili do širokého vějíře, on postupoval dál, aby zjistil, co jsem zač.

Mrtvola odmítající ztuhnout bylo asi nejpřesnější, ale doufal jsem, že on to tak nevnímá. Co však vnímal, byla těla v trávě a hlavy nabodnuté na kopí. Nervózně hledal mé spolubojovníky, ale přes veškerou pečlivost nenacházel sebemenší známky jejich přítomnosti. Právě to ho znepokojovalo ze všeho nejvíc. Vypadal na někoho, kdo najde stopu na vyprahlé pláni, ale tady neměl šanci, byl jsem prostě sám.

„Nejste zde vítáni,“ řekl jsem.

Když mě před hodinou Zandezi naaranžoval do svislé podoby, začal jsem krvácet z dalších ran, o nichž jsem netušil, že je mám. Teď jsem při každém slově plival krev, působivé, řekl bych. Jistým způsobem.

„Kdo jste a pro koho pracujete?“ zeptal se mě blonďák podezřívavě.

„Dejte mi čaroděje a nechám vás žít,“ ignoroval jsem jeho otázku. „Nedopadnete jako ti před vámi.“

Díky tomu, že mě dřevěná konstrukce podpírala a udržovala za mě rovnováhu, jsem dokázal vykopnout jednou nohou a strčit tak do naaranžované hlavy majora Bullyse. Krásně se kutálela ze svahu dolů až k blonďákovým nohám.

„Jsem zabiják a přišel jsem si pro vašeho čaroděje.“

Muž nevěděl, co na to má říct. Pohledem pouze kontaktoval své předsunuté druhy na křídlech, odhadoval jsem, že dva nebo tři mě mají na mušce.

„A jak ty čaroděje zabíjíte?“ zeptal se.

Nebyl žádný hlupák. Věděl, že za každou informaci, kterou ze mě vytáhne, bude v budoucnu pochválen.

„To už si zjistím sám,“ ozval se pisklavý, ale přesto sebevědomý hlas.

„Pokud major Bullys zemřel, a já vidím, že zemřel,“ hubený muž v plášti zdobeném zlatou výšivkou a stříbrnými flitry vystoupil z formace vojáků až na úroveň blonďáka, „velím já,“ dokončil větu, než ho kdokoliv stačil zastavit.

„Dle rozkazu Jeho excelence velkovévody Ritche Varatchiho.“

Podle výrazu blonďáka i ostatních mužů jsem poznal, že mluví pravdu.

„Jsem Bakly,“ oznámil jsem mu a samotného mě udivilo, že se mi hlas nechvěje.

„Nech své muže odejít a já je ušetřím, ty jsi už mrtvý.“

Dobrý bluf, překvapoval jsem sám sebe.

Zaregistroval jsem nepatrné gesto blonďáka a se mnou i muži ukrytí ve svahu okolo. Tětivy zadrnčely, zasáhly mě dvě střely. Jedna vychýlena pláštěm sklouzla po pancíři a skončila o kus dál na kameni, druhá zasáhla a prošla skrz pancíř i svaly hluboko dovnitř.

„Jsem nezranitelný obyčejnými zbraněmi,“ podařilo se mi říct, dříve než se plíce začaly plnit krví.

Dokázal jsem to, protože jsem ještě stále nebyl mrtvý, a já kdysi dávno přísahal, že mě může zastavit jen smrt. A ta teď definitivně přicházela. Těšil jsem se na ni.

Čaroděj zvedl ruce v koncentračním gestu a inicioval kouzlo.

~~~

Zandezi celou scénu pozoroval z úkrytu mezi dvěma trsy trávy. Nejvíc ho překvapilo, že Bakly po zásahu z kuše dokázal tak chladnokrevně promluvit. Následné seslání kouzla cítil jako něco zlověstného, studeného, co mu vysálo teplo až z morku kostí a zbavilo ho několika let života. Balvan napravo od Baklyho pukl, tráva a lišejník v jeho okolí zrezavěly, jako by je něco v mžiku spálilo.

„To bylo všechno?“ vzmohl se umírající muž ještě na jednu výsměšnou repliku.

Čaroděj zkřivil rty, zkroutil ruce do podivného spletence, aby vzápětí rozevlátým gestem seslal další kouzlo. Zandezi začal zvracet a instinktivně se zvedl na kolena, aby se neudusil obsahem vlastního žaludku. V životě se necítil tak hrozně. Rána do stehna proti tomu byla drobnost.

~~~

Bakly udělal krok vpřed a zbavil se tak podpory nosné konstrukce ukryté pod pláštěm.

„To nebylo špatné, šupáku, ale nestačilo to,“ zavrčel a jeho hlas získal novou kvalitu.

Zněl jako kamenná lavina, chrčivý, nelidský, smrtonosný.

Čaroděj seslal třetí kouzlo, vzápětí třeskla rána, velký muž náhle v každé ruce držel mocí opalizující sekeru a kráčel vpřed dlouhými kroky, jako by byl živ a zdráv a neutrpěl množství ran, které by zabilo několik mužů.

Elcik Zitt ani žádný z Bullysových mužů neucouvli – Zandezi věděl, že dělají chybu. Tady síly smrtelníka, a v tuto chvíli ani čaroděje, nestačily. Další nápor magie Bakly odrazil jediným zákmitem zářící čepele a pak rozpoutal jatka, kdy v průběhu okamžiku pohasínaly tucty lidských životů. Čaroděj se bránil, kouzla vnímal Zandezi jako ostří párající jeho vlastní vnitřnosti. Baklyho to však nezastavilo, právě naopak, jako by s každým kouzlem narůstaly jeho síly a ztrácel i poslední lidské slabosti a omezení daná schopnostmi fyzického těla. Poslední, co Zandezi spatřil, než ztratil v záplavě magie vědomí, byly Elcikovy ruce pokoušející se stále o další a další kouzla, přestože hlava už ležela opodál jako padlá kometa s krvavým ohonem. A Bakly pokračoval…

~~~

Zandezi se probral až na místě, které jsem vybral pro naše provizorní tábořiště. Snesl jsem ho o nějakých sto metrů níže, abychom se nacházeli dál od místa boje. Kvůli stovkám mrtvých by stačilo poodejít o menší vzdálenost, ale některá kouzla, která císařský čaroděj použil, byla zatraceně nepříjemná a měl jsem pocit, že i teď, po jeho smrti, ohrožují vše živé.

Mladík se probíral jen pomalu, jako by mu uvnitř něco ošklivě ublížilo. Vypadal však, že to zvládne. Tuhý kořínek.

Před večerem se v záhybu stezky kus pod námi objevili muži zachumlaní do kožešin. Na druhé straně hor zima ještě nekončila a podle sněžnic na batozích přišli odněkud ze severu, to znamenalo, že museli přes zamrzlé pláně. Štíty neměli, místo nich každý nesl svazek vrhacích kopí. I do prudkého svahu téměř běželi, a pokud měli pod kožešinami brnění, nemohlo být příliš těžké. Zřejmě jedna z guerilových jednotek, kterými vévoda likvidoval pokusy o diverzní akce jednotlivých znepřátelených feudálů.

„Co jste zač?“ zeptal se podsaditý muž s tváří jako z hověziny, kterou už někdo stáhl, pak se rozhodl, že se mu nelíbí, co vidí, a vrátil ji zpátky na původní místo.

„Co je vám do toho?“ zeptal jsem se na oplátku já.

Zandezi jen rezignovaně nadzdvihl obočí, ale neřekl nic.

Muž s pomačkaným obličejem se ohlédl za sebe na ostatní. Zatím jsem jich napočítal třicet a přicházeli další.

„Kdybych je neviděl, měl bych z tvé odpovědi pocit, že jsem tady sám,“ zavrtěl naoko udiveně hlavou.

„Je mi fuk, kolik vás je,“ zavrčel jsem. „Spíš by mě sakra zajímalo, kde jste se tak dlouho flákali.“

Muž se naplno rozesmál a bez ptaní si přidřepl k našemu ohni.

„Ty musíš být Bakly, nikdo jiný by jen tak neurazil padesátku ozbrojených chlapů. Lasička tě popsal dokonale.“

Na to jsem neřekl nic. K ohni se připojili čtyři další muži, zřejmě nižší velitelé. Kožený ksicht z tlumoku vytáhl kus masa a placku a nabídl mi, jeden z jeho společníků podobně podaroval Zandeziho. Alespoň něco se mi na nich líbilo.

„Někdo otrávil Gotského pluk, ne všichni chlapi lehli, ale nikdo nebyl schopen sem dorazit. Tak jsme tady my. Za poslední tři dny jsme urazili skoro dvě stě kiláků,“ prozradil mi Kožený ksicht.

Chvíli jsem tu informaci trávil spolu s masem. Zabíjení, pokud při něm člověku zrovna nerozpářou žaludek, je hladová a žíznivá práce. Vypadalo to, že pokus o přechod hor a masivní diverzi byl dobře naplánovanou akcí, dalším z mnoha uskoků v téhle chaotické válce. Já byl jenom pěšák, jen mě bylo trochu obtížnější odstranit ze šachovnice.

„Na vašem místě bych počkal do zítřka, než se tam utáboříte,“ kývl jsem za sebe vzhůru. „Není tam příliš zdrávo. Umřel tam čaroděj,“ dodal jsem na vysvětlenou, když jejich zvědavost neopadávala. „Zůstává po nich smrad, který není pro normální lidi moc zdravý.“

Kožený ksicht mě zamyšleně pozoroval, pak jen přikývl.

„A co tam ještě najdeme?“ chtěl vědět jeden z jeho mužů.

„Pár mrtvých vojáků a pak už nic.“

„Co je zabilo?“

Byli nějak moc zvědaví, ale dalo se to pochopit.

„Já,“ pokrčil jsem rameny.

To náš rozhovor ukončilo, začali jsme se chystat ke spánku. Čekala mě další ledová noc vysoko v horách. Doufal jsem, že co nejdříve budu někde jinde, kde bude mnohem tepleji. Ale při mé smůle mě další kroky povedou dál na sever, kde se poslední dva roky roztahovala nekončící zima.

Ležel jsem a zíral do pohasínajících uhlíků.

Všichni už spali, všichni až na Zandeziho. Mladý muž mě pozoroval a mlčel. Poznal jsem, že se chystá něco říct. Přiložil jsem na oheň a čekal.

„Vím, proč jste přežil,“ začal nakonec a nespouštěl ze mě přitom oči. „Protože na vás Zitt zaútočil kouzly. Kdyby chvíli počkal, kdyby nechal muže, ať vás dorazí ocelí, zemřel byste. Takhle jste si vzal část jeho síly, zotavil se a pak ji použil proti němu.“

A přidal k ní řádnou porci vlastní, doplnil jsem v duchu. Zuzana, má dcera čarodějka, se mi něco podobného snažila naznačit. Odmítal jsem si to připustit, přestože jsem v hloubi duše věděl, že má pravdu.

Když jsem bojoval s obyčejnými muži, byl jsem jen muž. Možná silnější, rychlejší a bezohlednější než kdokoliv jiný, ale jen muž. Pokud jsem bojoval se zatracenými čaroději, parchanty využívajícími magii k zabíjení, měnil jsem se… v co, to jsem netušil. Jen jsem věděl, že mě každý takový souboj poznamená, promění. Zůstávaly mi po nich jizvy, šrámy, části těla, které už na dotyk nepůsobily lidsky, spíš tak nějak kamenně. Nahmatal jsem si novou jizvu, označovala místo, kam mě trefila střela z kuše. Maso už stačilo srůst s hmotou, která vyplnila poškozené místo. Pod prsty jsem ji cítil studeně a tvrdě, asi jako ocel.

„Je to tak,“ potvrdil jsem Zandezimu nakonec jeho dohad a definitivně tak přiznal pravdu i sám sobě.

„Je to tajemství, pro vás nebezpečné tajemství. Logické by bylo mě zabít,“ nadhodil.

Pokrčil jsem rameny. Až příliš často dělám věci, které nejsou logické.

„Co jste vlastně zač?“ položil mi otázku.

Podíval jsem se na něj zpříma a roztáhl ústa v úsměvu, protože mě napadla jednoduchá a pravdivá odpověď.

„Zabiják čarodějů.“

Miroslav Žamboch

Miroslav Žamboch, jeden z nejúspěšnějších českých žánrových autorů, se narodil 13. ledna 1972 v Hranicích na Moravě. Byla to tehdy extrémně krutá zima, v Beskydech se objevily smečky vlků a medvědů a Žamboch má dodnes rád „chlad, plískanice a dělá mu dobře, když někdy v noci zaslechne psí vytí.“ Vystudoval Fakultu jaderně fyzikálního inženýrství při ČVUT v Praze a dnes pracuje v Ústavu jaderného výzkumu v Řeži u Prahy.

První povídku, Vůně stroncia, napsal v sedmnácti letech. Podle autorových slov byla „pěkně mizerně napsaná“, takže první otištěnou prací se stala Zpověď válečníka, se kterou vyhrál soutěž O nejlepší fantasy v roce 1992. Poté se na osm let autorsky odmlčel a vrátil se až v roce 2000, kdy vydal sbírku tří novel Poslední bere vše (Klub Julese Vernea, 2000). V příběhu Pouštní škorpion se poprvé objevil Žambochův nejslavnější hrdina, muž skrývající se pod bezpočtem přezdívek, z nichž nejvíc proslul jako Koniáš. Je to vyhnanec, poutník a osamělý válečník, který nemá přátele, nikomu nevěří a svou výzbrojí připomíná chodící železářství, přesto (nebo právě proto?) se brzy stal snad nejoblíbenějším českým fantasy hrdinou. Zásluhu na tom má hlavně autorova druhá kniha, román Na ostřích čepelí (Klub Julese Vernea, 2001). Nejde o příběh v duchu klasické fantasy, Koniáš zde dostane velmi neobvyklou zakázku – má zajistit úspěch připravované kolonizační výpravy a dohlédnout na založení nového města Obchodní ligy, jež by zajistilo nezávislost na Crambijském císařství v obchodu s obilím. To znamená provést několik tisíc lidí přes množství nezávislých států, skrz nehostinnou krajinu a spoustu nejen přírodních nástrah. Román se brzy stal bestsellerem a vysloužil si i nominaci na Cenu Akademie scifi, fantasy a hororu. Plným právem, protože i přes rozsáhlost je jeho příběh sevřený a čtivý, protkaný akčními scénami a osazený uvěřitelnými a charismatickými postavami.

O rok později se na knihkupecké pulty dostal Seržant (Klub Julese Vernea, 2002), mix scifi a fantasy s hlavním hrdinou Lancelotem. Ačkoliv neměl takový ohlas jako Na ostřích čepelí, jde opět o vysoce kvalitní dílo, což dokazuje i Cena Akademie v kategorii Nejlepší česká kniha. Nominovaný byl i soubor devíti koniášovských povídek Ostří oceli (Fantom Print, 2002), v nichž autor svého hrdinu poslal do dusné džungle, žhavé pouště, gladiátorské arény či na tajemný ostrov, kde se zhmotňují hrůzy z lidského podvědomí. V příběhu Fanoušek se Koniáš střetne s další Žambochovou klíčovou postavou – s Baklym, jenž se stal hlavním hrdinou následujícího románu Bez slitování (nominace na Cenu Akademie; Klub Julese Vernea, 2003). I on je válečník, životem ale prochází bez skrupulí, „probíjí se jím jako ozubená koule řemdihu, zbraně, kterou tak mistrně ovládá“ (anotace k Bez slitování). Přesto i on má svědomí a smysl pro čest.

V roce 2003 si Žamboch novelou Meč proti sekeře (Ivo Železný, 2003) odskočil do univerza světoznámé dobrodružné série Mark Stone. V následující práci, dvoudílném románu Líheň (Smrt zrozená v Praze, Královna smrti) (Wolf Publishing, 2004, 2005 a Triton, 2009), sáhl autor po zcela jiném tématu. Hlavní hrdinkou scifi/fantasy detektivky ze současné Prahy je Marika Zaháňská, příběh je pak tak trochu poctou drsným akčním dílům Jiřího Kulhánka. Úspěšný rok Žamboch završil sbírkou povídek Na křídlech tornáda (Klub Julese Vernea, 2004). V následujícím roce začaly vycházet autorovy krátké povídky v kolibri edici; dosud vyšlo sedm knih (Koniáš: Konec vlka samotář, 2005; Bakly: Návrat zabijáka, 2005; Jennifer: Důl Quake, 2005; Valašský vojvoda, 2006; Bakly: Anděl bez slitování, 2006; Maverick: Pěšec na odpis, 2006; Bakly: Holýma rukama, 2007; vše Triton). Po tříleté pauze Žamboch přišel s knihou Drsný spasitel (Triton, 2007, 2009), temným příběhem z postkatastrofického světa, kterým putuje napůl člověk, napůl netvor bez paměti. Románem Predátoři (Triton, 2007) se autor vydal do budoucnosti, v níž jsou možné cesty časem. V roce 2008 se vrátil ke Koniáši – vyšel nejen téměř kompletní soubor všech koniášovských povídek Koniáš – Muž na stezce (Triton, 2008), ale i nový samostatný román Koniáš – Vlk samotář (Triton, 2008). Pro fanoušky beznadějně vyprodané sbírky Poslední bere vše je jistou kompenzací kniha Dlouhý sprint s ozvěnou (Triton, 2009), jež kromě příběhu Dlouhý sprint z výše uvedeného díla obsahuje i povídku Ozvěna, která poprvé vyšla v časopise Pevnost 2/2002, a navíc kompletní autorovu bibliografii a výňatek ze slovníku Koniášova světa, jenž v úplné podobě naleznete na http://www.mz-fans.ic.cz.

Žambochova bibliografie kromě románů a sbírek zahrnuje i velké množství samostatných povídek, které pravidelně vycházejí v žánrových časopisech a předních domácích antologiích (např. Legendy české fantasy, Pod kočičími hlavami, Čas psanců, Kostky jsou vrženy, Klášter slasti apod.). V posledních letech se autor věnuje především české scifi a fantasy sérii Agent JFK, kterou založil společně s Jiřím W. Procházkou a do níž přispěl zatím sedmi samostatnými díly (Pašerák, 2005; Meč a tomahavk, 2006; Se smrtí v zádech, 2006; Hořící andělé, 2006; Prokletí legendy – Dámská hra, 2007; Prokletí legendy – Hra gentlemanů, 2008; Vincent Vega, 2009; vše Triton); kromě toho samozřejmě pracuje i na dalších projektech.

Žamboch se prezentuje jako příznivce dobrého vína a dobrých příběhů; zvláště to druhé čtenáři oceňují již řadu let. Získal si je především talentem napsat chytlavý příběh s charismatickým hrdinou a propracovanými souboji, uvěřitelností (který čtenář si jako Koniáše aspoň jednou nepředstavil jeho autora?) a umem přijít i po úspěchu „koniášovek“ s novými tématy a postavami. Avšak je to zejména Žambochův rukopis, co udělalo z jeho knih bestsellery. Krystalicky čistý a v rámci (nejen) české fantastiky jedinečný, zasazený do sice drsné, ale zároveň působivé atmosféry ryzího dobrodružství okořeněného magií a intrikami. A právě to čtenářům vysloveně sedí, což dokazuje i vítězství povídky Bakly: Holýma rukama ve čtenářské soutěži Einsteinův mozek za rok 2007 a velmi úspěšné polské vydání Žambochových románů (prozatím vyšlo sedm knih a chystají se další). A vzhledem k tomu, že je to jeden z našich nejpilnějších autorů, máme se do budoucna na co těšit.

Více informací si můžete přečíst na osobních stránkách autora http://miroslavzamboch.cz, kompletní bibliografii najdete na stránkách Legie, http://www.legie.info/, zajímavý obsah nabízejí i fanouškovské stránky http://www.mz-fans.ic.cz.

Pavla Lžičařová

TRIFID

Miroslav Žamboch

Čas žít, čas zabíjet

Vydalo Nakladatelství TRITON v Praze a EF roku 2010

jako svou 1395. publikaci, v edici TRIFID svazek 382.

Vydání 1.

Obálka a grafická úprava obálky Jan Doležálek.

Odpovědný redaktor Jiří Popiolek.

Autorský medailon Pavla Lžičařová.

Sazba Petr Teichmann.

Vytiskl EKON, družstvo, Jihlava.

ISBN 978-80-7387-376-9

www.triton-books.cz

Doporučená prodejní cena 349,– Kč

(členové SFK TRIFID 249,– Kč)

Knihy nakladatelství Triton si můžete objednat na internetové adrese

www.tridistri.cz

Tamtéž naleznete informace o zvýhodněných cenách SF klubu Trifid.

Klubová výdejna pro knihy z edice Trifid vydané nakladatelstvím Triton:

Knihkupectví Krakatit, Jungmannova 14, Praha 1

tel.: 222 519 838

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai