Líheň - Smrt zrozená v Praze

Miroslav Žamboch

(2009)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Marika Zaháňská, mladá, sportovně založená žena, pracuje jako asistentka na vysoké škole. Kromě problémů v osobním životě a občas přečerpaného bankovního konta žije relativně spokojeně a všedně - do chvíle, než v uličkách za Knížecí na Praze 5 narazí na ozbrojeného násilníka a mladého muže, který ji pomůže z nesnází. Setkání otáčí její život vzhůru nohama, v průběhu hodin se dostává mezi mlýnská kola americké rozvědky pátrající po kufříkových atomových bombách a rusko-české mafie čelící nepříteli, proti němuž je CIA partou trampů na výletě. A tajemství, smrt nebo život, se ukrývá právě v Praze..

Líheň 1. – Smrt zrozená v Praze

Miroslav Žamboch

Nakladatelství: Wolf Publishing, 2004

Poznámka – začátky jednotlivých kapitol jsou označeny #

Tato kniha si vyžádala neobvyklé množství mravenčí práce, dohledávání a pátrání po detailech. Děkuji všem, kteří mi nezištně pomáhali:

Mileně M. za „množství“ kritických, barvitých připomínek, které mi pomohly text doladit a vyleštit do podoby, v níž ho máte před sebou,

Ondřeji J. za spoustu zejména medicínských informací o buněčných stěnách, pevnosti lidských kloubů a podobně,

Pavlovi K. za podrobné zkoumání odbornějších pasáží textu,

Jirkovi V. za motoristické perličky, díky nimž hrdinové nejezdí neexistujícími vozy,

Janě J. za sociologické ankety, z nichž jsem se dozvěděl spoustu věcí, které po přečtení Líhně budete znát i vy,

Františce V. za zasvěcení do magie vůle a slova.

KNIHA PRVNÍ

OVUM

# KAPITOLA 1.

ŽENA V TEMNU

Zase nepřišel. Stála jsem v hale před vchody do kinosálů jako typická hloupá husa a doufala, že se přece jen objeví s nějakou alespoň trochu originální a uvěřitelnou výmluvou, proč jde pozdě. Samozřejmě zbytečně. Nezavolal, ani neposlal zprávu. Množství pohledů, které mi věnovali procházející muži, přesáhlo snesitelnou úroveň a zamířila jsem k východu.

Je něco prohnilého ve státě dánském, když vypadáte tak jako já, chlapi se za vámi otáčejí, ale jakmile to má být víc než napůl skrytý obdivný pohled na vaši krátkou sukni nebo výstřih, nechodí na schůzky a ztrácejí se jako pára nad hrncem. Napadlo mě, zda bych neměla zajít za psychiatrem, ale rychle jsem to zamítla. Ten poslední mi můj komplex chtěl rozmluvit na relaxační pohovce a o to jsem nestála. Hledala jsem kluka, chlapa, se kterým bych mohla jít do kina, jet na vodu a v neděli se dlouho válet v posteli. Záležitosti na jednu noc mě nikdy nelákaly. Většinu žen nelákají.

Zabrala jsem se do svých komplexů a sebelítostivých myšlenek tak hluboko, že jsem zapomněla, kudy jdu. Křivolaké uličky, kterými jsem si zkracovala cestu, nebyly zcela bezpečné ani krátce po setmění, natož v pozdní noční hodinu.

„Šrajtofli! A ten kabát mi můžeš taky nechat,“ zaslechla jsem a zastavila se.

Příliš pozdě. Málem jsem do nich vrazila.

Mluvil ten menší, hlas měl přiškrcený a nervózní, ve tmě jsem jeho tvář rozeznávala jen jako bílý flek. Mluvil a současně na druhého mířil pistolí.

„Ta buchta patří k tobě? Tak to mi ji tady necháš taky,“ zašklebil se a na okamžik ukázal zbraní na mě.

Chyběly mu přední zuby.

„Eh?“ obrátil se ke mně vyšší muž.

Byl mladý, skoro bych řekla příliš mladý na to, aby se mi mohl líbit. Kupodivu se nebál, spíš vypadal trochu zmateně. Kabát ze zesvětleného mochetta mu sahal až ke kotníkům a i na první pohled stál hodně peněz.

„Ta dáma ke mně nepatří. Ale dám vám svou peněženku a vy nás necháte jít,“ navrhl nezúčastněným tónem, jako by stále částečně myslel na něco jiného.

Nevěděla jsem, zda se mám bát, proklínat za svou tupost, která mě přivedla do téhle šlamastyky, nebo být ráda, že se z ní tak snadno dostanu. Zhluboka jsem se nadechla a vydechla. V lodičkách se utíká špatně, ale dokázala bych je skopnout během dvou kroků.

„Ne, prašule, kabát a tu buchtu, pak tě nechám jít,“ zopakoval požadavek lupič.

Připravila jsem se k útěku. Chtěla jsem vyrazit v okamžiku, kdy mu mladík podá peněženku.

„Na to nemohu přistoupit, je to vaše poslední slovo?“ ujišťoval se elegán jako při obchodním rozhovoru.

Skrček agresivně zamával pistolí. Vůbec nepochopil, že ten kluk jeho výhružku nebere.

„Jestli nechceš jednu do břicha, tak to naval!“

Už jsem se v šeru rozkoukala. I zbytek mladíkova oblečení patřil do cenové kategorie kabátu. Vypadal jako hejsek, dítě hodně bohatých rodičů. Nechápala jsem, co v tomhle zastrčeném koutě dělá.

„Dobře, dostanete, co chcete,“ řekl o poznání tišeji a sáhl do záňadří. Loket vytočil trochu víc nahoru, jako by jeho kapsa byla hluboká až někam k podpaždí. Pochopila jsem, že nevytáhne peněženku, ale sígrovi s pistolí to vůbec nedošlo.

Třeskla rána, lupič se na místě svezl k zemi a jeho zbraň zarachotila na dlažbě. Uvědomila jsem si, že dýchám jako po běhu na sto metrů, ruce zatnuté v pěst. Měla jsem se zařídit podle původního plánu a utéct.

„Pomozte mi prosím! Možná se nám ho podaří zachránit!“

Tím mi vyrazil dech. O okamžik později jsem z umírajícího chlápka strhávala šaty a horečnatě vzpomínala, jak bych provizorně ošetřila průstřel plic. On se zatím telefonem snažil sehnat záchranku.

„Kde jsme?“ obrátil se na mě.

Prahu očividně neznal.

„Držte mu to na ráně, zařídím to!“ štěkla jsem, vytrhla mu telefon a nadiktovala operátorovi, jak se do uliček za Knížecí nejsnáze dostane.

Rychle jsem se sklonila zpátky k umírajícímu. I přes naši snahu rána hodně krvácela, jeho obličej byl ve tmě bílý jako sníh.

„Nohy nahoru,“ rozkázala jsem.

Mladík pochopil okamžitě.

„Nechtěl jsem ho zabít, ale měl v ruce zbraň. Musel jsem ho zasáhnout tak, abych ho jistě zneškodnil. To je základní pravidlo sebeobrany,“ řekl tiše. „K jeho štěstí jsem nechal pětačtyřicítku doma, pod sakem se mi špatně nosí.“

Rozuměla jsem. Nechtěla jsem sice, aby ten mizera před námi umřel, na druhou stranu, bylo to mnohem lepší, než kdybych na dlažbě ležela já nebo mladík. Ten lupič by nám asi nepomohl.

„Budu svědčit ve váš prospěch. Ohrožoval vás i mě zbraní, nutil vás, abyste mě tu nechal. Udělal výhružné gesto a vy jste ho střelil,“ řekla jsem naoko klidně, současně se mě však zmocňoval třes z přestálého šoku.

Bála jsem se, strašně jsem se bála, že ten parchant umře.

„Dobře,“ souhlasil částečně nepřítomně.

„Znáte nějakého právníka? Měl byste ho hned zavolat,“ navrhla jsem mu.

První sirény se blížily. Auto s červeným křížem na kapotě se vřítilo do uličky, policie měla zpoždění. O okamžik později nás lapiduši s nosítky a doktor odehnali od zraněného.

„Myslím, že to mám!“ skoro vykřikl mladík, vytáhl z kapsy blok a začal si do něj něco horečně čmárat.

Musel být blázen.

První auto s policisty zastavilo za sanitkou. „Toho právníka,“ připomněla jsem mu.

Vzhlédl ke mně, pohled upřel kamsi do světa, který viděl jen on, a podal mi vizitku.

„Je velmi dobrý, řekněte, že ho za vámi posílám já. Určitě vám pomůže.“

Blázen. On potřeboval právníka, ne já.

Dvojice uniformovaných policistů nás oddělila od sebe, chaos pak zvýšila technická skupina. Na místě mi položili jen pár otázek a potom mě hned naložili do auta. Páchlo to v něm zvratky, ale když jsem se podívala na své ruce a oblečení, bylo to vlastně jedno. Vypadala jsem, jako bych vlastnoručně vykostila návštěvníky nějakého nočního klubu nebo diskotéky. Trochu hloupě mě napadlo, jestli to v čistírně zvládnou. Doufala jsem, že ano, protože peníze na obnovu šatníku mi nějak chyběly.

A to jsem šla jen na rande; může se něco podobného přihodit i někomu jinému než mně? Napadlo mě, když policejní auto zastavilo.

* * *

Na stanici jsem strávila úžasné dvě hodinky s vyšetřujícím důstojníkem, kterému v průběhu výslechu dvakrát spadl počítač, a navíc si neustále pletl klávesy Z a Y.

Po třech šálcích mizerné kávy mě bolel žaludek, připadala jsem si špinavá a lomcovala mnou třesavka.

„V takovém oděvu byste se ale neměla potulovat v temných uličkách,“ ukončil své vyptávání mravoučnou poznámkou a významně sklouzl pohledem k mé sukni končící vysoko nad koleny.

Beztak se tam díval až příliš často. Byla jsem unavená a vzteklá současně, jeho trapná výtka představovala poslední kapku.

„Pane,“ řekla jsem stroze a postavila se, „udržet zákon a pořádek je vaše práce, vy jste za to placeni. To, že nemohu chodit bezpečně temnými uličkami, je důsledek vaší neschopnosti. A jestli mě tady budete ještě dál zdržovat bez přítomnosti policisty ženského pohlaví, půjdu okamžitě s právníkem na další policejní služebnu a obviním vás ze sexuálního obtěžování!“

Výraz v obličeji mu ztuhl, okamžik zvažoval, zda na mě bude pouštět hrůzu, ale potom to zavrhl.

„Výslech je u konce. Vaše telefonní číslo mám, vyhledáme vás, až vás budeme potřebovat,“ snažil se zachovat dekorum. „Hned jsem zpátky,“ zakončil svůj proslov a na chvíli zmizel.

Zůstala jsem sedět na nepohodlné židli, totálně vyřízená a znechucená, a čekala, co bude dál. Ve chvíli, kdy jsem začala přemýšlet o čtvrtém šálku odporné kávy, se konečně vrátil.

„Budete-li si přát, odvezu vás domů,“ nabídl mi hned ve dveřích.

„Děkuji,“ přikývla jsem.

Policejní stanicí mě provázel za hrobového ticha, pohledy, které mi ostatní věnovali, byly velmi kradmé.

Zřejmě je varoval. Skoro jsem ho litovala.

# KAPITOLA 2.

PŘÍLIŠ EXOTICKÁ NOC

Můj jednopokojový kutloch v domě z první republiky mi po celonoční kalvárii připadal jako ráj. Vykašlala jsem se na účet za vodu, naložila se do vany a zůstala tam, dokud se mi nezačaly klížit oči. Do navoněných peřin jsem se zakutala nahá a poslední věc, kterou si pamatuji, bylo ťukání esemesky do školy, aby mě omluvili.

Vzbudila jsem se po desáté, odpočatá, s čistou hlavou. Včerejšek možná nevyšel podle mých představ, ale byl to včerejšek a neměl žádné fatální následky. Samozřejmě kromě krví pravděpodobně zničených šatů.

V koupelně jsem chvíli zamyšleně postála před zrcadlem. Všechny kamarádky mi často říkaly, že závidí, jak vypadám. Vysoká, štíhlá, prsa bych možná mohla mít větší, ale zase by to bylo špatné při skákání a pohybu vůbec. Sice jsem trochu svalnatější, ale za to může sport a nebo jsem taková od přírody. Jak je ale sakra možné, že všechny moje kamarádky našly víceméně ucházející partnery a já jsem pořád sama? Smetla jsem myšlenku ze stolu rychleji, než mě stačila otrávit.

Z dopolední hodiny „Extrémních fyziologických stavů následkem dlouhodobých pohybových aktivit“ jsem se omluvila, ale na odpolední vyučování jsem musela. Plat asistenta nebyl sice nic moc, ale přijít o něj jsem si nemohla dovolit.

Vzala jsem si obyčejné bavlněné kalhotky, včerejší krajkovou parádu přemáchla, navlékla se do džín, trika a flísové mikiny. Před vyučováním jsem chtěla stihnout hodinu aerobiku a trochu se protáhnout v posilovně. I kdybych nešla sportovat, nezůstávalo mi toho moc na výběr. Většina mých věcí zůstala u Jirky a já ani po třech měsících neměla chuť se s ním znovu hádat.

Zakrvácené bolerko, halenku i minisukni jsem nacpala do vaku. Doufala jsem, že mě s tím v čistírně hned nevyhodí – snad ne, protože krev už stačila zhnědnout a člověk ji mohl považovat za jakoukoliv špínu. Přitom na zem spadla vizitka, kterou mi včera dal ten mladík. Bylo na ní napsáno jen jméno: Josif Josifovič Gubkin a číslo mobilního telefonu.

Chvíli jsem uvažovala, ale nakonec jsem sáhla po telefonu, zkontrolovala kredit a vyťukala číslo.

„Prosím?“ ozval se příjemný baryton.

Příjemný a zvědavý.

Uvědomila jsem si, že najednou nevím co říct. Všechno dohromady vypadalo trochu neskutečně.

„Volám kvůli jednomu mladému muži. Nevím vlastně ani, jak se jmenuje. Včera ho zatkla policie a tohle číslo mi dal jako číslo svého právníka. Jen jsem chtěla vědět, zda vás kontaktoval.“

„Nekontaktoval,“ ozvalo se po krátké pomlce. „Byl bych vám vděčný, kdybyste mi sdělila víc podrobností.“

Váhala jsem.

„Včera jsem strávila celou noc na policejní stanici, nechci se do záležitosti plést víc, než je nezbytně nutné,“ pokusila jsem se odmítnout.

„Pošlu pro vás vůz s řidičem, z mé kanceláře vás pak odveze, kam si budete přát.“

To jsem pro kluka, co mi ušetřil pár hodně nepříjemných chvil, udělat mohla.

„Dobře, počkám na vašeho muže ve Vodičkově u McDonalda.“

„Jak vás pozná?“

„Jak ho poznám?“ odpověděla jsem protiotázkou.

„Chápu,“ ozvalo se z mikrofonu se stopou pobavení. „Černý kabát, černý klobouk, vysoký, opálený. Bude mít v ruce noviny stočené do role.“

„Dobře, za půl hodiny u McDonalda,“ potvrdila jsem a zavěsila.

Stačil jeden rozhovor a dostala jsem se do špionážního filmu. Skoro mě to bavilo.

* * *

Řidič nemusel mít noviny, abych ho poznala. Vypadal jako zhmotnělá představa zloducha z westernu ze šedesátých let. Vůz, u kterého mi otevřel dveře, drze blokoval kolej tramvaji.

„Praha je ucpaná, bude nám chvíli trvat, než se dostaneme ke kanceláři pana Gubkina,“ řekl, když sám nastoupil.

„Pokud máte chuť, můžete se občerstvit z baru,“ doporučil mi a dál se věnoval jen řízení. Česky mluvil s nepatrným přízvukem, ale nedokázala jsem zjistit, jaká je jeho mateřská řeč.

Motor nebyl skoro slyšet a ruch z ulice byl tišší než u mě doma. Klimatizace šuměla, ve vzduchu se dal rozeznat náznak odéru vykouřených doutníků a likérů, který pravděpodobně vystupoval z koženého čalounění interiéru. Abych se necítila jako malá holka na návštěvě u přísného strýčka, otevřela jsem bar. Byl plný alkoholu, doutníků a cigaret. V ledničce jsem objevila ledovou kávu a natruc si ji otevřela.

Cesta nám trvala něco přes půlhodinu. Kancelář pana Gubkina se nacházela v jednom z domů na Malé Straně nedaleko japonského velvyslanectví. Za vstupními dveřmi, respektujícími vzhled starého domu, čekal další strážný, který mě uvedl do předpokoje k sekretářce. Nábytek, distingovaný vzhled sekretářky, obrazy na stěnách, všechno v sobě obsahovalo připomínku bohatství. Neokázalou, ale o to důraznější. Žena mě přejela zkoumavým pohledem, zmáčkla pár tlačítek na pultu interkomu a vzápětí se otevřely dveře po její levé ruce.

Objevil se v nich menší tělnatý muž v dobře střiženém obleku s vestou.

„Těší mě, že jste pozvání přijala, madam,“ řekl s úklonou.

V džínách a mikině jsem se jako dáma necítila, ale on i jeho zaměstnankyně se tvářili naprosto vážně.

Tvářila jsem se také vážně.

Při nezbytné kávě, která byla asi tak třikrát lepší než na policejní stanici, jsem mu odříkala celou včerejší historku.

Sotva jsem skončila, zvedl sluchátko a ve chvilce mluvil s nějakým policejním důstojníkem. Podle všeho hodně vysoce postaveným policejním důstojníkem.

„V pořádku, předpokládám, že vše je, jak jste řekl,“ ukončil Gubkin rozhovor, „jeden z mých lidí pana Alexandra vyzvedne. Těším se na nedělní golf.“

„Alexandr o právníka ani nepožádal. Vlastně, mám-li být upřímný, se s policií příliš nebavil,“ prozradil mi. „Vaše návštěva pro nás byla velkým přínosem, madam. Pokud budete potřebovat právní i jinou konzultaci, obraťte se přímo na mě. Telefonní číslo, které vám Alex dal, si ponechejte, ale nikomu ho prosím nedávejte. Je, ehm, velmi soukromé.“

Rozloučil se se mnou ve stylu brazilských telenovel, jeho auto mě skutečně zavezlo až do Podolí a stihla jsem Světlaninu hodinu aerobiku. Potom jsem si ještě zacvičila ve fitku, zašla do sauny a tramvají se přesunula do školy na další přednášku. Studenti byli zklamaní, že nemám sukni, od studentek jsem zaslechla polohlasem prohozenou poznámku, že mi asi někdo pořádně zmaloval zadek, když neukazuju „ty svý nohy“. Alespoň nějaké pozitivum.

Pak jsem celé odpoledne pracovala na grantu, který by nám měl zaplatit expedici do peruánských And. Přitom jsem stačila odmítnout pozvání na biliár. Měli se tam sejít lidé z naší horolezecko-speleologické skupiny, ale v párech s protějšky. Samotné se mi tam nechtělo.

Z budovy školy jsem odcházela až k večeru. Navyklým pohledem jsem zkontrolovala okolí a zamířila pěšky na další zastávku tramvaje. Provoz už nebyl moc velký a potřebovala jsem se protáhnout, abych se zbavila mrzuté nálady. Pátky jsou nejhorší, protože všichni se někde baví a já většinou zůstávám sama.

Při přecházení cesty jsem si uvědomila, že mě sleduje chlapík v denimovém saku. Původně stál u školy a studoval něco na vývěsce. Byl blízko a pokud bych nastoupila do tramvaje, stihl by to také. Nadhodila jsem si batoh na obě ramena a natáhla nohy. Chodit rychle jsem se naučila už jako malá holka. Bylo ještě dost světlo na to, abych se ho doopravdy bála. I když – doma mi naši vždy vyčítali, že se bojím až nezdravě málo.

Držel se za mnou a pohyboval se takovým tím neohrabaným klusem lidí, kteří nechtějí doopravdy běžet. Pokrčila jsem rameny. Měla jsem adidasky, džíny, proč mu nedat do těla?

Po pár krocích jsem se ohlédla. I on se dal do klusu! To mu bylo jedno, že ho uvidím? Ta myšlenka mě znepokojila. Nasadila jsem pravidelné tempo – rozhodla jsem se mu jednoduše utéct a pak nastoupit do nějaké tramvaje. Kupodivu se pořád držel za mnou! Zrychlila jsem a běžela těsně u kraje chodníku, abych nemusela kličkovat mezi chodci. Dýchala jsem zhluboka a pravidelně, na čele se mi perlil pot. Tohle tempo nemohl dlouho vydržet, já dva, tři kilometry určitě. Snažila jsem se nevšímat si udivených pohledů lidí a tvářila se, že takhle v kouři výfukových plynů běhám pro zdraví každý den. Konečně zastávka. Už jsem chtěla nastoupit do tramvaje, ale spatřila jsem ho ve stejné vzdálenosti jako na počátku naší hry na honěnou!

Měl bledou nezúčastněnou tvář a nezdálo se, že by mu mé ďábelské tempo dělalo problém. Musel mít hodně natrénováno, i když na to vůbec nevypadal.

Na okamžik mě napadlo, že začnu křičet, ale pak jsem se zarazila. Co řeknu – že mě ten chlap honí? Zvolnila jsem, také zvolnil. Přešla jsem do chůze. On to samé. To už jsem se blížila k domovu. Ať mi chtěl provést cokoliv, nehodlal to udělat na ulici před svědky. Nebo jen chtěl vědět, kde bydlím. To mě znervóznilo ještě víc.

Zastavila jsem se a otočila se. Také zůstal stát, deset, patnáct metrů daleko s rukama v kapsách a předkloněnou hlavou. Měl kudrnaté vlasy, menší, šlachovitý, ale jako běžec opravdu nevypadal. Sáhla jsem do batohu, vytáhla sprej se slzným plynem, schovala ho v dlani a zamířila k němu. Moje matka mi vždy říkala, že jsem trochu blázen. Napůl jsem s ní souhlasila.

Viditelně znejistěl, najednou se otočil a rychlým krokem zamířil pryč. Ulevilo se mi. Zmizel za rohem a já bleskurychle zatočila do jiné boční ulice, pak na další křižovatce ještě jednou. Ztratila jsem se mu, nebo on se ztratil mně.

Trochu klidnější jsem došla ke svému domu. Vyběhla jsem do patra a málem zakopla – před dveřmi do mého bytu seděl chlap. Musel tam čekat už dlouho, protože hlavu měl opřenou o dveře a podřimoval, tvář mu stínil klobouk.

Sáhla jsem do kapsy pro slzný plyn a přitom nechtěně zachřestila klíči. Zvuk ho vyrušil, pohnul se a nadzdvihl krempu klobouku. Poznala jsem mladíka, se kterým jsem se včera potkala za tak nepříjemných okolností.

„Dobrý den, jmenuji se Alexandr Rubin. Přišel jsem vám,“ zaváhal, „poděkovat za to, co jste pro mě udělala,“ řekl a postavil se.

Byl mladý, ale ne tak moc, jak jsem si myslela. Za můj první dojem mohlo jeho držení těla a trochu naivní, spíš nevinný výraz v očích.

„Nešla byste se mnou na večeři?“

Řekl to bez okolků, přímo, ve tváři rozpačité očekávání.

Zaváhala jsem. Byla jsem špinavá a zpocená, vlastně jsem ho vůbec neznala, ale proč ne. Vypadal zajímavě a potkala jsem ho za zajímavých okolností.

„Pokud na mě počkáte? Venku počkáte,“ upřesnila jsem.

„Jistě, rád,“ usmál se.

Nechala jsem ho stát na chodbě a vběhla do bytu. Osprchovala jsem se, zvolila tmavěhnědé punčocháče se švem, dárek od mámy k svátku, opásala se do oblíbené sukně a nalíčila. Na večeři mě už dlouho nikdo nepozval, přesněji nikdo, jehož pozvání bych přijala. On platil dluh za včerejšek a já si to chtěla užít. Každopádně byl přinejmenším tajuplný. Za necelou půlhodinu jsem byla venku.

Stále seděl na zemi a můj příchod ho vytrhl ze zamyšlení.

Zkoumavě, skoro jako laborant pozorující mikroskopický preparát, mě přejel pohledem od hlavy až k patě.

„Sluší vám to,“ zhodnotil a usmál se.

Byl divný, byl jiný. Viděl mě, krátkou sukni, vypasovaný kabátek nad pas, triko zdůrazňující linii ňader a kresbu podprsenky a současně jako by to neviděl. Ženy, nebo alespoň já, ho klasickým způsobem nezajímaly.

„Jdeme?“ usmála jsem se.

Ze schodů šel první a podržel mi dveře. Příjemně starosvětský.

* * *

Vybral restauraci, kde jsem si za svůj denní plat mohla dát tak předkrm – tedy pokud bych vybírala skromně.

„Jsem v Praze teprve týden a tenhle podnik mi doporučil strýc, myslím Josef. Má tu denně rezervovaný stůl.“

„Josef Gubkin je váš strýc?“ zeptala jsem se.

„Vlastně není, pouze rodinný přítel,“ popřel svá předchozí slova.

„Budete si přát?“ obrátil se na nás číšník s dvěma v kůži vázanými jídelními lístky v rukou. Svou pozornost věnoval hlavně Alexandrovi.

Jeho na pohled neformální, i když pomačkaný oděv patřil do cenové kategorie restaurace, můj nikoliv.

„Já jídlu neholduji a nerozumím,“ odsunul Alexandr menu od sebe, „vyberete pro nás oba?“ obrátil se na mě.

Jednotlivé položky byly psány francouzsky. Velmi noblesní a snobská restaurace.

„Ráda bych, ale naneštěstí francouzsky neumím.“

„Přineste nám lístek v češtině,“ obrátil se Alex na číšníka.

„Pane, máme menu psané pouze v němčině, angličtině a francouzštině. Dáváme přednost francouzštině jako jazyku gurmánů.“

„Doneste nám lístek v češtině. A rychle!“

Alexandrův tón se změnil a objevila se v něm nečekaná arogance a pánovitost.

Číšník málem zasalutoval a odběhl.

„Co jste vlastně zač?“ zeptala jsem se.

Na okamžik se zarazil.

„Ach tak,“ pochopil vzápětí, oč mi jde, „můj otec má peníze. Hodně peněz. Jsem na ně zvyklý, užívám je, možná rozhazuji. A spousta lidí se na peníze dívá jako na božstvo. Třeba ten chlapík.“

Z rozhovoru nás vyrušilo přinesené menu. Buď právě překonali světový rekord v rychlosti překladu, nebo číšník lhal. Mile jsem se na něho usmála, potom si dala práci s prostudováním nabídky a sestavila pro nás velmi opulentní večeři o pěti chodech.

„Necháte na sklepmistrovi, aby vybral nápoje k jednotlivým chodům?“ zeptal se číšník Alexe.

Ten se na mě jen podíval a tázavě zvedl obočí.

„Ano, myslím, že to necháme na sklepmistrovi,“ souhlasila jsem. „Ale trpím alergií na francouzská vína ročník 74 a 76. Ty ať prosím nebere v úvahu.“

Muž trochu zbrunátněl ve tváři, ale odešel s dokonalou úklonou.

Vyprskla jsem smíchy. Celá situace byla absurdní, ale ta horší část mé osobnosti se skvěle bavila.

„Vy netrpíte žádnou alergií,“ ujišťoval se Alex zmateně.

Smála jsem se čím dál víc.

„Ale znělo to dobře, ne?“

Večeři jsem si užívala. Alex, jak sám řekl, splácel dluh ze včerejška a nesnažil se mě ulovit. I když v jeho případě mi nezájem skoro vadil, ale on zjevně na ženy nebyl. Pokud mi zrovna o něčem nevyprávěl, vypadal lehce nepřítomný.

* * *

Po aperitivu, pěti chodech, několika sklenkách vína a speciálním přípitku na tykání jsem se cítila příjemně přejedená a v lehce povznesené náladě.

„Takže tvůj otec je Rus, matka Češka, ty jsi vystudoval Massachusettský technologický institut, máš doktorát z fyziky na Harvardu a trávíš čas nicneděláním,“ zhodnotila jsem jeho vyprávění.

„Tak nějak,“ rozzářil se svým chlapeckým úsměvem. „Občas sice něco zařídím pro otce, ale jinak se věnuji jen svým koníčkům. Prostě, každý mi může závidět.“

„A do Prahy tě přivedlo co?“

Na okamžik se zamyslel. Pochopila jsem, že se mi stejně jako před chvílí chystá něco zamlčet nebo přímo zalhat. Byl strašně mizerný lhář.

„Žádný problém! Nic neříkej, nemusím to vědět!“ zarazila jsem ho.

Nemělo cenu kazit si příjemný večer.

Nechala jsem si dolít víno a změnila téma.

„Žiju docela obyčejně, ale poslední dva dny jsou jiné. Včera jsem potkala tebe a dneska mě na ulici honil nějaký muž. Ráda běhám, ale on byl ještě lepší než já. Nedokázala jsem ho setřást.“

Alex strnul a zbledl.

„Jak vypadal?“ zeptal se tiše.

„Co se děje? Proč se ptáš?“

„Je mi to moc líto, ale asi po tobě jdou.“

„Kdo?“ nechápala jsem.

„Včera večer jsem někoho sledoval. Kvůli přepadení se mi to nepodařilo a oni se o mně zřejmě dozvěděli. A pravděpodobně si myslí, že v tom jedeš se mnou.“

„Ty a sledoval? V čem jedu s tebou?“

„V Kyrgyzii někdo povraždil otcovy lidi a stopy vedou do Prahy. Snažím se tomu přijít na kloub,“ začal vysvětlovat.

„Omlouvám se, ale nepřipadáš mi jako James Bond nebo agent z Mission Impossible,“ snažila jsem se náš rozhovor vrátit zpátky na zem.

„To nejsem,“ mávl rukou. „Nezapomeň, mám doktorát z fyziky a většinu času trávím u počítačů. Vlastně jsem se na ulici neměl vůbec ukazovat. To ti povraždění byli vojáci, úderné komando, samí Jamesové Bondové a supermani. Veteráni z války v Iráku a dalších. Stalo se to v akci, ve chvíli, kdy byli ve střehu; připraveni a ozbrojeni. Vlastně se ani tak nesnažím zjistit, kdo to udělal, ale hlavně jak to udělal,“ dodal zamyšleně. „I když můj otec by s mým přístupem asi nesouhlasil. A asi by se mu nelíbilo, že jen tak o všem někomu vykládám,“ usmál se, jako by ho vlastní indiskrétnost pobavila.

Začínala jsem mít pocit, že se propadám do nějakého hodně špatného snu. Možná i do noční můry.

„A v jaké branži, prosím tě, podniká tvůj tatínek?“

„Organizovaný zločin. Jeho společnost je něco napůl mezi triádou a tradiční Cosa Nostrou,“ odpověděl, jako bychom klábosili o tom, jaký internetový tarif je nejlepší.

„Neděláš si legraci?“ zeptala jsem se a toužebně si přála, aby řekl ano.

„Rodiče si člověk nevybírá,“ pokrčil rameny. „Ale mám ho rád.“

Tohle sice nebylo rande, jen splátka dluhu ve formě pozvání na večeři, ale vyvíjelo se to tradičně katastrofálně. Mé myšlenky náhle páchly mrtvolami a měla jsem pocit, že ležím zalitá betonem v sudu na dně Orlické přehrady.

„Nevím, jestli se mám smát, nebo brečet,“ pronesla jsem sama pro sebe.

Okamžik vypadal, že nad tím vážně přemýšlí.

„No, řekl bych, že to máš jedno. A doporučuji smích, člověk je pak veselejší!“

Podíval se na mě s napůl omluvným a napůl chlapeckým výrazem ve tváři. Prostě okouzlující.

„Potřebuji se napít, nebo strachy ani nedojdu domů.“

Nechali jsme si otevřít ještě jednu láhev a teprve potom vyrazili. Docela mě zajímalo, kolik naše hodování stálo, ale Alex jen podepsal účet a na papír se ani nepodíval.

V taxíku jsem odmítla jeho návrh, abych se ubytovala v hotelu. První strach odezněl a jeho historka mi připadala příliš neuvěřitelná. Třeba si vymýšlel, aby vypadal zajímavěji, chlapi občas vyvádějí přímo psí kusy.

„Zítra ti zavolám, abych se přesvědčil, že jsi v pořádku,“ loučil se se mnou před domem a nedal si vymluvit, že mě doprovodí až ke dveřím.

Když jsem kráčela po schodech nahoru, uvědomila jsem si, že bych ho klidně i pozvala dál. Líbil se mi a přes neuvěřitelné historky, jimiž mě častoval, jsem mu důvěřovala.

„Byl to velmi zábavný večer a je mi líto, že jsem tě do toho zatáhl,“ řekl mi nakonec přede dveřmi, když jsem na jeho žádost předtím zkontrolovala svůj jednopokojový byt.

„Dobrou noc,“ popřál mi a políbil mě na rozloučenou. „Tohle použij, kdyby tě někdo obtěžoval,“ vložil mi do ruky těžký hranatý předmět.

Než jsem stačila zareagovat, stála jsem sama a slyšela jen rychlý klapot jeho bot na schodech.

V ruce jsem držela těžkou pistoli a na rtech ještě cítila jeho vůni. Stačil jediný dotek, abych se o něm dozvěděla mnohem víc. Alexandr Rubin nebyl homosexuál. Alexandr Rubin byl extrémně přitažlivý mladý muž, který měl se ženami minimální zkušenosti a styděl se. Líbal, jako líbají chlapci na první schůzce.

Nevěděla jsem, co si počít s pistolí ani s touhle informací, a šla jsem proto spát, než začnu být nervózní, nebo se dokonce bát.

* * *

Probudilo mě cvakání západek. Někdo z chodby otevíral dveře. Vyklouzla jsem z postele, v první chvíli sáhla po spreji a ionte, která mi zbyla po jednom z mých bývalých. Pak jsem si vzpomněla na pistoli. Byla těžká a velká. Natáhla jsem závěr a odjistila pojistku. Netřásla jsem se ani nebála, jen místo žaludku jsem náhle měla těžkou ledovou kouli. Skutečný strach měl přijít až později, vždy to tak u mě bývá.

Další západka klapla. Plížila jsem se pokojem, pouliční světlo lampy vykreslilo na zeď obrys mých ňader. Překročila jsem tašku, zastavila se přede dveřmi, pokrčila ruce mírně v loktech, jak mě to naučili na střelnici, a nechtěně přepnula nějaký přepínač na levé straně. Neznala jsem tu zbraň.

„Jsem za dveřmi a mířím na vás pistolí, odejděte!“ řekla jsem, jak nejklidněji jsem dokázala.

Další západka cvakla, ale potom kov zmučeně zaprotestoval, něco se v zámku vzpříčilo.

„Budu střílet!“

Podpatek zaskřípal na dlažbě, zdálo se, že zloděj odchází. Ulevilo se mi. Vzápětí ticho narušila ozvěna dvou rychlých kroků, látka zašustila, dveře zapraštěly a vyletěly mi vstříc. Instinktivně jsem stiskla spoušť. Pistole mě kopla do dlaní, jednou, podruhé, potřetí, zpětný ráz mi zvedl ruce do výšky, pak jsem najednou letěla dozadu a zatmělo se mi před očima.

Probrala jsem se na zemi u zadní stěny pokoje, z podlahy přede mnou se právě něco pomalu zvedalo. Ať to bylo cokoliv, mělo to být mrtvé! Zbraň jsem kupodivu nepustila. Znovu jsem stiskla spoušť a vystřílela zbytek zásobníku do tmy. Až teď jsem pochopila, že jsem nechtěně zmáčkla přepínač pro automatickou střelbu. V uších mi zvonilo, ve vzduchu se vznášel nakysle hořký zápach, ale to něco bylo mrtvé. V knihách píšou pach korditu nebo střelného prachu. Nevím, jaký je v tom rozdíl. Jaký je v tom rozdíl? Opakovala jsem stále dokola. Drkotala jsem zuby a v ústech cítila pachuť žaludečních šťáv. Ještě trochu a vyzvracím nejlepší večeři svého života. Strach byl tady. Ale nemohla jsem se mu poddat, musela jsem Alexe varovat. Zvedla jsem se na kolena, po paměti našla telefon a vytočila správné číslo. Neodpovídal.

Po chvíli váhání jsem zavolala pana Gubkina. Muselo být dlouho po půlnoci. Kupodivu přijal hovor po prvním zazvonění.

„Byla jsem přepadena. Alexandrovi se nemohu dovolat…“

Mobil pípl a vypadl.

Věc v temnotě se zase začala hýbat. To bylo nefér, nic by se nemělo hýbat, když do toho vystřílíte celý zásobník z velké ošklivé pistole. Uvědomila jsem si, že jsem stále nahá, bolí mě ramena a lokty namožené zpětným rázem výstřelů.

Přeskočila jsem to něco, vklouzla do džínů a bundy a s pistolí v ruce vyběhla z bytu. Zastavila jsem se až venku. Přitiskla jsem se ke kmeni jednoho ze stromů v naší ulici a snažila se udělat co nejmenší. Každý by mě ale našel podle cvakání zubů. Uvědomila jsem si, že tma je větší než obvykle, někdo vyřadil osvětlení v celé ulici. Hlavní dveře do činžáku vrzly, zatajila jsem dech. Nezřetelný stín se mihl proti zdi a vyrazil k nejbližší křižovatce, v dálce se rozezněly sirény. Čekala jsem, nenapadalo mě nic jiného, co bych mohla dělat.

Sirény se stále blížily, ale první auto přijelo se zhasnutými světly. Vystoupili z něj dva muži, vyššího jsem poznala. Byl to šofér obrovské limuzíny, který mě vezl ke Gubkinovi.

Vyšla jsem ze své skrýše a zamířila k nim.

„To je pistole, kterou mi dal Alexandr,“ řekla jsem a podala mu ji.

Mlčky si ji vzal a schoval do přihrádky v palubní desce, jeho společník mezitím zmizel v domě.

Pak jsme stáli a čekali. Kupodivu ze mě strach spadl. Z hubeného muže sálal jakýsi klid, jistota, že všechno, co je třeba zařídit, bude provedeno a není nutné okolo toho zdlouhavě mluvit.

„S policií se zatím nebavte. Než vás dovezou na stanici, Gubkin tam bude,“ řekl, když se druhý muž vrátil.

„Navštívili i pana Rubina. Čekali jsme to, ale přesto dostali dva naše chlapy a zmizeli,“ prohodil ještě přes rameno při nasedání do vozu.

Odjeli dřív, než jsem spatřila světla policejních reflektorů.

* * *

Tři vozy s modrými majáky dorazily k domu současně. Najednou se kolem mě začaly hemžit uniformy a nevěděla jsem, na kterou otázku mám a na kterou nemám odpovídat. Raději jsem začala předstírat, že jsem v šoku. Vlastně jsem se ani nemusela moc přetvařovat. Chtěla jsem domů, ne na policejní stanici; navíc mi byla zima.

„Nechte mě! Nechte mě! Nevím, co se stalo!“ křičela jsem, když se mě snažili nacpat do vozu a odvézt. „Nic nevím!“

V autě jsem se zklidnila, aby mi nedali pouta, a se svěšenou hlavou přemýšlela, jestli dělám dobře, když věřím Gubkinovi a ne policii. Jenomže naše policie by mě před tím, co stálo za mými dveřmi, určitě neochránila. Jak je možné, že jeden den je člověk asákem na FTVS a kromě toho, že nemá skutečné přátele a v noci je mu smutno, si žije celkem spokojený život – a druhý den je svědkem odváženým k výslechu s rameny namoženými od střelby z nelegálního ručního děla?

# KAPITOLA 3.

POZDRAV DRUHÉ STRANY

„Můžete mi říct, proč chcete být u výslechu slečny Zaháňské? Není obviněná, je pouze svědkem,“ byla první věta, kterou jsem zaslechla ještě před vstupem do kanceláře kapitána Marovičky, jak stálo na cedulce na dveřích.

„Slečna Zaháňská svým jednáním pomohla vysvětlit nepříjemnost týkající se mého synovce a já se chci postarat, aby nebyla v průběhu vyšetřování nijak krácena ve svých právech. Jsem jí osobně zavázán,“ odpověděl baryton. To už policistka klepala a otevírala dveře.

Kapitán Marovička byl vyzáblý čahoun a právě se skláněl nad zavalitým Gubkinem jako vrba ve větru. Oba ke mně vzhlédli současně.

„Slečna Zaháňská byla na vyšetřovnu dovedena bosá a zjevně nedostatečně oděná. Venku je dnes teplota pod deset stupňů,“ prohlásil Gubkin stroze a já se najednou začala cítit trapně naze.

Marovička se okamžitě zakabonil.

„OK, OK, pane doktore, můžete si se svou klientkou promluvit, má kancelář je vám k dispozici,“ řekl rezignovaně a jako první zamířil ke dveřím.

Když jsme osaměli, Gubkin vstal a uklonil se.

„Dobrý večer, slečno,“ pozdravil mě.

„Spíš ráno,“ odpověděla jsem unaveně a svalila se na židli.

Za špinavými okny právě svítalo.

„Nebo ráno. Abychom se nezdržovali, seznámím vás s fakty a navrhnu jisté řešení,“ předestřel.

Souhlasila jsem. Byla jsem tak unavená, že bych se upsala i ďáblu, abych byla ze všeho venku.

„Žádné tělo se ve vašem bytě nenašlo, pouze nejasné stopy krve a části tělesných tkání. Stejně tak není jasné, kdo střílel. Nejvhodnější bude, když prohlásíte, že někdo vyrazil dveře do vašeho bytu, pak vystřelil a vy jste ze strachu bez přemýšlení vyběhla na ulici,“ shrnul nakonec. „Vzhledem k tomu, že chybí oběť, nebude policie vyvíjet přílišnou aktivitu.“

Jen jsem přikývla. Události se kolem mě řítily rychleji, než jsem zvládala sledovat.

„Jste velmi schopná žena, slečno, a už dvakrát jste Alexandrovi pomohla. Starám se pouze o jeho právní záležitosti a do povahy jeho činnosti nejsem zasvěcen. Občas mu zprostředkuji kontakty na lidi, které potřebuje. Mám pro vás nabídku. Zaměstnal bych vás ve své kanceláři Gubkin jako konzultantku ve věci historických reálií města Prahy. Ve skutečnosti byste dohlížela na Alexandra a případně mě informovala, kdyby hrozilo nějaké nebezpečí,“ navrhl překvapivě.

„Mám být něco jako váš špeh?“ nedokázala jsem skrýt pobouření v hlase.

„To v žádném případě!“ zvedl ruce v odmítavém gestu. „Alexandr bude o naší dohodě informován, a aby nabyla platnosti, musí s ní souhlasit. I když myslím, že to nebude problém. Už vícekrát spolupracoval s různými poradci, kteří ho, nevím, jak to správně vyjádřit, chránili před jeho ztřeštěností.“

„Je pět hodin ráno a dnes v noci jsem toho už hodně zažila. Neříkám ne, ale musím si to promyslet,“ odložila jsem rozhodnutí.

Poslední věc, kterou jsem v životě chtěla, bylo pracovat pro ruskou nebo rusko-českou mafii.

„Samozřejmě, zavolejte mi, až se mnou budete chtít mluvit.“

Gubkin byl zdvořilost a uhlazenost sama, takové chování jsem si spojovala s profesionálními podvodníky; přesto však ve mně vzbuzoval důvěru. Zřejmě neocenitelná schopnost, když se člověk živí jako právník.

„Alexandr vás zítra pravděpodobně sám vyhledá,“ ukončil náš hovor a otevřel dveře na chodbu, aby si na své přišel i kapitán Marovička.

Domů jsem se dostala v osm, ale protože jsem nechtěla rušit hodiny dvakrát za sebou, spěchala jsem do školy. Nezájem studentů mi nevadil, dokonce mě nevyváděly z míry ani jejich zkoumavé pohledy. Dvě probdělé noci a absence mejkapu mi na vzhledu nepřidaly. Po ranním vyučování jsem vlastní psychicko-fyzické devastace měla plné zuby a po delšímu vyhýbání se žíněnce jsem vytáhla kimono a nechala si od kluků zvalchovat hřbet.

„To víš, kdo se fláká, často lítá,“ loučil se se mnou před vchodem do pánské šatny Pavel.

K jeho způsobu humoru patřilo i to, že si mě často vybíral jako partnera pro ukázky jednotlivých chvatů a při nagewaze mě dvakrát lehce přiškrtil. Taky měl hezkou ženu, s ní dvě děti a třetí na cestě. Před časem jsem do něj byla zakoukaná, ale právě Olina mi vypálila rybník. Naučila jsem se to zvládat, a dokonce s ním i trénuji. Je tvrdý, ale gentleman, pokud se něco takového dá říct o někom, kdo s člověkem nemilosrdně vymete žíněnku pokaždé, když udělá sebemenší chybu. S Olinou jsem po asi třech měsících, kdy jsem ji nemohla ani cítit, zůstala kamarádka. Naše světy se od doby, co má děti, dost rozešly, ale pořád si čas od času zajdeme na kafe a pokecáme.

Pohyb mi rozproudil krev a má nerozhodnost byla ta tam. Pracovat pro mafii, jakkoliv zprostředkovaně – až takový blázen jsem nebyla. Učila jsem ráda a těšila jsem se, že po expedici do Jižní Ameriky obhájím doktorát. Tohle byl můj svět.

V jídelně jsem si vzala dvojnásobnou porci rýže a posadila se ke stolu do kouta. Mohla jsem si vybrat, v tuhle dobu nikdy neobědvalo moc lidí. „Můžu přisednout?“

S Katkou jsme jednu dobu byly kámošky, ale později se ukázalo, že máme na život trochu jiný názor a nevyšly jsme spolu. Občas jsme se však stále potkávaly. Ukázala jsem na prázdnou židli.

Poslouchala jsem její žvatlání, sem tam přikývla. U nás učila jako externistka jednou týdně. Neviděly jsme se už dobré dva měsíce.

„Nechala by ses zaměstnat od někoho, kdo se ti líbí?“ plácla jsem nazdařbůh a samotnou mě to překvapilo; nejsem dvakrát svěřovací typ.

Položila lžíci zpět do talíře. Otázka ji zaujala. „Je bohatý?“

„Jo,“ přikývla jsem.

„Tak to je ideální. Líbí se ti – v posteli to s ním bude fajn a pokud má fakt dost prachů, můžeš si ho vzít. A pak už budeš manželka a ne milenka a zaměstnankyně a přichází věčná pohoda.“

„Hm, díky,“ zabručela jsem.

Tohle byla jedna z oblastí života, ve které jsme se hodně neshodly.

„Znáš někoho takového?“ zeptala se. „No, ani ne.“

„Kdybys ztratila zájem, dej vědět,“ usmála se zářivě. Měla atraktivní rty a dokázala toho využít.

„Jasně,“ odtušila jsem.

Dojedla dřív než já a při odchodu mi dala okázale najevo, jak dokonale jí kostým obtahuje zadek a nohy. Na můj vkus moc těžký zadek a moc tlusté nohy. Ona o mně zase určitě říká, že jsem vychrtlá a svalnatá současně. Každému, co jeho jest.

Pípla esemeska, dostala jsem zprávu od správce, že dveře do mého bytu byly vyměněny. Konto mi opět zchudne. Vlastně jsem ho neustále udržovala na hranici totálního vyhladovění.

Už jsem se zvedala, když se ve dveřích do jídelny objevil vlasatý kluk v cyklistických kalhotách a zářivě žluté šusťákovce. Podle emblému na hrudi pracoval pro kurýrní agenturu Rychlík. Přelétl sál pohledem a zamířil rovnou ke mně. Patky jeho nášlapných bot na dlažbě kovově cvakaly.

„Slečna Marika Zaháňská?“ zeptal se.

„Ano, to jsem já,“ potvrdila jsem. „Jak jste mě poznal?“

„Ten chlapík, od kterýho jsem přebíral zakázku, říkal, že jste kočka…,“ pokrčil rameny a usmál se.

Usmála jsem se taky. Škoda, že už tu neseděla Kateřina a že to neřekl hlasitěji. A škoda, že mu bylo sotva dvacet. „Tady mi to podepište, prosím.“

Ukázanou kolonku jsem vyplnila svou vlnovkou a vrátila mu blok.

„Nashle,“ zasalutoval mi s úsměvem.

Předstírala jsem, že si nevšímám zvědavých pohledů okolo, a roztrhla balíček. Byla v něm sada fotografií a dva listy textu. Jeden byl nadepsaný: Dokumentace a rozbor poškození bytu 14/2 Vratislavova ulice, Praha 3.

Na obrázcích byly mé zničené dveře vyfocené z mnoha úhlů a vzdáleností.

Nejzajímavější byl komentář úplně na konci: Poškození ocelových pantů odpovídá kinetické energii, kterou by dokázal vyvinout člověk o hmotnosti zhruba jedné tuny.

Nebo člověk schopný vyvinout skoro čtyřnásobnou rychlost, než je obvyklé, doplnila jsem si sama. Na vzorec E = ˝ mv2 pro výpočet kinetické energie mé skromné znalosti fyziky ještě stačily.

Chápala jsem, proč mi Gubkin ty obrázky poslal. Chtěl, abych si uvědomila, co po mně šlo. A i když s nimi spolupracovat nebudu, kde mám zaručeno, že to ono, co vyrazilo mé dveře z pantů a ztratilo se prošpikované olovem, bude mé nevměšování do záležitostí mafie respektovat?

Nepřipadalo mi to moc pravděpodobné. Sbalila jsem fotky a odnesla tác s nádobím.

„Říkala jste něco, mladá paní?“ zeptala se překvapeně kuchařka.

Uvědomila jsem si, že po celou dobu si pro sebe nahlas opakuji, že nejsem paranoidní.

„Ne, nic,“ odpověděla jsem. Já přece nejsem paranoidní. Nebo ano? Vrátila jsem se do kabinetu a vrhla se na přípravu žádosti o grant.

Po hodině mě vyrušil telefon.

„Za okamžik vás přepojím, máte tu hovor z První lékařské,“ poznala jsem hlas úřednice z ústředny.

„Mariko? Jsi to ty? Objevil jsem skvělou věc! Pojď se podívat!“ Alex zněl i na dálku nadšeně jako malý kluk, který vyhrál v čáře.

„Ty buňky se chovají úplně v rozporu s přírodními zákony! Dělí se jako o závod!“

„Kde jsi a co tam děláš?“ chtěla jsem vědět. „Jaké buňky?“ Poslední otázku, kdo tě hlídá, jsem spolkla.

„Pronajal jsem si laboratoř tady na Karlově univerzitě na Lékařské fakultě, mají tu dobrý mikroskop schopný používat poslední technologii pro pozorování živých preparátů!“

„Kde přesně?“ chtěla jsem vědět. První lékařská má po Praze pracovišť několik. Chvíli mu trvalo, než mi dokázal odpovědět. Proč jsem se o něj tolik starala? Možná by bylo lepší vůbec se nezajímat.

„Máš tam někoho s sebou?“ nevydržela jsem to nakonec.

„Ráno se mnou byl Filip, ale někde jsem ho ztratil.“

„Tak ho najdi,“ doporučila jsem mu suše. „Teď mám spoustu práce a mohu se s tebou sejít až večer. Pošli mi mail nebo zprávu, kde tě najdu, OK?“

Vyměnila jsem sluchátko školního telefonu za svůj mobil. Nic mi do toho nebylo, nechtěla jsem s nimi spolupracovat, ale Alex očividně na svou bezpečnost moc nedbal.

„Pan Gubkin? Tady Marika. Kdo je Filip?“

„Alexův průvodce, tedy spíš ochránce,“ odpověděl po krátkém zaváhání.

„Tak to je v pořádku. Právě jsem s Alexem mluvila, říká, že Filipa někde ztratil. Asi byste tam měli někoho urychleně poslat,“ vysvětlila jsem a okamžitě nadiktovala adresu fakulty.

„Ano, díky za informaci,“ zabručel, současně jsem slyšela tlumené vyzvánění telefonu. Asi někam hned volal.

„Práce na škole je pro mě jediný zdroj příjmů a nemohu si dovolit ho ztratit,“ změnila jsem téma.

„Dostanete kompenzaci plus plat.“ Vyřkl sumu, která mi vyrazila dech. „Datum ukončení pracovního poměru s mou kanceláří bude víceméně záležet jen na vás.“

„V tom případě to beru,“ řekla jsem a skoro se zajíkla. Právě jsem se upsala čertu. Jenomže – chtěla jsem přežít, jeden z čertů se mi líbil, a navíc jsem byla děsně zvědavá. Tohle všechno jsem si říkala cestou do kanceláře vedoucího katedry, abych se ujistila, že jsem se úplně nezbláznila.

Šéf na mou výpověď a její zdůvodnění zareagoval kupodivu lidsky, doporučil mi, abych si své soukromé záležitosti vyřídila co nejrychleji, a výpověď mi změnil na neplacené šestiměsíční volno. Důvod: zdravotní. Někteří lidé dokáží překvapit, příjemně překvapit.

* * *

Když jsem vycházela ze školy, stála hned před hlavními dveřmi na místě se zákazem parkování velká limuzína, kterou jsem se vezla včera, a vedle ní jen o málo menší černé Volvo. O jeho dveře se opíral můj známý šofér. Místo pozdravu se dotkl ukazovákem krempy klobouku.

„Jsme tým, a proto už vás vozit nebudu. Tady máte klíče od auta, doklady na kancelář pana Gubkina jsou uvnitř. Zbraně a ostatní vyřídíme zítra. Já už musím letět. Pozor, to auto je pancéřovaný, takže je trochu těžší a línější, než by jeden čekal. Podvozek je nastavený na sportovní jízdu, tak si ho když tak přepněte. Jo, a jmenuju se Barbarossa, Nowak Barbarossa.“

Znovu se dotkl klobouku a skoro se usmál. Clint Eastwood neměl kamennější obličej. Nechápala jsem, jak to udělal, ale jeho ležérní pozdrav byl napůl uctivý a napůl uznalý. Než jsem stačila cokoliv říct, posadil se do limuzíny a i se společníkem odjeli.

Trochu připitoměle jsem zírala na auto. Nakonec jsem se vzpamatovala, rozhlédla se, zda kolem není žádný z mých známých, a vklouzla dovnitř.

Na sedadle spolujezdce ležel v obálce, na níž bylo energickým rozmáchlým rukopisem napsáno Tajné, svazek dokumentů.

Žádné další upozornění, že prozrazení se trestá smrtí, a podobné věci. U rusko-české mafie se to asi považovalo za samozřejmé. V přihrádce čelní desky jsem objevila paklík tisícikorun a telefon s pěti nepřijatými hovory a několika zprávami. Ze zvědavosti jsem bankovky spočítala. Bylo jich sto. V životě jsem tolik peněz pohromadě neviděla. Vyzvedla jsem si vzkazy, jeden od Gubkina s časem zítřejší schůzky, druhý od Alexe. Prosil mě, abych ho vyzvedla v šest před laboratoří.

Na zkušební dobu nějak zapomněli. Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila všechny ovládací prvky vozu a rozjela se. Možná bylo Volvo opravdu línější, ale pořád daleko živější než cokoliv, co jsem dosud řídila. Až když jsem zastavovala před svým bytem, mě napadlo, jak věděli, že mám řidičák. Zřejmě mě nenajímali tak naslepo, jak to na první pohled vypadalo.

Doma jsem zkontrolovala dveře, vzala si všechny doklady a patnáct set, co jsem schovávala pro strýčka příhodu pod kobercem. Na mafiánské peníze jsem moc sahat nechtěla. Tedy jen pracovně. Do tašky jsem hodila dvoje džíny, oblek na aerobik, běžecké boty, k tomu své nejlepší spodní prádlo. Oblékla jsem se sportovně a vyrazila. Cestou jsem se stavila u správce a podepsala fakturu za dveře. Částka se měla strhnout z mého konta. Okamžik jsem horečnatě počítala, zda to kontokorent ještě unese, ale pak jsem si uvědomila, že bych měla od Gubkina dostat kompenzaci. A pokud by mi ji z nějakého důvodu neposlal, musela bych se vyrovnat s mnohem horšími problémy, než byl přečerpaný bankovní účet.

Ve dveřích domu jsem se srazila s Kateřinou. Má polední poznámka jí musela ležet v hlavě, protože jsem si nedokázala představit jiný důvod, proč by mě navštívila.

„Čau!“ houkla jsem na ni a nezastavovala se. „Mám spěch.“

Ťukla jsem na klíčenku, víko zavazadlového prostoru odskočilo a hodila jsem tašku dovnitř. Nechápavě na mě zírala.

„Víš, já jsem se zařídila podle tvé rady,“ řekla jsem, zatímco jsem zavírala kufr a mířila ke dveřím. „Zamítla jsem tu zaměstnankyni a s manželkou se ještě rozhodnu. Měj se!“

To, jak se tvářila, mi docela spravilo náladu. Malá oplátka za všechna drobná příkoří. A také hold mé vlastní škodolibosti. Nejsem tak dobrý člověk, jak bych si přála, ale každý jsme nějaký.

Trochu víc jsem sešlápla pedál, pneumatiky nepodklouzly, jak jsem byla zvyklá u starého auta rodičů, místo toho mě setrvačnost vmáčkla do sedadla a vyrazila jsem vpřed rychlostí, ze které se mi vzápětí udělalo zle. Zajímalo by mě, co by měl Barbarossa na mysli, kdyby řekl, že auto je živější. Po té, co jsem zjistila, jak nastavit klimatizaci, a vypnula něco, o čem jsem netušila, k čemu to slouží, se mi jelo lépe.

* * *

Zastavila jsem před jednou z budov První lékařské fakulty Karlovky a pozorovala cvrkot. Studenti, studentky, učitelé, profesoři, všichni chodili tam a zpátky, často ve dvojicích, diskutovali spolu, smáli se, hádali se. Spousta kluků a holek se držela za ruce. Ještě před pár hodinami jsem byla součástí akademického světa a teď – čeho jsem součástí? Vadí mi to? Proč jsem se tak rychle dostala do kýčovitého hollywoodského filmu? Nedokázala jsem si odpovědět. Jediným zdůvodněním, které jsem našla, bylo, že všechno, co se teď děje, se mi nějakým zvráceným způsobem líbí. Chutnalo to mnohem lépe než šeď dní nedávné minulosti. Jen v horách a jeskyních mi připadalo, že doopravdy existuji, dýchám a užívám si své dny naplno. Trochu znepokojivé.

Mohla jsem Alexandrovi zavolat, že na něho čekám, ať si pospíší, ale nechtělo se mi. A nechtělo se mi ani studovat materiály, které mi tady nechal Gubkin. Snad po desáté jsem se podívala do zpětného zrcátka a při tom jsem zjistila, že už hodinu každou chvíli pozoruji chlapa opřeného o zeď. Sledoval dění před školou právě tak jako já. Nikdy předtím jsem ho neviděla. Byl bledý, v tuctovém saku, tvářil se netečně. Nejvíc mě zneklidňoval jeho výraz. Arogance? Lhostejnost? Nadhled? Něčím mi připomínal muže, s nímž jsem se honila po nábřeží.

Vytočila jsem číslo. „Alexi?“

Chvíli mi trvalo, než jsem překonala jeho nadšenou tirádu a lákání, abych se šla podívat na úžasné mikroskopické preparáty.

Muž za mnou najednou také telefonoval. Podle toho, jak se pohnul, mu telefon zazvonil.

„Žádný spěch, čekám na tebe, ale nevadí mi to. Dávej pozor, až půjdeš dolů, ano? Jsou tu ještě další čekající,“ ukončila jsem hovor promptně, protože chlapík se teď rozhlížel okolo sebe a já jsem získala nepříjemný dojem, že někdo jiný můj hovor odposlouchával a právě ho o tom informoval. Volvo, i když s neprůhlednými skly, mi náhle připadalo děsivě nápadné. Naštěstí netušil, kde přesně jsem, věděl jen, že někde blízko.

Co kdyby přestal čekat a šel přímo do budovy? Co s tím? Neměla jsem zbraň, a ani bych ji nedokázala použít, protože jsem si nebyla ničím jistá. Mohlo jít jen o shodu okolností.

Jako by mě slyšel, zastrčil telefon do kapsy a vykročil ke vchodu do budovy. Závan větru mu přitiskl sako na záda, na okamžik jsem zahlédla zřetelný obrys pouzdra s pistolí. Sakra, sakra, sakra! Do háje!

Zhluboka jsem se nadechla a vystoupila z vozu, prst jsem držela na tlačítku opakovaného volání. V okamžiku, kdy se za mužem zavřely vstupní dveře, jsem zrychlila krok. Alex to naštěstí zvedl hned.

„Jde za tebou. Je sám a ozbrojen. Štíhlý bledý chlap střední výšky, kárované sako, hnědé mokasíny.“

To už jsem stála u skleněných dveří a stínila si, abych viděla dovnitř.

Stál před výtahem B a právě nastupoval. Ve chvíli, kdy se za ním dveře zavíraly, sáhl po telefonu.

„Jede výtahem B. Musíš to vzít dolů jinudy,“ doporučila jsem Alexovi.

Strachem jsem se přitom kousala do rtů. „A moje preparáty? Je v nich moře práce a jsou jedinečné!“ protestoval.

Do háje, do háje! Už jsem chápala, proč potřebuje, aby na něj někdo dával pozor.

„Alexi! Vykašli se na preparáty! Ten chlap tě jde zabít!“ Snažila jsem se nekřičet, ale moc mi to nešlo.

Chvíli nikdo neodpovídal, potom náhle světla ve vstupní hale pohasla, vzápětí se rozsvítil nouzový okruh.

„Vypnul jsem pojistky a zavařil jističe, je ve výtahu,“ ozval se znovu Alexův udýchaný hlas. „Za chvíli jsem dole i s nádobíčkem.“

V hlase měl spokojenou radost. Opravdu se choval jako malý kluk, ale provedl to dokonale. Čekala jsem ho u auta s otevřenými dveřmi, nastartovaným motorem a pulsem někde okolo sto šedesáti. Každou chvíli se na nás mohli vyřítit parťáci muže ve výtahu. Neměla jsem ponětí, co bych dělala. Asi nic, asi bych umřela. Po neskutečně dlouhé minutě a půl se Alex objevil venku, v každé ruce kufr.

„Nastup si,“ řekla jsem a znělo to, jako když zaťukáte na suchý led nerezovou lžící.

Konečně seděl uvnitř. Zařadila jsem, v tu chvíli se kárované sáčko očerněné mourem nebo jinou špínou objevilo venku. V ruce se mu náhle zaleskla zbraň, podle dlouhého záblesku samopal. Dávku bubnující do karoserie jsem zaslechla až se zpožděním.

Někdo ho už stačil informovat.

„Jedeme, připoutej se,“ oznámila jsem Alexovi tím suchým hlasem, který jsem neznala, a šlápla na to.

Běžel za námi a střílel, na zadním skle se objevovaly prasklinky jedna za druhou, ale dovnitř neprošla jediná kulka. Ve chvíli, kdy ručička tachometru překonala šedesátku, jsem ho na zlomek sekundy spatřila v zrcátku. Bledá, studená tvář a hlaveň plivající oheň. Pak něco zadunělo, jeho hlava se objevila těsně za zadním sklem. To už jsme jeli osmdesát.

„Je jako z toho starého filmu, myslím Terminátora,“ řekl Alex se zaujetím. „Máš zbraň?“ zeptal se.

Jen jsem zavrtěla hlavou a neodvážila se odlepit zrak z cesty před námi.

Dostali jsme další zásah, znělo to jako od granátu. Záď vozu sebou smýkla, zadní sklo ještě víc osleplo prasklinami. „Ty pásy,“ připomněla jsem.

Čím víc jsem byla napjatá a nervózní, tím byl můj hlas klidnější a přímo mrazil. Mluvil za mě někdo jiný.

Alex poslechl.

Další zásahy, skrz zadní sklo už nebylo vůbec vidět. „Tluče do nás pěstí!“ vydechl Alex užasle. „V tom případě musí mít razanci náboje z dvacetimilimetrového kanónu, sám jsem tohle sklo navrhoval!“

Ten šílenec neměl v hlase ani stopu strachu! Pouze zájem a uznání!

Další rána šla skrz. Počkala jsem, až se napřáhne k následující, a dupla na brzdný pedál.

Plech karoserie zadrnčel, jak se sáčko snažilo udržet nahoře, ale nezvládlo to a přeletělo přes oblou střechu dopředu. To už jsem měla znovu zařazeno a k podlaze jsem tlačila tentokrát plynový pedál. Srazila jsem ho v okamžiku, kdy se zvedal. Nízká maska ho vyhodila do vzduchu, pancéřované Volvo ani nenadskočilo, dopadl až někam za nás. Zastavila jsem a nechala strach, ať si vybere svou daň. Stáhla jsem okénko, protože jsem si byla jistá, že každou chvíli začnu zvracet.

„Je konec,“ vydechla jsem a cítila, jak se mě začíná zmocňovat neovladatelný třes.

Stáli jsme teď šikmo ulicí; předchozí střelba ji vyprázdnila a v dohledu nebyl jediný člověk.

„Ve filmu by ještě konec nebyl, určitě by se zvedl!“ zazubil se Alex.

Podívala jsem se na něj. Blázen, ale milej.

„Jo,“ souhlasila jsem znechuceně, „to už bych nepřežila.“

Cvakání mých zubů znělo jako chřestění kastanět, možná bych mezi ně potřebovala kousek dřeva nebo poskládaný kapesník, abych si nezničila korunku, za kterou jsem vyhodila hříšné peníze. Kupka krvavého masa ve zpětném zrcátku se pohnula, současně jsem zařadila zpátečku.

„Pozor na krční páteř,“ štěkla jsem, motor zakvílel.

Strach byl pryč.

Záď vozu ho zasáhla ve výskoku, okamžik vlál přišpendlený k plastikovému nárazníku a chromovanému plechu karoserie.

Opřela jsem si hlavu temenem o polstrování sedadla. Zeď byla jen o pár metrů dál. Náraz mi vyrazil dech a kousla jsem se do jazyka. Pusa plná krve mě kupodivu uklidnila. Uvědomila jsem si, že motor po srážce zmlkl, ale Volvo se pořád chvělo. Trhaně, jako by do něj někdo strkal.

„To dělá on!“ vykřikl Alex se zaujetím, a než jsem se stačila zbavit pásů, byl venku.

Chlapík v károvaném sáčku byl zatlačený do cihlové zdi, nárazník Volva někde napůl cesty mezi pánví a krkem. Přesto byl živý a podle toho, jak cloumal mnohatunovým autem, měl tolik síly, jako menší bagr.

„Odhaduji, že se z toho za chvíli dostane. Úžasná životaschopnost!“ skoro se rozplýval Alex.

Už mi bylo úplně jasné, co měl na mysli Gubkin, když říkal, že jeho synovec potřebuje konzultantku nebo ochránce.

„Pak nás ale zabije,“ konstatovala jsem záměrně klidně a konstruktivně.

„To asi ano,“ souhlasil se mnou. „Měli bychom něco podniknout.“

Tvorovi, to prostě nemohl být člověk, se podařilo posunout Volvo o pár dalších centimetrů. „Myslíš, že hoří?“ nadhodil Alex.

„Není nad experiment, v nádrži máme dost benzinu.“

Nechápala jsem, kdo to za mě mluví. Opravdu jsem ta neskutečně chladnokrevná žena já? I s tou ledovou koulí v břiše? V okamžiku, kdy jsme ho polévali benzinem, se začínal pomalu uvolňovat ze svého cihlového vězení. Byl to úděsný pocit, vidět hořící sirku dopadající na lidské tělo. Nemohl to být člověk, nemohl! Nesměl.

Křičel a naříkal, jako by člověk byl. Jen – déle, mnohem déle. Možná by neshořel, kdyby nezačalo hořet i auto.

Než jsem Alexe přinutila k útěku, uřízl si skalpelem část ještě doutnající tkáně jako vzorek. Teprve potom se ozvaly první sirény.

Nechali jsme ohořelou mrtvolu i spálené auto na místě a odešli pěšky. Bylo to neuvěřitelné, ale hlídkové vozy policie nás nechaly projít bez povšimnutí. Všichni věnovali pozornost jen doutnajícímu vraku.

Barbarossa na nás čekal jen o několik bloků dál. V životě jsem nikoho neviděla raději.

„Zdá se, že se situace přiostřuje,“ řekl místo přivítání.

To už jsem měla třesavku tak velkou, že jsem smotala kapesník a skousla ho. Ta korunka, o kterou jsem přišla při squashi, byla opravdu pěkně drahá. Nechtěla jsem si ji poničit.

Přítomnost hubeného pistolníka na mě měla uklidňující vliv, najednou jsem si uvědomila, že to už pro mě není cizí člověk, ale člen týmu, do něhož nějak patřím i já. Po nezbytném kličkování centrem nás Bárby zavezl do hotelu Marietta na periferii Prahy a slíbil, že ráno na mě bude čekat nové auto.

Nebyla jsem schopna poslouchat Alexovy horečnaté úvahy o tom, co po nás šlo, a vyčerpaná se zhroutila do postele.

# KAPITOLA 4.

ŠATY, ŠMINKY A PISTOLE

Probudila jsem se brzy ráno s pocitem, že v apartmá je ještě někdo cizí. Ve své ložnici jsem neobjevila nikoho, i když jsem se podívala i do skříní, v Alexově jsem při zběžném nakouknutí také nikoho nespatřila. Prošla jsem okolo koupelny a toalety ke společenské místnosti. Dřív jsem si myslela, že pokoje podobného stylu existují jen ve filmařských studiích. Obrovské kožené lenošky, koberec, že jsem v něm téměř potřebovala sněžnice, a k tomu obrazy všude kolem na stěnách. Pocit cizí přítomnosti byl stále silnější. Nerozhodně jsem se zastavila přede dveřmi z matového skla zasazeného do mohutného dřevěného rámu a po chvíli váhání je opatrně otevřela. Na podlaze zády ke mně seděl chlapík v pozici lotosového květu, hlavu měl vyholenou a vyleštěnou do vysokého lesku, byl bosý, černé polobotky si odložil stranou.

„Bonjour, mademoiselle,“ řekl něco, asi francouzsky.

„Prosím?“ zeptala jsem se.

„Good morning, madam,“ přešel do angličtiny, aniž by se na mě podíval.

„Dobré ráno,“ odpověděla jsem mechanicky a vstoupila. Až teď jsem si všimla meče, který měl položený na podlaze před sebou. Byla to klasická katana, kterou se ohánějí hrdinové každého druhého béčkového filmu.

No, možná trochu delší.

„Vy jste kdo?“ zeptala jsem se a vzápětí svou otázku zopakovala anglicky.

Pomalu se postavil a konečně se ke mně otočil.

„Filip jméno mé,“ řekl češtinou s měkkým přízvukem a uklonil se.

Měl na sobě sako, na první pohled ho mohl koupit v kterémkoliv obchodě s luxusní konfekcí, ale když se člověk nedíval přímo, evokovalo dojem kimona. Tvář měl širokou, s charakteristickými asijskými rysy, ale netipovala jsem ho na Japonce, spíš Číňana ze severu nebo Mongola. Ale to jsem víceméně hádala, protože tak dokonale jsem se v asijských národech nikdy nevyznala.

„Jste Alexandrův ochránce?“ zeptala jsem se.

„Tak by se to dalo asi nejlépe popsat,“ přikývl. „Ochránce, společník, přítel.“

„Objednám snídani. Nechcete se zatím obléci?“ navrhl mi.

Zbledla jsem a začala koktat.

„Jste velmi krásná. Ve chvíli, kdy jsem vás uviděl, jsem si nebyl jist, zda jste skutečná žena nebo zhmotnění bohyně,“ dodal a uklonil se o poznání hlouběji.

Práskla jsem za sebou dveřmi. Celou tu dobu jsem se s ním bavila nahá! Nechápala jsem to!

Nakonec jsem nad tím mávla rukou. Stalo se. Určitě už viděl spoustu nahých ženských, jeho mravní výchovu jsem tudíž neohrozila. Má morálka se s neúmyslným pózováním bude muset nějak vyrovnat.

Osprchovala jsem se a oblékla do špinavých a částečně ohořelých šatů ze včerejška. Zbytek mého majetku vzal za své ve Volvu. Vše kromě dokladů a peněz.

Než jsem se vynořila z koupelny, bylo prostřeno pro tři lidi a jídla dost pro menší armádu. Při pohledu na vajíčka se šunkou jsem si uvědomila, že mám přímo zvířecí hlad. Nesnažila jsem se předstírat, že jím distingované, bylo to silnější než já.

Alex se objevil po prvním šálku kávy. Do půl pasu nahý a rozespalý. Že je mohutný, jsem si všimla už dříve, ale netušila jsem, že jsou to svaly. Chvíli na mě nechápavě mžoural, jako by se nemohl rozpomenout, potom zčervenal.

„Eh – úplně jsem zapomněl, že budeme snídat spolu,“ podařilo se mu říct bez zakoktání a vrátil se do koupelny. Nespletla jsem se v něm, byl opravdu stydlivý. Zvládl to dřív, než jsem stačila skoncovat s dalším šálkem kávy, a vrhl se na jídlo se stejným apetitem jako já. Filip po celou dobu mlčel, upíjel svůj čaj a tvářil se spokojeně.

„Potřebuji laboratoř. Genetický počítač, mikroskop optický, skenovací elektronový, ideální by byl tunelový elektronový; k tomu nejlépe sondy na FEGSTEM a Augeho analýzu, preparátorovou linku a další věci,“ vypočítával Alex s plnými ústy a v očích měl opět ten zvláštní lesk, vypadal jen napůl příčetný. Názvy dalších přístrojů z něj vypadávaly v kratších či delších intervalech, jako by si všechno předtím důkladně promyslel.

„Asi se ti nepodaří pronajmout si laboratoř, aby o tom nikdo nevěděl. V Praze je jen omezený počet pracovišť s výbavou, kterou potřebuješ,“ vmísila jsem se do jeho monologu, abych ho vrátila na zem.

„Nemyslím najmout. Potřebuji vlastní laboratoř a lepší, než mají vědecké ústavy v tomhle státě,“ vysvětlil.

Na to jsem neřekla nic; zapomněla jsem, kdo za ním stojí.

„Musím se hlásit u Gubkina. Pracuji pro něho,“ prozradila jsem Filipovi.

Pokývl hlavou, jako by to už dávno věděl.

„To je skvělé, uvidíme se častěji!“ vytrhl se Alex na chvíli ze svého uvažování.

Opět jsem mlčela. Tím, že jsem se Gubkinem nechala zaměstnat, jsem mezi nás dva položila bariéru. Alex si to asi neuvědomoval, ale já ano.

„Musím za ním do kanceláře a potom si sehnat nějaké věci na sebe, mám jen tohle,“ ukázala jsem na pochroumanou mikinu a džíny.

„Já budu s panem Alexandrem nakupovat vybavení,“ souhlasil Filip. „Většinu dokážeme zařídit z tohohle pokoje.“

Natáhla jsem se po konvici s kávou, v tom zazvonil telefon.

Zvedla jsem ho já, protože se k tomu nikdo jiný neměl. „Auto je dole, uvidíme se po desáté na téhle adrese,“ poznala jsem Bárbyho hlas. „A řekněte Alexovi, že kufříky jsou v pořádku.“

Adresa, kterou mi dal, mi nic neříkala.

Posadila jsem se zpátky ke stolu a dopíjela svou kávu. Připadalo mi, že normální svět, můj svět, se mi začíná rychleji a rychleji rozpadat pod rukama. Ti dva na opačné straně stolu naopak vypadali úplně obyčejně, jako by pro ně spřádání plánů na vybudování tajné laboratoře bylo každodenní činností. Nezbývalo mi, než se také dát do práce.

„Mám ti od Barbarossy vyřídit, že kufříky jsou v pořádku,“ řekla jsem už na odchodu.

Alex ke mně vzhlédl a zářivě se usmál. „To je skvělé! Doufám, že se zase večer uvidíme!“

Impulzivně vyskočil, v první chvíli jsem si myslela, že mě políbí, ale pouze mi napůl chlapsky a napůl mazlivě stiskl ruku. Co si o tom myslel Filip, jsem pod jeho žlutou tváří nerozeznala.

* * *

Na recepci na mě čekaly klíčky od vozu.

„Nechal je tu takový…“ recepční hledala zdvořilý výraz, „strohý pán,“ dokončila.

„Nic víc?“ zeptala jsem se. „Ještě tohle,“ posunula přede mě obálku. V ní, na papíře bez ozdob, bylo naškrábáno: Pozor, tohle není pancéřovaný.

Možná měl Bárby smysl pro humor, možná to ale myslel vážně.

Když jsem nastupovala do nového černého Volva, okolojdoucí na mě vrhali zvědavé pohledy. Přece jen můj oděv s luxusním vozem příliš nekorespondoval.

* * *

U Gubkina jsem podepsala jen pár papírů. Nikdo mi nedal najevo, že pokud nebudu držet jazyk za zuby, propadnu hrdlem. Jen jedinkrát padla věta, že všechno, s čím se při práci pro kancelář pana Gubkina setkám, je důvěrné. Dostala jsem kontakt na dalších pět lidí s poukazem, co umí a dokáží zařídit. Byl mezi nimi jeden lékař, kterého jsem od vidění znala. Komentář k jeho jménu zněl: specialista na jedy.

* * *

V deset jsem parkovala na místě, které mi udal Bárby. Bylo to na okraji Ďáblic před napůl rozpadlou kůlnou. Čekala jsem u vozu, rozhlížela se a s překvapením zjišťovala, že se nebojím. Zvláštní, před pár dny bych se v takovém zapadákově každou chvíli rozhlížela a dávala si pozor.

„Jste tu včas, to je fajn,“ vynořil se Bárby z kůlny.

Neměl své sako a bylo vidět, že pod každým ramenem nosí jednu pistoli.

Kůlna ve skutečnosti jen zastřešovala vstup do podzemní střelnice. Střelnice bylo možná příliš silné slovo, vlastně šlo jen o dlouhý tunel osvětlený zářivkami. Klimatizaci parodoval pomalu se otáčející rotor ventilátoru ze zkorodovaného vlnitého plechu.

Kromě skříně s mechanismy ovládajícími posuvná ramínka terčů, soustavy ocelových lan a zářivek u stropu zde už byl jen regál zaplněný krabicemi a omšelými kufry. Společnost Bárbymu dělal tlustý plešatý chlap s kalhotami, které mu držely šle překřížené na hrudi i zádech. Neholil se dobře týden a nemyl ještě déle.

„Takže tahle slečinka střílela z upravenýho Governomenta? Z pětačtyřicítky?“ nadhodil tlouštík pochybovačně.

„Tohle je co? Štola na uhlí?“ vrátila jsem mu to.

Zatvářil se dotčeně.

„Když na to příde, můžu tu vozkoušet i vosmdesátkovej kanón. A nikdo nic nepozná!“

Měl přízvuk, jako by hodně dlouho mluvil francouzsky. Podobný jako Filip, došlo mi, ale mnohem výraznější. Proto jsem to poznala.

„OK,“ ukázala jsem mu prázdné dlaně na znamení smíru, „střílela jsem z toho, ale ještě dnes to cítím v kostech. Pokud mi chcete dát zbraň, potřebuji něco menšího.“

Já opravdu chci zbraň? Blesklo mi hlavou. Nezbláznila jsem se náhodou?

„Střílela a trefila,“ doplnil Bárby tiše a já pochopila, proč se ke mně chová s takovým uznáním.

Odehnala jsem, možná zabila, něco, co dostalo dva z jeho partnerů, kamarádů.

„A chcete zbraň?“ obrátil se na mě tlouštík s překvapivě chytrou otázkou, jako by do mě viděl.

Dala jsem si s odpovědí načas a vzpomínala na předminulou noc. Na cvakání západek, vyražené dveře a něco děsivého ve tmě, na člověka střílejícího po mně ze samopalu a potom neochotně hořícího v benzinovém plameni.

„Ano,“ přikývla jsem. „Budu se s ní cítit lépe.“

„Problém je v tom, že v Kyrgyzii měli hodně dobrý kvéry, Amík s Tonym taky nestříleli z flobertek. Alexovo železo, to je jako tahat vercajk na slony,“ rozumoval tlouštík.

„Něco s delší hlavní a kompenzátorem na eliminování zpětného rázu?“ nadhodil Bárby.

„Bude s tím pomalá jak stará kráva,“ oponoval mu tlouštík.

„Tak k tomu ještě něco malého na sebeobranu proti lidem. Ale ne žádnou dvaadvacítku, to by je nejvýš polechtalo.“

„Jo, větší ráži a speciální střelivo.“

Ti dva se bavili s nadšením, které bych u nich nečekala. Rozebírali detaily, padala jména, která mi nic neříkala. Každé druhé tlouštíkovo slovo bylo urážlivé, ale nemyslel to osobně, znala jsem takové týpky.

„Změřím si vás, slečinko,“ řekl náhle a překvapivě rychle ke mně přistoupil. „Ukažte, mrknu se na vaše zápěstí a pak si sáhnu na kotníky.“

Čekala jsem, kdy si sáhne i na něco jiného, a byla jsem připravena rozmáznout mu ten jeho bambulovitý nos, ale jeho to ani nenapadlo.

„Jste silná, to je fakt. A taky pěkná kost,“ dodal a zašklebil se.

„Jdu pro železa, vyzkoušíte si, co vám bude nejlépe sedět.“

Zamířil do tunelu a vrátil se se dvěma kufříky v každé ruce, napodruhé přibral ještě jeden navíc. „Tak, jdeme na to,“ zabručel a oči mu svítily.

Kufříky byly ve skutečnosti schránkami na zbraně. V pečlivě vyrobených prolisech si hověly naolejované kusy ocelových součástí. Spíše než zbraně připomínaly hlavolamy. Hlavolamy pro mě. Tlouštíkovi stačilo pár důvěrně známých pohybů a najednou držel pušku, pistoli nebo samopal. Mohl to být i kulomet, nevyznala jsem se v tom.

„Proč jsou některé věci na pohled vycíděné, dokonale řemeslně opracované a jiné, třeba tahle, připomínají laciné zmetky třetí jakosti?“ chtěla jsem vědět.

„To vošklivý je z armádních skladů, tam nedělaj žádný štráchy s povrchovou úpravou. Ale na krásu člověk nesmí dát. Hlavní je, jak to střílí,“ vysvětlil mi. „Tohle je izraelská pistole ráže 0.40. Patnáct nábojů v zásobníku. Zkuste si to.“

Zkoušela jsem si to asi dvě hodiny, na konci mě bolely ruce jako po těžkém tréninku a brnělo mi v uších od výstřelů, které i přes chrániče ohlušovaly.

Nakonec mi vnutili tři zbraně. Ze všech nejlépe se mi střílelo z pistole H&K ráže 0.40. Měla nejměkčí a jakoby pozvolný zpětný ráz. Pak mě přemluvili k malé osmiranné pistoli GZ93 ve speciální modifikaci s tělem z plastu. Vypadala jako hračka, ale terče párala spolehlivě. I když byla lehoučká, v kotníkovém pouzdru jsem ji po chvíli cítila. Do auta, pro případ, že bych se namočila do něčeho fakt ostrého, jak řekl tlouštík, mi vybrali opakovací brokovnici Benelli, naštěstí jednu z těch jednodušších. Neforemně hranatý malorážní automat se zásobníkem na padesát ran jsem kategoricky odmítla, s tím bych mohla nějakou náhodou postřílet hromadu nevinných lidí.

Se svou novou výzbrojí jsem se cítila dobře do chvíle, než jsem si vzpomněla na chlápka, co dokázal běžet víc než osmdesátikilometrovou rychlostí a nezabilo ho ani vlisování do cihlové zdi.

„Pokud budete chtít, můžu vám dát lekci ve střelbě, až se vám to bude hodit. Dnes už toho máte dost,“ nabídl mi Bárby.

Tušila jsem, že je to z jeho strany velká laskavost. Určitě takovou věc nenabízel běžně.

„Proč ta ochota?“ chtěla jsem vědět.

Líbil se mi, ale byl jen poloviční člověk. Příliš studený na skutečného chlapa.

„Čím lepší budete, tím je větší pravděpodobnost, že přežijete. Že přežijeme,“ vysvětlil.

V očích měl opět výraz Clinta Eastwooda, výraz muže, který viděl příliš mnoho.

„Výcvik si domluvíme po telefonu. Dneska tu bohužel nemáme neprůstřelné vesty, pár dní trvá, než člověk sežene ty skutečně dobré. Staré modely jsou k ničemu. A o boji tělo na tělo si promluvte s Filipem, lepšího člověka na to nemáme. A nezapomeňte si pořádně prohlídnout všechno střelivo, ať i po hmatu poznáte, které kam patří. Pozor, některý je nelegální. Papíry na zbraně budou večer,“ rozloučil se se mnou sérií rad a doporučení.

Ze všeho, co jsem se od těch dvou dnes dozvěděla, mi šla hlava kolem. Nasedla jsem do auta, zamávala tlouštíkovi a zamířila zpátky do centra.

* * *

Po hrátkách se zbraněmi přišla řada na nákupy. Na ty jsem se na rozdíl od střelby těšila. Obléknout se za peníze mafie není špatná věc. Aspoň něco.

Do Marietty jsem se vrátila utahaná jako kotě. Auto jsem nechala v uličce za křižovatkou u ještě menšího hotelu Henrietta. Nemyslela jsem si, že by mě někdo sledoval až sem, v ucpané Praze to bylo skoro nemožné. Okamžik jsem pozorovala svůj matný odraz v černém laku auta. Místo bylo zapadlé, pro zloděje jako stvořené. Možná bych měla napsat rtěnkou na sklo: Nekrást, patří mafii. Byl to dobrý nápad, ale neudělala jsem to.

Dalo mi sice trochu práce pobrat všechny balíčky a tašky, ale nakonec jsem to zvládla, a dokonce je vynesla až do našeho nejvyššího patra najednou. Rozsypaly se mi až přede dveřmi. Prostě veskrze úspěšný den. Než jsem stačila zaklepat, vykoukl Filip a pomohl mi je sesbírat. Neměl svůj meč ani žádnou zbraň.

„Co kdybych to nebyla já?“ zeptala jsem se, když jsme uložili můj nákup na stůl.

„Poznám vás, záříte jako měsíc,“ odpověděl s úsměvem a vrátil se ke studiu papírů. Byly to nabídkové katalogy firem vyrábějících mikroskopy.

„Alex?“ nadhodila jsem.

„Pracuje u sebe, je hodně soustředěný na práci, teď bych ho nerušil,“ upozornil mě.

„Tohle apartmá je pro nás malé,“ usoudila jsem nahlas při pohledu na hromadu dalších katalogů rozložených na stole i po podlaze.

„Určitě, ale ještě jeden den to vydržíme. Gubkin pro nás přes prostředníka kupuje vilu.“

Šlo to rychle. Jen jsem zakroutila hlavou. Za peníze v Praze dům, doslova a do písmene.

Rozhodla jsem se, že se tedy nevybalím, jen si vyberu něco na sebe. Uklidila jsem se do své ložnice, probírala se jednotlivými balíky a nevěřila vlastním očím. Mám ráda modrou, bílou, světle šedou, pískovou… a vlastně spoustu dalších přírodních barev. Většinou si vybírám lehké látky, přírodní materiály, nebo naopak supermoderní výkonné tkaniny umožňující při fyzickém zatížení člověku vydat ze sebe to nejlepší. Dnes jsem nakoupila jen samé černé věci. Černá trika, černé spodní prádlo, černé džíny, kožené sako, kožené kalhoty, černé boty na mechové podrážce. Musela jsem mít zatmění, když jsem chodila po obchodech; nechápala jsem, co se to se mnou stalo. Dokonce i šminky jsem si obstarala jiné. Všechno od hříšně drahého Diora: výrazně rudou rtěnku, řasenku a tmavé linky. Mé oblíbené béžové oční stíny chyběly a místo nich jsem si vybrala mnohem výraznější stříbrné. Jako by to nebylo určeno mně, ale někomu jinému.

Naschvál jsem otevřela i balíček tamponů a jeden z nich rozbalila. Bála jsem se, že i ten bude černý. To by znamenalo, že jsem se zbláznila. Naštěstí nebyl.

Z koupelny jsem se vrátila s mokrými rozpuštěnými vlasy v džínách a volné košili. Posadila jsem se do křesla, položila si nohy na konferenční stolek a sáhla po složce s dokumenty od Gubkina. Zatím jsem stále neměla čas, abych se na ně podívala. Od nácviku střelby mě bolelo celé tělo, nejvíc bříška prstů. To od věčného skládání a rozkládání zbraní. Nikdy to nešlo tak lehce a snadno jako ve filmech. Nebo jsem neměla ten správný grif.

„Vypadáte nespokojeně,“ oslovil mě Filip.

Vzhlédla jsem k němu. Seděl na podlaze s hromadami katalogů před sebou. Působil klidným, vyrovnaným dojmem a byl mi sympatický, i když jsem ho vlastně vůbec neznala. Něčím mi připomínal mistra Yodu z Hvězdných válek.

Nespokojeně? Znepokojeně? Neměla bych spíš hystericky křičet, že celý můj život je v troskách, že se po mně střílí a okolo mě umírají lidé? Jenže já neměla žádný podobný pocit, skoro jako by mě někdo pro podobnou situaci naprogramoval.

„To kvůli nákupu,“ přiznala jsem. „Celý život musím šetřit, vybírám si mezi tím, co se mi líbí, a tím, co si mohu dovolit. Teď, když jsem si mohla splnit tajný holčičí sen,“ pokrčila jsem rameny, „jsem si obstarala oblečení, ve kterém vypadám jako…,“ raději jsem větu nedopověděla a zavrtěla hlavou. Měla jsem chuť říct – jako smrt.

„Ve vás je duch válečníka, silného člověka, cítím to,“ řekl po chvíli mlčení.

Kdyby se přitom tvářil tajuplně a významně jako mistr z kláštera Šaolin, poslala bych ho do háje. On to však říkal stejným tónem, jakým se dvě sousedky baví o receptu na bábovku nebo dva chlapi debatují o výhodách a nevýhodách nějakého motoru.

„Dobře,“ překousla jsem svou podrážděnost. „A co z toho vyplývá?“

„Váš duch vidí budoucnost a připravuje se na ni.“

„Takže podle vás jsem si koupila černý kabát, kalhoty a boty, protože se připravuji na budoucnost?“

Najednou na mě všechno padlo a připadala jsem si jako naprostý pitomec. Vyměňovala jsem si nesmysly s chlapíkem bůhvíodkud, pokoušela jsem se zabít člověka, pracovala jsem pro mafii. Možná bylo všechno jinak a pouze jsem se předávkovala LSD. Jednou se mi to stalo a od té chvíle jsem žádné drogy mimo alkohol neužívala. Přála jsem si, aby to byl jen sen.

„Ano, každý člověk vidí do budoucna. I já, ale samozřejmě jinak,“ přikývl vážně. „Svět se neustále mění, rychleji nebo pomaleji. Teď se blíží k bodu zvratu. Každou náhlou změnu provází boj. To je to, na co se připravujete. A váš duch, vystaven vichru změn, sílí a probouzí se.“

Chtěla jsem odseknout, ať si trhne nohou, ale vzpomněla jsem si na pistole na dně jedné z kabel a brokovnici v autě. Děsilo mě, že má možná pravdu.

# KAPITOLA 5.

KONEC STARÝCH ČASŮ NOWAKA BARBAROSSY

Zelená na semaforu vydržela jen pro tři auta a proud vozidel se opět zastavil. Nowak Barbarossa přepnul klimatizační jednotku na vnitřní cirkulaci a letmým dotykem ukazováku přeskočil rychlou skladbu. Syrové blues zrozené v uličkách New Orleans v první polovině dvacátého století bylo lepší. Ryčení klaksonů vzteklých řidičů doléhalo skrz čalounění jen tlumeně a Barbarossa ho ani nevnímal. Opět naskočila zelená, uhnul nedočkavci, který se riskantní kličkou dostal před něj, projel křižovatkou a odbočil z hlavního tahu do moře vysokých činžáků. Před svým vchodem místo nenašel, úspěšný byl až o dva bloky dál.

Zařadil zpátečku, vypnul motor a po rutinním obhlédnutí okolí v zrcátkách vozu vystoupil. Všude okolo něj se do výše tyčily uniformní betonové věže, dav netečných tváří ženoucích se ve vlnách na jednu i druhou stranu, jak je vyplivovalo nedaleké metro, a skupina autobusových zastávek, ho naplňoval klidem. Uprostřed lhostejných napodobenin lidí se cítil v bezpečí a skoro, skoro spokojený.

Ve výtahu, s rolí reklamních materiálů z poštovní schránky pod paží, se přistihl, že mluví sám k sobě. Zaposlouchal se do hučení elektrického motoru, jako by mohl zpětně zaslechnout ozvěnu vlastních slov.

Staré časy končí, vybavil si podvědomou myšlenku.

Nechal ji být. Nerozuměl jí, ale bůhvíproč mu zlepšila náladu.

Vystoupil z výtahu v posledním patře, a než došel ke dveřím svého bytu, zvolnil na chvíli krok. Jen natolik, aby si stačil prohlédnout políčko pod fotobuňkou osvětlení. Bylo tmavé jako obvykle, čidlo nezachytilo nikoho, kdo by se v průběhu dne přiblížil k jeho dveřím. Rohožka ležela přesně na svém místě a vrstva šedého pudru na spodní straně koule zámku byla neporušená. Uvnitř ho s největší pravděpodobností nečekalo žádné nezvané překvapení. Právě absence nečekaných překvapení byla jedním z důvodů, proč se usídlil na tuctovém sídlišti.

Mischel ho přivítala jako vždy, jen se mu zdálo, že se pohybuje o něco líněji a toporněji než obvykle. Byla u něj čtrnáct let, to znamenalo, že se z ní stávala stará dáma a na artritickou ztuhlost měla plný nárok. Nakrmil ji, potom se svlékl a vlezl pod sprchu. Podpažní pouzdra s pistolemi pověsil hned vedle ručníku. Ve chvíli, kdy ještě mokrý stál před skříní s oblečením, zazněl bzučák domovního telefonu. Obrazovka kamery se rozzářila jen s malým zpožděním. Ve zdeformovaném širokoúhlém záběru spatřil hranatou tvář. Okolní prostor byl prázdný, muž stál ve vstupní hale sám.

„Prosím? Co si přejete?“ řekl Barbarossa do mikrofonu, současně odjistil pistoli a natáhl uzávěr.

Nepotřeboval vidět uniformu, aby poznal policistu. Ti dobří to měli vepsáno v obličeji a držení těla, těch špatných se neobával.

„Kapitán Krčmář, policie. Mohl bych s vámi mluvit?“

„Proč? Čekám návštěvu.“

Barbarossa věděl, že muže nakonec pozve dál. Minulost byla sice důkladně pohřbena, ale neškodilo zjistit, po čem zástupci zákona pátrají. Natáhl si pohodlné bavlněné kalhoty a oblékl se do domácí volně střižené košile.

„Budu stručný, nezdržím vás dlouho. Položím vám jen pár otázek ohledně událostí před Lékařskou fakultou.“

„Pokud budete stručný, pojďte dál,“ řekl do mikrofonu, stiskl bzučák zámku a zavěsil. Přes rameno si natáhl popruh s pouzdrem a vložil do něj pistoli s nábojem v komoře.

Druhá kamera zabírala část vstupní haly nepřístupnou návštěvníkům z venku. Kapitán chvíli studoval poštovní schránky, dokud nenašel tu správnou s vyznačeným patrem. Teprve potom přešel k výtahu. Barbarossa se usmál. Policista se na návštěvu nepřipravoval tak moc, aby si předem zjišťoval, kde přesně se jeho byt nachází. Možná to ani zjistit nešlo, dal si záležet, aby před případnými zvědavci co nejlépe zametl stopy.

Než kapitán Krčmář dorazil, Barbarossa vytáhl z ledničky na plátky nakrájenou roštěnou naloženou v pórkovém nálevu a položil ocelovou misku na plotýnku nastavenou na minimální výkon. Potom z baru vybral dvě malé broušené číšky a postavil je na pracovní desku kuchyňského stolu. Ke dveřím zamířil dřív, než zazvonil zvonek.

„Pojďte dál, nechci s vámi hovořit na chodbě,“ řekl policistovi a ustoupil stranou, aby mohl vejít.

Muž neřekl nic, pouze se rozhlédl, zaregistroval zbraň a strohé spartánské vybavení velkého mezonetového bytu.

„Sherry? Mám jen suché,“ nabídl Barbarossa v kuchyni. Kapitán přikývl.

„Vaříte?“

„Říkal jsem, že čekám návštěvu.“

„Čekáte ji ozbrojen?“

„To je kvůli vám. Neviděl jsem váš průkaz. Pracuji pro pana Gubkina. Už několikrát byl napaden a jeho zaměstnanci také.“

Barbarossovi se policistova stručnost líbila. Měl pozorné oči, kterým uniklo jen máloco. To ho činilo ještě nebezpečnějším. To se mu také líbilo.

„Před Lékařskou fakultou Karlovy univerzity se včera stala nehoda. Byl jste tam?“

Barbarossa pozvedl číšku s likérem a požitkářsky upil. Na světě bylo málo tak dobrých věcí jako kvalitní suché sherry.

„Ano. Jak už jsem řekl, pracuji pro pana Gubkina. Včera se ztratil jeden z jeho vozů. Dostal jsem zprávu, že se nachází právě tam. Bohužel auto hořelo, a tak jsem nemohl zjistit nic jiného. Vaši kolegové z dopravního a pojišťovna už byli informováni.“

Policista uchopil číšku, zkusmo přičichl a opatrně se napil.

„Vystřelil jste z té zbraně v poslední době?“ ukázal pohledem na pistoli v pouzdře.

Barbarossa zvedl koutky v nápodobě úsměvu.

„Ano. Dnes jsem byl na střelnici. Cvik je důležitá věc. Omlouvám se, kapitáne, ale musím začít vařit. Návštěva nepočká a dobré jídlo chce svůj čas.“

„Rozumím, děkuji za vaši ochotu a sherry,“ odpověděl policista a odložil sklenku.

Barbarossa měl pocit, že to stále není všechno.

„Říká vám něco jméno Ramon Mischko?“ prohodil už na odchodu mezi dveřmi kapitán.

„Ne,“ odpověděl Barbarossa s kamennou tváří. „Mělo by?“

„Možná, nashledanou,“ kapitán zvedl ruku v gestu na rozloučenou a stiskl tlačítko výtahu.

Barbarossa zavřel dveře a usmíval se. Staré časy končily, ale možná ho ještě dohoní. Pod jménem Ramon Mischko pracoval před nějakými patnácti lety jako nájemný střelec.

„Ty o tom něco víš, co, holka?“ promluvil ke kočce a vrátil se k vaření.

Elisabeta, pětatřicetiletá brunetka, holka na telefonu na volné noze, měla přijít po šesté. Chtěl, aby večeře byla bez chyby. Vlastně se na ni těšil víc, než kdykoliv za posledních pět let. Staré časy končily a nikdo, ani on, netušil, co bude dál.

# KAPITOLA 6.

RANNÍ IDYLA

Strop nade mnou byl jiný než můj doma. O chvíli později jsem si vzpomněla na noční návštěvu, Alexe, muže zamáčknutého do zdi a zmítajícího se v žáru plamenů. Ještě okamžik jsem si hověla v klamu, že to je jen zajímavá noční můra a potom jsem se doopravdy probudila. Žádný sen, střízlivá, děsivá skutečnost. Podle šera venku bylo ještě hodně brzy. Neměla jsem chuť se oblékat a v koupelně zase svlékat. Spala jsem nahá a teď jsem přes sebe přetáhla jen dlouhé triko. Nezakrývalo toho tolik, kolik bych si přála, ale předpokládala jsem, že všichni budou ještě spát.

Spletla jsem se, Filip nespal. Stál u okna, a přestože jsem nevydala nejmenší zvuk, otočil se. Proklela jsem se za svou blbost – polonahá by cizího chlapa v cizím domě neprovokovala žádná ženská chytřejší než ořech. A ještě k tomu podruhé.

„Dobré ráno,“ pozdravila jsem, abych zakryla rozpaky. Vážně se uklonil, potom si mě prohlédl od hlavy až k patě, a pokud jsem to dokázala posoudit, nikde se déle nezdržoval.

„Nemáte zbraň,“ zkonstatoval nespokojeně. „Všude byste měla chodit ozbrojená. Nowak vám to měl zdůraznit.“

„Zapamatuji si to,“ ťukla jsem se špičkou ukazováku do čela a zmizela v koupelně.

Zpátky jsem salonem prosvištěla bez zastavování a ve svém pokoji se bez dlouhého zdržování navlékla do černých džín, hypermoderních bot ze sendvičové membrány, podle výrobce zajišťující dokonalý odvod par zevnitř, ale nedovolující proniknout vodě z vnějšku. Trochu nespokojeně jsem si uvědomila, že mají měkkou mechovou podrážku. Na skalách by se rychle sedřela. Na druhou stranu, já jsem pro nejbližší dobu neplánovala žádný trek. Zpětně mi nebylo jasné, proč jsem si tyhle neskutečně drahé a současně nepoužitelné boty pořídila. Skoro čtvrthodinu jsem si hrála s velkou pistolí a pouzdrem. Ať jsem řemeny posouvala, jak jsem chtěla, ocelový krám mi pod paží vadil. Tahle železa se prostě dělala pro muže a ne pro ženy. Nejraději bych pistoli nechala pod postelí, ale nemohla jsem.

Nakonec jsem to vzdala a požádala Filipa. Stačilo několik přitáhnutí a postroj mi seděl mnohem lépe, skoro se to dalo i chvíli vydržet.

„Zvykněte si nosit i záložní zbraň a náhradní zásobník,“ nedovolil mi posadit se.

Se skřípáním zubů jsem si připnula pod nohavici na pravé lýtko malou pistoli a na opasek zásobník na klipsně.

„Vypadám teď jako nějaký terorista,“ ohradila jsem se.

„Je to lepší než být mrtvý,“ smetl mou námitku ze stolu. „Když si vezmete bundu nebo parku, nebude nic vidět.“

Neměl tak docela pravdu. Musela jsem si vzít delší kožák, protože bunda se mi za chůze neustále rozevírala a pouzdro vykukovalo.

„Pojďme se nasnídat do restaurace,“ navrhla jsem po ukončení své otravné ranní toalety, „leze mi to tady na nervy.“

* * *

„Kde je Alex?“ zeptala jsem se, když jsme se usadili u stolu s naservírovaným jídlem a číšník před nás postavil konvici čerstvé kávy.

„Pracuje.“

„To ani nespal? A nepůjde se najíst?“ nechápala jsem.

„Pravděpodobně ne. Pokaždé, když upadne do pracovního transu, to u něj vypadá podobně. Večer by měl dorazit jeho osobní lékař, doktor Yatson,“ vysvětloval Filip mezi jednotlivými sousty.

Jedl s očividnou chutí a požitkem, což se v mých představách vůbec neslučovalo s jeho mečem a orientálním původem.

„Proč osobní lékař?“ vyptávala jsem se a vyměnila uzeninu za sladké pečivo.

„Poslední pracovní trans pana Rubina skončil jeho naprostým vyčerpáním. Fyzickým i duševním. Proto tady musí být lékař,“ odpověděl Filip o něco tišeji.

„A proč jste ho z transu nevytrhli a nezabránili tomu?“ pokračovala jsem v otázkách.

Alex mi připadal trochu divný, víceméně roztržitý, ale tohle už hraničilo s těžkou psychickou chorobou.

„To dost dobře není možné. Pan Rubin se při řešení problémů, které ho zaujmou, uzavírá do své vlastní reality. Pokud se ji pokusíme narušit násilím, zdravotní obtíže se řádově zhoršují a hrozí autistická regrese. Už se to stalo.“

„A jak to tedy skončilo?“ chtěla jsem vědět.

„Vyřešil ten problém,“ sdělil mi Filip tónem, jako by to bylo úplně samozřejmé.

„A pokud by ho nevyřešil?“

Ve Filipově tváři se nepohnul ani sval, ale já jsem najednou odpověď znala.

„Vaší hlavní prací je učinit ho v čase, kdy neřeší žádné problémy a je normální, co nejsilnějším a nejvyrovnanějším, aby záchvatům co nejlépe odolával,“ zkonstatovala jsem.

„Nejsou to záchvaty,“ nesouhlasil Filip a dolil mi kávu.

„Jak je možné, že takový napůl šílený génius pochází z mafiánské rodiny?“ položila jsem ironickou otázku, abych se zbavila nepříjemného pocitu, že muž, který se mi líbí, není úplně normální.

„Děti si nevybírají rodiče stejně tak jako rodiče si nevybírají děti. A to, co dokázal pan Rubin starší, také chtělo velmi…“ zdálo se mi, že šikmé oči pod hladkým čelem na okamžik potemněly, „velmi schopného člověka. Svým způsobem také génia.“

„To určitě ano,“ zamumlala jsem a chvíli jsme jedli mlčky.

„Dobře, zeptám se ho, jestli si s námi nedá snídani. Žádné násilí,“ slíbila jsem a sama se svému vtipu usmála.

Jako bych já mohla spáchat násilí na silném muži, jakým byl Alex.

* * *

Nakoukla jsem do jeho pokoje. Seděl obklopen třemi notebooky, na jednom právě přijímal nějaká data, studoval grafy na druhém a po paměti psal fyzikální rovnice, které mi nic neříkaly, na třetím. Až teď jsem Filipovi úplně uvěřila.

„Alexi?“

Nezareagoval, pouze změnil rytmus psaní.

„Alexi?“ přistoupila jsem blíž a sklonila se k němu, jako bych mu chtěla zašeptat do ucha.

„Snídaně, horká káva.“

Klapot mačkaných kláves zpomalil, postupně přestával pracovat, okamžik to vypadalo, že se probouzí z hlubokého snu. Nakonec jeho oči ožily a zmizel z nich trans soustředěnosti. Prudce se ke mně otočil a skoro se lekl. Potom se zhluboka, s živočišným požitkem nadechl a vzápětí zrudl. Najednou jsem si sama zřetelně uvědomila svůj parfém a napřímila se.

„Málem mě to pohltilo,“ rozhlédl se napůl provinile po obrazovkách a potištěných papírech.

„Vydržíte pět minut? Dám si sprchu.“

Opravdu to dokázal za pět minut, i když nevypadal dvakrát učesaný.

Snídaně byla fajn. Snědli jsme toho víc než všichni ostatní hosté dohromady. Přiznala jsem Alexovi, že přednáším na škole a jsem hybrid sportovce, medika a fyzioterapeuta. Téměř zajásal, a aniž by si to uvědomoval, dával mi svými otázkami najevo, že v chemii, biochemii, mikrobiologii, prostě ve všem, co jsem kdy studovala, mě strčí do kapsy. Naštěstí mi to poté, co jsem ho viděla při práci, moc nevadilo.

„Pokud budete mít zájem, mohu vám ukázat pár východních rehabilitačních technik,“ přidal se do debaty Filip.

„Japonských?“ zajímala jsem se.

„Ne. Spíše bych řekl čínských, ale ani to není pravda. Pro lidi mého kmene není ve vašich knihách ani jméno.“ To znělo zajímavě. Bůhví odkud vlastně pocházel. Číšník přišel sklidit ze stolu a všichni jsme se na chvíli odmlčeli.

„Jaké máme plány kromě schovávání?“ zeptala jsem se na závěr.

„Nákup vybavení a práci,“ odpověděl rozhodně Alex.

„V noci mi volal Frank Bernard, šéf naší ochranky,“ oznámil Filip. „Chce se s námi zkontaktovat a vyzpovídat nás, aby se dověděl co nejvíc o útočnících. Jeho lidé už jsou tady. Oznámím mu, kde nás najdou.“

„Vy jste mu to ještě neřekl?“ podivila jsem se.

„Jsme společníci, měli bychom vzájemně vědět o všech svých krocích, než je podnikneme,“ odpověděl Filip, jakoby na mém názoru záleželo.

Někdy jsem měla pocit, že si ze mě utahuje, ale jinak se mi zamlouval, i když jsem jeho chování často nerozuměla.

„Jdu nakoupit ještě pár věcí a pak požádám Bárbyho o lekci ve střelbě,“ oznámila jsem jim a zvedla se k odchodu jako první.

Neměla jsem chuť střílet. Řekla jsem to jen naoko, aby se mě nesnažili zadržet. Ve skutečnosti jsem plánovala zavolat domů rodičům, pak si sednout v klidu na lavičku a všechno si o samotě promyslet. Potřebovala jsem si ujasnit pár věcí.

Opravdu jsem chtěla zůstat s Alexem a ostatními a hrát hru na schovávanou před jejich nepřáteli, před tvory, kteří správně neměli existovat? V realitě všedního dne, s lidmi okolo sebe a čistou oblohou nad hlavou, se mi nedávné události zdály neuvěřitelné. Určitě šly vysvětlit jednoduše, vědecky. Nejprve mě někdo přepadl, já ho poranila a on utekl. Chlap, který nás honil v autě, mohl být jenom můj výmysl, fata morgána nervozitou vybičovaných nervů. Nebo nás opravdu honil, ale my nejeli šedesát, ale dvacet. A za pohyby mrtvoly vlisované do zdi mohla konvulzivní inervace svalstva způsobená těžkým poškozením nervového systému. Už se v lékařské historii staly i neuvěřitelnější příběhy. Četla jsem studii o muži, který prožil několik desítek let života s polovinou mozku, a spoustu dalších podobných nemyslitelných věcí. Ještě pravděpodobnější bylo, že jsem se náhodou přiotrávila nějakým halucinogenem nebo podobným svinstvem a představy se mi promíchaly se skutečností. Případně jsem se doopravdy zbláznila.

Tady jsem své uvažování raději zastavila. Člověk by nikdy neměl pochybovat o své příčetnosti. Nepomůže si tím.

# KAPITOLA 7.

ÚČET ZA TELEFON

Sjela jsem do centra, v prvním obchodě si koupila tmavé brýle a procházela mezi lidmi. Občas po mě někdo střelil pohledem, ale na to jsem byla zvyklá. Muži si mě rádi prohlíželi. Teď se však na mě dívali trochu jinak. Možná proto, že jsem neměla svou oblíbenou sukni. Ve Františkánské zahradě kousek od Václaváku jsem si přesně podle svého plánu sedla, zavolala rodičům, zkusila Olinino číslo a vrátila se k uvažování. V poledne, na místě, kde jsem jako studentka chodila klábosit s holkama a na rande, se mi celá záležitost, do níž jsem se namočila, vlastně docela zamlouvala. Všechno bylo vzrušující, zajímavé, tak nějak napůl neskutečné. Jenomže stačilo se trochu víc soustředit a vybavil se mi pach střelného prachu a krve a strach.

„Máte tady volno?“

Přede mnou stál sympatický kluk, možná pětadvacet. Vzhlédla jsem k němu. Moje dlouhé blond vlasy, které nosím do ohonu, každého spletou a v první chvíli si myslí, že jsem mnohem mladší.

„P… promiňte slečno, nechtěl jsem obtěžovat!“ málem se zakoktal a skoro utekl.

Nechápala jsem, co se stalo. Zazvonil telefon. Můj telefon. Tuhle melodii jsem neslyšela tak dlouho, až jsem málem zapomněla, že existuje. A zase jsem měla ten pocit, že se srdce nemůže rozhodnout, zda bude bít rychle, nebo pomalu. Na displeji svítilo Jirkovo jméno.

„Ahoj,“ pokusila jsem se o odměřenost a skoro se mi to i podařilo.

Už to byly tři měsíce, co jsme se rozešli. Napůl jsem se bála a napůl doufala, že mě bude přemlouvat, ať se k němu vrátím, ať se usmíříme. Stiskla jsem telefon o poznání silněji a plastik zapraskal.

„Slyšíš mě?“

Vůbec to nebyl špatný chlap, ale měl pevnou představu o tom, jak má vypadat jeho svět. Svět pohodlí, bezpečí, rozumně divokých párty. Svět, kde se budu doma starat o děti. Do doby, než představu toho svého světa začal realizovat a mě cpát do přihrádky, kterou mi v něm vyhradil, byl skvělý. Milovala jsem ho.

„Co potřebuješ?“ řekla jsem skoro otráveně.

„Choval jsem se jako hlupák. Jestli ještě pořád chceš ty fotky, vrátím ti je. Opatroval jsem je, nic se jim nestalo. I tvou bundu a všechny další věci.“

„Ty si klidně nech,“ odbyla jsem ho.

„Přijdeš si pro ně?“ Skoro se mi zdálo, že o to strašně moc stojí.

„Dneska,“ odpověděla jsem, „později nebudu mít čas.“

Přehánět drsnost mi šlo. Pomáhalo to bojovat s nutkáním říct mu, že bych se s ním chtěla sejít.

„Jasně, dnes kdykoliv. Jsem doma.“

„Dobře,“ souhlasila jsem studeně a zavěsila. Zamířila jsem k autu. Drze jsem ho nechala ve Štěpánské před Radisson SAS hotelem a portýr kupodivu neprotestoval, asi mě považoval za hosta. Šla jsem rychle, v oknech výkladních skříní se mnou držela krok vysoká žena celá v černém. Vypadala jako reklamní panák módních oděvů pro bohaté šílence nebo oživlý filmový plakát.

* * *

Chvíli mi trvalo, než jsem se ve spleti uliček vilové čtvrti zorientovala. Dříve jsem sem jezdila hromadnou dopravou a pěšky, občas na kole, Jirkovu Mazdu jsem řídila jen jednou. Konečně jsem stála před vilou utopenou v zeleni. Dveře garáže byly zavřené. To mě překvapilo, přes den nechával stát auto venku.

Naopak brána do zahrady zůstala otevřená. Nevadilo to, protože čtyřiadvacet hodin denně ve čtvrti patrolovali soukromí sekuriťáci a chránili klid a majetek místních obyvatel. Cinkla jsem na zvonek. Od doby, co jsem tu byla naposledy, břečťan na stěnách opět poporostl. Potlačila jsem náhlý nával nostalgie. Bylo to pryč. Mělo by to být pryč. Muselo to být pryč.

Otevřel mi dveře, vysoký, ramenatý, jen kalhoty a košili měl trochu pomačkanější, než jsem u něj byla zvyklá. Možná něco spravoval, ale ta představa mi přišla směšná.

„Pojď dál,“ řekl. „Trochu ses změnila,“ konstatoval zaraženě.

„To dělají ty šaty,“ odpověděla jsem.

Zastavil se uprostřed haly, jejíž jednu stěnu tvořila gigantická tabule skla do vnitřní zimní zahrady a rozhlédl se, jako by čekal ještě další návštěvníky. Můj byt by se sem vešel čtyřikrát.

„Spolupracujte a nic se vám nestane, jde jen o pár otázek,“ ozvalo se ze dveří do salonku pro hosty.

Až teď jsem pochopila, že jsem naletěla. Mezi veřejemi stál muž v dvouřadovém saku s očima schovanýma za zrcadlovkami a rukama volně svěšenýma podél těla. Periferním viděním jsem registrovala, že všechny východy blokují další muži, ale ti už byli ozbrojeni. A podle toho, jak pistole drželi, měli odjištěno.

„Jen pár otázek, to je všechno,“ zopakoval ten jeden.

Jeho čeština měla anglický přízvuk. Nikdo z nich nevypadal na policistu.

„Nevím, do čeho ses zamíchala, ty blbá krávo! Hlavně je poslouchej, opravdu ti položí jen pár otázek!“ zasyčel Jirka.

Budou se ptát pistolemi? Ten parchant mě práskl a ještě mi nadával! Vztek mi dodal odvahu. Mluvčí zase něco řekl, ale už jsem ho neslyšela. Ostatní se přiblížili o krok. Strčila jsem do Jirky oběma rukama, vrhla ho proti jednomu z pistolníků a sama se rozběhla proti sklu. Odrazila jsem se, za letu sáhla pro pistoli, pojistka, spoušť. Třeskla rána. Před očima se mi rozběhla síť pavučiny, stačila jsem se sbalit a schovat hlavu za rameno. Průlet tříštící se skleněnou záclonou, další výstřely, svištění kulek ve vzduchu. Dopadla jsem do kotoulu a dostala se rovnou na nohy. Štěstí, blesklo mi hlavou.

Ze zimní zahrady se dalo dvěma pokoji proběhnout do parčíku za domem. Dvoukřídlé dveře se sice zamykaly, ale stačilo kopnout do zámku a umělecké kování nevydrželo. Dalšího jsem už nečekala. Stál vedle dveří u zdi. Sáhl mi po zbrani a najednou jsem měla ruku prázdnou.

„I got you,“ řekl.

Měl pravdu, dostal mě. Mou pistoli odhodil za sebe, sebevědomě si mě přitáhl tělo na tělo a současně spustil ruku s vlastní zbraní dolů. Mačkal se na mě, jako by mě chtěl osahávat. Možná chtěl. Trochu jsem se uklonila stranou, jako bych před ním chtěla uhnout, zanožením zvedla kotník a sáhla pravačkou po pistoli. S dotykem hlavně o břicho se změnil v kus vyděšeného ledu. Za sebou jsem slyšela dupot. Pokud jsem chtěla utéct, musela jsem vystřelit. Byl bledý, rty fialové, levý koutek se mu chvěl. Vystřelit.

Týl mi explodoval a slunce zhaslo.

* * *

Probudila jsem se přivázaná k židli v hale vily. V hlavě mi bušilo, měla jsem pocit, že budu každou chvíli zvracet. Okolo mě stálo šest mužů, jeden jako druhý, saka, naleštěné boty, lhostejné kožené obličeje.

„Neměla ses o nic pokoušet, krávo!“ vykřikl Jirka.

Krčil se v křesle se sklenkou pití, led cinkal, jak se třásl.

Muž, který na mě jako první promluvil, řekl anglicky něco ostatním.

Měl tak silný a vázaný přízvuk, že jsem mu nerozuměla, po jeho slovech čtyři odešli a zůstal jen jeden.

„Kde je ten počítač?“ zeptal se česky.

„Jaký počítač?“ nechápala jsem.

Udeřil mě hřbetem ruky přes obličej, zuby mi cvakly. Absurdně jsem si nejprve vzpomněla na svou drahou korunku a teprve potom se začala bát.

„Dz kjůb, počítač dz kjůb,“ vyslovil anglicko-českou větu a i na další ránu si oblékl rukavici.

„Nic nevím, nechápu, na co se ptáte! Neznám žádný The Cube!“ pochopila jsem, co chce.

Usmál se, byla to ironická a zlá grimasa.

Několika slovy mi vysvětlil, že Alex někomu ukradl superpočítač a majitel ho chce zpátky. Žaludek se mi změnil v ledovou kouli.

„Znám ho dva, né tři dny. Nic takového by mi nikdy neřekl, i kdyby to byla pravda!“ snažila jsem se zachránit.

Znovu se usmál a hodil mi na kolena hrst fotografií. Na všech jsem byla já a Alex. V restauraci. Oba jsme se skvěle bavili, smáli se a konverzovali. Na těch fotografiích jsem se líbila sama sobě. Byla jsem krásná. Tehdy ještě ano.

„Nikdo, ani člověk bohatý jako Alexandr Rubin, neutratí v restauraci za víno několik set tisíc korun se ženou, kterou vidí poprvé. Vy jste jeho přítelkyně nebo děvka, to je mi jedno. Ale určitě ho dobře znáte. A snažte se odhadnout, kde má The Cube.“

S posledním slovem mě udeřil. Viděla jsem dvojitě, hučelo mi v hlavě. Typické příznaky otřesu mozku, prozradila mi uvažování schopná část mého já.

„Je to děvka,“ syčel opile Jirka.

Byl to hlupák, po tom, co tady viděl, ho nemohli nechat naživu.

Další rána. Možná víc, nebyla jsem si jistá. V ústech jsem cítila krev a měla jsem pocit, že se mi viklají přední zuby. Hajzlové.

„Už mě to nebaví,“ zaslechla jsem po chvíli anglicky. „Třeba jí jazyk rozváže něco jiného.“

Zvedl mě ze židle, ale ruce a nohy mi nechal svázané. Rozepnul mi přezku opasku, zip mu chvíli vzdoroval. Vzdáleně jsem si uvědomila, že mě chce znásilnit. Nebylo mi to jedno, ale byla jsem tak otupělá, že jsem se už nedokázala bát.

Nakonec pochopil, že se svázanýma nohama se nikam nedostane, a uvolnil mi kotníky. Rezignace byla pryč, jako když někdo strhne záclonu. Položená na stole jsem ho kopla do rozkroku a vzápětí, ve chvíli, kdy se křečovitě zkroutil, ještě jednou do obličeje. Křupnutí chrupavky znělo tak uspokojivě. Pak už mě jeho společník srazil ranou na trojúhelník. Lapala jsem po dechu a doufala, že ten parchant umře, že jsem ho kopnula dostatečně silně. Bohužel ne. Nevím, jestli to trvalo deset minut, hodinu, nebo dvě, ale nakonec se za starostlivého ošetřování svého partnera vzpamatoval. Aspoň mi tu chvíli dali pokoj.

Zkopaný se postavil, stále trochu v předklonu, obličej sinalý.

„Iťs gonna be hard, whore,“ procedil skrze bolestí stále sevřené zuby.

Bude to drsný, děvko, přeložila jsem si mechanicky. Když mluvil třaslavým hlasem, bylo mu lépe rozumět. Měla jsem být vyděšená k smrti, žadonit o milost, křičet, ale já místo toho přemýšlela, jak ho ještě jednou pořádně kopnout. Asi za to mohl otřes mozku – hlava mě příšerně bolela.

Nic jsem neslyšela, ale najednou jsem věděla, že v pokoji je ještě někdo další. Pak to tiše zasvištělo, hlava mého mučitele se sklopila oddělena čistým řezem a ke stropu vystříkla fontána krve. Teprve potom se tělo zhroutilo. Druhý muž už ležel na zemi mrtvý. Jeho konec jsem ani nezaznamenala.

Vedle rozrůstající se kaluže krve stál Filip, oblek bez poskvrny a usmíval se.

„Jak jste mě našli?“ podařilo se mi říct.

Zuby se mi opravdu trochu kývaly, musela jsem si na ně dávat pozor a nechat je jazykem na pokoji.

„Alex se napojil na komunikační síť a lokalizoval váš telefon,“ odpověděl a začal mě rozvazovat.

„A proč jste mě vůbec začali hledat?“ Ruce už jsem měla volné, ale neposlouchaly mě, protože pouta byla příliš utažená a omezila krevní oběh.

„Zjistili jsme, že jste si vzala svůj starý telefon. To znamenalo, že chcete zavolat někomu ze svých blízkých nebo známých. To mohlo být bez předchozí přípravy nebezpečné.“

„Jenom proto se naboural do mobilního vysílání?“ nezdálo se mi to.

„A taky jsem měl tušení,“ dokončil Filip a pomohl mi na nohy.

„Byla to hloupost telefonovat ze starého čísla, ale nenapadlo mě to,“ souhlasila jsem a snažila se udržet rovnováhu.

Venku zastavilo auto, za okamžik vešel Bárby. Mezi rty držel nezapálenou cigaretu. Věnoval mi jediný pohled a začal procházet dům. Když se vrátil, dokázala jsem už chodit.

„Chyby, které člověk přežije, jsou dobré – může se poučit,“ řekl a podal mi zbraně. „Měla jste toho chlapa u zdi zabít a byla jste z obliga.“

Potom ukázal na Jirku, který nás pozoroval jako zjevení a v jedné ruce přitom křečovitě držel poloprázdnou láhev bourbonu.

„Co s ním? Mluvil by,“ nadhodil Bárby pragmaticky a bez dalších řečí sáhl po jedné ze svých pistolí.

„Musel jsem, zabili by mě, kdybych jí nezavolal!“ klekl si Jirka na kolena.

Žadonit uměl, to se mu muselo nechat. Bárby měl náboj v komoře, viděla jsem, že se rozhlíží a hledá – polštář. Už ho měl.

„Nedělejte to!“ vykřikla jsem vystrašeně a Bárby kupodivu poslechl.

Přikulhala jsem k Jirkovi a opřela mu hlaveň pistole o čelo. Už to bylo pryč, už pro mě nic neznamenal. Necítila jsem vztek, lítost, ztrátu ani nenávist. Byl mi lhostejný.

„Mohl jsi mi klidně zavolat. Stačilo, abys nezmínil fotky, a já bych nepřišla. Řekla bych ti, že na tebe kašlu a oni by to slyšeli. Jsi srab, měkota, zbabělec a vždycky jsi byl, jen jsi to dobře maskoval.“

Začal tiše brečet.

Otočila jsem se k Bárbymu s Filipem. „Nezabijeme ho,“ oznámila jsem jim tiše. Byla jsem rozhodnutá se jim postavit, i když bych neměla nejmenší naději, ale oba jen přikývli.

„Nedá se to zařídit tak, aby mu moc nevěřili?“ zeptala jsem se.

S ustupujícím adrenalinem mě hlava bolela víc a víc. Když jsem však něco dělala nebo přemýšlela, dalo se to vydržet.

„Uděláme z něj drogového dealera, co si sám píchá,“ navrhl Bárby. „Můžu to sehnat za chvíli.“

Filip zavrtěl hlavou.

„Mám něco, po čem se mu budou zdát velmi živé sny. A až se probudí, nebude tušit, co se vlastně stalo.“

„Zvlášť, až se tady rozhlédne,“ přitakal Bárby, ukázal na těla a doprovodil to zvednutím pravého koutku úst. To byl jeho úsměv. „Prohledáme mrtvé a půjdeme.“

„Jeden hovor jsem měla z blízkosti Marietty, možná by mohli zpětně objevit, odkud jsem volala,“ napadlo mě náhle. „Možná,“ souhlasil Bárby a začal okamžitě vyťukávat číslo. „Pane Rubine? Vaše dosavadní útočiště není bezpečné, odejděte ihned. Ano, Marika je v pořádku. Trochu otlučená, ale v pořádku. Končím.“

Není nad stručnost. V rozbitých dásních mi cukalo, potřebovala jsem ibuprofen proti bolesti a možná něco na uklidnění. Začínal mnou lomcovat třes, strach se hlásil. Pokud si na něj nějakým způsobem nezvyknu, utřesu se k smrti.

„Jedeme do našeho nového domu,“ oznámil Bárby, když schoval telefon.

„A co Gubkin?“ zajímala jsem se. „Měl by to vědět.“

Bárby přikývl a začal prohledávat mrtvé, Filip mezitím kontroloval, zda zde nezůstalo něco, co by nás s místem spojovalo.

„Dozví se to. Protože se situace přiostřuje a pan Gubkin nechce být spojován s kriminálními živly jako jsme my, dostali jsme všichni padáka. Jinak jsou nám samozřejmě jeho zdroje – k dispozici. Vás teď oficiálně zaměstnává pan Rubin mladší.“

„Takže žádný milování,“ zamumlala jsem, ale to už mi zpožděným strachem naštěstí cvakaly zuby tak, že mi nebylo rozumět.

„Říkala jste něco?“ obrátili se na mě oba dva najednou.

„Nne,“ podařilo se mi říct, „jen jsem uvažovala, co pro mě změna zaměstnavatele bude znamenat.“

„Nic,“ odpověděl Bárby. „Pojďme už, není dobré zdržovat se na místě se dvěma mrtvolama a jedním feťákem.“

Zavřeli jsme za sebou dveře, do místnosti rozbitým sklem právě přilétaly první mouchy a začínaly hodovat na zasychajících kalužích. Udělalo se mi špatně a na trávníku před domem jsem se konečně pozvracela. Taky dobře.

# KAPITOLA 8.

KAPITÁN KRČMÁŘ ZŮSTÁVÁ SÁM

Kapitán Krčmář za sebou zavřel dveře kanceláře, bez hnutí počkal, až automatický zámek cvakne, a potom téměř sprintem seběhl dolů po schodech. Jako vždy si vysloužil pár pohoršivých pohledů kolegů, uklízeček, nebo jiných lidí, kteří z toho či onoho důvodu museli navštívit policejní stanici. Nemohl si pomoct, ale pokaždé, když věnoval odpoledne vyplňování formulářů a dalších administrativních listin, měl nutkání z budovy doslova a do písmene utéct.

I když to bylo proti předpisům, odnášel si v kapse data-disk s databází Interpolem hledaných lidí za posledních dvacet let. Věděl, že až si odpočine a Ivana půjde spát, stráví ještě nějakou dobu studiem portrétů a životopisných dat hledaných zločinců. Nowak Barbarossa mu někoho připomínal a on byl zvyklý řídit se radami svého podvědomí.

Neoznačené služební auto, na které měl nárok, nechal na parkovišti. Metrem se domů dostane rychleji, protože krátce po páté začínaly být ulice přeplněné. Proplouval davem a klouzal naoko lhostejným pohledem po tvářích okolo. Úspěšný obchodník, úspěšný hochštapler, někdo, kdo se živí svým umem a je na to patřičně hrdý, zloděj, ať už kradoucí doopravdy, nebo v souladu se zákony. Kdysi se za škatulkování lidí, pro které neměl žádné opodstatnění, styděl, ale dnes už se jím jen bavil. Byla to hra. Pouze ve chvíli, kdy si mohl vhledy v, jak tipování sám nazýval, ověřit, je bral v úvahu. Ale s Nowakem to bylo něco trochu jiného. Fascinoval ho. Ten vysoký hubený muž byl – prázdný? Fascinoval? Ještě víc znepokojoval.

Raději se kradmo ohlédl za ženou ve vypasovaných džínách a bundě, která nechávala na odiv odhalené ploché břicho. Se šosy, imitujícími dávné fraky a splývajícími po hýždích, to vypadalo zatraceně sexy. Napadlo ho, že by mohl něco podobného darovat Ivaně, ale hned myšlenku zavrhl. I kdyby na extravagantní výstřelek ušetřil, stejně by ho nenosila. Čím vyšší postavení ve firmě zastávala, tím konzervativněji se oblékala, a co hůř, i chovala.

Už stál před Krakatitem v Jungmannově ulici. Jako každý čtvrtek zde bylo narváno, v kavárně v prvním patře se scházeli spisovatelé, pisálci a spousta dalších lidí nějakým způsobem spojených s vydáváním knížek pokleslých žánrů, které intelektuálové zvysoka přehlíželi. Kapitán se protáhl okolo polic, vybral si ze stojanu další číslo časopisu Světové ponorky, titulní stránka slibovala technický rozbor U-Bootu 551 VIIC, přihodil k němu magazín Střelné zbraně a po chvíli snažení se protlačil k pultu s novinkami. Tlusté knižní špalky s obálkami plnými nahých krásek, svalnatých mužů nebo starců s ohněm v očích ho nezajímaly.

„Nemáte něco nového od pana Rulhánka?“ zeptal se tišeji, než zamýšlel, v okamžiku, kdy se na něj prodavačka podívala.

Shovívavě se usmála. Pochopil, že ho zařadila do skupiny těch, co se za knihy, které čtou, stydí.

„Budete si muset ještě nějakou dobu počkat,“ odpověděla.

„Díky,“ oplatil jí úsměv.

Byla sympatická. Kluk tlačící se k pultu ho udeřil loktem do břicha. Krčmář měl chuť odsunout ho zpátky a informovat ho, že existuje něco jako slušné chování, když si všiml, že nezdvořák současně shazuje z kraje stolu do nachystané tašky jednu knihu za druhou. Než stačil zareagovat, mladý zloděj vykřikl bolestí a pustil tašku s kradeným zbožím, současně i svazek, který právě držel v pravé ruce. Menší podsaditý chlapík se šedivou rozčepýřenou kšticí ho po jeho hbitých prstech praštil tak rychle, až kluk zápěstím narazil na stůl.

„Zlomil ste mi ruku!“ zanaříkal útočně a držel před sebou zchromlou pravici jako zbraň.

Podle úhlu, který svíralo zápěstí s předloktím, nelhal. Podsaditý chlapík se studeně ušklíbl.

„Možná. A jestli odsud rychle nezmizíš, stane se ti ještě něco horšího…“ slova zůstala okamžik viset ve vzduchu. „… třeba zavolám policii,“ dokončil.

Kapitán v duchu vysekl poklonu mužové postřehu a citu pro psychologii. Jeho výhrůžka, i když šlo pouze o oznámení krádeže, vyzněla přímo démonicky.

„Pane Žierny, každý den se spousta lidí ptá, kdy opět vydáte něco od pana Rulhánka,“ oslovila prodavačka šedovlasého.

Kapitán se usmál. Nepředstavoval si, že vydavatel knih plných násilí a krve s dějem, který svým spádem předbíhal i světlo, bude vypadat tak seriózně, skoro obyčejně. Na druhou stranu, ušklíbl se sám sobě, nikdo by asi nečekal, že kapitán kriminální policie oddělení vražd bude jedním z čtenářů příběhů, kde patřilo k dobrému tónu zabít na každé stránce nejméně jednoho, ale lépe dva až tři policisty.

Odpověď propásl a spořádaně počkal, až na něj přijde řada u pokladny. Vibračního vyzvánění služebního telefonu si všiml až se zpožděním.

„Zaplatím!“ řekl a pánovitým tónem na sebe okamžitě upoutal pozornost. Ukázal nákup, nechal na pultě o desetikorunu víc, než bylo nutné, a rychle vyšel ven. „Kapitán Krčmář,“ ohlásil se.

„Tady Franta,“ poznal známý hlas. „Promiň, že tě ruším po šichtě, ale máme mrtvolu. Dost hnusnou a myslím, že tě bude zajímat.“

,,Zavolám z vozu,“ odpověděl Krčmář a bez dalšího uvažování se rozběhl, protlačil se zavírajícími se dveřmi tramvaje, současně pustil telefon do kapsy kabátu a zachytil se madla.

O pět minut později už seděl v autě a snažil se vmáčknout do proudu vozidel na Lazarské. Nikdo nebyl ochotný ho pustit. Stáhl okno, přilepil na střechu magnetický maják. Nablýskaný mercedes kolem něj chtěl udělat myšku, ale Krčmář neubral a blatník lehce zaskřípal o blatník. Pro policejní vůz to byl jen jeden z mnoha dalších šrámů. Věděl, že mechanik to bude mít za dvě hodiny v suchu.

Klakson mercedesu se rozječel, ale to už Krčmář ujížděl v proudu vozidel.

* * *

Adresa, kterou dostal, patřila činžovnímu domu z první republiky, jenž nedávno dostal novou fasádu. Nová, vzhledem k zastarale vyhlížející stavbě příliš velká okna prozrazovala, jak luxusní bydlení dům poskytuje. Vrátnému v kukani u výtahu pouze zběžně ukázal průkaz a vyběhl po schodech nahoru. Vzduch na chodbě byl studený, čistý, se slabým nádechem dezinfekčních prostředků. Už ve druhém patře však ucítil další příměs. Ta patřila k jeho povolání.

Uniformovanému policistovi před vchodem do bytu se legitimovat nemusel, znali se od vidění. Chvíli z pozadí pozoroval precizní a rychlou práci techniků. Franta, jeho kolega a přítel, si ho po chvíli všiml a pokynul mu, ať přistoupí k tělu ještě stále nezakrytému plachtou.

„Paul Willert, pasem Američan. Podle razítka vstoupil do republiky před třemi dny,“ spustil bez úvodu.

Krčmář mlčky naslouchal Frantovu shrnutí dosud známých informací a pozorně si prohlížel tělo na zemi. Rozevřený župan a bílé slipy se značkou Lacoste na pasu toho moc nezakrývaly. Muž byl dobře stavěný, ale v poslední době svou kondici trochu zanedbával, protože mu začalo růst břicho. Silná ramena a stehna však jednoznačně ukazovala na sportovní minulost.

Američan, přemítal Krčmář. To určitě hrál americký fotbal. Snažil se v myšlenkách tělesnou konstituci přiřadit hráčskému postu.

„Překvapil ho v koupelně a urval mu ruku, zajímalo by mě, proč to udělal,“ pokračoval v popisu situace Franta.

„A mě by zajímalo, jak to udělal,“ pronesl Krčmář nahlas, překročil kaluž krve a nahlédl do vany. Ta byla čistá.

Lékař, zkoumající končetinu ležící v chodbě do pokoje, vzal otázku vážně.

„Nejjednodušší by bylo znehybnit oběť v nějakém sevření, ruku uvázat do smyčky a pak táhnout přes soustavu kladek. V tom případě by to zvládl každý. Ale měl bych najít otlaky a podlitiny v místě, kde byla paže držena. Asi by to mělo být v nadloktí.“

Zvedl urvanou končetinu a otočil ji kolem podélné osy, aby si ji mohli prohlédnout.

„Při zběžném ohledání nic takového nevidím. Správně by mělo první povolit rameno, ale tady to nevydržel loketní kloub. Zvláštní,“ zakroutil zaujatě hlavou.

„Také by to šlo dynamicky. Trhnout tak rychle, že by vytvořená rázová vlna v těle převýšila pevnost materiálu,“ navrhl Krčmář tiše a nedokázal přitom odpoutat zrak od lidského torza.

„Na to jste přišel jak?“ zajímal se doktor.

„Nedostudoval jsem techniku,“ ušklíbl se Krčmář. „Našel jste aspoň nějaké otlaky na paži?“

„Ano, okolo zápěstí. Zdá se, jako by mrtvého někdo chytil do svěráku ve tvaru lidské ruky.“

„Fajn, nezapomeňte tenhle postřeh uvést do protokolu,“ zkonstatoval suše Krčmář.

Telefon znovu zadrnčel.

„Kapitáne? Jste první na řadě z těch, co už mají po službě. Ostatní jsou v terénu. Bylo nalezeno tělo na pánských záchodcích v Ruzyni na letišti.“

„Jedu tam,“ ukončil Krčmář hovor.

Fakt, že ve skutečnosti stále pracuje, si nechal pro sebe.

Okamžik měl nutkání zavolat Ivaně a informovat ji o svém zpoždění, ale pak to vzdal. Stejně by to ničemu nepomohlo, jen by se pohádali dvakrát. Na dálku a potom později osobně.

Ještě jednou se pozorně podíval do tváře mrtvého a snažil se představit si, jak by vypadala bez křečovité masky agónie smrti. Nebo strachu, opravil se. Muž mohl upadnout do šoku ještě před smrtí a umřít tak rychle, že bolest necítil.

„Dík za zavolání, právě mi začala druhá směna, jedu na letiště,“ rozloučil se s přítelem a opustil byt.

U vrátného na něj čekal muž v semišovém plášti a šedém klobouku. Znali se z několika tiskových konferencí. Pracoval na volné noze a prodával kriminální sólokapry tomu bulváru, který nejlépe zaplatil. Supi se začínají slétat k hostině, zhodnotil Krčmář.

„Ode mě nic. Stejně vám stačí, co jste vytáhl z personálu,“ odbyl Krčmář jeho otázku ještě dřív, než ji novinář stačil vyslovit. „Můžete zkusit ještě kapitána Haleta,“ odkázal ho na kolegu proslulého svou nesdílností a téměř poklusem zamířil k vozu.

Než nastartoval, okamžik váhal, zda přece jen nemá zavolat domů, ale Ivana pravděpodobně stejně byla někde na aerobiku. Napsal jí aspoň esemesku.

* * *

Provoz s večerem polevil, nemusel ani použít sirénu. Řidiči rozsvítili světla a Krčmář si uvědomil, že ho bolí oči. Těch hodin u monitoru počítače bylo dnes až příliš.

Před odbavovací halou letiště zaparkoval na zóně zákazu zastavení, ukázal hlídkujícímu policistovi v uniformě průkaz a vešel dovnitř. Celník ve vysoké hodnosti, Krčmář tenhle druh výložek neznal, už na něho čekal. Vypadal nervózně, vlasy pod čepicí měl splihlé potem.

„Našli jsme ho na záchodě za celním odbavením, zavedu vás tam. Ohradili jsme místo; svědka, který ho objevil, tady pořád držím. Vzteká se, zmeškal let do Bangkoku.“

Celníkovi se viditelně ulevilo, že může předat odpovědnost někomu jinému.

„V pořádku,“ přikývl Krčmář, aby ho uklidnil, a jako první vykročil naznačeným směrem.

„Prý jste objevil podobnou mrtvolu, a proto zavolali vás,“ přivítal ho skoro vesele lehce obtloustlý muž s brýlemi a kufříkem v ruce. Nonšalantně se přitom opíral o rám dveří označených žlutou páskou s nápisem policie.

Krčmář věděl, že dělá patologa pro Prahu-západ. Opatrně nakoukl do prostoru toalety.

„To kolega. Že jsem tady já, je jen náhoda,“ řekl. A má smůla, dodal v duchu.

Podlaha z bílých dlaždiček vypadala jako čerstvě vytřená jenomže uklizeč místo vody použil krev. „Skoro to chce gumáky,“ zažertoval patolog, ale neusmál se.

Krčmář vešel první a měl nepříjemný pocit, že se mu podlaha lepí k podrážkám. Tělo leželo v jedné z kabinek s hlavou vmáčknutou do záchodové mísy. Končetiny byly zpřerážené, kůže na mnoha místech protržená roztřepenými konci kostí, hrudník připomínal rozšlápnutý koš. Krčmář ustoupil stranou, aby policejní fotograf mohl začít dělat svou práci i zblízka. „Co bylo příčinou smrti?“ podíval se na lékaře. „Řekl bych, že ho někdo umlátil. Přesněji až po pitvě.“ Krčmář přikývl, jinou odpověď ani neočekával. Občas tohohle člověka podezříval, že nikdy nic nemyslí vážně a bere svět skrz optiku svého absurdního smyslu pro humor.

Zběžně vyslechl svědka, který neviděl nic zvláštního; počkal, až mrtvého vytáhnou ze záchodu – mísu museli rozbít kladivem, protože se s tělem nedalo hnout. Až potom pochopili proč. Lebka byla do malého otvoru nacpána takovou silou, že praskla a zdeformovala se.

Nakonec se zastavil u doktora skládajícího si nádobíčko a zapisujícího do notebooku poznámky.

„Nemáte alespoň něco předběžného?“ zkusil to Krčmář ještě jednou.

„Nejsem si úplně jistý, ale odhaduji, že toho člověka mučili. Sice ne moc dlouho, menší zranění však byla jednoznačně způsobena jako první.“

„Díky,“ řekl Krčmář a zamířil na vzduch. Jako by v něm poslední patologova slova otevřela stavidla a jeho nadhled byl pryč. Udělalo se mu zle. Pocítil nutkavou touhu zavolat Ivaně, říct jí, že už jede domů a těší se na ni. Její telefon však byl vypnutý a na displeji na něho pomrkávala nevyzvednutá hlasová zpráva.

„Měli jsme dneska jít na firemní večírek,“ poznal důvěrně známý hlas pozměněný vztekem. „Bylo to pro mě důležité, ale nepřišels. Kašlu na tvou pitomou práci, kašlu na tvůj umolousaný plat. Kašlu na tebe. Stěhuji se. Sbohem.“

Krčmář se posadil do vozu a chvíli jen tak seděl s vypnutým motorem. Bylo to ve vzduchu už dlouho. Tak dlouho, až si myslel, že celý problém vyzní do ztracena. Nevydělával moc peněz, bydleli na okrajovém sídlišti ve starém paneláku a k tomu ještě chodil pozdě a nepravidelně z práce. Najednou na něj všechno padlo, měl pocit, jako by ho někdo praštil baseballovou pálkou do zátylku. Všiml si, že si ho hlídkující strážník udiveně prohlíží, proto raději nastartoval a odjel. Cestou se pokusil Ivaně ještě několikrát zavolat, ale marně.

Po dlouhé době se mu podařilo zaparkovat přímo před jejich činžákem. Okna bytu byla tmavá, žaluzie nestažené. Možná ho vyhlížela, možná to nebylo tak špatné. Hloupost, popřel nesmyslně optimistické myšlenky. Po chodníku přešel muž a žena se psem na vodítku, slyšel jejich tlumený hovor. Hrdlo měl vyprahlé a rty suché, potřeboval se napít. Neměl však chuť na bublinkovou vodu nebo mléko, to jediné bylo, pokud si pamatoval, v ledničce. A ještě méně se mu chtělo do prázdného temného bytu. Zkratkou mezi řadou garáží, které někdo z magistrátu dovolil za úplatek postavit na parkovišti, zamířil do hospody. Přivítal ho dým, cinkání půllitrů a zvuk fotbalového zápasu v televizi. Od doby, kdy tady byl naposledy, se nic nezměnilo, snad jen televizní přístroj měl větší obrazovku. Postavil se k výčepu, ukázal na půllitr a položil na pult kovovou dvacetikorunu. Vypil pivo nadvakrát a odešel. Domů se nevracel zkratkou, ale po chodníku kolem řad zaparkovaných aut. Potřeboval ten okamžik co nejvíc oddálit. V přítmí pod jeřábem zastiňujícím vzdálenou pouliční lampu si všiml tří stínů krčících se u jednoho z vozů. Přehlédl by je, kdyby ho neupozornilo cinknutí kovu o kov.

„Co tam děláte?“ řekl klidně a vytáhl ruce z kapes.

„Do toho ti nic není, páprdo, zmiz, dokud se ti nic nestalo,“ odpověděla mu jedna ze siluet a napřímila se.

V ruce držela něco, co vypadalo jako dlouhá ocelová tyč. Krčmáře ani nenapadlo sáhnout pro zbraň. Místo toho vytáhl z kapsy tužkovou baterku a posvítil na tvář neznámého. Dvacet, dvaadvacet let, neudržovaný řídký plnovous, zlatý řetízek kolem krku, blízko posazené oči, malý nos a dozadu ubíhající brada. Věděl, že teď ho dokáže identifikovat za všech okolností. Přemístil úzký světelný kužel na další postavu. Trojice kradla pneumatiky.

„Rozbijem mu hubu, rozmyslí si starat se vo to, po čem mu je hovno,“ štěkl přidušeně mladík s montážní pákou a rozběhl se vpřed, dva další za ním.

Krčmář nečekal, až udeří, snížil těžiště, ramenem vklouzl pod útočící paži, zachytil ji a přehodil muže přes záda. Druhý už byl skoro v dosahu, rukou sahal pod kabát. Kapitán se odrazil, současně se levou dlaní opřel o karoserii vedlejšího vozu a kopl vodorovně vpřed. Mladík nic takového nečekal, podrážka boty ho zasáhla na rozhraní krku a hrudníku. Sesul se na místě a setrvačností klouzal po betonu vpřed. Třetí zmrzl v pohybu s nožem v ruce.

„Já nic,“ zakroutil hlavou, záblesk světla se odrazil od jeho bělma a zubů.

Puštěný nůž cinkl o dlažbu. Krčmář beze spěchu udělal krok, druhý, bez nápřahu ho udeřil hákem do čelisti a navázal úderem loktem na tvář. Rána mladíkem mrštila stranou, plech auta, na které narazil, zaduněl.

Krčmář se zastavil, zjistil, že zhluboka oddechuje a současné naslouchá. První sténal, druhý chroptěl a třetí klečel před nim s hlavou v dlaních a jako obehraná deska stále dokola kňučel.

„Prosím, netlučte mě, prosím, netlučte mě!“

Potlačil chuť ho nakopnout, místo toho mu sáhl do kapsy, vytáhl telefon a vyťukal známé číslo.

„Zahradní sídliště, číslo popisné osm set osmdesát dva. Tři muži, kradli auta, potřebují ošetřit.“

Zavěsil, setřel z telefonu otisky prstů, vrátil ho mladíkovi do kapsy a zamířil k domovu. Krátká rvačka mu náladu nevylepšila, uvědomil si, že k vzteku a lítosti, které cítil, se přidalo ještě pohrdání sebou samým.

V bytě mu stačil letmý pohled, aby zjistil, že si Ivana opravdu sbalila většinu svých věcí. Nezapomněla ani na ručně vyšívaný ubrus, který dostala jako malá holka od babičky. Najednou tu byl mnohem méně doma. Převlékl se, umyl a snažil se nevidět chybějící šminky v poličce, kartáček na zuby nebo oblíbený župan. Jako automat se posadil k pracovnímu stolu, pustil počítač, do slotu zasunul datadisk a soustředil se na tváře mezinárodně hledaných zločinců.

# KAPITOLA 9.

SLZY, STRACH A ODHODLÁNÍ

Do Marietty jsme se nevraceli, Bárby mě oklikou vezl do našeho nového domova. Stále jsem se cítila trochu mimo a nezlepšovalo se to, spíš naopak. V rádiu to pořád praskalo, komentátor se střídal s komentátorem, až po dobré půlhodině, když padlo jméno našeho bývalého hotelu, jsem pochopila, že posloucháme policejní vysílání. Pokusila jsem se soustředit.

„Ozbrojené přepadení hotelu Marietta, mrtvý recepční a pravděpodobně i několik hostů. Potřebujeme posily,“ řekl někdo vzrušeně.

„Alex?“ nadhodila jsem do hučení motoru.

„Potkáme se s ním ve vile,“ řekl Bárby klidně. To mě uklidnilo, na chvíli jsem usnula, nebo omdlela. Probral mě až závan čerstvého vzduchu, když Bárby vystupoval.

* * *

Vila byla obrovská secesní stavba utopená v zeleni nedaleko břehu Vltavy. Vila, spíš menší zámeček.

„Pozemek sahá až k vodě, stezka podél břehu se dá použít jako úniková cesta, vejde se tam i auto. Motorový člun budeme mít přistavený zítra,“ vysvětloval Filip.

Všimla jsem si ho, až když promluvil. Opíral se o sloup vrat a s pozadím žulových kamenů splýval jako skutečný chameleón.

„Potřebujeme velký dům a blíž centra nic lepšího prostě sehnat nejde,“ skoro se omlouval.

Další přednosti a zápory naší nové adresy mě nezajímaly a nechápala jsem, proč mě s nimi tak pečlivě seznamuje. Jako bych já byla ten, kdo schvaluje jejich volbu! Pro mě za mě, mohli klidně koupit Hradčany. Měla jsem pocit, že ti dva by to dokázali.

„Jsem celá od krve. Potřebuju se převléct, nějaké prášky proti bolestem a dezinfekci,“ zašišlala jsem. Pohmožděniny už stačily opuchnout a každé slovo bolelo. Jestli mi pošramotili čelist, budu se pár týdnů živit jogurty.

Při klopýtání do schodů jsem si uvědomila, že smrti svých věznitelů nelituji. Zarazilo mě to do chvíle, než jsem potřebovala znovu promluvit. Pořád to bolelo. Hajzlové.

Alex nás přivítal se starostlivým výrazem ve tváři a velkým chundelatým psem po boku. Stačilo mu však, aby Bárby prohlásil, že je vše v pořádku, a až příliš rychle se uklidnil. Usmál se, mrkl na mě a zmizel v jednom z pokojů. Ocenila bych vřelejší uvítání a víc projeveného soucitu. Ale možná jsem měla být ráda, že se kvůli mně vůbec odtrhl od své posedlosti prací. Alespoň pes mě zvědavě očichal a začal radostně vrtět ohonem. Podle šedivého čumáku to byl psí stařešina.

„Patřil k domu,“ vysvětlil Bárby. „Nechtěl jsem se ho zbavit.“

Jeho starost o psa mi po dnešku připadala absurdní.

„To je dobře,“ zahuhlala jsem.

* * *

V koupelně jsem se pořádně vysprchovala a prohmatala si nohy a ruce, zda nemám zranění, o němž nevím. Když jsem si po očistě prohlížela tvář v zrcadle, překvapilo mě, jak málo šrámů jsem utrpěla – opuchliny snad do zítřka splasknou. Ten, kdo mi balil věci z hotelu, vzal vše a nezapomněl ani na mou kosmetickou taštičku. A chválabohu ani na sadu tamponů, které jsem měla položené vedle. Ten pitomý týden se blížil a při všem vzrušení posledních dnů to mohlo přijít dřív.

Navlékla jsem se do županu, bez uvažování si přes rameno přehodila popruh s pistolí v pouzdře a zamířila do jídelny. Bárby s Filipem seděli v křeslech, na stole stála karafa s vodou a baňatá láhev s nápisem BUNNHABHAIN a obrázkem vousatého námořníka s fajfkou.

Kupodivu už mi nevadilo, že se před nimi producíruji v negližé.

„Objevilo se něco důležitého, u čeho musím být?“ zeptala jsem se.

„Ne. Půjdu omrknout hotel,“ odpověděl Bárby a díval se přitom na mě. „A pak se poptám, co byli zač ti chlápci, co si na vás vyšlápli.“

Doopravdy pil whisky se sodou a podle barvy hodně zředěnou. Myslela jsem, že tenhle drink se pije jen ve špatných detektivkách.

„Já ještě musím zařizovat nákupy vybavení do laboratoře pana Rubina,“ řekl Filip. „Frank Bernard dští oheň a síru. Chce vědět, kde se ukrýváme,“ dodal a podíval se po mně.

Bylo mi jasné, že Filipovi bylo úplně jedno, jestli Frank Bernard soptí jako samotná Krakatoa. Spíš mi připadalo, že čeká, co na to řeknu já.

„Vím, že jsem náš úkryt v Mariettě prozradila já, ale proč dokonalý pan Bernard hotel neuhlídal, když jsme ho informovali, že v něm jsme?“ zeptala jsem se.

„Třeba to nestihl,“ nadhodil Bárby a napil se. „Měl málo času.“

„Vy byste to stihl,“ opáčila jsem. Bárby po mně střelil pohledem, ale neprotestoval.

„Než se na pana Bernarda spolehneme, chci ho vidět na neutrální půdě, nejlépe v přítomnosti pana Gubkina, aby mě osobně ujistil, že skutečně pracuje pro pana Rubina. A že si zaslouží své peníze,“ dořekla jsem větu a zarazila se.

Neměla jsem jim co rozkazovat a vůbec jsem netušila, kde se ve mně bere přesvědčení, že můj úsudek je správný. Možná jsem se po dnešních dost drsných zážitcích přehnaně bála. Oba mí společníci však jen přikývli na znamení souhlasu. „To zní rozumně,“ přitakal Filip.

Bárby na mě po celou dobu upíral svůj pohled. Nedokázala jsem však přečíst, co se za jeho kamennou tváří skrývá.

„Proč šli po mně a ne po vás? Už se o to pokusili podruhé,“ napadla mě najednou otázka.

Mlčeli, jen mě dál pozorovali.

„Protože mě viděli s Alexem a považují mě za klíč k němu. A jsem nejsnazší cíl,“ odpověděla jsem si sama.

„Oni si myslí, že jste nejsnazší cíl,“ opravil mě Filip a postavil se. „Musím jít, mám opravdu hodně zařizování. Přes noc opět začnou pracovat technici na instalaci laboratoří, nelekejte se, pokud něco uslyšíte. Dnes nebo zítra ráno by měl dorazit náš další společník.“

Uvědomila jsem si, že tady zůstanu sama s Alexem ponořeným do svého bádání a okamžitě se podívala po pistoli.

„Ukážu vám provizorní bezpečnostní systém, který jsem zatím nechal nainstalovat,“ řekl Bárby a sáhl po klobouku. „A nezapomeňte střílet, až to bude třeba.“

V přání dobré noci by se mohl poněkud vylepšit.

* * *

Do postele jsem se dostala až o dvě hodiny později. Každé okno i dveře byly zabezpečené proti vniknutí a já jsem se u ovládacího pultu chtěla ujistit, že později z displeje okamžitě poznám, odkud varovný signál přichází. Při té příležitosti jsem si celý dům prošla. Zevnitř se zdál ještě větší než zvenčí. Tři patra nadzemí a dvě podzemí, přičemž část suterénu a prvního patra byla už napůl zaplněna částečně nainstalovaným výzkumným vybavením. Poznávala jsem optické a rastrovací elektronové mikroskopy, přístroje na bázi gama skeningu, elektronové tunelovací mikroskopy, genetické manipulátory, linky pro kultivaci biologických kultur, spektrometry využívající nejrůznějších fyzikálních principů, analyzátory a spoustu dalších věcí, o jejichž použití jsem měla jen mlhavou představu. Všechno dohromady představovalo desítky, možná i stovku milionů dolarů. Trochu se mi z toho točila hlava.

Všechno tohle vybavení se dalo samozřejmě legálně koupit, ale i ten nejrenomovanější výzkumný ústav na něj obvykle čekal celé měsíce. Mafiánskému mikrotýmu to zabralo dva dny.

* * *

V jedné z podzemních místností jsem objevila Alexe. Už nepracoval na notebookách, ale na třech terminálech připojených k velké krabici pod stolem, za zády mu hučela automatická kultivační linka, ve vakuové komoře mrkal displej superpřesných vah a u stěny stály velké tlakové bomby s inertními plyny, kyslíkem a vodíkem.

„Dobrou noc,“ řekla jsem.

Odpovědělo mi ticho. Zkusila jsem to ještě jednou hlasitěji.

Nezaregistroval mě ani podruhé, mohla bych mu klidně uřezat ucho a ani to by ho nevytrhlo ze soustředění. Ať žije Vincent van Gogh! A zrovna o takového chlapa se mám zajímat?

* * *

Než jsem usnula, promítla jsem si události rušného dne. Uvědomila jsem si, že mě dostali hlavně díky tomu, že proti mně použili člověka, kterému jsem důvěřovala a měla ho jistým způsobem ráda. A co kdyby se o to pokusili znovu? Věděli o mně všechno, nebo skoro všechno. Vzpomněla jsem si, že jsem volala i rodičům. Bylo sice už devět večer, ale nikdy není pozdě. Vstala jsem, došla do jídelny a vzala si jeden z pohozených počítačů. Připojení na internet bylo nejrychlejší, s jakým jsem se kdy potkala. Můj táta se celý život toužil podívat někam do hodně exotické země, ale nikdy si na to s maminkou neušetřili. Jako důchodce už svůj sen vzdal. Po chvíli hledání jsem vybrala tři měsíční zájezdy po Severní, případně Jižní Americe a Asii. Nad cenou by se mi jindy zatočila hlava, ale dnes platila mafie, potažmo pan Gubkin nebo Rubin. Bylo to jedno. Hodlala jsem je lákat na poznávací cestu po Spojených státech. Pokud by víza v tak krátkém čase nedokázala zařídit ani vysoce výkonná Rubinova organizace, zbývaly dvě jiné možnosti.

Zavolala jsem Bárbymu a stručně mu vysvětlila, co a proč zamýšlím.

„Rozumné opatření,“ zhodnotil. „Pokud budu mít zítra na dvě hodiny k dispozici jejich pasy, dostanou víza kamkoliv. Jen nesmí být na teroristickém indexu Spojených států, to by trvalo déle,“ oznámil mi klidně.

„Žádný problém, počítejte s tím, prosím,“ rozloučila jsem se s ním.

Můj otec určitě na žádném teroristickém seznamu nebyl. To už hodiny ukazovaly za pět minut deset. Trochu nervózně jsem zpaměti vytočila číslo domů a uvažovala, jak být co nejvíc přesvědčivá, jak všechno zařídit.

„Ahoj, mami,“ řekla jsem s úlevou, když jsem poznala známý hlas.

„Mám pro vás báječný vánoční dárek. Exotický zájezd do Ameriky. Je to za pakatel, ale musíte být schopni být na letišti,“ mrkla jsem se na stránku cestovní kanceláře, „zítra večer v osm hodin.“

Hovořila jsem a hovořila, lhala, překrucovala, nakonec mi maminka uvěřila, občas jsem zaslechla i otcův vzrušený hlas. Bylo mi do breku z toho, že oni jsou tam, já tady, oni mají radost a já se třesu strachy.

„Ale jak se máme sbalit na tak dlouhou cestu? Vždyť si ani nic nestačíme nakoupit?“ lamentovala maminka.

„Všechno máte doma,“ ujistila jsem ji. „A když ne, zavolejte, já vám to seženu. Je to ‚last minute‘ zájezd, nic tak laciného už se nikdy nepodaří sehnat, jediná šance!“ lákala jsem je dál.

Nakonec slíbili, že budou nejpozději ve dvě hodiny v Praze i s pasy. Tohle byl můj životní výkon, ne rvačka s americkou soldateskou.

Vyčerpaná jsem se rozloučila, rozvalila se na gauč a rozbrečela se. Lhala jsem a vůbec nikomu jsem se nemohla svěřit, jak mizerně se cítím. Chundelatý pes, starousedlík, přišel, olízl mi ruku a položil se vedle mě. Teplo jeho těla bylo tak příjemné. Hladila jsem ho a hladila, až jsem si uvědomila, že už mám oči suché. Místo strachu a sebelítosti jsem vnímala jen zlost na ty, kteří mé přepadli, vystrašili k smrti a donutili mě bát se o blízké. Zvedla jsem oči od starého psa slastně přivírajícího oči. Kov pistole na konferenčním stolku matně odrážel svit obrazovky. Čas jít spát. Vešla jsem do své ložnice a dveře držela tak dlouho, než Chundeláč přišel. Bylo lepší mít společnost než zůstat sama.

# KAPITOLA 10.

NOWAK BARBAROSSA: LOVEC A KOŘIST

Nowak Barbarossa zastavil vůz na druhé straně ulice proti opuštěnému hotelu Marietta. Chvíli seděl uvnitř a díval se, zda před budovou nehlídkuje policista. Žádného neobjevil, opozdilí chodci úsek bez veřejného osvětlení procházeli zrychleným tempem. On sám podvědomě procházel zrychleným tempem ostrůvky jasného světla pod sodíkovými výbojkami. Možná právě to nejlépe ukazovalo rozdíl mezi občanem dbalým práva a jím. V duchu se pobavil svým postřehem, ale jeho obličej přitom zůstal nehybný.

Vystoupil, zabouchl dveře a přešel přes ulici. Zamykání vozu měl upravené, aby na sebe neupozorňovalo zbytečným blikáním. Policejní pásku prořízl nožem a pak se na okamžik přitiskl k tmavé ploše dveří. Osamělý chodec si ho nevšiml, v zajetí spěchu upíral pohled před sebe a kroky přitom měřil asfalt chodníku lesknoucí se noční vlhkostí.

Barbarossa zatlačil do dveří – zámek byl rozbitý, nemusel použít paklíč. Vstoupil, přivřel za sebou a počkal, až se oči přizpůsobí a naprostá tma změní v šero rozmývané září uličních výbojek. Ve vzduchu se ještě stále vznášela příchuť střelného prachu. Muselo se tu střílet opravdu hodně, zhodnotil mechanicky. Rozsvítil tužkovou baterku a úzkým paprskem světla přejížděl po okolních stěnách. V omítce za recepčním pultem objevil linii čtyř vstřelů do zdi. Opatrně k nim zamířil, pod podrážkami mu skřípěla vydrolená omítka. Zblízka zpozoroval i velkou červenou skvrnu. Jeden otvor po druhém pečlivě prohmatával bříšky prstů, až ve třetím našel kulku, kterou vydloubl kapesním nožem. Střela byla silně zdeformovaná, ale odhadoval, že je ráže devět milimetrů. V téhle zemi se pistole ráže devět milimetrů daly sehnat za pakatel a nebyly vůbec špatné, spíš naopak, zhodnotil své zjištění.

Obešel pult a pomalu stoupal vzhůru. Nad schody, přibližně ve výšce ramen, se táhla další řada šrámů po kulkách. Vstřely se podobaly těm v přízemí, ale z toho, jak těsně za sebou následovaly, Barbarossa soudil na samočinnou zbraň. Pach spáleného střelného prachu byl ještě o poznání silnější. Pořádně si prohlédl koberec na schodech. Až na prach z omítky byl čistý. Přemýšlel, zda střelec, možná ostraha hotelu, mířil tak mizerně, že žádného útočníka nezasáhl. Nebo zasáhnout nechtěl? Nebo byli útočníci mimořádně schopní? Další možnost zněla, že střelec zasáhl, a útočníka to stejně nezastavilo. Tahle myšlenka byla znepokojivá. Ne, opravil sám sebe, nahnala mu strach. Sám sobě nikdy nelhal. Odjistil pistoli, náboj už byl v komoře. Nemělo smysl znepokojovat se něčím, co nemohl ovlivnit. Měl zbraně, jistou ruku a přesné oko. Pokud by tyhle trumfy nestačily, nezbývalo než složit karty.

Opatrně vystoupal až do posledního patra, a než zahnul doprava, směrem k jejich bývalému apartmá, strnul. Varovalo ho šustění papírů. Okamžitě zhasl baterku a dlouhé minuty čekal, až se jeho oči opět přizpůsobí tmě. Identifikovat zdroj slabého zvuku bylo obtížné, postupně si však byl víc a víc jistý, že právě za dveřmi apartmá se někdo skrývá a něco si prohlíží.

Barbarossa polkl a začal se krok za krokem přibližovat. Šelest podrážek o koberec se mu zdál hlasitější než šumění korun stromů ve vichru, tep srdce vnímal jako dunění zvonu a i vlastní dech se mu zdál příliš hlasitý.

Konečně stál u dveří. Byly pootevřené, šustění papíru o poznání zesílilo. Povytáhl si kalhoty, klekl si na kolena a se spánkem položeným na koberci vykoukl. V temnotě to byla zbytečná opatrnost, ale – pokud mohl, klidně svým obavám vyhověl. Proti oknu rozeznával temnější siluetu. Muž, menší muž nebo žena, zpřesnil svůj první úsudek, seděl na stolku a listoval papíry, které tu zůstaly po Alexovi a Filipovi. Barbarossa měl za to, že to jsou katalogy firem nabízejících vědecké vybavení. Muž se náhle podíval směrem k němu a Barbarossovo srdce přešlo do sóla ďábelského bubeníka. Přísahal by, že pohled neznámého klouže jen pár centimetrů nad jeho hlavou. Skoro jako by něco hledal. Pomalu, centimetr po centimetru, se zasouval zpět za zárubeň. Téměř celý svůj život si myslel, že se nebojí nikoho a ničeho. Nebyla to pravda. Fakt, že si neznámý prohlíží katalogy v naprosté tmě, mu nahnal strach, na který už dávno zapomněl.

Opatrně se postavil, vytáhl z levého pouzdra druhou pistoli a odjistil ji. Dvakrát devět nábojů ráže .45 ACP. Věděl, co dokáží, a věděl, že zasáhne, na co míří. Neměl rád záhady. Kdysi dávno, jako malý kluk, se strašně bál chodit na záchod. Byla to latrína, dvacet a půl kroku za domem. Měl je přesně spočítané. Kdysi dávno, před lety, když ho máma uložila do postele, se začal bát, že se v noci probudí a bude muset jít ven na záchod. Přestože neměl žádné nutkání a mohl doufat, že ho močový měchýř nezradí, vzal pohrabáč, vyšel ven a vyzval všechny duchy schovávající se v temnotě na souboj. Žádný nepřišel a Barbarossa ztratil respekt před stíny. Dnes měl místo pohrabáče dvě pětačtyřicítky Double Eagle, ale strach se stejně vrátil. Zhluboka se nadechl, první krok, druhý, loktem zatlačil do dveří a postavil se mezi zárubně, stále neslyšitelný jako netopýr brázdící noční oblohu. Neznámý už v místnosti nebyl, místo něho ho přivítal závan chladného vzduchu zvenčí. Barbarossa se zády ke stěně opatrně přiblížil až k oknu. Vyhlédl teprve po dlouhém čekání. Po holé fasádě nemohl nikdo sešplhat a země byla dobrých deset metrů hluboko.

„Batmana, mohl jsem zastřelit Batmana,“ zformuloval rty posměšně, ale jeho oči přitom zůstaly smrtelně vážné.

Netušil, koho nebo co v pokoji potkal, ale přesto se už nebál. Uplynulých čtyřicet let ho neobrousilo, stále měl tolik odvahy jako osmiletý kluk s pohrabáčem v ruce vyzývající všechny obyvatele noci.

* * *

Muži krčícímu se u paty domu nepřipadalo, že je tma. Okno šikmo nad sebou viděl zřetelněji než v pravé poledne. Před okamžikem z něj, poslušen svých instinktů, vyskočil. V domě se kromě něho skrýval ještě další člověk. Jindy by se střetu asi nevyhýbal, ale po událostech dnešního dne nebylo dobré provokovat policii. Navíc je První vyzýval k opatrnosti a utajení. Ještě nepřišel čas k boji, ještě ne.

Pár minut čekal, zda druhý návštěvník zavřeného hotelu nevykoukne neopatrně ven. Nechystal se střílet, v ruce držel dlažební kostku. Dokázal jí vrhnout tak prudce, že prorazila lidskou lebku nebo zlomila většinu kostí v těle. Pro jistotu však měl připravenou ještě pistoli.

Čekal tak dlouho, dokud nezačalo pršet. Pak se postavil a zamířil k autu. Z úzké mezery nedokázal vyjet napoprvé, musel nadvakrát zacouvat.

Barbarossa s prstem na spoušti pozoroval neznámého, který se náhle zhmotnil v kuželu žluté záře pouliční lampy a pak obtížně vyjížděl tísněn jeho vlastním vozem a starou dodávkou. Poznávací značku nedokázal přečíst, protože řidič světla rozsvítil až na křižovatce. Než sám zamířil po schodech dolů, napadla ho otázka: Kdo byl ve skutečnosti lovec a kdo kořist?

# KAPITOLA 11.

V OKU HURIKÁNU

Vzbudila jsem se pozdě a hned v prvním okamžiku jsem věděla, že se schovávám ve vile až po střechu narvané moderním laboratorním vybavením, společnost mi dělá záhadný samuraj a mlčenlivý střelec. A také Alex, šílený nebo pološílený vědec, kterého jsem měla docela ráda. Možná víc než docela ráda, ale tenhle problém jsem nechtěla řešit. Ne právě teď.

Rány, které jsem včera utržila, zfialověly a změnily se v hrůzostrašně vyhlížející podlitiny. Rozbité rty a natržený koutek úst se mi čistě zajizvily, nikde jsem neviděla stopy po hnisu. Sice mě všechno bolelo, ale mohlo to být horší. Krví zaneřáděné oblečení jsem nacpala do koše na prádlo a vzala si nové, pošramocenou tvář jsem částečně zamaskovala nalíčením, částečně černými brýlemi. Můj obraz v zrcadle mě ale stejně znechutil – nebyla jsem to já, ale nějaká sebevědomě se tvářící žena, která se nedávno srazila s kamionem.

Raději jsem otevřela okno do zahrady. Ruch města sem doléhal téměř neznatelně, jen občas se ozvalo tlumené zařinčení tramvaje nebo o sílu obraný skřek klaksonu. Vzrostlé stromy a neudržovaná zahrada, spíš rychle rostoucí džungle, popíraly skutečnost, že se nacházím v Praze. Ještě jednou jsem se nadechla povětří mírumilovného dne a zavřela okenice. Na starobyle vyhlížející klice zajišťovacího mechanismu byla přilepena malá krabička a od ní vedl tenký izolovaný drát barvou splývající s pozadím. Zabezpečovací zařízení. Idylka se rozplynula.

Už jsem chtěla jít do kuchyně podívat se po něčem k jídlu, když můj pohled přilákalo pouzdro na pistoli přehozené přes opěradlo židle. Sáhla jsem pod polštář a vytáhla zbraň. Až dosud jsem si ji nijak moc neprohlížela. Černá, hranatá, dokonale opracovaná. V kovu rámu bylo vytlačeno H&K UCP, na hlavni 0.40 S W. Druhou zbraň, podstatně lehčí, podle vyraženého nápisu vyrobili v České zbrojovce Uherský Brod. Byla menší a při střelbě kopala o něco víc, ale lépe se nosila. Navlékla jsem na sebe obě pouzdra, kotníkové tentokrát vyměnila za boční, na pásek navěsila dva rezervní zásobníky a ještě jednou se otočila k zrcadlu. Ať jsem vypadala divně nebo ne, nechtěla jsem zažít to co včera. Dnes bych už vystřelila, tím jsem si byla jistá.

V kuchyni jsem nikoho nepotkala, ale káva v kávovaru právě dobublala, do ošatky pod utěrku někdo připravil čerstvý chléb a karafa s džusem se právě začínala rosit. Úžasný servis.

Z jídelny vedle zazněl tlumený bzučák, nahlédla jsem tam s šálkem kávy v ruce. Filip, jako vždy jako ze škatulky, stál u stolu s notebookem připojeným k velkoplošnému plazmovému displeji, z počítače vedl plochý mnohažílový kabel do velké bílé krabice. Pochopila jsem, že to je srdce našeho bezpečnostního systému.

„Dobré ráno,“ pozdravila jsem.

„Je vous souhaite aussi bon jour,“ odpověděl mi francouzsky a uklonil se. „Our expected experts have just arrived,“ přešel vzápětí do pro mě srozumitelnější angličtiny. „Nové posily, doktor William Yatson a Herman Gruber, jsou tady a ubytují se,“ dokončil už česky.

Přistoupila jsem k němu a na monitoru spatřila černou dodávku právě vjíždějící na pozemek vily. Výřez obrazu ukazoval detaily tváří za čelním sklem.

„Znáte je?“ zeptala jsem se a napila se kávy.

Mlčky přikývl. Bez jakéhokoliv našeho zásahu se obraz přepnul na kameru před domem. Auto zastavilo a muži vystoupili.

Yatson byl hubený, měl dlouhou koňskou tvář a víc než lékaře připomínal funebráka. Gruber, už to jméno mi bylo nesympatické, zase štětinaté prase vykrmené na porážku. Chlupy na hrudi mu vykukovaly rozhalenkou, do masitého zápěstí se mu zařezával svazek zlatých řetězů. Vypadal jako překupník někde na tržišti.

„Proč jsou tady?“ položila jsem další otázku.

„Kvůli panu Rubinovi. Bude potřebovat lékařský dohled a pomoc při shromažďování dat. A nám se bude hodit spojovací důstojník,“ usmál se svému termínu. „Sám jsem pro ně poslal.“

„Filipe, co vy jste vlastně zač? Co tady vlastně děláte?“ rozhodla jsem se využít dočasného soukromí. „Vím, že mi nemusíte odpovídat, ale…“ zaváhala jsem, „jste ozbrojen katanou jako pošuk z třetiřadého kung-fu filmu, chodíte v šatech na míru, mluvíte minimálně čtyřmi jazyky…“ nechala jsem otázku nedokončenou a rozhodila ruce v nechápavém gestu.

Možná jsem neměla použít slovo pošuk, čeština nebyla jeho mateřským jazykem. Filip se pouze usmál.

„Dobrá otázka,“ řekl ve chvíli, kdy jsem měla za to, že jsem ho urazila. „Mluvím francouzsky, rusky, čínsky, kantonštinou, anglicky, španělsky, německy a teď už i česky. Vystudoval jsem Sorbonnu, přírodní vědy. A proč jsem tady? Kvůli tomuhle.“

Uchopil pochvu, jakoby mi ji chtěl podat, a pomalu, centimetr za centimetrem, obnažoval čepel, jílec přitom podpíral zespodu otevřenou dlaní a jen lehce ho přidržoval palcem. Kov byl bez poskvrny, dokonalé zrcadlo odrážející strop, lustr, nás. Zazvonil zvonek, ale nikdo z nás nedal najevo, že ho slyší. Čepel už byla venku celá. Přestože jsem nikdy nepatřila mezi fetišistického uctívače asijských kultur, skrývalo se ve zbrani cizelované celá staletí jisté kouzlo. Ani to však nevysvětlovalo, proč člověk dvakrát vzdělanější než já dělá asistenta synovi mafiánského hlavouna. Další zaječení zvonku.

„Pan Rubin starší přišel jednou do klanu, k němuž patřím – mí předkové byli vyhlášení lékaři a bojovníci – a žádal nás, abychom pomohli jeho synovi. Nabízel zlato, peníze, postavení. Všechno, co si můžete přát. Můj prastrýc po něm chtěl, aby donesl něco skutečně hodnotného, co má větší cenu než tak pomíjivé hodnoty. Za tři měsíce se vrátil s tímto mečem.“

Pořád jsem nic nechápala. Zvonek drnčel nepřetržitě. Filip náhle jílec držel úplně jinak, čepel se mihla vzduchem; svist ještě nedozněl a vězela zpět v pochvě.

„Co je na té kataně tak zvláštního?“ zeptala jsem se přímo. Napůl jsem čekala, že se smrtelně urazí, protože jsem se hloupou otázkou dotkla jeho předků, duchů příbuzných od devátého kolena a bůhvíčeho ještě.

„To není katana, je to zbraň na půl cesty mezi ní a tači mečem,“ usmál se místo toho. „A zvláštní na ní je ten fakt, že je dokonalá. Krystalická struktura materiálu se blíží ideálnímu metastabilnímu stavu, deformace mřížky způsobená kalením je optimální. Mechanické vlastnosti čepele jsou nepředstavitelné, daleko za hranicemi ostatních běžně vyráběných materiálů a patří do říše legend. Ostřím se můžete holit a vysekávat vruby do obyčejného železa, oceli, kamene. Vlastně se existence takového kovu částečně vymyká termodynamické rovnováze,“ skončil spokojeně.

„Vy ale nepátráte po technologii jak zázračné meče vyrábět,“ zavrtěla jsem hlavou.

„Tu nám pan Rubin samozřejmě dal,“ souhlasil. „Studoval jsem u našich mistrů i na západních univerzitách. Snažil jsem se pochopit co nejvíce důležitých kultur světa, ale stále nejsem spokojen s tím, jak vysvětlují svět, jak se ho snaží uchopit. Ani západní, ani východní filosofie nevede k rovnováze, k dokonalosti. Lepší nebo horší dosažené stavy, z vašeho pohledu dosažené výsledky, jsou vykoupeny množstvím záporů, omezeními, zničením zkoumaného, ničením světa, které ve svém konečném důsledku oslabuje toho, jenž chce vědět. A najednou přišel Alexandr Rubin a stvořil něco dokonalého ve své přirozenosti, něco, co podle ostatních nemůže existovat. Chci pochopit, jak uvažuje, jak spájí nespojitelné. On má v sobě rovnováhu, nebo ji alespoň může najít, bude-li chtít.“

„Děkuji,“ řekla jsem, protože jsem nevěděla, jak jinak mohu odpovědět.

Nepochybovala jsem, že mluvil pravdu. V jeho slovech se skrýval zápal hraničící s posedlostí. Bez dalších okolků stiskl klávesu notebooku a jekot zvonku konečně umlkl.

„Už jdou. Nepřivítáte je? Dokončím zatím přípravu snídaně.“

Než jsem stačila protestovat, byl pryč. Yatson s Gruberem dorazili za okamžik po otevření venkovních dveří. První se vhrnul do jídelny hřmotný Gruber.

„Proč jste nás verdammt nechali tak dlouho čekat?“

Jeho angličtina byla prostoupena němčinou, až jsem mu málem skrze chrčivé r nerozuměla. A verdammt určitě nebyla anglická nadávka.

Yatson zůstal stát za ním, mlčel a pouze se rozhlížel, pochmurný sup nebo krkavec, mrchožrout a posel špatných zpráv. Nelíbili se mi ani jeden.

„Good morning, gentlemen,“ přivítala jsem je. „Udělejte si zatím pohodlí, pan Filip tady bude za chvíli. Posnídáme, poté vám ukáže vaše pokoje a budete se moci pustit do práce, kvůli níž jste přijeli.“

Čekala jsem protestování, že je vítám já, a dožadování se nějaké autority, oni mě však překvapili. Bez vyptávání a jakýchkoliv připomínek odložili zavazadla a poslušně si sedli, Gruber své oceňující pohledy omezil na kradmé pozorování. Možná za to mohly mé brýle a dva kvéry, jeden pod paží, druhý u boku. Na to, abych jim vysvětlovala, že je nosím jen svátečně a k výjimečným příležitostem, bylo trochu pozdě. Než mě jejich mlčenlivá přítomnost začala doopravdy znervózňovat, bezpečnostní systém signalizoval dalšího návštěvníka.

Byl to Bárby. Na monitoru se zdál bledší než obvykle, ale možná za to mohlo vyladění barev. Jinak jeho tvář neztratila nic ze své žulové neměnnosti.

Do jídelny vešel se dvěma velkými kufry.

„Zdar, stará vojno,“ roztál okamžitě Gruber. Bárby k němu vzhlédl, ale neřekl nic.

„Co to vláčíš?“ nedal se odradit Gruber od familiárností. Bárby menší z kufrů odložil na stůl a větší otevřel. Většina z pomůcek, které tam byly, mi nic nepřipomínala.

„Lis na přebíjení?“ řekl protáhle Gruber. „A jenom velké ráže? Celoplášťové střely? Licí formy? Nowaku, ty se chystáš pytlačit v keňském národním parku!“

Bárby otevřel i druhý kufr. Podobný už jsem viděla. V černém sametu si hověly pistole a revolvery, vcelku nebo rozebrané na součástky. Jako monstrum mezi monstry ve třetím polstrovaném panelu trůnila rozložená obrovská pistole. Mé vlastní zbraně mi najednou připadaly docela malé a šikovné.

„Nowaku! Desert Eagle Action Express, ráže půl palce? Ty se fakt chystáš na slony!“ vydechl Gruber a jakoby váben zpěvem sirén přistoupil ke kufříku a uchopil největší pistoli.

„Polož ji,“ řekl Bárby tiše, bez stopy jakékoliv emoce. Tlustý Němec ho nevnímal a začal zbraň skládat. V Bárbyho ruce se najednou objevila jen o málo menší pistole s nataženým závěrem. V tom už jsem se vyznala. Až teď jsem si všimla, jak velké a silné ruce má. Nepatřičně kontrastovaly s jeho hubeností. Pomalu přiložil hlaveň Gruberovi k hlavě; ten okamžitě ztuhl.

„Mein Gott! Co blázníš, člověče!“ řekl opatrně a odložil součásti zpět do prolisů. „S tebou už fakt není žádná sranda!“ jeho žoviální tón zněl najednou falešně.

Bárby pistoli schoval, jako by se nic nestalo.

„Byl jsem se podívat v Mariettě,“ řekl a díval se přitom na mě. „Něco nás hledalo – něco rychlého, opatrného a řekl bych, že to i velmi nerado umírá. Pravděpodobně jste se s tím už potkala. Příště chci být lépe připraven,“ ukázal na kufříky.

Mluvil česky a dva noví příchozí ho pozorovali nechápavě.

„Breakfast is ready! Káva je tady, snídani podávám vzápětí!“ ozval se ze dveří do kuchyně Filip.

Začala jsem mít pocit, že jsem někde na letišti. Možná Bůh vyvolal babylonské zmatení jazyků jen proto, aby postavil bariéry mezi mezinárodní zločince.

„Jak je na tom pan Rubin? Kdy naposledy jedl? Podávali jste mu nitrožilní výživu?“ promluvil poprvé Yatson.

Hlas měl hluboce posazený, jeho angličtina byla jako namluvená na výukovém disku.

„Zatím nespal osmačtyřicet hodin, naposledy jedl včera ráno,“ odpověděl Filip a postavil tác s připraveným jídlem na stůl.

„To není tak špatné,“ zabručel Yatson. Bez vysvětlení jsem se zvedla a šla hledat Alexe. Řeči o dvou dnech bez spánku a nitrožilní výživě se mi nelíbily.

Laboratoř oživovalo neustálé šumění a cvakání a Alex můj příchod vůbec nezaregistroval. Za poslední dva dny mu vyrašilo husté strniště, jeho pohyby získaly naléhavost loutky voděné na příliš napjatých strunách. Chvíli jsem ho pozorovala při práci mezi přístroji a počítači. Neudělal jediný zbytečný pohyb, bez váhání s pohledem přilepeným k monitorům okolo používal nejrůznější nástroje, přípravky; k tomu obsluhoval několik komplikovaných zařízení najednou. Opakovaně spouštěl nějaký složitý výpočetní program, snad na zjišťování struktury chemických vazeb, k tomu prováděl atomovou analýzu nějakého vzorku, a navíc ještě kultivoval sadu snad mikrobiologických kultur.

„Alexi? Alexi?“ řekla jsem dvakrát a opatrně se přiblížila, abych mu v jeho brilantním tanci nepřekážela.

Obávala jsem se, že by do mě ve své profesní slepotě klidně vrazil.

Nereagoval.

„Chtěla jsem ti poděkovat za pomoc, bez tebe bych včera dopadla hodně špatně,“ přidala jsem a položila mu ruku na rameno.

Zadal ještě několik příkazových řádek textu, teprve potom se klapot mačkaných kláves zpomalil, až ustal docela.

„Slyším tě,“ odpověděl, když se mu do očí vrátilo trochu jsoucnosti. „Nemohu teď přestat. Sleduji příliš mnoho stop a moc věcí je ve vzduchu. Večer?“

„Slibuješ?“

„Slibuji,“ skoro jsem viděla, jak si vytváří mentální poznámku.

„Tak jo,“ usmála jsem se na něho optimisticky, i když jsem se tak vůbec necítila.

Téměř mi úsměv vrátil, ale zvládl to jen rty. Do očí se mu okamžitě vrátil jeho badatelský trans.

* * *

V jídelně mi byli Gruber s Yatsonem formálně představeni. Filip i Bárby je očividně dobře znali. Moc jsem toho nenamluvila a víceméně jen jedla, protože jsem po včerejšku měla děsivý hlad. Až u posledního šálku kávy jsem se pohodlně opřela o opěradlo a rozhlédla se po lidech, se kterými mě události posledních neskutečných dnů svedly dohromady. Blázen s mečem, pistolník, doktor šarlatán, programátor – informatik, kterého určitě hledala policie. Korunoval to sám Alex, syn velkého mafiána a tak trochu šílený vědec. Možná ne tak trochu. Vypadalo to, jako bych se dostala do nějaké hodně špatné knihy nebo béčkového filmu. Raději jsem nad tím přestala přemýšlet a podívala se z okna.

Ráno slibovalo jasný, slunečný den, v zahradě se překřikovali ptáci a ve vzduchu se vznášela vůně čerstvě posekané trávy. Idyla. Na servírovacím stolku po mé levé ruce se vršil kopec zbraní, sama jsem měla dva nástroje určené k zabíjení v pouzdrech u sebe. Vypadalo to, že skutečný svět, jediný, který jsem až donedávna znala, zůstal venku a já se propadla do noční můry. Možná by stálo za to prásknout za sebou dveřmi a jednoduše utéct. Rádio řízené časovaným spínačem se zapnulo, právě končil reklamní blok. Připadalo mi neskutečné, že se někdo může zajímat o to, kde nakoupí lacinější židličky.

„A nyní malá zajímavost na závěr, než se vrátíme k hudbě,“ pronesla moderátorka povinně optimistickým hlasem. „První Čech, který se dostal do Forbesova žebříčku nejbohatších lidí na světě, opět postoupil na vyšší příčku! S odhadovaným majetkem 19,8 miliardy amerických dolarů předstihl saudského prince Alwaleeda Bin tála Alsauda a zařadil se na páté místo těsně za Paula G. Allena, spolupodílníka firmy Microsoft. Je jím náš světoznámý spisovatel Jiří Rulhánek, jehož knihy byly přeloženy do čtyřiceti dvou jazyků a vydány v padesáti osmi zemích světa. Náklad nejpopulárnějšího titulu se stal druhou nejvydávanější knihou lidské historie, předstihl nechvalně známou Rudou knížku výroků Mao Ce Tunga s devíti sty miliony exempláři a zařadil se hned za knihu knih, za Bibli. Proto, pokud shledáváte svou finanční situaci bezútěšnou, pište!“

„Můžu si zkontrolovat poštu na internetu, aniž by nás někdo vystopoval?“ podívala jsem se na Filipa. Po včerejších událostech jsem byla opatrná.

„Samozřejmě. Máme tři druhy připojení na síť, které průběžně obměňujeme,“ odpověděl.

Přihlásila jsem se ke svému prvnímu alias, které jsem používala hlavně pro pracovní účely. Kromě překvapených mailů od známých, kteří vyjadřovali podiv nad tím, že jsem si vzala volno, a vyptávali se, co se děje, nic zvláštního.

V rádiu odezněla další písnička, hlas bez tváře zval všechny do kina na nový skvělý film. Před třemi dny bych možná zpozorněla. Grega Godhema, nadějného následovníka Woodyho Allena, jsem měla ráda. Dnes? Možná bych opravdu měla vycouvat, po anglicku zmizet, ztratit se na tři měsíce někde na Šumavě nebo na Vysočině a pak se vrátit, jako by se nic nestalo.

Druhou adresu jsem používala výhradně pro soukromou korespondenci a počet mailů, které jsem na ni dostávala, tomu odpovídal. Tak jeden dva do měsíce. Tentokrát tam jeden byl, zpětná adresa mi nic neříkala.

Na řeči si nepotrpěli, byli struční:

Dej nám Alexandra Rubina. Stačí, když zavoláš na číslo 9022658217 nebo odpovíš na tento mail. Dej nám adresu, kde se teď nachází, a necháme tě být – tebe i ty, na kterých ti záleží.

Text byl napsaný česky a podpis chyběl. V první chvíli jsem přemýšlela, od koho získali tuhle adresu; nijak jsem se o ní nešířila a znalo ji jen pár mých známých. Potom jsem si všimla přílohy. Byl to obrázek Jirky, nebo spíše toho, co z něj zbylo. Přibili ho ke zdi ložnice několika nastřelovacími hřeby, místo očí měl krvavé rány, tělo pokroucené a polámané. Podle zranění a stop krve ho ale na zeď přitloukli už mrtvého. Bylo to představení pro mě. Oči se mi zalily slzami, okamžik jsem dokázala jen zhluboka dýchat a čekala jsem, kdy začnu nahlas vzlykat. Jenomže to by upoutalo pozornost ostatních. Seděla jsem, nádech, výdech a v duchu se modlila, aby mamka s taťkou seděli v pořádku v autobuse směr Praha. Nádech a výdech. Dotkla jsem se prsty klávesnice. Brek mi nepomůže, nepomůže. Ani utéct mi nepomůže. Nádech a výdech. Mysli, holka. Stačilo jim odpovědět, pár pitomých slov.

„Filipe? Bárby? Pojďte si něco přečíst,“ řekla jsem suše.

Oba se bez řečí zvedli a mlčky se mi postavili za záda. „Ještě jste jim neodpověděla,“ zkonstatoval Filip a Gruber s Yatsonem při tónu jeho věty zpozorněli.

Zavrtěla jsem hlavou.

Potom jsem k počítači pustila Grubera, aby se pokusil vystopovat odesílatele, ale zjistil, že byl použitý terminál v jedné z veřejných internetových kaváren, kterých jsou po Praze desítky.

„To je jiná skupina, než ta, která po mně šla včera,“ řekla jsem tiše. „Ti neměli zájem o Alexe, ale spíš o nějaký počítač. Říkali mu The Cube,“ nadhodila jsem. „Víte, o co jde?“

Uvědomila jsem si, že naši dva noví spolupracovníci česky nerozumí, a zopakovala vše v angličtině.

Filip s Bárbym se podívali jeden na druhého, jako by se domlouvali.

„Ano,“ potvrdil Filip. „Myslím, že po vás šli Američané a jde o nepříjemný omyl. Pentagon před časem dodal Moskvě kryptograficky zajištěný spouštěcí mechanismus pro nejmenší nukleární nálože. Pro takzvané nechvalně známé atomové kufříky. Systém je konstruovaný tak, že při zadání špatného iniciačního kódu nebo při nezadání takzvaného umlčovacího kódu se nálož skrz družicovou síť začne hlásit centru. Na černém trhu o takové zboží samozřejmě přestal být zájem. Pan Rubin starší za babku skoupil všechny volné kusy a Alex šifru prolomil. Podle Pentagonu je to možné jen pomocí kvantového počítače, který právě konstruují. Říkají mu The Cube. Teď od nás chtějí vědět, jak jsme se dostali k jejich know-how a jak jsme vlastní počítač zkonstruovali. Oni to stále ještě nezvládli. Bohužel, nic takového nevlastníme, Alex šifru prolomil jiným způsobem.“

„Jste si jistí, že opravdu pracovali pro americkou vládu?“ nevěřila jsem.

„Ano, prověřil jsem jejich doklady,“ přisvědčil Bárby. „Odpovídají legendě typické pro agenty, jednoho z nich jsem znal z doslechu. Zapletl se s podsvětím.“

„Jejich metody mi přišly spíš jako…“ hledala jsem vhodné slovo, „jako metody mafie,“ nenašla jsem ho a riskla to.

„Moc je jen jedna a prosazuje se stejnými prostředky,“ pokrčil rameny Filip.

Ke všemu možnému jsem se připletla ještě k nukleárnímu terorismu. Horší to být nemohlo a já se kupodivu začala cítit lépe. Když je na tom člověk opravdu zle, začne se svému neštěstí smát, poslední obrana před zhroucením.

„Jak je možné, že Alex dokázal prolomit neprolomitelnou šifru?“ řekla jsem a neadresovala otázku nikomu určitému.

„Pan Rubin je,“ začal pomalu doktor Yatson svým dokonalým ostrovním přízvukem, „mírně řečeno, génius. Spíše génius géniů. Dokáže se cele soustředit na jeden konkrétní problém, při jeho řešení absorbovat veškerou příbuznou problematiku, kombinovat a spojovat zdánlivě nesouvisející fakta, vidí závislosti a vztahy, které nám vůbec nepřijdou na mysl. Jeho mozek pracuje trochu jiným způsobem, než mozky nás, obyčejných lidí.“

„A také za to platí,“ přerušil doktora Filip. „Jeho soustředění je absolutní, podle EEG se dostává do stavu alfa a s prodlužující se dobou transu slábnou životně důležité funkce jeho organismu. Například dýchací reflex, svalový tonus, produkce adrenalinu, je narušena hormonální rovnováha celého organismu. Při lámání šifry vytvořil novou teorii kryptologie, ale málem přitom umřel na celkové vyčerpání.“

Nepřekvapilo mě to. Že je Alex zvláštní, jsem zaregistrovala už při našem prvním setkání.

„Co jim mám odpovědět?“ vrátila jsem se k původnímu problému a podívala se na Bárbyho.

„Nejlepší by bylo nic,“ řekl.

Seděl na židli, jednu ruku v klíně, druhou na stole pár centimetrů od hrnku s kávou. Oči měl strnulé a upíral je někam do stěny před sebou. Přesto jsem nepochybovala, že přesně registruje všechno v okolí.

Zavrtěla jsem hlavou a prsty se mi rozběhly po klávesnici.

„Potřebuji je přesvědčit, že mě nemohou vydírat zabíjením lidí z mého okolí.“

Nezajímají mě vaše výhrůžky. Moje cena je pět milionů euro. Ozvěte se brzy. Pan Rubin už je na stopě a později pro mě bude nevýhodné s vámi spolupracovat.

Přeložila jsem napsaný text nahlas do angličtiny.

„Provokujete je a vybízíte ke spěchu,“ zkonstatoval doktor Yatson. „Proč?“

Nevěděla jsem, ale připadalo mi to správné. Odeslala jsem zprávu dříve, než mohli ostatní začít protestovat, a raději mlčela.

„Kdo spěchá, dělá chyby. A pokud by se rozhodli se slečnou Marikou vyjednávat, máme možnost o nich něco zjistit, vystopovat je a zničit,“ odpověděl místo mě Bárby a jeho šedé oči na mně na okamžik ulpěly. Poprvé jsem v nich něco zahlédla, ale nedokázala jsem odhadnout, co to je.

„Vy jste studovala mistra Suna? Myslím jeho Knihu o válečném umění?“ zeptal se se zvláštním výrazem ve tváři Filip.

„Ne, proč?“ nechápala jsem.

„Myslíte, chováte se, jednáte jako rozený válečník. Jako jeho žák.“

Vůbec jsem netušila, o čem mluví.

* * *

Zazvonil mobilní telefon, Yatson s Gruberem nadskočili, jako by někdo vystřelil. Filip hovor přijal a jen poslouchal. Mluvčí na druhé straně musel do mikrofonu hulákat, protože útržky vzteklého skřípavého hlasu jsme slyšeli i my. Mluvil anglicky.

„Bernard, šéf naší ochranky,“ vysvětlil Filip v krátké odmlce mluvícího. „Chce se s námi zkontaktovat. Máme sedět na místě a čekat, nic víc.“

„On opravdu řekl na místě?“ zeptala jsem se a cítila, jak se mě zmocňuje vztek.

„Ne, řekl na prdeli,“ odpověděl Filip a na okamžik vypadal, že mu je proti mysli vyslovit vulgární slovo nahlas.

S angličtinou jsem neměla žádné problémy, ale jako většina nerodilých mluvčích jsem nepronikla do jejího systému nadávek.

„Dejte mi ho, prosím,“ požádala jsem a až následně mě napadlo, proč by mi měl Filip vyhovět.

Oni byli profesionálové, lidé zacházející s násilím. Já ne. Přesto mi s úsměvem podal telefon.

„Držte hubu,“ řekla jsem místo pozdravu a nechtěně zapnula hlasitý odposlech. Skřípavá kulometná palba v angličtině, které jsem téměř nerozuměla, ustala. Ten chlap musel být poloviční Skot.

„Včera jsme vám nahlásili, kde bydlíme, zanedlouho na to na hotel zaútočili. Víte, kdo to byl? Chytili jste někoho?“

Zavalil mě lavinou slov o nedostatku času, mých chybách v utajení a spoustě dalších věcí. Asi měl pravdu, ale jak se rozjel, byl stále arogantnější a opět jsem mu přestávala rozumět.

„Sklapněte,“ usadila jsem ho ještě jednou a nepoznávala se při tom.

Možná to bylo tím, že jsem víc myslela na naše a na to, zda v pořádku dorazí do Prahy.

„Neznám vás. Chováte se jako hlupák, který nezvládá svou práci a chyby hází na druhé. Setkám se s vámi u pana Gubkina. Chci od něj slyšet vaše reference a bude dobře, když u toho osobně budete. Jinak s vámi nehodlám spolupracovat. Dnes odpoledne.“

To mu trochu vyrazilo dech. Mně také.

„A kdo jste vy, sakra? Jarnes Bond v sukních?“

„Sukně právě nenosím,“ odpověděla jsem a podala telefon Filipovi.

„Kdo je, sakra, ta coura?“ burácelo ze sluchátka. Sama jsem byla zvědavá, co Filip odpoví.

„Náš šéf, pane,“ řekl. „Zařiďte schůzku s panem Gubkinem a dejte nám vědět přesný čas. Příjemný den.“

Podívala jsem se na Filipa, Bárbyho i dva nové. Všichni se tvářili naprosto samozřejmě. Šéf? Já? Proč?

Nikdo však neprotestoval. Filip si nalil ještě jednu kávu a Gruber si svůj z poloviny vyprázdněný šálek dosypával cukrem. Na životosprávu moc nedbal a podle toho i vypadal. Vrátila jsem se v myšlenkách k našim. Obrázek mrtvého Jirky mi zůstával v hlavě jako žulový balvan omotaný ostnatým drátem. Potlačila jsem strach a hrůzu z toho, co by se mohlo stát, a soustředila se na fakta.

„Bárby? Ta víza pro mé rodiče se podaří zajistit? Přijedou po dvanácté. A mohli byste… mohli bychom na ně trochu dávat pozor?“

„Na všem už se pracuje, určitě je nenecháme samotné,“ odpověděl a jeden jeho koutek úst se opět na půl sekundy posunul o milimetr nebo dva vzhůru.

„Zatím nemůžeme dělat nic jiného než čekat. Budeme monitorovat policejní vysílání, hlídat váš mail, zda druhá strana odpoví. Pan Gubkin by nám měl dodat další informace,“ zhodnotil naši situaci Filip.

„Já budu celý den v jednom kole. Musím nás napojit na síť, nainstalovat pořádný bezpečnostní systém, a ne tu amatéřinu, co tu máte teď,“ pohrdlivě si odfrkl Gruber.

„Budu u sebe v pokoji, projdu poslední anamnézu pana Rubina mladšího a pak připravím seznam zdravotnického materiálu, který budu potřebovat,“ oznámil Yatson, vstal z křesla a naznačil úklonu.

„A my dva máme dost času na trénink,“ podíval se na mě Bárby.

Pouze jsem tázavě nadzdvihla obočí.

„Jak využít vozu při střelbě, jak se krýt, nastupovat a vystupovat pod palbou,“ vysvětlil. „A když zbude čas, vyzkoušíme si takzvanou protiteroristickou jízdu.“

Váhavě jsem přikývla. Byla jsem sice oficiální šéf, ale nepřišlo mi rozumné odporovat. Navíc se podobný trénink mohl hodit. Vlastně jsem si byla jistá, že se hodit bude. Ta jistota mě děsila.

Za tři hodiny jsem byla špinavá, otlučená, navíc jsem si při pokusu vykulit se z auta co nejrychleji pořádně odřela rameno. Mělo to jen jeden klad. Zapomněla jsem, které šrámy jsou nové a které ze včerejška. Pokud se to jako klad dalo brát.

Mezitím Herman Gruber nainstaloval do společenské místnosti nový terminál a sám si zřídil pracoviště v jednom z pokojů. Doktor se usídlil v místnosti sousedící s Alexovou ložnicí. Dala jsem si sprchu a bez nějakého zvláštního důvodu jsem Alexe navštívila v suterénu. Yatsonova slova mě přece jen přinutila dívat se na něj trochu jinak. Pokud jsem to dokázala posoudit, jeho badatelské nasazení se ještě víc znásobilo. Pracoval na několika místech současně, občas seděl dlouhé minuty před obrazovkou mikroskopu, jindy něco programoval, kultivoval, případně pitval. Klimatizace hučela, neustále někde něco pípalo a bzučelo, v části laboratoře bylo světlo tlumené a převažoval svit plazmových obrazovek, jinde naopak zářivky téměř bodaly do očí. Na mé oslovení nereagoval, a když jsem viděla jeho rozšířené oči hledící kamsi za horizont, přešla mě chuť ho vyrušovat z práce. Nechtěla jsem, aby se kvůli mně musel přepínat ani o minutu déle.

* * *

K pozdnímu obědu byla rýže s kousky masa v pikantní, ale velmi dobré omáčce. Filipovi zjevně kuchařské povinnosti nevadily. Dojedla jsem, naskládala nádobí do myčky a s velkou sklenicí citronády se usadila do křesla.

„Pan Gubkin nás očekává v sedmnáct třicet. Naši nepřátelé se zatím neozvali,“ informoval mě Bárby a studoval přitom na mapě okolí autobusového nádraží Florenc.

Přesvědčil mě, že má přítomnost by jen zvýšila nebezpečí hrozící mým rodičům, teď se chystal vyzvednout je od autobusu a pak je měl zavézt za člověkem, který zařídí víza. Přes jeho nechuť jsem si vymínila, že se s nimi letmo setkám přímo na Florenci a pak alespoň na chvíli na letišti.

Po tréninku všech těch fint, co se mi snažil v průběhu dopoledne vtlouct do hlavy, jsem byla vyřízená. On naopak vypadal jako ze škatulky.

Počítač na konferenčním stolku cinkl a na displeji se objevila zpráva.

„Co to je?“ zajímala jsem se.

Jako na zavolanou vyšel ze svého kutlochu Gruber. Přestože nebylo horko, potil se, košili měl vytaženou z kalhot, za uchem cigaretu.

„To je komunikační kanál pana Rubina. V minulosti jsme to tak dělali. Pokud něco potřebuje, dá nám skrze něj vědět. Moc nemluví, když pracuje.“

To už jsem si sama všimla, ale nekomentovala jsem to.

„A dá se mu něco vzkázat?“ zeptala jsem se.

„Zkoušeli jsme to, ale reaguje pouze na pro něj zajímavé informace,“ vysvětlil Gruber. „Nevědomá prioritní selekce. Někdy je to opravdu otravné.“

Vyklonila jsem se z křesla, abych viděla na obrazovku. „Potřebuji fluorescenční barvu XC-12r a zbytek věcí Romana Bayschlachviliho, alias Tomáše Replíka,“ přečetla jsem.

„Kdo to je –Tomáš Replík?“ zajímala jsem se.

„Muž, který patřil do našeho úderného komanda a jehož tělo nebylo nalezeno. Podle poznámek pana Rubina, které jsem viděl, je právě on pachatelem masakru,“ prozradil Gruber.

Mluvil o úderném komandu jako jiný o opravě plotu. Zřejmě jsem pro něj patřila do rodiny.

„A jak ten pan Replík vypadal?“ chtěla jsem vědět. Gruber se dotkl kláves a zobrazil tvář mladého štíhlého muže. Měřil něco málo přes metr sedmdesát, nevážil víc než pětašedesát kilogramů a měl zamyšlené, příjemné oči.

„Pachatel masakru?“ pronesla jsem nedůvěřivě.

Bárby se mi podíval přes rameno. „Viděl jsem ho. Včera v noci v hotelu, v Mariettě.“

# KAPITOLA 12.

ARNOŠT KŘEHŮLEK NA ČÍHANÉ

Arnošt Křehůlek stál u okna a ramenem se přitom opíral o zeď. V opuštěném dvoupokojovém bytě kromě něj nikdo nebyl, a i kdyby, jeho zaměstnavateli by bylo jedno, jestli pozoruje ulici z pohodlného křesílka, nebo už druhou hodinu přešlapuje z nohy na nohu. On však věděl, že nepohodlí mu pomáhá udržet pozornost. Po paměti vyklepl z pomačkané krabičky cigaretu, a aniž by odlepil zrak z ulice pod sebou, jediným pohybem vykouzlil z kapsy benzinový zapalovač, škrtl a nechal plamen olíznout konec zlatem lemované dunhillky. V dalším okamžiku do sebe požitkářsky potáhl kouř a cigaretu přitom stínil dlaní. Jeho úkolem bylo hlídat okolí vchodu do domu, v němž se nacházely kanceláře advokátní firmy Gubkin.

Přestože v životě nepoužil samopal, přezdívali mu v branži dvojsmyslně AK. Pokud nebyla odměna za práci stanovena pevně, počítal si šest tisíc korun na den. Většinou ho najímali lidé, kteří potřebovali někoho, kdo se vyzná v zajištění bezpečnosti a má místní kontakty. Arnošt Křehůlek pracoval pouze v Praze, Ostravě a Krakowě. Už několikrát odmítl velmi lukrativní nabídku, kvůli které by musel zamířit do jiných měst, i když by to byla jen Bratislava. Občas sám sebe podezříval, že jiné kšefty nebere kvůli pivu. Miloval pivo a dokázal ocenit, když ho uměli dobře uvařit a dobře načepovat. Znovu potáhl z cigarety a trochu zaklonil hlavu, aby unikl modravému dýmu. Doma v ledničce měl celý tucet třetinek krušovického, svého nejoblíbenějšího ležáku. A když to dnes vyjde, možná si zajde na jedno k Marjánce, kde výčepní uměl natočit Radegast s hustou pěnou, jak to má být.

V mikrofonu zavěšeném přes ušní boltec to zapraskalo. Zasunul si ho do ucha.

„Na příjmu,“ ohlásil se.

„Všechno v pořádku?“ ozvalo se těžce srozumitelnou angličtinou.

„Žádné podezřelé osoby ani pohyb. Ulice prázdná, jen jedno auto parkující na druhé straně o dva domy dál. Je tu už od rána, policisté mu nasadili botičku,“ referoval stručně.

Podle hlasu poznal svého zaměstnavatele. Bylo mu divné, že mu už třetí den platil jen za hlídání ulice. To by zvládl každý. Ale nevadilo mu to. Peníze jako peníze a při téhle práci se nenadřel.

„Jaké auto?“ zazněla otázka.

„Staré Volvo, sedmsetšedesátka, nejlepší léta má za sebou, za celý den o něj nikdo ani nezavadil. Kromě policajtů.“ Mikrofon se odmlčel a za chvíli se objevil na ulici černý mercedes. Ulice byla úzká, dvoje tramvajové koleje ji vyplňovaly po celé šíři. Velká limuzína najela na chodník a zastavila přímo před dvoukřídlými dveřmi do domu, v němž sídlila Gubkinova kancelář. Za oknem vedlejšího domu s fasádou v secesním stylu se pohnul stín.

„Dům 426, druhé patro, neznámá osoba,“ ohlásil Křehůlek okamžitě.

„Náš člověk,“ uklidnil ho anglický hlas. „Vy jste v druhém patře protějšího domu, jak jsme se dohodli?“

„Ano, pane,“ potvrdil Arnošt Křehůlek, i když to nebyla pravda.

Zkušenost ho naučila, že není dobré být na místě, kde to ostatní čekají. Zaměstnavatel mu platil za práci, ne za to, že bude stát, kde si určí. A okolnost, že stále neznal všechny členy týmu, jeho obezřetnost jen posilovala. Ten anglán s příšerným přízvukem se mu líbil méně a méně.

Po chvíli z limuzíny vystoupil vysoký muž v plášti a s kloboukem. Křehůlek mu do tváře neviděl, ale podle pohybů poznal svého šéfa. Každé jeho gesto bylo důstojné a současně praktické. Tohle byla Křehůlkova specialita. Stačilo mu zahlédnout kohokoliv jen na okamžik, a pokud dotyčný právě nestál jako socha, byl ho pak schopen kdykoliv poznat.

V zatáčce se objevila tramvaj, její řidič před vozem zaparkovaným těsně u kolejí zazvonil a potom kolem něj pomalu projel. Arnošt Křehůlek věděl, že něco podobného není v ulici plné ambasád neobvyklé. Policisté obvykle nechávali drahé vozy na pokoji.

Típl nedopalek a spořádaně ho odložil do popelníku. Do bytu se vloupal, když si předtím zjistil, že jeho majitel nebude doma dříve než večer následujícího dne. Navíc to byl kuřák. Proto si mohl dovolit popustit uzdu svému zlozvyku.

Projela další tramvaj, devítka. Kdyby si na ni nastoupil, dovezla by ho až k hostinci U dubu. Arnošt Křehůlek polkl. Čepovali tam Radegast dvanáctku říznou jako křen. Přinutil se znovu pozorovat ulici. Na pivo měl přijít čas později. Za další tramvají se spořádaně sunula další limuzína, poslední model Volva. Zastavila těsně před Mercedesem. Arnošt Křehůlek odsunul popelník stranou, naklonil se až těsně k zácloně, aby lépe viděl, a zkusil, zda má pistoli v pouzdře pod sakem připravenou.

Z vozu vystoupila vysoká žena celá v černé kůži, s barvou kontrastoval jen cop blonďatých vlasů. Měla dlouhý, skoro mužský krok; křivky, které při pohybu kalhoty obtahovaly, však byly stoprocentně ženské. Gazela, nebo, změnil Arnošt Křehůlek názor, puma, černá puma. Když sahala po klice u dveří, kožený kabátek se jí na okamžik přitiskl víc na tělo a zviditelnil vybouleninu podpažního pouzdra.

„Objekt vstupuje do domu. Sám a ozbrojen,“ ohlásil Křehůlek. „Pravděpodobně pistolí větší ráže.“

Kolik lidí zůstalo ve voze nedokázal odhadnout, protože vzápětí se Volvo odlepilo od chodníku a odjelo. „Moc hezká holka,“ řekl si sám pro sebe.

# KAPITOLA 13.

INTERVIEW S GUBKINEM

Bzučák se ozval v okamžiku, kdy jsem se dotkla kliky. Museli mít někde nainstalované kamery. Vrátný a ostraha v jednom, sedící ve skleněné kukani, se na mě přátelsky usmál a ukázal mi po schodech nahoru. Podívala jsem se na hodinky. Pokud šlo všechno podle plánu, rodiče už seděli v letadle, vykukovali z okénka a netrpělivě čekali na odlet. Byla jsem ráda, že jsem se před naším krátkým setkáním na letišti převlékla do nabírané sukně a kabátku koupeného jen pro tuhle příležitost. Přesto se mamka zajímala, kde jsem takové krásné věci sehnala a kolik stály. Kdyby mě viděla v černém, asi by se zděsila a vůbec by neodletěla.

Bez klepání jsem otevřela další dveře a vstoupila do místnosti označené diskrétní tabulkou dr. Gubkin, advokátní kancelář. Sekretářka za pultem byla tatáž jako minule.

„Můžete jít dál, už na vás čekají,“ pokynula mi ke vstupu do Gubkinovy pracovny.

Přikývla jsem a usmála se na znamení díku. Možná o poznání chladněji, než bych to udělala před pěti dny.

Z kanceláře na mě opět dýchl neokázalý půvab dobře užívaného bohatství a z něho vyplývající důvěry. Gubkin trůnil za stolem, ruce s propletenými prsty složené v klíně, ztělesnění klidu a prosperity. Vysoký bledý muž s knírkem, s kloboukem položeným na kolenou, seděl v křesle napravo. Před zavřenými dveřmi do vedlejší místnosti stál ramenatý chlapík, kterého jsem v Gubkinově okolí zatím neviděla. Pravděpodobně nový šofér – gorila, náhrada za Bárbyho.

„Dobrý den,“ pozdravila jsem první.

Gubkin se postavil a naznačil úklonu.

„Dobrý den, madam.“

Bledolíc neřekl nic. Nelíbil se mi. Na druhou stranu, jeho schopnost vykonávat práci, na kterou byl najat, s tím neměla nic společného. Předpokládala jsem, že právě on je zatím tajemný Frank Bernard.

„Posaďte se, prosím,“ nabídl mi křeslo Gubkin. Skoro se mi zdálo, že se ve skrytu duše celou situací baví. Předpokládala jsem, že na mě bude spíš dštít hromy a blesky, protože jsem svou vzpurností narušila jeho určitě dokonale vypracované plány na zajištění Alexovy bezpečnosti. Jenomže šlo i o mou bezpečnost a spoustě věcí jsem nerozuměla. Od dětství mě učili ptát se. Přímo a rovně. Taky jsem tak nějak nechtěla vypadat jako malá holka, která se dostala mezi dospělé a neví kudy kam.

„Vy jste ta nová šéfka vnitřní ochranky pana Rubina?“ řekl Bledolíc svou skotskou angličtinou.

Do slůvka ta dokázal vložit úctyhodnou sumu pohrdání.

„Myslela jsem, že Britové mají smysl pro zdvořilost implementován v genetickém kódu, pane Bernarde,“ odpověděla jsem klidně. „Že byste právě kvůli tomu opustil ostrovy? Nebo musel opustit?“

Má vlastní neplánovaná drzost mě málem rozhodila, ale zaťala jsem zuby a tvářila se jakoby nic. Sjel mě pohledem, před kterým bych předevčírem utekla, nebo minimálně začala koktat. Jenomže – od té doby se mě někdo pokoušel zabít, Jirka byl mrtvý a vyhrožovali mi smrtí mých rodičů. Změnila jsem se. Vlastně jsem vůbec nebyla rozhozená a Bledolíc mi mohl být ukradený.

„Necháme špičkování. Řeknete mi, kde se pan Rubin mladší ukrývá, a já převezmu ochranu do svých rukou. Vy pak můžete dál plnit funkci, na kterou jste byla najata. Osobní asistentka?“

Usmál se, sklouzl pohledem k mým ňadrům a potom věnoval dlouhý pohled bokům a stehnům. Možná bych si měla pořídit volnější kabátek i kalhoty. Určitě.

„Jste velmi přitažlivá.“

Kdyby řekl, že jsem fajn děvka, smysl by to mělo stejný. Gorilák před dveřmi se tvářil, jako by nic z našeho rozhovoru neslyšel. Přesto jsem si byla jistá, že rozumí každému slovu. Gubkin nezaměstnával hlupáky.

„Proč jste nezorganizoval ochranu hotelu Marietta, když jsem vám sdělila, že tam pan Rubin bydlí?“ přešla jsem jeho urážlivé chování bez povšimnutí.

Bůhvíproč mě současně napadlo, jak rychle bych dokázala sáhnout po zbrani.

„Mezi vámi dodanou informací a napadením uplynula velmi krátká doba, nedalo se to zařídit,“ odpověděl Frank Bernard studeně.

„A za jak dlouhou dobu by se to dalo zařídit?“ chtěla jsem vědět a na slovo dalo položila patřičný důraz.

„I já potřebuji k takové věci čas, neměl jsem ho.“

„Profesionál by to zvládl,“ řekla jsem a nasadila andělský úsměv.

Doufala jsem, že mejkap je v pořádku a žádná z mých úžasných podlitin není vidět.

„Určitě jste potom vystřílenou Mariettu dal hlídat,“ prohodila jsem.

„Ne, proč?“ chytil se.

„Protože ti lidé nechtěli jen zabít pana Rubina, ale chtěli se dozvědět, o co se zajímá. V noci se tam vrátili a pátrali v troskách. Bohužel mám k dispozici příliš málo lidí a nemohla jsem je nechat sledovat,“ lhala jsem, jako když tiskne.

Nechápala jsem, na co si tu vlastně hraji. Dělala jsem ze sebe superagenta, přitom všechno byla Bárbyho zásluha.

Frank Bernard se po mně znepokojeně podíval, pak však opět nasadil svůj suverénně blahosklonný výraz.

„Řekněte mi, kde pan Rubin sídlí, a já převezmu jeho ochranu do svých rukou. Zajištění bezpečnosti takové osoby není věcí pro amatéry,“ poučil mě odměřeně, ale bělobu jeho obličeje současně zvýraznily dvě červené skvrny.

„Mě by opravdu zajímalo, proč jste nedal hotel sledovat,“ vmísil se poprvé do naší debaty Gubkin.

Tvářil se neutrálně a přátelsky současně. Asi nutný předpoklad toho, jak být dobrým advokátem.

„Nepovažoval jsem to za nutné,“ odsekl Bernard.

„Myslím, pane,“ pronesl Gubkin, „že vaše služby nebudu nadále potřebovat. Dosavadní výlohy samozřejmě uhradím.“

Bernard se na Gubkina podíval, jako by mu nerozuměl.

„To myslíte vážně?“ ujišťoval se nevěřícně. Při zvuku jeho hlasu jsem měla chuť se přikrčit, gorilák už měl ruku pod sakem.

„Ano, pane. Šek vám předá sekretářka. Na shledanou,“ ukončil vše Gubkin.

Ve chvíli, kdy se na světle zaleskl kov gorilákovy zbraně, třeskl výstřel. V první chvíli jsem nechápala, co se stalo, až se zpožděním mi došlo, že Bernard schovával celou dobu zbraň pod kloboukem a právě zastřelil Gubkinova bodygárda.

Ze sedu jsem vykopla pravou nohou a zasáhla Bernarda pod koleno, druhý výstřel skončil ve stropě, současně někdo rozštípl dveře. Okamžik jsme já i Gubkin šokovaně pozorovali chlapíka v obnošených džínách a vytahaném svetru. Neměl v ruce žádné kladivo nebo pušku, musel dveře rozbít holýma rukama! Další výstřel, Gubkin zavrávoral, bílý kapesníček v kapse saka mu zrudl krví, už mrtvý se zhroutil zpět do křesla. Uvědomila jsem si, že držím v ruce pistoli a mířím na Bernarda. Nábojnice vyhozená z jeho pistole cinkla o mahagonovou desku stolu.

„Ví, kde je Rubin! Chyťte ji!“ zařval.

Chlap v džínách po mně natáhl ruku. Trefila jsem ho do ramene, zařval a zašklebil se, najednou mě však držel za košili. Další a další výstřel, oba do hrudníku. S hrůzou jsem pozorovala rozrůstající se krvavé koláče na jeho hrudi. Zkameněl, ruka mu bezvládně spadla, koutky úst ochably. Život z něj utíkal, marně lapal po dechu.

Nadechla jsem se k panickému výkřiku. Pane Bože! Já ho nechtěla zabít! V tu chvíli mě chytil mnohem silněji než poprvé. Znovu jsem stiskla spoušť, při pátém výstřelu jeho sevření konečně povolilo, vytahaný svetr byl jako řešeto. Místo grimasy smrti se mu však ve tvářil objevil pomalý, bolestí mírně zdeformovaný úsměv.

Bez uvažování jsem vyskočila na stůl a odrazila se vstříc oknu. Až v letu jsem si uvědomila, že se Gubkinova pracovna nachází ve druhém patře. V domě ze šestnáctého století to představovalo dobrých sedm metrů. Pořád lepší než chlap, co nejde zastřelit. Sklo zařinčelo, rozeklaný střep mě řízl do tváře, před očima se mi mihla žlutá fasáda, otočila jsem se vzhůru nohama a nějakým zázrakem dopadla na nohy a pak se sbalila do kotoulu. Pistole zarachotila jen krok přede mnou. Ještě v podřepu jsem ji sebrala a sprintovala pryč. Ten chlap musel být ďábel, nebo ještě něco horšího. Další zařinčení skla. Dovolila jsem si jen letmý pohled za sebe. Dýchal mi na záda!

# KAPITOLA 14.

ARNOŠT KŘEHŮLEK VOLÍ SMĚR

Arnošt Křehůlek zaslechl první tři výstřely a zhluboka vydechl. Něco se podělalo. Potom zazněla celá série ran, o sekundu později proskočila oknem ve druhém patře blonďatá holka v černém, v pádu se na okamžik zachytila hromosvodu, tím se dostala do přemetu, jako nějaká artistka dopadla na nohy a svůj krkolomný let zakončila dvěma kotouly na dlažbě. Zvedla se, jako by podobné kousky prováděla každý den, a uháněla pryč. Současně oknem proletělo další tělo. Chlapík v džínách dopadl doprostřed vozovky na všechny čtyři, v dalším okamžiku už opět běžel a natahoval se po Blondýně. Byl mnohem rychlejší než ona. Než ji stačil chytit, vystoupil ze starého Volva s botičkou vysoký hubený muž v dlouhém kabátě a vystřelil. Podle zvuku poznal Křehůlek těžký kalibr. Hodně těžký. Chlapík se zapotácel, ztratil rytmus kroků a rozplácl se na zem. Snažil se vzepřít nohama, ale další výstřel ho přibil k zemi. Dlouhán svěsil ruku se zbraní a zvědavě pozoroval nehybné tělo.

Arnošt Křehůlek věděl, že ten člověk musí být mrtvý, po ráně takovým kanónem mu nic jiného nezbylo. Dlouhán, jako by to nechápal, znovu pozdvihl svou zbraň. Blondýna už dobíhala k zatáčce, za kterou se měla ztratit z dohledu.

Křehůlek s úžasem zpozoroval, že chlapík v džínách najednou opět stojí na nohou. Okamžik se nerozhodně díval na Dlouhána, potom za prchající kořistí. Rozběhl se za Blondýnou. Zásah do zad ho opět srazil na dlažbu. Ne na déle než pět sekund. Možná míň. Ve chvíli, kdy bylo zřejmé, že ho ani třetí rána definitivně neuzemnila, se Dlouhán otočil zpět ke svému vozu.

„Trojko! Hlaste se! Jaká je vaše poloha?“ probral z úžasu Křehůlka anglický hlas s huhňavým přízvukem.

„Na místě. Žena v černém utekla, za ní běží postřelený muž v džínách. Vysoký hubený muž, co ho střelil, právě nasedá do toho starého Volva a ujíždí. Botička byla podvrh na oklamání policie, zůstala na místě,“ popsal situaci lakonicky.

„V pořádku, vyčkejte na místě ještě pět minut a potom se ukliďte. Další rozkazy dostanete telefonicky.“

„Provedu,“ odpověděl Arnošt Křehůlek, ale současně vypnul mikrofon a vytáhl svou pistoli, snadno dostupnou čézetu pětasedmdesát.

Z domovního schodiště se ozývaly kroky. Ti lidé neběželi, ale šli natolik rychle, aby bylo jasné, že spěchají. A protože mířili do druhého patra, měl Arnošt Křehůlek nepříjemné tušení, že hledají právě jeho. Nestál o takové setkání. Otevřel dveře bytu a s připravenou zbraní vykoukl ven. Přivítalo ho syrové ticho opuštěného schodiště, vzápětí se však shora ozvala rána, jako když někdo vyrazí dveře. Nečekal a opatrně seběhl do přízemí. Po krátkém zaváhání schoval zbraň a nejrychlejším tempem, které ještě nebudilo pozornost, zamířil pryč. Po pár krocích si uvědomil tři věci. Za prvé – jeho zaměstnavatel se ho chtěl zbavit, za druhé – vybral si špatný směr, protože následoval nezastřelitelného chlapíka a konečně – pokud by čelil stejnému protivníkovi jako Blondýna s Dlouhánem, neměl se svou pistolí ráže devět nejmenší šanci. Protože nevěděl, jak by ze skrumáže nejlépe vybruslil, pouze ještě trochu prodloužil krok, zatáhl hlavu mezi ramena a pokračoval v chůzi.

# KAPITOLA 15.

DÉMONI A ANDĚLÉ

Bzučák oznamující zavření dveří zazněl podruhé. Už mi nezbýval žádný dech, ale přesto jsem se přinutila zrychlit. Krok mi vyšel přesně, odrazila jsem se a proskočila do tramvaje úzkou mezerou dovírajících se dveří. Muž v pršiplášti a s kufříkem, do kterého jsem vrazila, se po mně pohoršené podíval. Místo omluvy jsem ho nabrala ramenem a protlačila se k zadnímu sklu vozu. Džíňák už byl opět v dohledu. Běžel o poznání pomaleji a toporněji, navíc kulhal – Bárbyho práce. Přesto tramvaj doháněl. To nemohl být člověk!

Moje babička měla nad postelí obrázek anděla strážného vznášejícího se nad nevinnou dívkou. Vždy mi říkala, vystříhej se ďábla, děvenko. Jeden teď za mnou běžel. Věděla jsem, že bych to měla vzdát, lehnout si na zem, zakrýt si rukama oči a čekat, až všechno skončí, protože ten tvor, ten netvor metr za metrem ukrajující vzdálenost dělící ho od tramvaje, popíral všechny přírodní zákony, které jsem znala, ve které jsem věřila a jež jsem učila.

Další zastávka byla Hellichova. Místo štkaní jsem pozvedla pistoli a prostřelila zadní sklo. Mířila jsem dolů, abych nezasáhla náhodné chodce okolo. Lidé za mnou začali jako na povel křičet, náhle jsem měla kolem sebe spoustu místa. Prásk, prásk, prásk. Vyprázdnila jsem zbytek zásobníku a třikrát ho zasáhla. Napotřetí šel k zemi. Ne však jako mrtvý, ale pouze jako běžec, kterému podkopli nohy. Náskok tramvaje začal rychle narůstat. Vyměnila jsem zásobník, v tu chvíli začal řidič předčasně brzdit. Nechtěně jsem stiskla spoušť a udělala díru do střechy, naštěstí to nikdo neodnesl. Tramvaj se skřípáním a pištěním zastavila.

„Otevři sakra ty dveře!“ slyšela jsem se řvát.

V dalším okamžiku už jsem stála venku. Netušila jsem, zda mě řidič poslechl, nebo jsem prostě proskočila zavřenými dveřmi. Nezničitelný už byl opět v dohledu. Ďábel dostihl děvenku, babička měla pravdu. Rozhlédla jsem se. Už nespěchal, přibližoval se s křivým úsměvem v bledé tváři a pořád přitom napadal na jednu nohu. Uvědomila jsem si, že se třesu strachy a drkotají mi zuby. Stála jsem přímo před kostelem Panny Marie Vítězné, otevřené dveře zvaly dovnitř. Třeba – třeba to bylo znamení, záchrana!

S pistolí v ruce jsem vběhla do šera. Třeba – třeba lidé, které nejde zastřelit, nemůžou do kostela! Ustupovala jsem průchodem mezi lavicemi směrem k oltáři. Kromě pěti starých lidí modlících se v kleče byl kostel prázdný. V chrámové lodi panovalo přítmí, svíce hořely klidným plamenem. Zdálo se mi, že drkotání mých zubů musí slyšet všichni.

Objevil se v otevřených dveřích jako černá silueta, prach vířící ve vzduchu zviditelněný paprsky slunce pronikajícími dovnitř vitrážovanými okny mu kreslil svatozář. Stál tam a nehýbal se. Opravdu nemohl dovnitř – ulevilo se mi, on současně udělal první krok. Stiskla jsem zuby a pozvedla pistoli. Obrys mířidel poskakoval po oknech, lavicích, lidech okolo, občas dokonce zachytil i jeho. Ustupovala jsem se zatajeným dechem, dokud jsem se zády neopřela o oltář, potom jsem začala střílet. Rány zesílené vysokou klenbou duněly a bušily, někde daleko se rozsypalo vitrážové okno, lidé mizeli pod lavicemi a já stále mačkala a mačkala spoušť, dokud pistole v mých rukou nezmlkla. Posledním výstřelem jsem ho trefila do břicha, viděla jsem, jak sebou škubl a obličej mu znetvořila grimasa bolesti. Nepadl však k zemi, pouze si položil dlaň na ránu a dál se pomalu blížil. Kulka mu vadila asi jako mně píchnutí žihadlem. Beze spěchu ke mně vztáhl ruku. Zuřivě jsem ho kopla do holeně, potom do podbřišku, poslušen reakce nervů se předklonil, nabrala jsem ho kolenem do obličeje. Místo, aby se zhroutil, přirazil mě na oltář. Měl nadlidskou sílu. Někdo v kostele strašlivě ječel. Asi bolestí. To já. Jeho stisk byl sevření mučícími kleštěmi, trhal svaly a lámal kosti, vzdáleně jsem registrovala, že mou rozdrcenou kůží prosakuje krev. Pak trhání zaživa na chvíli pominulo.

„Kde je Alexandr Rubin?“ zeptal se. „Mluv, nebo to budeš mít fakticky těžký.“

Přes clonu bolesti jsem si uvědomila, že mluví pražskou češtinou.

„Nevím!“ vydechla jsem.

Vzápětí jsem opět ječela, fresky na stropě se rozpily v bledé skvrny.

„Kde je Alexandr Rubin?“ zopakoval otázku.

„Řeknu vám to,“ sípěla jsem, abych získala čas. Mlhavě jsem vnímala, že se k nám někdo blíží. V první chvíli jsem doufala, že je to Bárby nebo Filip, ale na to se ten člověk pohyboval příliš toporně a šouravě. Svůj omyl jsem odhalila až z bezprostřední blízkosti, byl to starý muž, farář.

„Jděte pryč, on vás zabije,“ zašeptala jsem nesmyslně.

„Cože?“ chtěl vědět můj mučitel. V tu chvíli se starý muž rozmáchl a udeřil ho čímsi do týla.

„To mu neublíží! Utečte!“ křičela jsem. Džíňák mě však pustil a mátožně se otočil k faráři. Ten ho se strachem pozoroval, v ruce držel krucifix s bytelným podstavcem. Právě tím ho praštil.

„Ještě jednou, uhoďte ho ještě jednou!“ Chlapíkovi tekla z hlavy jasně červená, skoro zářivá krev. Bylo jí víc než po kterémkoliv zásahu kulkou, přesto se však stále držel na nohou. Strčil do faráře rukou. V jeho podání to vypadalo jen jako mírné gesto, stařec však odlétl několik metrů dozadu a zastavil se až o zeď. Nohy se mu podlomily a sesul se na zem, krucifix držel před sebou jako nějakou zbraň.

Muž se studeně ušklíbl a trochu vrávoravě vykročil směrem ke starci. Sáhla jsem po rezervní pistoli. Napodruhé se mi ji podařilo vytáhnout z pouzdra. Ruka mě moc neposlouchala, ale zlomená asi nebyla. Naštěstí jsem přestala cítit bolest – šok. Věřící teď vykukovali přes modlitební lavice a pozorovali krvavé představení s úžasem ve tvářích.

Chlapík se tři kroky před farářem nerozhodně zastavil a potřásl hlavou, jako by se nemohl zbavit dvojitého vidění. Možná ho jeho zranění opravdu oslabila. Možná. Potom se zasmál. Docela obyčejně, jako týpek, co chodí v obnošených džínách a vytahaném svetru. Lehce se z pokrčených kolen odrazil, vyskočil dobré tři metry do výšky a strhl kabel elektrického vedení. Až teď jsem si uvědomila, že ne všechna světla ve výšce jsou svíčky.

„Odstup Satane! Odstup!“ drmolil starý muž u stěny.

Ne! Chtěla jsem řvát, ale místo toho jsem se rozběhla vpřed s pistolí v ruce. Chlapík hodil kabel na starce, volný konec se obtočil kolem krucifixu a dotkl se ho. Starý muž při zásahu elektrickým proudem vyjekl. To už jsem běžela a střílela. Ještě se proti mně dokázal otočit, ve tváři stejně bolestný výraz jako na začátku. Poslední krok a odraz. Kopla jsem do něj oběma nohama současně a dopadla bolestivě na záda. Nabodl se na rameno kříže, elektrický oblouk nebyl ještě stále přerušen, lesklý kov se tavil a sršely z něj celé snopce jisker.

Farářova ruka ležící na zemi zůstala otevřená a chvěla se jen vlivem procházejícího elektrického proudu. Chtěla jsem se postavit, pomoci starému muži, dostat ho pryč z pasti, ale najednou se mi nedostávalo sil. Pistole ztěžkla a vypadla mi z prstů. Bolest se vrátila. Najednou jsem se cítila strašně unavená, zdálo se mi, že i dýchat je příliš obtížné.

# KAPITOLA 16.

ARNOŠT KŘEHŮLEK VOLÍ STRANU

Arnošt Křehůlek pozoroval vstup do kostela v zrcadlící výkladní skříni. Dlouhán, který odjel Volvem od Gubkinovy kanceláře, právě dorazil pěšky a váhavě se rozhlížel. Ve tváři měl čerstvou podlitinu a bylo zřejmé, že neví, kudy pokračovat dál. Křehůlek viděl jeho nabouraný vůz zaklíněný do zdi kousek za Malostranským náměstím. Nebylo mu jasné, do čeho vlastně narazil, ale to teď nebylo důležité. Z dálky se nesly první sirény, předpokládal ale, že ty míří ke Gubkinově kanceláři. Snažil se v rychlosti zvážit všechna pro a proti. Měl dvě možnosti: pokusit se ze všeho vycouvat, na nějaký čas se ztratit a hrát mrtvého brouka, nebo se postavit proti Bernardovi a jeho lidem, kteří se ho z nějakého důvodu pokusili zabít. Netušil, co je pro něj lepší.

„Je v kostele, slyšel jsem lidi povídat si, že se tam střílelo,“ řekl anglicky dřív, než si vše ještě jednou rozmyslel. Dlouhán se otočil, v ruce měl náhle velkou černou pistoli s hlavní zblízka připomínající dělo bitevní lodě.

„Vy jste kdo?“

Arnošt Křehůlek větu zopakoval ještě jednou česky. „Policie je tu za chvíli. Znám průchod chrámovou lodí dozadu, můžeme se ztratit,“ dodal ještě.

Hubený muž jen přikývl a bez váhání vyrazil do kostela, Křehůlek za ním.

# KAPITOLA 17.

KAPITÁN KRČMÁŘ INKASUJE

„Takže, kapitáne, můžete mi říct, jak souvisí případ vraždy šesti amerických státních příslušníků, vražda právníka, loupežné vloupání a zabití faráře? Upřímně řečeno, nevadí mi, že si toho na svá bedra berete tolik, ale mám obavu, abyste se také dopracoval patřičných výsledků. Tenhle,“ plukovník Jastrebniak se ušklíbl, jako by mu v oficiálním proslovu použité expresivní slovo vadilo, „tenhle galimatyáš nedává smysl.“

Kapitán Krčmář pozoroval svého nadřízeného a čekal, až se řečnická otázka změní ve skutečnou. Věděl, že plukovník byl nedávno u policejního prezidenta a problémy přicházely shora. Také plukovníkův zdravotní stav byl problémem. Po předchozí chemoterapii se sice vrátil do práce, ale z jeho dříve bujné kštice mu nezbyl ani vlas, navíc ztratil dobrých dvacet kilogramů na váze. A nikdo mu nemohl zaručit, že chemoterapie byla úspěšná a neodložila definitivní konec jen o pár týdnů nebo měsíců.

„Nuže?“ pobídl ho nadřízený.

„Společným vodítkem je Marika Zaháňská. Až doposud bezúhonná osoba. Vysokoškolské vzdělání, asistentka v Laboratoři sportovní motoriky na fakultě FTVS, pracovala na doktorátu. Před pěti dny byla přepadena, útočníka v sebeobraně těžce zranil nějaký pan Alexandr Rubin. Poté následovalo loupežné přepadení v jejím bytě. Bránila se střelbou, ale nikoho nezasáhla, přestože se mi to jeví nepravděpodobné. Je velmi schopná a extrémně chladnokrevná. Mrtvý právník byl jejím přítelem, nebo alespoň v nějakém smyslu obchodním partnerem. Podle popisů svědků se účastnila i přestřelek, při nichž byl zavražděn právě doktor Gubkin a Josef Konrád, farář v kostele Panny Marie Vítězné. Navíc se vyskytovala v hotelu Marietta krátce před jeho přepadením.“

„Čiperná mladá dáma,“ zabručel plukovník. „Ohledně té poslední přestřelky se mi doneslo množství rozporuplných informací. Prý se tam střílelo ostošest a máme jen tři mrtvé. Můžete mi k tomu říct něco bližšího?“

Krčmář se zamračil. Nedokázal si představit, co se vlastně na Malé Straně odehrálo.

„Přiznám se, pane, že zatím nemám přesnou představu. Odhaduji to na srážku mafiánských komand vybavených neprůstřelnými vestami. Ti lidé byli zřejmě profesionálové. Podle některých náznaků bylo mrtvých víc, ale zřejmě je sami odstranili. Myslím, že hlavní je objasnit smrt našich občanů a pochytat viníky. Pátrání po tělech mrtvých gangsterů…“ Nechal větu nedokončenou.

Nikoho příliš nezajímali mrtví zabijáci, stará pravda.

„V pořádku, kapitáne, ten případ, nebo ty případy, jsou vaše. Průběžně mě informujte. A kdyby vám to přerůstalo přes hlavu, chci to vědět první. Může se klidně ukázat, že to není záležitost pro nás, ale pro kontrašpionáž, nebo pro oddělení boje s organizovaným zločinem, to asi nejpravděpodobněji.“

„Ano, pane.“

Audience skončila a Krčmář se vrátil zpátky do své kanceláře.

Věděl proč Jastrebniak mluvil o kontrašpionáži. Šest mrtvých Američanů s největší pravděpodobností v jistém období svého života pracovalo pro CIA. Bylo možné, že pro ně pracovali pořád, i když dva z nich měli záznam u Interpolu. Nejzajímavější na tom bylo, že ambasáda Spojených států se o smrti amerických státních příslušníků ani slůvkem nezmínila a nežádala o co nejdůkladnější a nejrychlejší prošetření, jak to měla ve zvyku.

Po krátkém zaváhání vyťukal číslo balistické laboratoře.

„Nemožné na počkání, zázraky do tří dnů. Mrknu se na to. Moment,“ zareagoval nabručený hlas na jeho otázku, ale Krčmář si gratuloval.

Doktor Peterka patřil k nejochotnějším a nejlepším expertům. Taky nejupovídanějším.

„Zajímají vás kulky, co jsme našli na ulici nebo v domě?“

„Na ulici.“

„Dobře. Střílelo se ze dvou zbraní, Jedna byla ráže 0.40 Smith and Wesson, druhá ráže 0.50. To podle katalogu může být jen Desert Eagle Action Express. Izraelská pistole. Tenhle kanón používají v každém druhém akčním filmu, ale ve skutečnosti jsem se s touhle zbraní potkal poprvé. Ve státech ji tuším zakázali jako ničivé zařízení nepovolené pro běžné civilní použití.“

„A jak jsou kulky zdeformované?“ chtěl vědět Krčmář dál.

„Hodně, kapitáne, ale zaručuji vám, že obě zbraně identifikujeme. Zdá se, že stříleli do něčeho hodně odolného. Musel to být materiál balistické odolnosti minimálně šest.“

Krčmář se zamyslel a vzápětí si uvědomil, že propásl šanci zastavit následující výklad. Nechal zasvěcené komentáře balistického experta plynout a čekal, až bude moci hovor ukončit.

„A mohl byste to demonstrovat na praktickém příkladu?“ využil krátké pomlky k otázce.

„Viděl jste, jak vypadá kulka po výstřelu do vesty typu G? Mám na mysli tu s těmi silnými řemeny přes ramena, kapitáne.“

„No, myslím, že ano. Jsou to strašně neobratné těžké mrchy,“ rozpomenul se Krčmář. „Ale odolají i puškovému náboji.“

„Přesně tak, mají v sobě keratinový plát,“ potvrdil balistik. „Tak vesty, které na sobě měli ti grázlové, byly ještě o třídu lepší. Neznám takový komerčně dostupný materiál. Kontaktujte zbrojní výrobce, musí to být nějaká specialita,“ doporučil nakonec sarkasticky.

„Děkuji, doktore,“ rozloučil se Krčmář bez stopy ironie v hlase a zavěsil.

Z patologie žádné další informace nevyrazil. Suše mu oznámili, že mají sedm jiných nebožtíků a ti přijdou na řadu dříve.

Podíval se na hodinky. Bylo půl páté odpoledne a většinu uplynulého dne i noci strávil v terénu a výslechem svědků. Dlaní si přejel bradu a neholené strniště zašustilo. Únava ho začínala přemáhat, věděl, že v tomhle stavu žádné geniální nápady nedostane. Jako by je někdy dostával, povzdechl si. Při představě opuštěného bytu se mu domů ale vůbec nechtělo. Po chvíli váhání ještě jednou zvedl telefon. S Vencou Krápem v nepravidelných intervalech, když měli jeden nebo druhý chuť, chodili na panáka, případně i víc. Krčmář cítil, že si potřebuje s někým sednout, možná jen tak mlčet, nebo se vypovídat.

„Máme děsnej frmol. Pohřešuje se deset lidí, všichni z exotických zemí, Asie, Latinská Amerika, šéf má vítr, že jsou to rasově motivované únosy, od včerejška jsem nebyl doma,“ zmrazil jeho naději na společnost přítel. „Ale celých čtrnáct dní jsem slaměný vdovec, jsi vítán jako za starých časů. Klíče jsou jako vždycky.“

Potřetí za celý den vytočil Ivanino číslo. Po prvních dvou zazvoněních ho zaplavila naděje, že se jí konečně dovolal. Pak se ozval obsazený tón.

Zvedl se ze židle, vklouzl do šedého pláště a zakroužil rameny, aby mu na saku dobře seděl. O chvíli později se už probíjel ucpanými ulicemi domů.

* * *

Byt byl přesně tak opuštěný, jak se bál. Obvolal všechny společné známé a poptal se, zda u nich Ivana nepožádala o nocleh. Klepy, které tím vyvolal, mu byly fuk. Stopa negativní, řečeno policejním žargonem. Věděl, že se bude ráno cítit mizerně, ale jak byl oblečený, natáhl se na postel a spal.

* * *

Probudil se chvíli před svítáním přesně v náladě, jakou očekával. Sprcha, holení, ještě než si uvařil kávu, zapnul počítač a znovu procházel záznamy z vyšetřování. Víc a víc si byl jistý, že nejpravděpodobnějším pojítkem bude opravdu Marika Zaháňská. Rozhodl se ještě jednou prohlédnout její bydliště a později vyzpovídat známé. Na telefonická volání bylo ještě brzy.

Před sedmou hodinou ranní stál v opuštěném jednopokojovém bytě, pod okny zvonily ranní tramvaje a pouliční ruch nezadržitelně spěl k první denní špičce a dopravním zácpám. Krčmář otevíral šuplíky, nahlížel do skříní se šaty a jako pokaždé měl pocit jakési svatokrádeže. Podobalo se to listování v intimním deníku. Dnes nepříjemný dojem ze slídění umocňovala skutečnost, že Marika Zaháňská žije. Alespoň o tom byl přesvědčen.

Neobjevil nic, co by dokazovalo, že Marika byla něčím jiným než mladou, nezávislou, extrémně sportovně založenou ženou. Pokud v sobě skrývala pana Hyda, v tomto bytě nesídlil.

Před půl devátou svého marného pátrání nechal a odjel vozem před honosnou budovu společnosti Vachler Art Company a zaparkoval na zákazu zastavení. Hlídkujícímu strážníkovi ukázal služební průkaz a zůstal sedět ve voze. Betonová plocha před budovou společnosti se začala plnit nablýskanými auty, do budovy se trousili jednotliví zaměstnanci. Ivana přišla pěšky, odhadoval, že přijela tramvají. Uvědomil si, že napětím zadržoval dech, měl strach, že ji někdo přiveze. I když – nic by proti tomu nemohl dělat. Vystoupil z vozu tak, aby si ho všimla už z dálky a nepřekvapil ji.

Vypadala upraveně jako vždy, béžový kostým s projmutým sáčkem jí i přes celkovou střídmost slušel, jediný pramen vlasů zdánlivě neuspořádaně padal do čela. Důvěrná známost a současně nekonečná vzdálenost způsobily, že se mu hluboko pod bránicí cosi sevřelo.

„Co chceš?“ přivítala ho nepřátelsky.

Uvědomil si, že si měl proslov připravit, místo aby na ni jen zbůhdarma čekal.

„Máš v bytě ještě spoustu věcí. Možná by sis pro ně ráda zašla,“ řekl první věc, která ho napadla. Čelo jí rozdělila kolmá vráska.

„Nebudu dnes v noci doma, mám něco nutného,“ dodal, než se stačila rozčilit nad jeho zdánlivě průhlednou fintou. „Vlastně,“ zaváhal, „mohu jeden dva dny zůstat u Venci, než se usadíš jinde. Pokud ti mohu pomoct i jinak, stačí říct,“ pokrčil rameny a vrátil jí její klíče. Váhala.

„Dva dny by mi pomohly, než si zařídím nové bydlení. Věci si přestěhuji zítra, zatím jsem si jich vzala jen pár.“ Nemluvila o nic vřeleji než zpočátku, ale alespoň nehrozilo, že opět vybuchne.

Krčmář neměl rád scény, zejména na veřejnosti.

„OK,“ vložil jí klíče do dlaně, včas si připomněl, že polibek nebude nejlepší rozloučení, zkřivil ústa do nápodoby úsměvu a nasedl do vozu.

Při startování si uvědomil, že mu mezi prsty právě uniká důležitá věc. Nadechl se, věnoval své odcházející ženě dlouhý pohled a měl to. Šlo o oblečení. V bytě Mariky Zaháňské zůstaly skoro všechny její věci, to znamenalo, že si musela pořídit jiné. A pokud byla blondýna v černém opravdu ona, bylo množství obchodů v Praze, kde se dalo pořídit něco takového, přece jen limitované. Krčmář se rozhodl ještě jednou do prohledávaného bytu vrátit a vše ověřit, aby se nehonil za přeludy.

* * *

Ve chvíli, kdy za sebou zavřel dveře, se zarazil. Něco bylo jinak. Opatrně prošel krátkou chodbičkou s dveřmi do koupelny a na toaletu a nahlédl do obytné místnosti. Nic se nezměnilo, přesto…

„Hledáme stejnou osobu, i když možná každý z jiného důvodu.“

Krčmář se bleskově otočil, ve chvíli, kdy spatřil štíhlého muže menšího vzrůstu, už měl zbraň napůl vytaženou z pouzdra. Cizincova mu mířila na hruď. V zrcadlovkách spatřil svůj vlastní zakřiveným povrchem zdeformovaný obraz. Zkameněl v pohybu, černé ústí hlavně mělo magickou přitažlivost. Stačil letmý pohled, aby zjistil, že cizinec má pistoli tuzemské výroby.

„A teď tu ruku pomalu, velmi pomalu vytáhněte, pistoli držte jen dvěma prsty,“ řekl muž a sotva přitom pohnul rty.

Krčmář poslechl a podal mu vlastní zbraň. „Jsem policista,“ oznámil tise.

„Já vím. Právě proto se s vámi bavím, místo abych vás hned zastřelil. Pokud chcete dál žít, pošlete mi v okamžiku, kdy je zjistíte, informace o místě pobytu Mariky Zaháňské.“

Muž mluvil monotónním, nemodulovaným hlasem, pistole v jeho ruce se ani nepohnula. Klidně mohla být upnutá ve svěráku. Krčmář měl intenzivní dojem, že muž zbraň vlastně vůbec nepotřebuje, jen se ho s ní snaží vystrašit.

„Doufám, že jste mi rozuměl, kapitáne.“ V hlase se objevil náznak pohrdlivého výsměchu, hlaveň se sklonila k zemi.

Teď byl ten správný okamžik, neomylně určil Krčmář, jenomže v každém cizincově pohybu bylo příliš mnoho sebedůvěry.

„Těším se na shledanou, kapitáne,“ řekl muž.

Krčmář se zlomil v pase. Přísahal by, že pěst, která ho zasáhla do žaludku, vůbec neviděl. Paralyzovaný křečí se vybelhal, jak nejrychleji dokázal, na chodbu. Zaslechl jen klapnutí venkovních dveří. Tak rychle to ten chlap nemohl seběhnout, musel skočit středem schodiště, uvědomil si a začal zvracet.

# KAPITOLA 18.

BARBAROSSA S FILIPEM ZA ŘEKOU STYX

Filip ještě nestačil zavřít dveře a Nowak Barbarossa se už opět rozjel. Sodíkové výbojky kreslily na černý lak vozu barevné duhy, na mokrém asfaltu zůstávaly pěnou vyznačené koleje po autech, které projely před nimi. Stěrač zašustil a do čista setřel čelní sklo.

„Těla z kostela převezli na univerzitní pitevnu, všechny ostatní márnice jsou plné. Pitva bude provedena až zítra,“ pronesl Filip.

„To je dobře, pan Rubin bude spokojen,“ přikývl Nowak Barbarossa a vyhnul se kaluži vody okolo nefunkčního odtokového kanálu. Řidič za ním to nedokázal, nebo se neobtěžoval a obšťastnil dvojici chodců vlnou špinavé vody.

„Navíc bude snazší tělo získat. V budově nebude víc než jeden noční vrátný.“

„Tohle kvůli nočnímu vrátnému?“ nadhodil Filip a kývl směrem k pažbě pušky vyčnívající zpod přístrojové desky. „Brokovnice?“

„Ne, kozlice – dvojhlavňová kulovnice na lov tropické zvěře, buvolů, nosorožců… Ten chlap, kterého jsem viděl v Mariettě, se mi nelíbil, chci být připraven.“

Filip přikývl. Obvykle se vyplatilo být připraven, ať to znamenalo cokoliv.

„A ten druhý, co honil slečnu Mariku,“ pokračoval Barbarossa, „prostě nešel zastřelit. Možná na sobě měl nějaký hitech pancíř. Do tohohle se dají sehnat průbojné náboje v celoplášti s ocelovým jádrem. Do pistolí si je budu muset udělat sám. Rád bych vyzkoušel, jak budou účinné. I když – nemusí to být právě dnes v noci. Klidně i později.“

S prohlubujícím se večerem provoz dál řídl a rychle se dostali až na Vítězné náměstí. Barbarossa si na kruhovém okruhu přidal jedno kolečko navíc. Nikdo je nesledoval.

„Preferujete Volva. Naši nepřátelé si toho určitě všimnou a mohou toho využít,“ pronesl do tichého šumění motoru a vzduchu obtékajícího karoserii Filip.

„Mí rodiče měli nejhorší auto široko daleko a kluci ve škole se mi posmívali. Možná proto,“ usoudil Barbarossa po chvíli. „Ale máte pravdu, podívám se po něčem jiném, alespoň trochu slušném.“

Rozpršelo se víc a mikroprocesorem řízený stěrač zrychlil.

„Ještě mám rád Saaby, ale ani těch po tomhle městě zase tolik nejezdí.“

Hustá zástavba svítící do tmy myriádami světel rychle řídla, dostávali se na periferii. Po dalších pěti kilometrech se mezi domy objevovaly stále větší a větší proluky s výhledem na temnou krajinu za nimi. Nakonec na levé straně výpadovky ze tmy vystoupila sporadicky osvětlená hranatá silueta univerzity.

Barbarossa přejel přes autobusové stání a zaparkoval na prázdném místě pod náspem.

„Budova má čtyři křídla do čtverce, uvnitř je velké nezastřešené nádvoří. Pitevny jsou v suterénu napravo od hlavního vchodu, dostaneme se tam po druhém schodišti,“ řekl Filip, když motor umlkl.

Nowak Barbarossa přikývl, vytáhl z pouzdra pušku a připnul si ji na závěs na levý bok. Mezerou v rozepnutém plášti mu vykukoval ven jen konec pažby. Když přes něj látku přetáhl, nebylo vidět nic. Vystoupili oba současně, zámek dveří hluše cvakl.

Okamžik stáli na kraji cesty a čekali, až je mine šňůra světel projíždějících kamionů.

„Tyhle auta by vůbec neměli pouštět do měst. A zvlášť Praze by se měly vyhýbat širokým obloukem. Nepatří sem, ruší auru místa,“ prohlásil Filip, než vkročil do vozovky.

Barbarossa to nekomentoval, už si na zvláštní postřehy svého společníka zvykl. Přešli přes trávník, aby si zkrátili cestu a vyhnuli se dobře osvětlené betonové ploše před hlavním vstupem.

Tiše vystoupali po schodech, Filip přiložil na dveře malou krabičku a vložil do zámku diagnostický klíč. Na přístroji třikrát blikla červená dioda.

„Trojka,“ řekl tlumeně Filip a otevřel požadovaným klíčem.

Ocitli se ve vestibulu, z prosklené kukaně nalevo prosvítala záře televizní obrazovky.

Starý muž usazený v kancelářském křesle klimbal. „Pane?“ oslovil Filip spícího muže, současně ho vtiskl rukou do křesla.

Muž zamrkal, spánek z jeho očí okamžitě zmizel a nahradilo ho zděšení.

„Pane, neublížíme vám, klid,“ uklidňoval vrátného Filip.

Barbarossa mezitím vykouzlil z kapsy pláště pouta, beze spěchu, ale rychle, zkroutil muži ruce za opěradlem křesla a sepnul mu je k sobě. Celý úkon zopakoval s nohama.

„Musíme si tady něco vyzvednout. Naše návštěva vyvolá vyšetřování. Tady je kompenzace. V případě, že nás policie najde, samozřejmě o své peníze přijdete,“ řekl Filip, sáhl muži do náprsní kapsy a vytáhl peněženku. Tak, aby to dobře viděl, do ní vložil pětitisícovou bankovku a zase mu ji vrátil. Další bankovky stejné hodnoty vložil do jeho kabátu, kapsy u košile a pouzdra brýlí. Potom nechali vrátného jeho osudu.

„Je tu jen jeden hlídač?“ zeptal se Barbarossa, zatímco si na hlavu připínal okulár noktovizoru. Zařízení, které se jim podařilo narychlo sehnat, bylo zastaralé, příliš těžkopádné a neumožňovalo stereoskopické vidění, pro jejich účel však bohatě postačovalo.

Vydali se temnou chodbou k druhému schodišti, jejich kroky se dutě rozléhaly prázdným prostorem. „Ano, není tady toho moc na hlídání.“ Suterén se nacházel hlouběji než očekávali. Od mezipatra cestu ozařovaly fialově zbarvené zářivky.

„Při takovém osvětlení ani nebožtíci nevypadají tak zle,“ zkonstatoval Filip a zastavil u dveří s nápisem pitevna.

S pomocí diagnostického mechanismu si se zámkem poradil na první pokus.

Přivítal je chlad, pach formaldehydu a ještě o poznání sinalejší světlo zářivek. Levou stěnu zaplňovala řada boxů, za průsvitnou plentou Barbarossa s pomocí přístroje pro noční vidění rozeznával šestici prázdných stolů.

„Budeme potřebovat nosítka, nebo lépe vozík. Nechci použít výtah. Nebylo by dobré v něm uváznout a čekat do rána, až nás někdo vysvobodí,“ řekl a současně zamířil k lehké konstrukci z duralových trubek opatřené kolečky. „Přesně něco takového.“

Filip mezitím studoval nápisy na chladicích boxech a porovnával je s iniciálami na kartičce, kterou si přinesl s sebou. Shora k nim dolehlo zadunění zavíraných dveří.

Oba muži na okamžik strnuli a podívali se jeden na druhého, Barbarossa si odhrnul plášť stranou, aby se v případě potřeby okamžitě dostal ke zbraním. Filip švihl rukou k boku a změnil polohu závěsu. Jílec meče, ještě před chvílí skrytého pod pláštěm ve svislé poloze, teď najednou směřoval šikmo k zemi, připraven k tasení.

Elektrické hodiny odměřující čas mrtvých dvakrát cvakly, ale nic dalšího se nedělo.

„Průvan,“ zhodnotil Barbarossa a ťukl do rukojeti vozíku.

Na malých kolečkách se pohyboval naprosto bezhlučně.

„Tady je,“ oznámil Filip a otevřel jeden z boxů.

Dýchl na něj závan ledového vzduchu, ani chlad však nedokázal zvítězit nad pachem rozkladu kořeněném chemickou příchutí dezinfekce.

Barbarossa odhrnul plentu a podíval se na tělo. „Je to on,“ potvrdil, zarejdoval vozíkem k boxu.

Společně přetáhli mrtvolu na pojízdná nosítka a připevnili popruhy.

Než se vydali vzhůru, Barbarossa celé schodiště prověřil. Bylo prázdné. Stoupali natočeni šikmo, i přes popruhy mělo tělo tendenci z nosítek sklouznout. Před dveřmi do chodby se na chvíli zastavili, aby se vydýchali.

Barbarossa mlčky pozoroval nehybného Filipa. Ve fialovém světle měl jeho obličej stejnou barvu jako tvář mrtvého. On sám musel vypadat stejně.

Bez domluvy se oba současně dali do pohybu, Filip se chopil nosítek, Barbarossa opatrně stiskl kliku. Stačil jediný krok do tmy, aby poznal, že něco není v pořádku. V dalším okamžiku věděl, co ho varovalo – ozvěna v chodbě byla jiná, než když přicházeli. Podíval se po svém partnerovi, ale ten už stál za jedním z velkých čtverhranných sloupů podpírajících po obou stranách klenbu. Nezbylo, než je vyprovokovat k prvnímu kroku.

* * *

Barbarossa se vrátil za vozík a začal ho strkat tělem před sebou, současně sáhl pod kabát. Dovolili mu udělat krok a vynořili se ze svých úkrytů za sloupy, vzápětí zacvakaly kliky. A také z okolních učeben a kabinetů, odhadl.

Noktovizor je ukazoval v odstínech zelené, civilně vyhlížející lidi v běžném oblečení. Naděje, že na ně číhá policie, se rozplynula, tihle patřili k druhé straně, ať to znamenalo cokoliv. Pozoroval je, jak se blíží, nejistě a jaksi sebevědomě současně. Naštěstí se prozradili příliš brzy a neměli je za zády, zkonstatoval v duchu.

Ne všichni byli ozbrojeni, první však držel automatickou útočnou pušku FAMAS G2. S tou by nemusel ani příliš mířit, aby v chodbě rozpoutal krvavá jatka. Barbarossa vyškubl těžkou kulovnici ze závěsu a přímo od boku vystřelil. Automatčík strnul a otevřel ústa k výkřiku. Druhý náboj ho zasáhl do čela, týlová část lebky explodovala a tělo se pomalu a neochotně složilo na podlahu.

O zlomek sekundy později zařinčela na dlaždicích prázdná puška a klid se rozplynul v chaosu. Barbarossa tasil, odrazem od stěn znásobený výstřel z velkorážné pistole se zahryzl do ušních bubínků, zásah do hrudi knokautoval nejbližšího útočníka. Pak se svět změnil v zrychlený film, salva slabších ran splynula s duněním velké pistole.

* * *

Barbarossa vyprázdnil zásobník, ze sedmi ran zasáhl šestkrát celkem čtyři lidi. Dva padli na zem, dva strnuli s výrazem šoku a bolesti ve tváři. Jeho netrefil nikdo, alespoň žádné zranění necítil. Vyhozený zásobník ještě nedopadl na zem a už měl založený další.

Jenomže to už se dali do pohybu. Neutíkali. V jednom okamžiku stáli a ve druhém se řítili obrovskými skoky vpřed, jako by se nebáli smrti. Barbarossa věděl, že nestihne vystřelit. První už byl sotva dva kroky před ním, při jeho rychlosti méně než zlomek sekundy, jednu ruku nataženou před sebe jako smrtonosný spár.

Noktovizor neukázal nic, ale muž náhle v běhu padl na kolena a tiskl si pahýl končící předloktím. To už Barbarossa opět střílel. S ledovým zamrazením registroval, že jeden z těch, které zasáhl do hrudi, pomalu vstává. Přitom se předklonil – na zádech žádnou ránu neměl, to znamenalo, že kulka uvízla v těle. Měla jít skrznaskrz, hajzle, blesklo mu hlavou a věnoval mu další tři výstřely. I dohromady však měly sotva stejný účinek jako ten první. Kulovnice byla účinnější, zhodnotil, když opět nabíjel.

* * *

Filip se postavil do cesty dalším třem útočníkům. První, v dvouřadovém saku a botách na polovysokém podpatku, vyrazil, jako by chtěl šermíře chytit za krk. Byl to tak rychlý pohyb, že jen díky shodě okolností a kočičí pružnosti dokázal Filip uhnout. Zdánlivě bez ohledu na stupňující se ohrožení ťal šikmo zdola po druhém z nepřátel.

Barbarossa nechápal, jak je možné, že ostří útočníka nezasáhlo. Pohyboval se neúčelně až neohrabaně, přesto ďábelsky rychle. Vzápětí plešatec v roláku sevřel ze strany Filipův plášť, to se meč teprve vracel shora dolů. Barbarossa ho zmrazil dvojitým výstřelem do zad.

* * *

Filip se nezastavoval, z nízkého postoje přešel do otočky, úder, kterému se nedokázal vyhnout, ho vyvedl z rovnováhy, čepel přesto zasáhla, ne do boku, ale do kolena, uťatá končetina odpadla. Zraněný zařval bolestí a skácel se, v noktovizoru špinavě zelená krev pokryla okolní dlažbu.

* * *

Další zásobník, Filip v kotoulu, vzápětí se vymršťuje přímo ze země, s hlavou upřenou vlevo seká zbržděným sekem využívajícím rotaci těla napravo. Barbarossa střílí po stínech okolo, bílé záblesky z hlavně na zlomky času přemazávají prostor načerno. Useknutá hlava letí vzduchem, Filip leží na zemi, ruku s mečem přitisknutou soupeřem k zemi, dvouřadové sako svírá jeho krk, vítězný škleb ve tváři. Barbarossa střílí, pistole chrlí oheň, muž sebou škube v rytmu zásahů do hlavy a pomalu a neochotně padá k zemi.

* * *

Barbarossa s pohledem upřeným do imaginárního bodu někde před sebou založil poslední zásobník, uklidňující kovové cvaknutí na chvíli utišilo mnohonásobné tlumené sténání a zvuky kradmých pohybů v temnotě kolem.

Filip se vyhrabal zpod bezvládného těla, ústa roztržená do půli tváře, ale meč opět v ruce.

Barbarossa si uvědomil, že se mu točí hlava a vidí rozmazaně. Za to ale možná mohl poškozený noktovizor. Jinak se cítil fit. „Asi bychom je mohli dorazit,“ naznačil gestem.

Kromě dvou mužů, jednoho s rozstřelenou lebkou a druhého s uťatou hlavou, nikdo nevypadal mrtvý. Ranění bez končetin naříkali, ale už nekrváceli, zasažení střelbou se nejistě stavěli na nohy. Zdálo se, že v očích mají poprvé něco jako strach. Barbarossa si s překvapením uvědomil, že se nebojí jeho, ale Filipa, vlastně jeho meče.

„Nemyslím, že je dokážeme doopravdy zabít. Mám polámaná žebra, otřes mozku a…“ Zbytek věty dokončil Filip řečí, které Barbarossa nerozuměl. Připomínala čínštinu.

„Dobře, necháme je vydechnout,“ souhlasil. „Skoncujeme to s nima až v druhém poločase.“

Vrátil se k vozíku s tělem, pro něž sem šli, strčil do něj a následoval ho, jak nejrychleji mohl. Až nyní si uvědomil, že ho přece jen trefili a krvácí z rány na lýtku. A má ošklivý šrám na hlavě. A závratě jsou s každou chvílí o poznání silnější.

Filip klopýtal za ním, v každé ruce jednu uťatou končetinu. Barbarossa se sklonil pro hlavu a položil ji na vozík. Málem přitom upadl.

* * *

Z univerzitní budovy se dostali bez dalších problémů. Svou příšernou kořist naházeli do igelitového pytle a zavřeli do kufru vozu.

„Noktovizor,“ upozornil Filip poté, co nastoupili do vozu a Barbarossa zasunul klíč do zapalování.

Hubený muž náhle zvláčněl a sesul se na volant.

„Myslím, že budu řídit,“ řekl Filip, sáhl po bezpečnostním pásu a omdlel taky.

* * *

Barbarossa se probudil první. Mohlo za to stejnoměrné bubnování deště na střechu. V autě byla zima a stoupala mu pára od úst. Otočil klíčkem v zapalování, klimatizace okamžitě zašuměla, s chvilkovým zpožděním ji následoval stěrač.

Podíval se po svém společníkovi. I on už měl otevřené oči. Víc z jeho obličeje, pokrytého zaschlou krví, nebylo možno vidět.

„Jsem v pořádku, ale potřebuji doktora. A vy také.“

Barbarossa přikývl.

„Pojedu opatrně. Nebylo by dobré, aby nás zastavila policie.“

Rukávem setřel zamlžená okna a spatřil muže mířícího k jejich vozu. I v chladném ránu byl oblečený nalehko, v džínách a triku s krátkým rukávem, v ruce držel pistoli. „Replik, náš muž z Kyrgyzie,“ zašeptal Filip.

Motor zakvílel, ukazatel otáčkoměru vylétl do červeného pole, vůz vyrazil vpřed.

„A z Marietty,“ dodal Barbarossa.

Replik pozvedl pistoli, po čelním skle se rozběhla síť prasklin, najednou ho viděli přímo před čelní kapotou. Připravili se na náraz, ale žádný nepřišel.

„Ten zmetek nás přeskočil,“ zaklel Barbarossa, když už jeli po silnici a měl vůz pod kontrolou.

„A ještě stačil zezadu vystřelit,“ potvrdil Filip. „Kdyby byl v márnici on, nezvládli bychom to.“

Jeli pomalu a mhouřili oči před vodou pronikající průstřely do kabiny.

# KAPITOLA 19.

ARNOŠT KŘEHŮLEK NA STOPĚ

Arnošt Křehůlek stál čelem k výloze a naoko obdivoval vystavenou elektroniku. Ve skutečnosti sledoval odraz ve skle a čekal, až kolem něj Frank Bernard, jeho bývalý šéf, přejde, zastaví u vchodu vedle a zmáčkne zvonek se jménem Rudrun. Naštěstí po chodníku přecházelo množství lidí a nebyl nijak nápadný.

Odvrátil pohled od výstředně oblečené ženy s psí miniaturou na vodítku. Pes ladil s barvou kostýmu, vodítko zase s lodičkami a kloboukem. Možná měla ve skříni i další psíky, ke každému oblečení jiného. Představa se mu líbila, ale soustředil se zpět na Franka Bernarda.

Rudrun znělo spíše jako krycí než skutečné jméno, ale jinou stopu Křehůlek za uplynulé tři dny nezískal. Poté, co byl jeho tým rozprášen, se Frank Bernard vrátil do hotelu Hilton, kde byl ubytován. Křehůlek se mu pověsil na paty hned druhého dne ráno. Bernard se po celé dva dny choval jako turista, který ke své smůle onemocněl chřipkou a nemá moc chuti vycházet z hotelu. Jednou jedinkrát opustil pokoj a nechal se taxíkem zavézt právě před tento dům. Křehůlek se adresu dozvěděl od taxikáře za dvě tisícovky. Potom se nechal v Hiltonu na jeden den ubytovat a riskl krátkou návštěvu v Bernardově apartmá. Našel jedinou zajímavou věc – jméno Rudrun načmárané špatně píšícím perem na papírku z trhacího bločku a telefonní číslo. Lidé, se kterými ho shoda okolností dala dohromady, dokázali podle mobilního čísla zjistit adresu zákazníka. Souhlasila s adresou, kterou mu poskytl taxikář. Když potom podruhé Bernard vyšel z hotelu a nastoupil do hotelového taxíku, Křehůlek se rozhodl riskovat a vlastním vozem vyrazil přímo sem. A nespletl se.

Taxikář na rozdíl od něj nespěchal a nepoužíval místním řidičům známé zkratky. Mercedes se znakem Hiltonu na dveřích zastavil u chodníku, Bernard zaplatil a vystoupil. Okamžik se rozhlížel, límec vyhrnutý ke krku, černé brýle na očích. Křehůlek ho stejně poznal na první pohled. Přesně podle jeho odhadu zamířil ke správnému domu a zazvonil. Pak se naklonil k mikrofonu a něco do něj huhlavě pronesl. Odpověděl mu jasný ženský hlas. Křehůlek s překvapením zjistil, že Bernardova arogance je ta tam. Působil nervózním dojmem školáka vstupujícího do ředitelny. Bzučák zazněl až po dlouhé pauze a Bernard vstoupil do domu.

„Raz, dva, tři,“ odpočítal si Křehůlek, na třetí dobu se dlouhými kroky přesunul ke vchodu a zabránil dveřím zaklapnout.

Vyšlo to – Bernard už byl z dohledu. Křehůlek si otřel ruce do saka. Potily se mu a dýchal až příliš rychle.

Jeho noví společníci, Nowak Barbarossa i ten asiatský samuraj, brali fakt, že jejich nepřátelé nejdou zastřelit, jako samozřejmost. Křehůlkovi stačilo, aby si znovu vzpomněl na chlapa zasaženého celou sérií ran ráže půl palce z Desert Eaglu, a polil ho studený pot. Jenomže pokud nezjistí, o co tady jde, bude se muset ztratit a pak se třást před každým stínem až do smrti. V noci se byl podívat ve vlastním bytě a věděl, že tam na něho přes den někdo čekal. Neprohledával jeho věci, pouze čekal, až se vrátí. Důvod byl zřejmý.

Byt Rudrun se nacházel až v posledním patře. Schodiště vedlo dál, do strojovny výtahu a k větracím jednotkám. Křehůlek váhal jen chvíli. Vmáčkl se do temného výklenku a čekal. V jedné ruce reportérský Nikon, ve druhé pistoli.

Po hodině si nebyl jist, zda se náhodou nespletl a nesleduje falešnou stopu. Fakt, že Rudrun je žena, ho překvapil. Nejpravděpodobněji to byla Bernardova milenka, ale… nechal raději pochyby být. Až tohle skončí, zajde si na pivo. Ne na jedno, ale na tolik, kolik mu jich bude chutnat. Zaslouží si to.

Dveře se otevřely po hodině a půl. Dost na dvě tři čísla, usoudil Křehůlek, ne však na kávu, šampaňské a další příjemné věci. Bernard byl primitivnější, než si myslel. Místo něho se však na chodbě objevila žena. Malá, ne víc než metr šedesát, tmavovláska s mikádem, v šeru chodby ji Křehůlek neviděl zřetelně, ale zdálo se mu, že má pohledný a jaksi měkký obličej. Měla na sobě džíny, kotníkové sportovní boty na nízkém podpatku, bílý svetr s norským vzorem a denimovou vestu. Zabouchla za sebou, brašnu si posunula na rameni a spíš se rozběhla, než rozešla, po schodech dolů. Křehůlek přesto stačil udělat pár snímků. Ve chvíli, kdy si byl jistý, že opravdu odešla, zavolal do vily. Ozval se mu Gruber.

„Potřebuji posilu na sledování Bernarda. Tu holku jsem nechal plavat, chci prohledat byt,“ oznámil přidušeným hlasem a rychle nadiktoval adresu.

„Kdo se na něj pověsí?“ chtěl ještě vědět.

„Nowak,“ zněla odpověď.

Křehůlek spokojeně zavěsil. Hubeňour byl ještě tvrdší, než vypadal. Po včerejší srážce se dal zázračně rychle dohromady. S ním bylo radost pracovat, zato ostatní vypadali jako šílenci. Nejvíc kluk s ruským jménem věčně zavřený v laboratoři. Nechal rozumování. Stejně neměl žádné jiné spojence. Bez nich byl jen štvanec na útěku nebo kus určený k odstřelu. Přesunul váhu na druhou nohu, pohladil zapalovač v kapse a dál čekal. Dá si pivo a dobrý doutník, nejlépe cohibovského Churchilla. Myšlenku hýčkal jako dítě plyšovou hračku a krátil si s ní čas. Bernard z bytu vyšel až po desáté. Pohyboval se, jako by si dal pár panáků, a i když už dávno byla tma, měl své nezbytné brýle.

Křehůlek počkal, až sjede výtahem dolů, klapnutí venkovních dveří se ztichlým domem doneslo až k němu. Přišel čas na vloupání. Tuhle část své práce měl nejraději. Bavilo ho odhadovat, co jsou zač lidé, v jejichž příbytku se nachází. Standardní zámek otevřel paklíčem na první pokus. Nepředpokládal, že by byl uvnitř ještě někdo další, přesto dveře pootevřel jen o pár centimetrů a opatrně nasál vzduch. Dokázal rozpoznat, zda je byt prázdný nebo se v něm někdo skrývá, případně v něm sní svůj poslední sen. Tenhle byl prázdný, dlouho neobývaný a naplněný něčím starým.

Křehůlek opatrně vstoupil, zavřel za sebou a rozsvítil speciální baterku vydávající extrémně úzký světelný kužel. První pokoj, do něhož nahlédl, byl prázdný. Kromě matrace a spacího pytle na holých parketách v něm nebylo nic dalšího. Další dva po celé ploše zaplňovaly křížem přes sebe naskládané dřevěné kůly. Některé krášlily nejrůznější vyřezávané a pestrými barvami zdobené ornamenty, výzdobu jiných dávno setřel čas. Nic jiného zajímavého neobjevil. Byt byl tím nejdivnějším místem, které si kdokoliv mohl vybrat pro pár chvil strávených se ženou. Až na odchodu pochopil, co vlastně našel. Místnosti byly zaplněné indiánskými totemy. Křehůlek je kdysi viděl na dokumentačních fotografiích odněkud z Kanady. Tyhle vypadaly, jako by je někdo opravdu teprve nedávno ukradl z muzeí, nebo odvezl z míst, kde pod širým nebem vzdorovaly klimatickým podmínkám.

Kolik člověk může dostat za pravý indiánský totem? honila se mu hlavou otázka cestou k vozu. Pochyboval, že o moc víc, než je cena dřeva.

KNIHA DRUHÁ

PUPA

# KAPITOLA 20.

ODPOLEDNE PLNÉ ČÍSEL

Povlečení vonělo aviváží, nebylo mi horko ani zima, cítila jsem se rozlámaná, ale nic mě vyloženě nebolelo. Ale mělo by – vzpomněla jsem si na drtící sevření a úder, který mi přirazil žaludek k páteři. Jsem v nemocnici? Venku zavřískala sýkorka, k aviváži se přidala vůně trávy, pryskyřice a jehličí. Žádný pach dezinfekce. Otevřela jsem oči. Čistě bílý, stářím lehce poznamenaný strop, zaoblené rohy. Ležela jsem ve svém pokoji naší vily. Naší? Poznání a události uplynulých dnů se mi vybavily najednou a dohromady vypadaly jako velmi špatný vtip. Hloupý, blbý, mizerný vtip, vymyšlený člověkem, který nemá ani špetku smyslu pro humor.

Nebyla jsem v místnosti sama. Nevaroval mě žádný zvuk, prostě jsem si tím byla najednou jistá. Pozvedla jsem hlavu. Pojízdný konferenční stolek vedle postele do posledního místa zaplňovaly přístroje s pomrkávajícími obrazovkami displejů, z beden s elektronikou vylézali černí hadi kabelů končící sondami připevněnými k mým předloktím a hlavě. Za hromadou lékařského vybavení seděl na židli Bárby. Pozoroval mě, jeho oči byly strnulé, průhledy do prázdnoty za fasádou tváře. Velké ruce s vystupujícími klouby měl složené na kolenou, tmavá látka jeho košile ladila s matným kovem dvou pistolí v závěsech vysoko na levém i pravém boku.

Škoda, že na mě nedohlížel Alex. Myšlenka měla hořkou příchuť, ale rychle jsem ji potlačila.

„Ahoj,“ řekla jsem.

„Dobré ráno,“ odpověděl a pravý koutek jeho úst se pohnul o milimetr vzhůru v náznaku úsměvu.

„Ve chvíli, kdy se proberete, mám okamžitě uvědomit pana Rubina a doktora Yatsona. Jste připravena na vizitu?“ Rukou jsem naznačila zamítavý posudek. Jediný pohyb probudil spoustu bolestí, ale dalo se to vydržet.

„To jste kvůli mně najali půlku nemocnice?“ nadhodila jsem a významně pohlédla na přístroje okolo.

„Ne. Yatson je vynikající lékař a v roli sester jsme se střídali já, Filip a pan Rubin. Ten se v okamžiku, kdy jeho léčebná kůra zabrala, vrátil do laboratoře. Myslím, že má spoustu materiálu ke zkoumání a přemýšlení.“

„Díky, Bárby,“ řekla jsem a proti mé vůli se mi do hlasu vkradlo dojetí. „Z toho kostela jste mě odnesl vy?“

„Ano, ale už bylo pozdě. Dostala jste toho parchanta. Spálila ho na troud.“

Skoro jsem měla pocit, že naznačil úklonu. Jen o pár milimetrů, ale Bárby si na přehnanou gestikulaci nepotrpěl.

„Jak dlouho jsem byla mimo?“ chtěla jsem vědět.

„Tři dny.“

To znamenalo, že mě někdo musel převléct, starat se o mé hygienické potřeby, prostě o všechno, co člověk v bezvědomí vyžaduje. Uvědomila jsem si, že se červenám.

„Většinu času se vám věnoval Filip. Je dokonalou zdravotní sestrou. Mimo jiné,“ řekl Bárby, jako by dokázal číst myšlenky. „Měl za to, že vám to tak bude vyhovovat.“

Kupodivu to byla pravda. Vypeskovala jsem se za svůj nemístný stud. Měla jsem být ráda, že žiji a oni se o mě postarali.

„Uděláte pro mě něco?“ požádala jsem.

„Cokoliv,“ odpověděl.

Tvářil se přitom smrtelně vážně a já měla pocit, že se stávám postavou z hodně starého a hodně dobrého westernu. Cokoliv znamenalo v Bárbyho podání cokoliv, bez výjimky.

„Než zavoláte doktora Yatsona a ostatní, dala bych si kávu. Pokud smím. A taky bych u sebe ráda měla zbraň. Možná – raději nejprve tu zbraň,“ změnila jsem pořadí svých přání.

Vstal, z nočního stolu u postele vytáhl tmavý revolver a podal mi ho. Uchopila jsem ho dřív, než jsem si uvědomila, že to asi bude bolet. Bolelo, ale pořád se to dalo zvládnout. Břicho pálilo, levá ruka také, ale pocity byly zastřené a rozplizlé. Zbraň, kterou mi podal, nebyla má původní pistole, ale robustní revolver z černého kovu s rukojetí z materiálu příjemného na dotek.

„Váš H&K má pan Rubin v laboratoři. Tenhle Rutger je čtyřiačtyřicítka. Výkonný náboj, kulka s ocelovým jádrem. Je sice těžší, ale myslím, že vám dobře padne do ruky. Rukojeť jsem vybíral odhadem. Pět ran. A pevně ho držte, než stisknete spoušť. Jdu pro tu kávu.“

„A můžete říct Alexovi, že jsem se probudila?“ požádala jsem ho dřív, než jsem stačila zapřemýšlet.

„Jistě.“

Zůstala jsem v pokoji sama s velkým černým revolverem a kupou elektroniky. Na římse okna přistála straka. Pozdvihla jsem zbraň a zkusmo zamířila. Kupodivu se mi ruka ani moc netřásla. Vlastně se mi vůbec netřásla.

„Puf,“ řekla jsem, ale straka dál důvěřivě přecházela od jednoho konce okna k druhému.

Nebála se, zato já ano. Hlavně proto, že puf neúčinkovalo. Klika cvakla, ve dveřích se objevil Herman Gruber. Nejprve se opatrně rozhlédl po místnosti a pak zaměřil svou pozornost na mě. Byla jsem ráda, že mám zbraň. Nelíbil se mi a dvakrát jsem mu nedůvěřovala.

„Scheisse! Ono to fakt fungovalo, vy jste vzhůru!“ řekl místo pozdravu a vešel dovnitř.

Kravatu měl na půl žerdi, na košili skvrnu od kávy, ale šířil kolem sebe vůni dobré kolínské. Snad jediný kladný bod v jeho prospěch.

„Co fungovalo?“ zajímala jsem se.

Protože jsem byla zvědavá, nevadilo mi, že ke mně tak vtrhl.

„Léčebná kůra pana Rubina,“ ozvalo se ode dveří.

Doktor Yatson vypadal jako ze škatulky a jeho angličtina byla jako z Pygmalionu. Přišel až ke mně, navyklým pohybem mě uchopil za zápěstí, změřil mi tep, potom se mi podíval do očí. Přístroje vedle mu mohly stejné údaje poskytnout rychleji, přesněji a bez námahy, ale přesto mě to bůhvíproč uklidnilo.

„Měla jste zhmožděnou, spíš bych řekl mechanicky rozdrcenou svalovinu a kůži levé ruky, otlaky na kostech, natržené břišní svaly, prasklou pobřišnici s rozsáhlým následným vnitřním krvácením, k tomu poškozený žaludek. Možná byste se uzdravila i za použití tradičních medicínských metod, ale trvalo by to mnohem déle a riziko případných komplikací by bylo větší. Řádově větší.“

To neznělo moc povzbudivě.

„O jaké nekonvenční metody šlo?“ zeptala jsem se s nedůvěrou.

Nelíbilo se mi být pokusným králíkem, i když zřejmě k vlastnímu prospěchu.

„Enzymatické a proteinové stroje! Infikovali jsme vás virovým prekurzorem, který spustil syntézu enzymů a proteinů napomáhajících zotavování organismu,“ vychrlil nadšeně Gruber. „Nevěřil jsem, že to bude fungovat, a ono jo!“

V porovnání s dokonalým Yatsonovým přízvukem byla jeho výslovnost příšerná.

Nedůvěřivě jsem se dívala střídavě na jednoho i druhého. O podobných technologiích jsem už četla, ale pouze se o nich uvažovalo, jako o lékařské technologii druhé poloviny století. Yatson mě přestal vyšetřovat a začal zkoumat údaje na přístrojích.

„A k tomu jste přišli kde? Neříkejte, že jste si ty vaše prekurzory uplácali jen tak na koleně!“ zavrčela jsem vztekle.

Nevěřila jsem jim ani za mák.

„Ne až tak docela. Pan Rubin před časem pracoval na sekvencovém programování RNA právě pro podobné účely a má celou databanku předpřipravených produktů. Stačilo jeden z nich pozměnit, upravit podle vašeho vlastního genomu. Prováděl jsem patentové šetření za účelem maximálního využití technologie pro pana Rubina staršího a před tím pro pana Rubina mladšího odborné rešerše,“ informoval mě pohotově Gruber.

„Takový výzkum si ale vyžaduje tým odborníků, léta práce a obrovské náklady, protestovala jsem. To přece nezvládne sám jeden člověk!“

Yatson vzhlédl od obrazovky s mým EEG.

„Pan Rubin mladší trpí extrémní formou vzácného psychiatrického onemocnění, v literatuře se nejčastěji označuje jako savant syndrom, on sám vlastně je takzvaný savant idiot.“

Tolik jsem z francouzštiny znala, abych pochopila, co tím chce Yatson říct.

„Tvrdíte, že Alex je savant idiot, tedy učenec idiot?“ opáčila jsem nedůvěřivě. „To je nesmysl.“

Idiota člověk pozná na první pohled. S Alexem jsem večeřela a byl to příjemný, i když trochu podivínský společník.

„Ano, tito lidé, v běžném životě často neschopni se o sebe postarat, s inteligencí někdy hraničící s pásmem kreténismu, disponují v jistých oblastech schopnostmi výrazně převyšujícími schopnosti zdravých, i nadprůměrně inteligentních lidí. Mohou být skvělými hudebníky, malíři, sochaři, ale i abstraktními matematiky, nebo jen supervýkonnými počtáři,“ vysvětloval Yatson trpělivě.

„Alex není idiot,“ namítla jsem chabě. „Ani kretén.“

„Není,“ potvrdil mi Filip.

Vešel se šálkem kávy na podnose a usmíval se. Bárby snad o mém zmrtvýchvstání informoval každého na potkání.

„V řekněme standardní inkarnaci pana Rubina se jeho IQ pohybuje někde okolo sto devadesáti bodů. Ta hodnota je samozřejmě nepřesná, protože je extrémně obtížné sestavit testy pokrývající pásmo superiorní inteligence,“ pokračoval Yatson.

To jsem chápala. Je dost těžké, aby maník s IQ okolo stotřicítky vymýšlel otázky pro génia. A vyhodnocoval je.

„A v druhé inkarnaci?“ řekla jsem a chtivě se natáhla po kávě.

Nejraději bych všechny ze svého pokoje vyhodila, protože jsem si připadala jako nový exponát v zoo. To bych se však už nic nedozvěděla.

„V okamžiku, kdy zájem o nějaký problém posune pana Rubina do jeho druhého psychického módu, jsou jeho intelektuální schopnosti, ehm…“ Yatson si rozpačitě odkašlal, „…ehm neměřitelné. Zřejmě se pohybují v řádu několika set abstraktních inteligenčních bodů a navíc se domnívám, že okamžitá úroveň analytické inteligence závisí na složitosti problému, který posuv v psychickém rozpoložení vyvolal. Limitní hranice asi nebylo zatím dosaženo.“

„A protože pan Rubin mladší má problémy s rutinními záležitostmi běžné existence, a to i ve svém normálním stavu, jsme tu my. Jeho opatrovnický tým,“ dokončil Filip s úsměvem, jako by to bylo naprosto normální a obvyklé.

Napila jsem se kávy. Byla výtečná, silná a voňavá, s hebkou pěnou nahoře.

„Mariko!“

Psychické monstrum, génius a ještě větší génius v jedné osobě, se ke mně hnalo s úsměvem ve tváři a rozzářenýma očima. Vypadal pohuble, jeho strniště se začalo podobat neudržovanému plnovousu, tváři dominovaly váčky nevyspání a tmavé kruhy kolem očí.

Poklekl ke mně a dal mi jednu upíchanou, dlouhou a současně velmi cudnou pusu. Potom, jako by si uvědomil, co vlastně provedl, zčervenal a odtáhl se ode mě.

„Jsem velmi rád, že ses uzdravila. Věděl jsem, že všechno bude fungovat, ale stejně jsem se bál.“

Poprvé od svého probuzení jsem měla radost. Zvládla bych ještě jeden polibek, ale pořád mě držel za ruku a i to bylo příjemné. Asi každou ženu by potěšilo, že si o ni nejgeniálnější muž na světě dělá starosti.

„Ještě nevíme, zda je opravdu vyléčená,“ protestoval chabě Yatson.

Alex, aniž by se zvedl, přenesl svou pozornost na přístroje. Během deseti sekund změnil nastavení na každém displeji a věnoval údajům letmý pohled. Ruce mu přitom kmitaly po ovládacích prvcích jako ruce klavírního virtuosa při extrémně náročné partituře.

„Je zdravá, právě začíná deaktivace virových prekurzorů, bioboti budou z těla odstraněni v průběhu následujících dvaasedmdesáti hodin.“

S těmi slovy začal přístroje vypínat.

„Počítej, že tě něco může bolet. Byla jsi pod vlivem proteinového sedativa, ale chceme, aby ses sama dala dohromady a odhodila umělé berličky podpůrných léčebných systémů.“ Vypnul poslední přístroj a otočil se k ostatním.

„Mám množství nových poznatků a s některými vás musím seznámit,“ prohlásil.

Už jsem dokázala postřehnout rozdíl v hlase. Tentokrát promluvil druhý Alex. Úsečněji, bez modulace. Nejvíc byla změna patrná v očích. Díval se na všechno a současně na nic, vsadila bych se, že hlavní pozornost upíral kamsi dovnitř, do svých nezměrných duševních hlubin.

„Ne,“ řekla jsem tiše a přitáhla si ho blíž. „Dlužíš mi večeři.“

Políbila jsem ho. Ne až tak cudně jako on, ale určitě jsem na rozdíl od něj nepíchala.

Zamrkal, okamžik vypadal jako zmatené dítě. Přímo jsem viděla, jak se informace těžce prodírá k jeho mozku, jak ji zpracovává a nakonec se na povrch vrací první Alex. Potřásl hlavou, jako by ho transformace unavila.

„Je to tak,“ připustil, usmál se a naklonil se ke mně, jako by mi chtěl polibek vrátit.

„Co tady všichni děláte?“ vyrušil ho od dveří Bárbyho hlas.

Měla jsem chuť svého prvního zachránce na místě proklít. Poštval je na mě všechny naráz. Asi to na mně bylo vidět, protože okamžitě zareagoval.

„Nikomu jsem neřekl, že je slečna Marika vzhůru!“ Očima přitom probodával jednoho po druhém. „Stačilo se podívat, jak si to rázuješ a bylo to jasný,“ ušklíbl se na Bárbyho Gruber.

Filip se nesamurajsky rozesmál.

„Mám děsný hlad, musím něco sníst, ale předtím se obleču,“ uzavřela jsem debatu.

V posteli, v noční košili v místnosti plné mužů jsem si náhle připadala nepatřičně.

„Ano, madam,“ luskl prsty neuctivě Gruber, ale současně první zamířil ke dveřím.

Filip se k odchodu otočil jako poslední. V očích měl lišácky pobavený výraz.

„Ty polibky byly v zájmu pana Rubina, musela jsem ho vytrhnout z jeho transu,“ sykla jsem za ním. „Je vám to doufám jasné?“

„Jistě, madam,“ napodobil Gruberův tón. „Samozřejmě, že vám leží na srdci jeho zdravotní stav. Nám všem na něm záleží.“

Uklonil se a byl pryč.

Tohle bylo nefér, všichni filmoví samurajové byli odměření, plní cti, cesty kamsi a tenhle si ze mě utahoval. Naštěstí se mi to samotné docela zamlouvalo.

Ustrojená jsem byla skoro hned. Všechny věci jsem měla připravené na jednom z křesel. Z větší části byly nové, ale úplně stejné jako ty předchozí. Do těsné kůže jsem se však ve svém pochroumaném stavu soukat neodvážila. Spokojila jsem se s volnými plátěnými kalhotami, pantoflemi a dlouhou košilí až po kolena. Přes prsa možná trochu těsnější. Správné oblečení pro rekonvalescenta, jako jsem byla já. Revolver se mi do závěsného pouzdra na pistoli nevešel, musela jsem si vzít to, co mi tu nechal Bárby.

Na oběd jsem se opravdu těšila, protože jsem měla hlad jako vlk.

* * *

V jídelně jsem při prostírání přistihla cizího chlápka. Byl o poznání menší než já, nakrátko ostříhaný s ustupujícími kouty, které by někdo jiný označil za rozvíjející se pleš. V tmavých bavlněných kalhotách se záložkami, sportovní košili se stojáčkem a hedvábné vestě do pasu vypadal jako salonní podvodník, nebo alespoň profesionální hazardní hráč. Možná za to mohlo bříško rozhrnující vestu na strany. Nepřipadal mi však jako někdo, kdo s postupujícím věkem přibírá na váze, ale jako člověk, pěstující si svou tělesnou schránku celý život a spokojený s tím, jak vypadá. Jako všichni ve vile byl ozbrojen. Pistoli měl v zádovém pouzdře na opasku.

„Dobrý den, těší mě, že jste v pořádku,“ přerušil práci a přivítal mě.

Přitom mě sjel pohledem od hlavy až k patě a svou téměř nestydatou prohlídku ukončil náznakem úklony.

„Arnošt Křehůlek,“ představil se. „Člen týmu Franka Bernarda. Do chvíle, než se nás všechny pokusil zlikvidovat.“

Překvapilo mě, že mluví česky.

„A proč jste tady?“

„Abych se nenechal zlikvidovat,“ vysvětlil.

Jeho důvod se mi zamlouval a uklidnil mě. Možná se mu dalo věřit. Prozradila jsem své křestní jméno a on se vrátil k prostírání. Pracoval rychle a metodicky, zdálo se, že mu každý pohyb přináší uspokojení.

* * *

K jídlu byla lehká polévka s masovými knedlíčky a improvizovaný švédský stůl s uzeným lososem, pečenými brambory, těstovinovým salátem a vepřovými plátky marinovanými v nějaké jemné a současně pikantní omáčce. Filipovi se někde podařilo objevit bílou čepici a vypadal v ní jako hybrid číšníka a kuchaře.

Polévku jsem dojedla jako první a začala si nabírat. Navzdory etiketě jsem si na talíř navršila celou pyramidu jídla a pustila se do ni jako vlk.

„Myslím, že tohle je základní důkaz vašeho zdraví,“ zkonstatoval svou precizní angličtinou Yatson.

Neodpověděla jsem mu, protože jsem měla plnou pusu. „To jste si takhle jedli každý den?“ zamumlala jsem po dalším soustu.

Alex pokrčil rameny, ten pravděpodobně uplynulé tři dny nevzal nic do úst a teď mi v rychlosti hltání jídla zdatně konkuroval.

„Včera pizza, předevčírem nějaký polotovar z jídelny, den předtím čína ‚take away‘,“ oznámil suše Gruber. „Tohle bude asi slavnostní oběd na vaši počest, madam,“ zakončil ironicky.

Podívala jsem se na Filipa.

„Já nevařil, to tady Barbarossa,“ ukázal na Bárbyho.

Ten zkameněl se soustem na půl cesty k ústům, potom však neochotně přiznal. „Ano, jídlo je důležité a dobré jídlo dvojnásob.“

Kdyby se usmál, byl by skoro hezký.

„Budete-li se tak ale cpát každý den, budou vám ty vypasovaný kalhoty a košile za chvíli pěkně těsný,“ řekl Gruber a oči mu přitom z mé tváře sklouzly o poznání níž.

Pokrčila jsem rameny. Gruber měl pravděpodobně těsné kalhoty už teď a určitě ne kvůli jídlu. Nechala jsem to tak. Ve skutečnosti se mě bál a nebyl nebezpečný.

Alex se do rozhovoru nezapojil ani jednou. Oči měl napůl nepřítomné, odhadovala jsem, že nám věnuje maximálně procento pozornosti. Jen občas, když jsme se při jídle dotkli lokty, protože stůl byl pro všechny těsný, vypadal víc jsoucně.

„Mám spoustu námětů a problémů k přemýšlení, nedokážu se od nich úplně odtrhnout. Až tohle,“ mávl neurčitě do prostoru vidličkou s kusem nabodnutého vepřového, „vyřešíme a ty přestaneš být zaměstnankyní mého otce, mohli bychom si opět zajít na večeři,“ řekl, když se třikrát za sebou vytrhl a zase vrátil do svého zamyšlení.

Tou zaměstnankyní si mě získal. Stála jsem o tu večeři a nejen proto, že se měla uskutečnit, až vše skončí.

„Dobře,“ přikývla jsem, „ale za dva dny si uděláme takovou malou předpremiéru. Souhlasíš?“

Jen přikývl a vypadal, že se mu ulevilo. Snědli jsme všechno, já nejvíc. Chtěla jsem alespoň pomoci při sklízení nádobí, ale Filip s Bárbym mě předešli.

Než přivezli barový stolek s pitím, vykouzlil Alex projektor a promítl na stěnu, vedle kopie Monetovy Promenády, trochu rozostřený obraz z monitoru svého notebooku. Byla na něm eukaryotická buňka, podle organel živočišná. Víc jsem nerozeznala, obraz byl v denním světle málo kontrastní.

„Pár důležitých informací,“ začal, ale to už mluvil druhý Alex: úsečný, strohý, extrémně sebevědomý.

„Zatáhněte žaluzie,“ řekla jsem Gruberovi, který to měl nejblíž.

„Kdo vám sakra dal právo dávat mi rozkazy?“ zasyčel jedovatě, když si sedal.

Neřekla jsem nic, protože jsem sama neznala odpověď. Hlavní bylo, že už byl promítaný obraz vidět. Odhadovala jsem, že víc než můj příkaz ho rozčílila poslušnost, s jakou ho vykonal. Soustředila jsem se zpět na Alexův výklad.

„V Kyrgyzii bylo ještě před vlastní akcí zničeno komando mého otce. Nejpravděpodobněji to udělal přímo jeden z členů mužstva. A to způsobem, který nám až dosud není úplně jasný. Tohoto muže jsme později vystopovali až sem, do Prahy.“

Místo eukaryotické buňky se na stěně objevila fotografie mladého subtilního muže. Vypadal nevinně a tak nějak zranitelně, ale bylo možné, že ho vyfotili ještě předtím, než se stal mnohonásobným vrahem. Ale i pak mohl vypadat nevinně a subtilně…

„Ve chvíli, kdy jsem se začal o celou záležitost víc zajímat, jsme se já a hlavně slečna Marika stali útokem neznámých lidí. Mají, novinářsky řečeno, nadlidské schopnosti – neskutečnou životaschopnost, odolnost vůči střelám, reflexy,“ pokračoval Alex.

Portrét vystřídal obraz hořícího Volva s člověkem zamáčknutým nárazníkem do betonové zdi, potom fotka mého pronásledovatele z Gubkinovy kanceláře, rozmazaný záběr stejného muže právě zasaženého střelou. Bylo dokonce vidět obláček roztrhané látky po zásahu kulkou vnikající do těla.

„Tyto schopnosti našich nepřátel částečně osvětlují události v Kyrgyzii. Nevím však, proč jsou našimi nepřáteli, o co usilují a proč dokáží, co dokáží.“

„Chtějí tě zabít,“ podotkla jsem.

„Ano, to je pravděpodobné, ale proč? Jediné pojítko mezi mnou a jimi jsou události v Kyrgyzii. Možná celou věc nastartovala právě žádost mého otce, abych tu nepříjemnost vyřešil. Záhady a nejasnosti jsou však mnohem hlubší a základnější.“

Alexův hlas zhrubl a na stěnu se opět vrátila buňka. Pochopila jsem, že se dostává k jádru problému, který ho doopravdy zajímá, který ho pohltil. Rozhlédla jsem se po společnících okolo stolu. Gruber byl fascinován tím, co viděl a slyšel, Yatson také, ale zjevně se snažil nevěřit, v Bárbym jsem se nevyznala, Filip poslouchal s hlavou skloněnou k desce stolu, Křehůlek jako člověk, který se obává toho, co ještě přijde.

„Fakt číslo jedna – extrémní životaschopnost našich protivníků má faktický základ v životaschopnosti jejich tkání. Buňky získané z těla útočníka, který nás napadl před lékařskou fakultou, nejenže neumíraly, ale v živném roztoku se začaly opět rychle rozmnožovat. Což je u vysoce diferenciovaných živočišných buněk velmi neobvyklé, přesněji nemožné. A co víc, v prostředí neslučitelném se životem – mám na mysli příliš vysokou nebo nízkou teplotu, zamezení přívodu živin, vysoké koncentrace jedů – tkáň neumírala, nerozkládala se. Zamrzla v jakémsi statu quo a při sebemenší změně k lepšímu opět začala dorůstat.“ Alex se odmlčel a obraz na stěně se změnil.

„Vytáhni kuřecí z těchto buněk z mrazícího boxu a ono ti za chvíli uteče ze stolu,“ zašeptal nevěřícně Gruber.

„Nehledě na to, že by bylo zatraceně těžké ho ukousnout,“ přitakal Křehůlek.

„Tady vidíte buňku svalové tkáně za teploty sto padesáti stupňů Celsia ve vodě o tlaku sto atmosfér. Čas je urychlen desetkrát,“ chopil se Alex opět slova.

Podle pomalého pulsování mitochondrií a změny konfigurace cytoskeletu bylo jasné, že buňka žije.

„Ale při této teplotě se měly dávno vysrážet bílkoviny, enzymy se měly rozpadnout a reakce, které katalyzují, zastavit!“ protestovala jsem nahlas.

„Ano,“ souhlasil Alex. „Další experiment,“ ukázal na nový obraz. „Injektoval jsem do jiné buňky sůl a vystavil ji extrémně čistému kapalnému prostředí. Rozdíl osmotických tlaků měl způsobit naplnění buňky kapalinou z okolí a roztržení buněčné stěny.“

Která není u živočišných buněk nijak silná, doplnila jsem v duchu.

„Nestalo se tak. Vypočítaná pevnost lipidové stěny mi vyšla tak vysoká, až jsem se domníval, že jde o omyl.“

„A?“ chtěl vědět Gruber. Alex si ho nevšímal.

„Tady je zdokumentován další pokus.“ Buňku v tlakovém kotli vystřídala jiná, nabodnutá na jakýsi kůl. Kůl byla extrémně tenká jehla používaná obvykle ke genetickým manipulacím v jádře.

„Měření mechanické pevnosti buněčné stěny, okamžik těsně po penetraci.“

„A co jste změřil?“ vyjekl Gruber nervózně s tak příšerným přízvukem, že to znělo jako nějaká starogermánština.

Alex rozhodil rukama. Vypadal přitom, že ho jeho vlastní zjištění rozčilují, fascinují a uráží najednou.

„Průměrná energie chemické vazby v tkáních, které jsem zkoumal, je asi osmsetpadesát kilojoulů na mol.“

V místnosti se rozhostilo ticho, rušilo ho jen šumění ventilátoru počítače. Po chvíli jsem rozeznala i sotva postřehnutelnou melodii linoucí se odkudsi zdaleka.

„To číslo znamená co? Nerozumím tomu,“ zeptal se Bárby klidně.

„Měrná energie kovalentní vazby, to je nejsilnější chemická vazba v přírodě, je asi tři sta šedesát jedna kilojoulů na mol, iontové o něco málo méně a vodíkových zhruba sedmnáct,“ vysvětlil Filip stručně.

A to ještě nedodal, že náš život je založen na mnohem slabších, mezimolekulárních vazbách, které působení okolí odolávají jen díky svému obrovskému počtu.

„A to znamená co?“ pokračoval ve vyptávání Bárby.

„To v zásadě znamená, že jejich těla jsou proti poškození odolnější, než kdyby byla zhotovena z kovových slitin,“ odpověděl Filip.

„Ano,“ potvrdil Alex. „Přesně tak. Naši nepřátelé nejsou odtud, z našeho vesmíru.“

„Tak proto nejdou zastřelit,“ přikývl zamyšleně Bárby. „Potřebujeme lepší zbraně i munici. Tušil jsem to.“ Měl k věci opravdu pragmatický přístup.

„Vy jste se všichni zbláznili!“ vybuchl Yatson, postavil se a začal rázovat kolem stolu tam a zpátky. „To je přece totální nesmysl! Vy si myslíte, že ti lidé přišli odněkud z Marsu? Nebo z Proximy Centauri? Nebo z Magelanových mračen? Totální nesmysl, blbost!“

S precizní oxfordskou výslovností odsekával jednotlivá slova a ve tváři se mu usadila temná červeň. Poprvé jsem ho viděla rozčileného, vypadal jako člověk, kterému sáhli na jeho největší svátost.

„To my si samozřejmě nemyslíme,“ uklidňoval ho Filip se zdvořilým úsměvem.

Yatson se podíval na něj, pak na Alexe a napůl proti své vůli se posadil.

„To jsem rád, velmi nerad bych byl nucen spolupracovat s lidmi, jejichž vnímám reality je narušeno.“

Gruber seděl s otevřenými ústy, hleděl na obraz na stěně, ale z nepřítomnosti jeho pohledu, bylo jasné, že je myšlenkami kdesi daleko. Filip se celou situací bavil, Alex připomínal tygra v kleci, dravce na stopě, šelmu chystající se vyrazit za kořistí, netrpělivě čekající, až jí z cesty odstraní poslední překážky. Bárby seděl se zády rovnými jako pravítko a rukama volně v klíně. Přemýšlel, přímo jsem viděla, jak informace vstřebává, zařazuje si je a za chvíli je má opět uspořádány v souladu se svým viděním světa. Arnošt Křehůlek vypadal jako člověk, který ví, že mu něco uniká, ale nemůže přijít na to co.

„Podle našeho modelu reality, světa, celého vesmíru, musí být měrná energie kovalentní vazby tady i v Magellanově mračnu stejná,“ pronesl Filip, když se Alex k dalšímu vysvětlování neměl. „Pokud je energie vazeb jejich těl jiná, vyšší, nejsou z tohoto světa, z této fyzikální reality.“

Chápala jsem to od prvního okamžiku, ale vyřčené nahlas to znělo jako děsná šílenost.

„A to jsou odkud? Z pekla?“ zařval Yatson a vymrštil se z křesla jako pružina.

„Tuhle hypotézu jsem ještě nevyloučil. Zatím jen náš vesmír,“ pokrčil rameny Alex.

Díky zataženým roletám panovalo v jídelně falešné přítmí jen zdůrazňující sílu dne venku. Zbraně v pouzdrech byly jen matné stíny bez detailů, naše tváře bledé a bez života.

„Dá si někdo drink?“ přerušil napjaté ticho Bárby a sám si namíchal tonik s limetou a slzou džinu.

Pohledem jsem ho požádala o stejný. Yatson se zastavil u baru a napil se přímo z láhve, Gruber si nalil na tři prsty patnáctileté Bowmore. Její těžká vůně plná kouře, bažinatých nížin a vřesu se donesla až ke mně. Alex pouze zavrtěl hlavou a vyměnil snímek.

Byl na něm chaotický shluk buněk na pohled připomínající rakovinotvorný nádor.

„Říkal jste, že se ty tkáně dál množí. Znamená to, že z nich může zpět dorůst celý člověk?“ zeptal se Bárby na věc, která ho zřejmě zajímala nejvíce.

Sklenku přitom hýčkal v dlaních a jemně s ní kroužil.

Alex zavrtěl hlavou a ukázal na rakovinu.

„Naštěstí ne. Tohle vzniklo z podkožní škárové buňky po asi šestnácti milionech dělení. Ten organismus nemá strukturu, kterou by mohl vyplnit, zjevně ztratil podstatnou část informace o tom, čím, nebo co, byl dříve.“

„Ale ti, kterým jsem usekl končetiny…“ nechal poznámku viset ve vzduchu Filip.

„Těm pravděpodobně dorostou. Zatím nedokážu určit jak rychle,“ připustil Alex.

„A co ta hlava?“ chtěl vědět Gruber. Nevěděla jsem, o čem se baví, jen jsem napjatě poslouchala. Další snímek. Udělalo se mi zle a zalapala jsem po dechu. Ve velké Petriho misce vyplněné narůžovělou opalizující tekutinou stála lidská hlava, konce rány na krku rozšklebené, rysy ochablé smrtí. Aby držela ve stabilní poloze, byla částečně zavěšena na lanku přicházejícímu odněkud shora.

„Ani téměř čtyřicet osm hodin po…,“ Alex se odmlčel, „…po dekapitaci není ten mozek mrtvý. EEG je nečitelné a s časem slábne. Na povrchu rány probíhají hojivé procesy, kterým nerozumím. Nevím, jaký energetický zdroj je pohání; netuším, jak je možné, že nedochází k rozpadu tkáně.“

„A doroste tomu tělo?“ zeptal se suše Bárby.

„Pravděpodobně ne. Pokud se rychlost vyhasínání nervové činnosti nezmění, bude mozek do pár dnů mrtvý. Jiná situace by byla, kdybychom hlavu přiložili k původnímu tělu. Pak by k tomu možná opravdu došlo.“

Yatson zaúpěl, jako by mu trhali zuby, Bárby jen přikývl.

„Tak to je dobře, že jsem tu hlavu vzal s sebou.“ Gruber se uchechtl. Právě si naléval dalšího panáka, alkohol mu už stačil rozsvítit oči.

„A mám ještě jednu velmi zajímavou, pro nás extrémně důležitou věc,“ řekl Alex a podíval se na nás.

„Člověk, kterého Marika zabila v kostele, je mrtvý. Absolutně. V tkáni nezbyla ani trocha života, nevykazuje žádné zvláštnosti. Obyčejná mrtvola člověka zabitého elektrickým proudem.“

Všichni se na mě podívali, jako bych se na okamžik stala zosobněním Dia na zemi. Nebo Panny Marie.

„Netuším, jak je to možné,“ řekla jsem. „Ale vím, že ten chlap dostal minimálně pět zásahů z mojí pistole.“

„A pár ode mě, z Desert Eaglu. Zvedl se jako by ho trefil pingpongový míček,“ potvrdil Bárby. „Ale bolelo ho to, tím jsem si jist.“

„Potřebuji vědět všechno, jak se to sběhlo, okolnosti, nejmenší detaily,“ řekl Alex a podíval se na mě.

Stačilo se vrátit kousek do minulosti a opět jsem se ocitla v kostele, s prázdnou pistolí v ruce, otlučená a bezbranná. A on se blížil a já ho neměla jak zastavit. Bezmocná, tak bezmocná.

„Jo, řeknu vám to nejprve sama a potom se ptejte,“ přikývla jsem a spustila.

# KAPITOLA 21.

KAPITÁN KRČMÁŘ JDE DOMŮ

Kapitán Krčmář si promnul kořen nosu a pomrkáváním se snažil zbavit tupé bolesti někde za čelem. Noční služba se pomalu chystala k odchodu, agresivní záře tisíců výbojek přemalovávající noční nebe nad Prahou na hustou oranžovo-červenou kaši začala v marném boji s nastupujícím svítáním ztrácet sílu. Zvedl se od stolu, z automatu si natočil další hrnek kávy a přidal čárku ke svému jménu. Jedenáct, spočítal je. Ještě že je erární káva tak slabá, jinak by se už dávno předávkoval kofeinem.

Ještě jednou se vrátil k monitoru a zobrazil tvář favorita. Marcus Alfonzo podezřelý z vraždy Jakuba Bradnberga. Nebyl zatčen, podle neoficiálních poznámek Interpolu profesionální vrah. Krčmář porovnal fotografii s podobiznou Nowaka Barbarossy, kterou měl otištěnou v paměti. Nebyl si jistý, mohl, ale nemusel to být on. Dvacet let člověka změní, zvlášť když vede život, který ho spotřebovává. Spíš ano, než ne, usoudil nakonec a fotografii si vytiskl. Na kartičku si napsal jméno vyšetřujícího. Později, v rozumnější hodinu než je pátá ráno, mu hodlal zavolat a pokusit se z něj vypáčit pár osobních postřehů. Pokud ještě žil a sloužil u francouzské policie. A mluvil anglicky, dokončil řadu nepravděpodobných předpokladů.

„Dneska to balíš nějak brzy,“ vytrhl ho z myšlenek známý hlas poručíka Skrabáka.

Krčmář mávl rukou a nasadil přátelský úšklebek.

„Jdu domů,“ prohodil, i když to nebyla pravda.

Potřeboval si odpočinout, to ano, ale hned by stejně neusnul, navíc mu v hlavě vězel muž, který ho odzbrojil v bytě Mariky Zaháňské. Možná už nebyl v takové kondici jako dřív, nebo prostě neměl svůj den, nechal pochyby spát.

Vyšel z budovy a nasedl do auta. I pár kroků na čerstvém vzduchu mu udělalo dobře. Mířil do YMCY ve Sportovní ulici. Její správce, Antonín Sapřič, byl kdysi sám policistou a svým známým umožňoval dát se tam dohromady, když měli chuť. Sapřič spal málo, protože ho trápilo staré zranění zad. Krčmář věděl, že před šestou je už dávno vzhůru a sám zahřívá posilovací stroje.

Nespletl se, kromě Sapřiče se v tělocvičně a bazéně potilo pár lidí, které znal od vidění. Začal deseti minutami na běhacím pásu, pak si ještě deset přidal, přinutil se ke strečinku a nakonec odcvičil dvě kola kruhového tréninku s těžkými vahami a střídavým zatěžováním svalů spodní a horní poloviny trupu. Únava zůstala, ale vyplavené endorfiny ji zatlačily někam do hloubi. Věděl však, že stačí se zastavit a vrátí se jako tlustá chlupatá deka.

„Pivo?“ zeptal se ho Sapřič u pultu.

„Myslel jsem, že u vás nic takového nevedete,“ odpověděl mu.

„Ještě nemáme otevřeno.“ Sporý chlapík s tváří jako struhadlo se ušklíbl a vytáhl z chladícího boxu plechovku Staropramene, podal mu ji a stáhl se na druhý konec pultu.

Krčmář s ním vycházel dobře, skoro výjimečně dobře. Sapřič věděl, kdy je dobré mluvit a kdy mlčet, navíc se na něho dalo spolehnout.

Zazvonil telefon, Krčmář podle melodie poznal, že volá Ivana. Překvapilo ho to. Polkl a sáhl po přístroji. Možná se tak hluboko zahrabal do práce, jen aby na jejich rozchod nemusel myslet. Myšlenka se vynořila nezvaná a nečekaná a Krčmář okamžitě věděl, že je pravdivá. Pořád se s tím nevyrovnal.

„Ahoj,“ pozdravil. „Potřebuješ něco?“ Hlas mu zněl stejně jako jindy a to ho povzbudilo.

„Jsi někde na tahu?“ zajímala se.

„Ne, proč? Končím v posilovně, jedu se domů vyspat.“

„Jo, mohlo mě to napadnout. Proto se zdáš tak dobře naladěný.“

Zdálo se mu, že v jejím hlase slyší vztek, zlost – nebo závist?

„Volám kvůli bytu. Stále ho chceš vyměnit za dva menší, jak jsi mi napsal?“

Krčmář se zhluboka nadechl. Tak kvůli tomu volala. Čtyřpokojový byt byl pro jednoho příliš velký. Vlastně i pro dva, ale on doufal, že v blízké budoucnosti budou mít děti.

„Jo. Jak jsme se domluvili. Dva menší, jeden ty, jeden já.“

„Hodně by mi to pomohlo,“ přiznala po kratším zaváhání, „jak budu moci, zaplatím ti za něj.“

„Jak chceš,“ přitakal lhostejně. „Stejně jsem ho získal jen díky tvé pomoci. Smlouvu a všechny další právní záležitosti nechám na tobě, v pořádku?“

„Jo, Jitka to zvládne.“

Jitku, Ivaninu kamarádku, znal dobře, ale neměl ji příliš rád. Značka oblečení, které měla právě na sobě, pro ni byla příliš důležitá.

Sluchátko na okamžik oněmělo, ticho neporušil sebemenší elektronický šum.

„Ahoj.“

„Ahoj.“

Okamžik se proklínal, že nedokázal prolomit bariéru a prohodit něco přátelského, něco čím by navázal na společnou minulost a alespoň trochu ji oživil, ale – pokrčil rameny – tohle prostě nikdy neuměl.

* * *

Na sídliště se dostal ve chvíli, kdy první lidé startovali na přeplněných parkovištích své vozy, opatrně opouštěli bludiště mezi činžáky a vydávali se napospas sílícímu dopravnímu ruchu. Ve chvíli, kdy Krčmář odemykal dveře od vchodu, zhaslo pouliční osvětlení. Chodba v šeru vypadala ještě o něco špinavěji než obvykle, ve vzduchu se vznášel slabý zápach moči a ještě něčeho jiného. Cigaretový dým, pivo… Dál Krčmář nepřemýšlel, plynulým pohybem sáhl po zbrani a bez přemýšlení natáhl závěr. O okamžik později, s odjištěnou pistolí v ruce, si připadal jako idiot. Nebezpečný idiot, mohl klidně někoho zastřelit. Přesto udělal pár kroků halou směrem k výtahu, hlaveň směřující k zemi. Zápach noci proflámované v hospodě zesílil a Krčmář se zastavil. Z temného kouta před dveřmi se vyloupla silueta, muž postoupil ještě o další kus a dostal se do světla pomrkávající zářivky před vstupem do výtahu. Vysoký, na kost vyhublý, současně však kolem pasu lehce odulý. Zapalovač cvakl a plamen ozářil propadlé oči utopené hluboko v lebce.

„Máte fakt postřeh, kapitáne,“ řekl, ušklíbl se a zhluboka potáhl z cigarety.

„Kdo jste? Proč tu na mě čekáte?“ zeptal se Krčmář, pistoli stále držel ve svěšené ruce.

„To policie vytahuje zbraň na slušné občany?“ nenechal se čahoun znervóznit.

Okurka potažená slizem, napadlo Krčmáře přirovnání. Tak mu ten chlap připadal.

Sáhl levačkou do kapsy s doklady a navyklým pohybem předvedl neznámému průkaz.

„Kriminální policie České republiky, legitimujte se,“ požádal ho.

„Chci Mariku Zaháňskou, stačí mi informace, kde ji najdu. Vím, že po ní jdete. Pokud se nedozvím jako první, kde je, budete litovat. Hodně litovat,“ řekl čahoun a odklepl popel.

Krčmář cítil, že někde uvnitř se v něm vzmáhá vztek, znovu cítil ránu na žaludek. Nedovolil však zuřivosti, aby ho ovládla. Schoval legitimaci, potom pozvedl hlaveň pistole a namířil jí muži na břicho.

„Zatýkám vás pro důvodné podezření ze spáchání mnohonásobné vraždy. Otočte se ke stěně, ruce za hlavu.“

Z druhého rohu se ozvalo hluboké zavrčení, Krčmář periferně zahlédl obrovského psa vystupujícího ze stínu. Bestie se pomalu blížila, zvuk, který přitom vydávala, připomínal rachocení předimenzovaného motoru běžícího v nízkých otáčkách. Hlavu měla ve výši prsou a mohutností předčila buldoka. Krčmář na psa bez váhání namířil, než však stiskl spoušť, sevřel mu zápěstí svěrák čahounovy ruky.

„Není třeba střílet, dnes jsem s vámi chtěl jen mluvit, nic víc. Nezapomeňte, kapitáne, Marika Zaháňská. To je vaše šťastné slovo,“ připomněl tiše, pak jeho ruku pustil a vykročil směrem k východu, pes za ním.

„Stůjte,“ přikázal Krčmář s hlavní mířící na tmavou plochu zad.

Byl pevně rozhodnut střelit neznámého do nohy, až bude otevírat dveře.

Muž se však nezastavil a bez zakolísání prošel skleněnou výplní, pes ho následoval vedlejší tabulí, řinčení skla teď znělo stereo.

Krčmář potlačil první nutkání pronásledovat dvojici. Než by si otevřel dveře – nemínil riskovat mezi zubatými střepy, z nichž některé se zpožděním padaly na podlahu – byli by ti dva bůhvíkde.

Výtah s typickým žuchnutím zastavil a vynořila se z něj obtloustlá žena se psem na vodítku.

„Ožralej policajt, kam to ten svět spěje,“ zakroutila hlavou.

Krčmář byl rád, že stačil pistoli schovat za tělo. Žena povýšeně škubla vodítkem, zvedla psa do náruče a za nesrozumitelného mrmlání jednou rukou otevřela dveře.

Jindy by Krčmář nemlčel, ale teď si pouze promnul kořen nosu. Byl příliš unavený. Vešel do bytu, hned za dveřmi se začal svlékat a před postelí stál už nahý. Šaty po celém bytě, jako když jsme byli s Ivanou teprve na začátku, napadlo ho, když se přikrýval chladivou látkou pokrývky. Úplně poslední myšlenka však patřila tváři Mariky Zaháňské.

# KAPITOLA 22.

POKUŠENÍ A HRÁTKY S KURÝREM

Hověla jsem si v křesle, nohy na stole, po ruce citronádu a poslouchala bzukot hmyzu z venku. Bárby, Filip i Křehůlek byli ve městě na pochůzkách. Bárby sháněl hotovost. Doufala jsem, že to představuje oběhnutí několika bank a v každé z nich vybrání částky nepodléhající registraci. Horší možnost představovalo, že z jedné vyinkasuje několik milionů, a to se zbraní v ruce. U něj si člověk nebyl ničím jistý. Sice se mnou z nějakého podivného důvodu všechny své plány konzultovali, ale do podrobností naštěstí nezacházeli. Ani Bárby, který mě bůhvíproč ze všech nejvíc respektoval.

Filip s Křehůlkem společně sledovali Franka Bernarda, Yatson měl za úkol nákup dalšího vědeckého vybavení a Gruber stále dřepěl ve sklepení Alexovi při ruce.

Krátce po snídani jsem se tam byla podívat. Teprve když jsem viděla nasazení, s nímž Gruber neustále podle okamžitých požadavků shromažďuje, prosívá a hledá informace, jsem si uvědomila, jak neskutečné je Alexovo vytížení. A ještě větší efektivita. Po chvíli sledování jeho tance mezi deseti různými přístroji a současné práci na třech terminálech jsem začala mít pocit, že snad ani není člověk, a raději jsem se vrátila nahoru k lenošení. Jedna věc je mít rád, teda možná být trochu zaláskovaná do nejgeniálnějšího muže na světě, druhá milovat šíleně paranoidního vědce. Alex samozřejmě patřil do první skupiny. Vlastně jsem dole ani nemohla zůstat, protože jsem musela odpočívat na lůžku. Podle Yatsona jsem měla být ještě minimálně dva týdny práce neschopná, podle zprávy, kterou mi Alex poslal na notebook monitorující naše bezpečnostní systémy, mi do plné rekonvalescence chyběly dva dny. Ať tak či tak, měla jsem povinnost lenošit.

Počítač na stolku přede mnou cinkl na znamení, že se opět změnilo spojení na internet. Tohle byla Gruberova parketa a i když jsem ho neměla moc ráda, svou práci zřejmě uměl. Soudila jsem tak hlavně podle toho, že když mi včera večer vysvětloval, co a jak provádí, nesnažil se ani trochu mlžit, právě naopak. Podle sloupce zkratek na pravé straně displeje jsme se na net napojili přes personální počítač nějakého manažera nacházejícího se v dosahu našeho krátkovlnného komunikátoru. Vzhledem k tomu, že ho Gruber umístil na televizní anténu, mohlo to být i o několik ulic dál, možná i na druhé straně Vltavy.

Přitáhla sem si klávesnici k sobě a stáhla poštu ze všech adres, skrze které jsme komunikovali se světem. Na pár lidí jich bylo víc než dost, ale já se pro jistotu zajímala jen o ty své. Nestála jsem o žádné další tajemství mafiánů, zabijáků a dalších podezřelých živlů. Měla jsem pocit, že nikdo z mých spolupracovníků není tak docela košer.

Na adrese, kterou jsem používala k mailování se známými, nic zajímavého, jen Olina se ptala, co je se mnou, že jsem o sobě dlouho nedala vědět. Občas jsem ji podezřívala z toho, že když mě delší dobu nevidí, začíná mít strach o svého muže. Jako bych se já mohla snažit o otce dvou dětí. Navíc mé bývalé nejlepší kamarádky. Stejně ji mám pořád ráda.

Na adrese, z níž jsem si psala jen s muži, o něž jsem měla zájem a kteří, alespoň podle mého názoru, měli zájem o mě, jsem našla stručný vzkaz.

Uvážili jsme Vaši nabídku, slečno Zaháňská. Pět milionů euro je suma, kterou nepovažujeme za přemrštěnou. Vzhledem k nedávným politováníhodným událostem chápeme, že nám nedůvěřujete. Jako výraz naší dobré vůle Vám na Vaše konto u České spořitelny předem posíláme zálohu pět milionů euro. To Vám umožní přesunout se na jakékoliv místo na světě, které budete pro sebe považovat za bezpečné. Ve chvíli, kdy nám dodáte informace o pobytu pana Alexandra Rubina, na stejný účet převedeme dalších pět milionů euro. Doufám, že přijmete tento náš vstřícný krok. V případě, že nám požadované informace nesdělíte, podrobíme Vás proceduře pocházející ze dvanáctého století našeho letopočtu ze středověké Číny. Přiložen překlad profesora Pedra Jesusse Schveliga.

S pozdravem

Tajemník a bankéř Jeho Excelence Vladimír Vejval

Nějaký magor, kterému Jirka prozradil moji nejsoukromější adresu. Do přílohy jsem se mrkla stejně, ale četla jsem jen chvíli. Text byl v angličtině a spoustě slov jsem nerozuměla. Přesto jsem pochopila, že se skutečně jedná o popis zvráceného rádoby starobylého mučení. Blbý vtip. Potom jsem, spíše náhodou než záměrně, odřádkovala až na konec dokumentu a zjistila, že stejné množství textu v souboru je ve formě čínských znaků. Úplně na konci byla uvedena adresa autora překladu. Někdo si s trapným vtipem vyhrál.

Téměř proti své vůli jsem zkusila aktivovat internet banking. Frajer s handheldem podporujícím rychlé připojení byl pořád v dosahu, můj účet bez problémů naběhl. A na něm se skvěla devíticiferná suma v korunách. Protože jsem neměla zavedený devizový účet, vše se mi automaticky převedlo na tuzemskou měnu. Sto padesát milionů. Zírala jsem na obrazovku a lapala po dechu. Do slova a do písmene, protože jsem na dlouhou dobu zapomněla dýchat. Sto padesát milionů. Stačilo se zvednout, dojít do nejbližší internetové kavárny, zařídit si nový účet, převést peníze, koupit si letenku, vše z jediné židle u kávy. Žádné další problémy, žádní zabijáci, žádná práce. Nepochybovala jsem, že mi pošlou i zbytek. A i kdyby ne, nezáleželo na tom. Jedno procento ze sto padesáti milionů je milion a půl. Nepochybovala jsem, že bych dostala i lepší úrok. Bohatý rentiér až do konce života. A za co? Za oznámení místa pobytu mafiána jiným mafiánům. Nic jiného to nebylo. Vlastně jsem před sebou měla úplně jednoduchou volbu. Nalila jsem si panáka. A po něm ještě jednoho.

* * *

Bárby se vrátil první, Filip jen o chvíli později. Křehůlek zřejmě pokračoval ve sledování Franka Bernarda sám. I když už jsem nebyla úplně střízlivá, nechala jsem si namíchat Bílou paní a pomalu ji usrkávala. Hlášení, jinak se Bárbyho a Filipův monolog nedal popsat, jsem skoro nevnímala. „A co nového tady?“ zeptal se nakonec Bárby. Nazdařbůh jsem ťukla na klávesu a probudila k životu ztmavlou obrazovku. „Podívejte se sami.“

Viděla jsem, jak pomalu čtou. Bárby česky uměl dokonale, Filip si text musel přečíst dvakrát. „Převedli ty peníze?“ chtěl vědět Filip. Mlčky jsem přikývla, protože jsem nevěděla, zda bych dokázala promluvit bez zajíknutí.

„Šest lidí za pět milionů a bez rizika,“ zamumlal Bárby a podíval se na mě pohledem, kterému jsem nerozuměla.

„Gruber vám dokáže zjistit, jestli a co jsem jim odpověděla,“ řekla jsem napůl vztekle, napůl plačtivě a napůl opile. Tři půlky jsou moc.

„Nepotřebuji se ptát,“ řekl Bárby a podíval se na Filipa. Ten jen pokrčil rameny. „Jdu spát. V pět ráno střídám Arnošta.“ S těmi slovy zavřel poštovní program a zamířil ke svému pokoji. Parchanti, hnusní arogantní parchanti! Jak mi mohli tak děsivě důvěřovat?

Místo dalšího přemítání jsem šla spát také. A usínalo se mi dobře.

* * *

To jsem si však uvědomila až ráno, když mě probudilo aroma právě umleté kávy a nasládlá vůně lívancového těsta. Bárby se v kuchyni činil.

V koupelně jsem se málem přerazila o kufřík, který někdo nechal stát hned za dveřmi. V prvním okamžiku jsem ztuhla hrůzou z bolesti, která přijde, ale žádná z ran, jež jsem před třemi dny utrpěla, se při mém zakopnutí neozvala. Vlastně jsem se cítila docela fit. Kufřík jsem šoupla do šatní skříně. Byl těžký, buď plný knih, nebo si do něj někdo ulil jednu dvě zlaté cihly. Tvářil se jako kožený, ale pod svrchní vrstvou byl tvrdý jako z ocelového plechu, možná plátu. Ve světě, do něhož jsem se nedávno dostala, bylo možné cokoliv. Kupodivu jsem nebyla zvědavá. Že se třináctá komnata neotevírá, to mě naučily už pohádky.

Dopřála jsem si dlouhou lázeň, voňavou pěnu do koupele a vlasy jsem si vyfénovala bez sebemenšího spěchu. Koupelna byla někde na půl cesty mezi pohodlím a dekadencí high society. V tuto chvíli mi však zrcadlo zabírající půl jedné stěny od podlahy až nad mou hlavu nevadilo.

Trochu jsem zhubla, nejvíc samozřejmě přes prsa a ve tváři. Přes prsa to ani tak nevadilo, stejně mi při spoustě věcí překážejí a chlapské pohledy za ty problémy nestojí, tedy alespoň většinou. V obličeji to bylo trochu horší, začínala jsem vypadat mírně řečeno ztrhaně. No, dalo se říct i sportovně a energicky. Pořád to však snadno napravil mírný mejkap. Když jsem se usmála, bylo to o hodně lepší a ani trochu jsem nepřipomínala kočku soustředěně číhající u myší díry.

S sebou do koupelny jsem si vzala stejné oblečení jako předchozí den, jenomže už se mi do nemocničního nechtělo, navíc se vůbec nehodilo k elastickým tangám, které jsem vybalila z tašky se soukromým oblečením. Včera jsem na kalhotky jaksi zapomněla.

Natáhla jsem si je a mrkla na sebe v zrcadle; vlastně jsem nevypadala až tak špatně. Potom jsem pootevřela dveře a zkontrolovala vzduch. Za dveřmi na konci chodby se někdo holil, jinak nikde nikdo, z prvního patra se nesla vůně připravovaných jídel a hudba z rádia. Vyklouzla jsem ven a rychlými dlouhými kroky spěchala ke své ložnici. Při představě, že by mě někdo teď přistihl, jsem se málem rozesmála. Měla jsem stejný pocit, jako když jsem v dětství páchala nejrůznější lumpárny. Přede dveřmi do mého pokoje mě smích přešel. Neměla jsem zbraň! Najednou jsem se cítila nahá a bezbranná, jenomže napravit to nešlo. Rychle jsem stiskla kliku a připravená vrhnout se kterýmkoliv směrem vklouzla dovnitř.

Nikdo nikde, postel stále rozestlaná, revolver v postroji přehozeném přes opěradlo židle. Dobrá nálada se mi vrátila. Ustrojila jsem se do své černé uniformy a šla snídat.

* * *

Bárby se stále činil v kuchyni a v jídelně nikdo nebyl. Zašla jsem proto za ním. Věnoval mi o poznání delší pohled než obvykle a lívanec, který právě otáčel, mu přepadl přes hranu pánve.

„Ahoj,“ pozdravila jsem, „mám děsný hlad.“

„Filip je na sledovačce, Křehůlek spí, Gruber se asi ještě fláká v posteli, pan Rubin pracuje. Yatson už vyrazil za nákupy. Pokud vám to nevadí, můžeme se najíst tady. I když to nemá žádnou úroveň stolování.“

Místo odpovědi jsem se posadila ke stolu. Položil přede mě talířek se sloupečkem lívanců, marmeládu, do sklenice na stopce nalil mléko. Nezdálo se, že by si sám chtěl ke stolu sednout. Místo toho až příliš pečlivě aranžoval šálky a konvici s kávou.

„Nechcete mi dělat společnost,“ zkonstatovala jsem. Zastavil se v pohybu, přikývl a posadil se naproti mně. Mechanicky sáhl po lívanci, spokojenost, kterou ještě před okamžikem vyzařovalo každé jeho gesto, byla pryč. Přestože se mu ve tváři nepohnul ani sval, vypadal najednou mnohem starší a unavený. Clint Eastwood ještě po dvaceti letech.

„Stalo se něco? Udělala jsem něco špatně?“ zajímala jsem se. Potáhl jeden koutek vzhůru a v očích se mu zablesklo.

„Vidíte do lidí,“ řekl pouze a nalil si kávu. „Znám jednu ženu, se kterou rád snídám. Jsme teď tady sami dva a to mi ji připomnělo. V poslední době se od ní držím dál, abych je nepřivedl na její stopu.“

„Rozumím,“ odpověděla jsem stručně. Bárby ze zdvořilosti snědl jeden lívanec a pak se zvedl.

„Jdu do garáže. Auta potřebují dát do pořádku.“ Chtěla jsem vědět, jak byl při shánění peněz včera úspěšný, protože jsem si z jeho hlášení nic nepamatovala, ale raději jsem mlčela.

Cpala jsem se lívanci, střídavě je zapíjela mlékem a kávou. V rádiu skončil další blok hudby, moderátor začal komentovat události ve světě. Mezi vším tím promícháváním politické kaše bez chuti a bez zápachu mě zaujala jediná věc. Soukromý strojírenský koncern Qekvim, příšerné jméno, potvrdil předchozí spekulace o tom, že se stává podílníkem americké NASA a bude do kosmického know-how týkajícího se letu na Mars investovat několik miliard dolarů.

„Slyšeli jste to!“ skoro zařval od dveří Gruber, a poměrně příjemné ráno tím skončilo.

„Co?“ houkla jsem nevraživě. Zastavil se ve dveřích do kuchyně a okamžik na mě zíral.

„O Qekvimu! Žádný soukromník nemůže do něčeho takového jít. Nic mu to nepřinese! I když mu poskytnou všemožné úlevy, zbankrotuje. Ani celá Amerika na to nemá!“

„Vy se o to zajímáte?“ nechápala jsem jeho vzrušení.

„Jsem fanda letu na Mars. Už léta sleduji tuhle problematiku. Chtěl bych se dožít realizace pilotovaného letu.“

„Aha,“ přikývla jsem a vzala si další lívanec.

Bylo to divné, ale potom, co se tenhle Němec, občas mluvící jako gestapák ze starých filmů, přiznal ke svému koníčku, mi byl bůhvíproč sympatičtější. Asi bych neměla dát na hlouposti.

Ve chvíli, kdy jsem se vzdala bezstarostného snídaňového lenošení a chtě-nechtě začala uvažovat, co dál, cinkl zvonek. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomila, že to je od branky do zahrady. Zvedla jsem se od stolu a skoro přeběhla k notebooku kontrolujícímu a obsluhujícímu naše bezpečnostní systémy. V záběru kamery snímající prostor před brankou stál menší chlapík v džínách a šusťákové bundě. Obličej mu skrýval kšilt sluncem vyšisované čepice, přes rameno vláčel objemnou sportovní tašku. Musel se naklánět do protisměru, aby vyrovnal její váhu, přesto se zdálo, že ho to fyzicky nijak zvlášť neobtěžuje. Nesl své břemeno se stoickým klidem.

Zvonek zazněl podruhé. Bleskově jsem zkontrolovala záběry ostatních kamer, ale všechno vypadalo v pořádku, stejně tak i všechny nástražné okruhy. Jenomže já nebyla expert. Uvědomila jsem si, že zrychleně dýchám a podvědomě jsem dvakrát zkusmo nahmátla pažbu revolveru. Právě jsem přišla na první chybu našeho bezpečnostního zařízení. Bárby v garáži nic neslyšel, stejně tak spící Křehůlek. Gruber – zvedla jsem oči od monitoru – stál vyděšený ve dveřích a s panikou ve tváři čekal, co udělám. Ten byl k ničemu.

Při třetím zazvonění se návštěvník začal rozhlížet. Pochopila jsem, že hledá nejvhodnější místo k tomu, aby přelezl dva metry vysoký plot s ostnatým drátem nahoře. Troufal si. My jsme však nepotřebovali nežádoucí pozornost sousedů nebo ještě hůř policie. Stiskla jsem klávesu vypínající elektromagnetické relé.

My jsme signalizaci zámku neslyšeli, muž u branky ano. Otevřel si, vstoupil do zahrady a zase za sebou zavřel. Pohyboval se nenuceně a bezstarostně, ale stejně se mi zdálo, že se pod svým kšiltem pozorně rozhlíží na všechny strany.

„Půjdeme ho uvítat do haly,“ řekla jsem samozřejměji, než jsem se cítila.

Gruber jen poslušně přikývl. Pěkná opora. Zřejmě by souhlasil se vším.

„Vpustíte ho dovnitř,“ přikázala jsem v hale a sama si stoupla dál od dveří, abych měla čas vystřelit, kdyby se přihodilo něco nečekaného.

Uvědomila jsem si, jakým způsobem přemýšlím, a roztřásla se mi kolena. Těch pět milionů včera byla chyba, velká chyba.

Neznámý zazvonil, Gruber mu otevřel, jako dobře vycvičený dveřník ustoupil stranou a postavil se ke zdi. I neviditelný by mu mohl závidět.

„Privet, ja nesu koj-čego dlja gospodina Rubina. Kto zděs glavnym budet?“ řekl muž s tak chrčivým přízvukem, že až po chvíli jsem poznala ruštinu. Určitě nebyla jeho mateřským jazykem.

Ahoj, nesu nějaký věci pro pana Rubina, kdo je tu šéfem? Dokázala jsem si horko těžko přeložit.

Rozhlédl se po hale, poprvé jsem mu viděla do obličeje. Plochá tvář s tak širokými lícními kostmi, že na první pohled si člověk nevšiml žádných dalších detailů obličeje. Malý rozpláclý nos, zdravé, ale křivé zuby. Oči šikmé, schované těsně pod obočím.

Bílým se všichni Asiaté zdají stejní, stejně jako my se zdáme stejní jim. O tomhle chlapíkovi jsem dokázala říct jen tolik, že pochází odněkud zpoza Uralu, ať už to byla Kamčatka, Kyrgyzstán nebo klidně i východní Turecko. To ale asi ne, vzhledem k jeho ruštině.

Pohledem sklouzl na Grubera, podle pohrdavého sevření rtů ho jako možného šéfa okamžitě zavrhl. Pak se soustředil na mě, v úžasu otevřel ústa, olízl si rty a pustil tašku na zem. Současně ve své skutečné mateřštině vychrlil několik nelibozvučných slabik.

„Komu patříš, Zlatovlásko?“ vrátil se k ruštině. „Jemu?“ s nadějí naznačil směr ke Gruberovi.

„Já to tady vedu. Co máš pro pana Rubina?“ odpověděla jsem mu stroze svou lámanou ruštinou a pro jistotu vše zopakovala anglicky.

„Nět,“ ušklíbl se, „ty ženština, pokud nikomu nepatříš, budeš moje. Můžu ti dát, co budeš chtít, jsem bohatý.“

Pravačku jsem měla položenou na opasku jen kousek od pažby revolveru. Viděla jsem, že to registruje, přesto se ke mně blížil jako moucha lákaná feromony v mucholapce. Možná to tak nějak bylo. Na okamžik se mu rozevřely klopy jeho bundy, zahlédla jsem pouzdro s pistolí. Přesto se ani nenamáhal po ní sáhnout. Polkla jsem. Blázen, byl to blázen.

Dva kroky přede mnou se zastavil a otočil ke Gruberovi. „Estli ona byla tvaja, ona uže ne tvaja. Estli tobě eto nenraviťsja, ja tebja zabiju.“

Ten parchant o mně mluvil jako o kusu dobytka, o kusu masa! Stačil jediný krok a v okamžiku, kdy se podíval zpátky na mě, jsem mu ji ubalila. Ne facku, ale pořádnou vzteklou ránu pěstí z boku na spánek. Stačil ucuknout, pěst se svezla a neuzemnila ho, přesto zavrávoral a musel udělat tři krůčky vzad, aby udržel rovnováhu.

„Na ženskou jsi fakt dobrá, bude to s tebou takový i v posteli?“

Už mi tou svou zkomolenou ruštinou lezl na nervy, ale mlčela jsem, protože každá odpověď, která mě napadla, mi připadala hloupá. Křičet, že mu uřežu koule?

Znovu se ke mně blížil, ale ruce už neměl svěšené volně podél těla, nýbrž lehce pokrčené, aby se mohl krýt. Očividně čekal, že se ho znovu pokusím praštit hákem. Jeho do nebe volající arogance a mé podceňování mi pomohly překonat strach. Pavel mi vždy zdůrazňoval, že přímočarý úder se kryje nejhůř. V okamžiku, kdy mě vítězně chytil za pravé zápěstí, jsem ho praštila levačkou na solar a vzápětí to zopakovala.

Sehnul se, chytil za břicho a zasténal. Jeho sípavé lapání po dechu znělo jako mrouskání koček. Přesto se však udržel na nohou.

Stála jsem sotva tři kroky od něj a i když jsem až dosud vítězila, polykala jsem žluč strachu. Čím víc se vzpamatovával, tím vražedněji a nenávistněji se tvářil. Skoro jsem si přála, aby sáhl po zbrani. Než by ji z bundy vydoloval, udělala bych z něj řešeto. Jenomže on si pořád věřil a to mě děsilo.

„Čubka! Zbiju tě, že budeš týden chcát krev!“ zasípěl vztekle a vrhl se na mě potřetí.

Nečekala jsem to, pořád vypadal tak nemohoucně, ale zareagovala jsem bez přemýšlení.

Natáhl se po mě, ustoupila jsem šikmo po směru jeho pohybu a podmetla mu nohu, než na ni došlápl; současně mu pomohla rukou. Ukázkové sasae-tsurikomi-ashi, které se mi podařilo při tréninku tak dvakrát v životě.

Nekontrolovaným pádem skončil v krbu, ostrý zoban pohrabáče pár centimetrů od hlavy.

„Děvko!“ zavyl a najednou byl opět u mě.

Hlavou se otřel o parkety a zády na ně dopadl. Klekla jsem mu na hrudník, rukama zajela z obou stran pod límec košile a utáhla škrtící zámek. Až se zpožděním jsem si uvědomila, že jsem ho dostala něčím mezi harai-goshi a uki-goshi.

Oči měl zakalené vztekem a bolestí, opět lapal po dechu, tvář označkovanou krbovou mříží.

„Rozmysli si, co teď řekneš,“ řekla jsem tiše.

S překvapením jsem zjistila, že mě nic nebolí, a dokonce nejsem ani zadýchaná. Ve tváři se mu v rychlém sledu střídala nenávist, ponížení z porážky, obdiv, úžas z mého vítězství. Chápala jsem ho. V jeho zemi měla žena cenu koně nebo osla, záleželo na tom, jak špatný nebo dobrý byl rok.

„Rozmysli si to,“ zopakovala jsem a přitáhla.

„Ty jsi moje carevna, můj válečný náčelník,“ vydechl a já věděla, že to myslí vážně, smrtelně vážně. Válečník se může nechat pokořit jen od někoho, kdo stojí mnohem výš, než on sám.

Pustila jsem ho a postavila se.

Bárby se opíral o veřeje dveří vedoucích do chodby a dál do garáže, Křehůlek v pyžamu s pistolí v ruce čekal na schodech a Filip seděl na botníku s rukama položenýma na kolenou.

„Co tu děláte?“ vydechla jsem napůl naštvaně a napůl užasle.

„Díváme se, jak zpracováváte našeho kurýra,“ odpověděl za všechny Bárby.

„A proč jste mi sakra nepomohli?“ Asiat na podlaze zachroptěl.

„Nepotřebovala jste to, navíc je dobré včas si vyjasnit pravomoci. On ale teď nutně potřebuje ošetřit. Možná je na tom ještě hůř, než vypadá,“ řekl Bárby klidně, vzal z poličky lékárničku a sklonil se nad zraněným.

„Jdu ven,“ podařilo se mi říct a musela jsem se přemáhat, abych neutíkala, ale normálně odešla.

* * *

Až pod dlouho nestříhanými tisy a huňatými smrky neudržované zahrady jsem se začala doopravdy bát a zoufale jsem bojovala s nutkáním zvracet. Posadila jsem se na lavičku mezi růžovým keřem a nadivoko vyrostlou břízkou, snažila jsem se dýchat zhluboka a moc nemyslet. Teplo jednoho z posledních dnů babího léta namíchané s vůní trávy uklidňovalo, mezi koncertujícími cvrčky a švitořícími ptáky mi několik posledních minut připadalo ještě neuvěřitelnějších. Filipa jsem nejprve uviděla a teprve potom uslyšela. Zastavil se ve stínu tisu, klidný a trpělivý; jako by neměl nic jiného na práci než čekat, až se dám dohromady.

„Nechápu, co se vlastně stalo, co jsem to vlastně udělala,“ řekla jsem a potřásla hlavou.

„On… neměl by se mnou slitování. Chtěl mi ublížit a já – dostala jsem ho způsobem… ani nevím jak. V životě se mi nic podobného nepovedlo. Na trénincích mi to kluci pokaždé nandali, byla jsem takový otloukánek…“

„Tohle nebyl trénink,“ odpověděl Filip na můj monolog. „Vy jste si to přesně uvědomovala a zareagovala jste, jak se má. Instinktivně, bez přemýšlení.“

„Jenomže,“ nechala jsem jeho odpověď bez komentáře a vrátila se k tomu, co pro mě bylo nejdůležitější, „kdyby neřekl, že jsem jeho carevna, zabila bych ho.“

Slovo vyřčené nahlas znělo ještě hůř, než když jsem ho nechala vznášet se jen před vnitřním zrakem.

„Ano,“ potvrdil nevzrušeně Filip, „neměla jste jinou šanci a přesně jste to odhadla. Ten muž pochází ze světa, kde jsou ženy vlastněny muži a jejich hodnota se odvíjí jen podle toho, komu patří. Potom, co jste ho urazila tím, že jste se před ním nesklonila, měl jedinou možnost – ponížit vás, případně zabít nebo…“

„…nebo mě zbožštit a postavit na úroveň, kterou žádný muž, žádný smrtelník, nemůže dosáhnout,“ dokončila jsem za něho.

„Au juste,“ přitakal Filip francouzsky, usmál se a naznačil úklonu.

„Proč střídáte při hovoru jazyky?“ zarazila jsem se. Podíval se na mě, jako by ho má otázka zaskočila. „Asi protože se mi zdá, jako by různé jazyky byly vhodné pro vyjádření různých věcí,“ odpověděl nakonec. „Mám francouzštinu velmi rád. Dá se v ní velmi vulgárně, ale současně elegantně nadávat, stejně jako vyjádřit obdiv ženě.“

Pronesl něco francouzsky a uklonil se způsobem, který jsem viděla jen v romantických filmech z doby Ludvíka čertví kterého.

„Co jste to řekl?“ chtěla jsem vědět.

„Je mi ctí být paprskem světla, jenž napomůže rozzářit démanty vaší koruny, aby byly alespoň trochu důstojným doplňkem vaší krásy,“ odpověděl a zazubil se. „V češtině to zní děsivě šroubovaně. Pojďme se podívat, co nám kurýr přinesl za zprávy. Nowak s ním určitě nedělá žádné zbytečné cavyky, už by měl být provozuschopný,“ změnil téma.

Následovala jsem ho a přemýšlela, proč mi Filip řekl, co mi řekl, a proč se na mě ten chlapík z bůhvíjakých stepí hned na první pohled tak šíleně upjal.

Teprve když jsem se zahlédla v zrcadle, jsem to trochu pochopila. Vyfoukané, přirozeně se vlnící blond vlasy měly něco do sebe, zvlášť v kontrastu s černí oblečení. Kalhoty i košile mi padly dokonale, ve své strohé účelnosti víc zdůrazňovaly, než schovávaly. I v nejlepším butiku by mi trvalo hodně dlouho, než bych našla podobně ideální velikost a střih. Zvláštní náhoda. Jen mé oči mi připadaly trochu jiné, než na jaké jsem byla zvyklá, a lícní kosti o poznání víc vystupující. Ale to všechno se mi určitě jen zdálo, pořád jsem to byla já. Snad.

* * *

„Je v pořádku. Roztržený obličej, chtělo by to pár stehů, ale stáhl jsem mu to mašličkami; naražená žebra, bude potřebovat spravit dva zuby. Nic vážného. Nechce ale vůbec nic říct, prý bude mluvit jen s naší vládkyní,“ zaslechla jsem Bárbyho hlas už na chodbě.

„Tím myslel vás,“ dokončil, když jsem do haly vstoupila i já. Otočila jsem se k Asiatovi rozvalenému na pohovce. Bárby zapomněl říct, že kromě tváře mu musel zamašličkovat ještě krk a rameno. Na stolku ležely dva zakrvácené ručníky a chumáč použité gázy. Záchvat nevolnosti se vrátil. To všechno jsem mu udělala já.

„Co jsi přinesl?“ zeptala jsem se rusky.

Chlapík se z pohovky vymrštil jako pružina, dopadl rovnou do pokleku a sklonil hlavu. Pohyboval se jako dokonalý gymnasta, který, ač ho to nikdy neučili, na první pokus zvládne skok přes koně s dvojitým vrutem a navázaným saltem.

„Nesu věci muže, který zradil, jak si mladý pan Rubin přál, k tomu zprávu od jeho otce,“ odpověděl.

„Postav se,“ přikázala jsem.

Poslechl, ale pohled stále upíral k zemi. Kromě mě pro něj v místnosti nikdo jiný neexistoval. Čekala jsem, až ho začne vyslýchat někdo jiný, ale Filip, Bárby i Gruber mlčeli. Tomu nic jiného nezbývalo, protože rusky uměl jen pár sprostých slov.

„Jak se jmenuješ?“ snažila jsem se nějak vypořádat s rolí vyslýchajícího, která mi ani trochu neseděla.

„Kyrim Kas Gurvili,“ vyslovil s hrdostí, znovu poklekl a dotkl se čelem země.

Nechápala jsem, proč to dělá, ale jeho gesto si vyžadovalo odpověď. Jsou věci, které jsou člověku jasné, aniž ví proč.

„Jsi můj muž. Patříš mi až do své smrti nebo dokud tě nepropustím,“ pronesla jsem bez uvažování a vzápětí nad svými slovy zalapala po dechu.

Plácala jsem nesmysly, jako bych v poslední době příliš četla Karla Maye.

Jeho naopak můj proslov naprosto uspokojil. Napřímil se a potom se obřadně uklonil, ve tváři se mu zračila hrdost a vyrovnanost.

Stále jsem nedokázala ani odhadnout, odkud by mohl pocházet, ale koneckonců to bylo jedno.

„Co vzkazuje Rubin starší?“ zeptala jsem se už přirozeně.

„Pan Rubin říká, že se máte připravit na válku a chránit jeho syna jako oko v hlavě. Nebude vám moci pomáhat, penězi ani jinak. Sledují ho. Čeká na vhodnou chvíli, aby mohl vyjednávat.“

„Kdo?“ nadhodila jsem a podívala se na Bárbyho a Filipa. Oba pokrčili rameny, Kyrim zavrtěl hlavou.

„Je možné, že ani pan Rubin sám to zatím neví. Ale druhá strana musí být velmi silná a bezohledná, když si mu dovolí vyhrožovat smrtí jeho syna,“ řekl Filip po chvíli.

Konverzace se nyní celá odehrávala v ruštině, Gruber se zmateně díval hned na jednoho, hned na druhého.

„Jak jsi na to přišel?“ chtěla jsem vědět.

„Jediný důvod, proč by Rubin omezil kontakt s panem Alexem, je, že se bojí, aby někoho nepřivedl na jeho stopu,“ pokračoval Filip.

Měla jsem chuť rozesmát se zoufalstvím. Mafián ovládající půl asijského Ruska se někoho bojí a ten někdo jde zrovna po nás. Samozřejmě kromě stvoření, která nejdou zastřelit a podle známé fyziky ani nepatří do našeho vesmíru. Pochybovala jsem, že se jedná o stejnou skupinu, to by nás určitě Rubin alespoň upozornil.

„Nemáme moc na výběr,“ přešla jsem do angličtiny. „Řekněte Kyrimovi, kolik potřebuje vědět, seznamte ho s okolím a místními reáliemi. Nesmí se vrhat na každou blondýnu, na kterou narazí. A pokud si budete myslet, že je v pořádku, co nejlíp ho ozbrojte,“ řekla jsem a vzápětí se zarazila.

Nějak moc jsem rozkazovala. Asi proto, že jsem za Kyrima cítila jistou odpovědnost po celém tom tyjátru.

„Přece nebudeme spolupracovat s tím primitivem!“ vyjel na mě Gruber.

Filip s Bárbym se na něho jen podívali, v Kyrimově pohledu se skvěla nezastíraná výhružka, přestože nemohl Gruberově angličtině rozumět. Nebo mohl?

Nebyl žádný hlupák a předstíraná neznalost jazyka mu mohla pomoci.

„Jak to, že nesledujete Bernarda,“ napadlo mě při pohledu na Filipa.

„Už čtyřiadvacet hodin byl na nohách a neustále se přesunoval z jedné adresy na druhou. Zřejmě pro někoho něco zařizoval. Po takovém zápřahu se musí vyspat,“ vysvětlil mi.

Dál jsem se raději nevyptávala. V tom jsem se nevyznala a pokud někdo uměl sledovat člověka, byl to právě on a Křehůlek. O Bárbym jsem to nevěděla jistě. Ten by si spíš na dotyčného někde počíhal.

Rozhostilo se ticho, ale kupodivu ne tíživé nebo nervózní, ale ticho, které bude přerušené, až bude třeba něco říct. Všichni mě klidně pozorovali, dokonce i Gruber vypadal smířeně.

„Odnesu ty věci Alexovi,“ ukázala jsem na velkou tašku, kterou přinesl Kyrim. „Budeme se muset dohodnout, jak postupovat dál.“

Doufala jsem, že se sami domluví a pak mi to jednoduše sdělí. Ani v nejmenším jsem se nechtěla stavět do pozice šéfa našeho malého gangu.

* * *

Má naděje, že se mi podaří si s Alexem rozumně promluvit, byla marná. Pracoval tak horečnatě, že jsem neměla odvahu ho rušit, jen jsem ho chvíli pozorovala. Viditelně zhubl, na tváři měl opět to své pichlavé strniště a jeho tanec mezi přístroji mi připadal o poznání urputnější a naléhavější než dřív. „V tašce u stolu máš věci, které sis nechal přivézt. Patřily muži, co zničil vaše komando, Replíkovi. A dlužíš mi večeři, večeři dnes večer,“ řekla jsem mikroskopům, počítačům, kultivačním linkám, analyzátorům, hučícím vývěvám a spoustě dalšího vybavení, o kterém jsem nedokázala říct, k čemu vlastně slouží. Možná mi přikývl na znamení, že slyší, možná ne, nebyla jsem si jistá.

Pro jistotu jsem mu vzkaz poslala ještě přes počítač kanálem, kterým s ním komunikoval Gruber. Pouze jednostranně komunikoval – plnil Alexovy požadavky a dodával mu požadovaná data, software a další věci. Zařekla jsem se však, že nejpozději zítra večer ho z jeho analytického transu vyvedu, děj se co děj. Cítila jsem se osamělá, víc a víc jsem se bála a nevěděla jsem, komu bych to mohla říct.

* * *

„Už to začíná,“ přivítal mě v hale, ze které se tak nějak mimochodem stal náš štáb, Gruber s vyděšeným výrazem ve tváři. Hned se však vrátil ke sledování obrazovky počítače, přes jehož komplikovaný modem jsme se nejroztodivnějšími způsoby připojovali na síť. Bárby stál u okna čelem do zahrady s telefonem u ucha.

„Rozumím, transfer z účtu byl zablokován. Z jakého důvodu?“

Nesnažil se do hlasu vložit ani stopu falešné vstřícnosti, kterou člověk obvykle používá při jednání s úředníky.

„A nevíte, kdo vydal příkaz? Interní záležitost? Dobře, rozumím.“

Zavěsil bez pozdravu.

„To už je třetí účet!“ vybuchl Gruber. „Někdo nám zavřel peníze! Nechápu, jak je to tak rychle možné! A v civilizované Evropě!“

„Třeba chlap jako já drží generálnímu řediteli banky u hlavy pistoli, nebo jeho manželce, dceři…,“ pokrčil rameny Bárby.

Tvářil se stále stejně klidně, jako by se nic nepředpokládaného nedělo. Sup kroužící vysoko ve vzduchu a čekající na svou příležitost. Kroužící beze strachu a smířený s možností, že žádná šance nepřijde. Pak se sám stane příležitostí pro někoho jiného.

„Ale já jsem objednal zboží za tři miliony korun!“ pronesl svou upjatou angličtinou Yatson.

Seděl strnule v křesle v rohu haly, při zběžném pohledu jsem ho považovala za kus nábytku.

„A jsme nahraní, v háji! Mein Gott! Pokud Alex nedostane, co potřebuje, nic nezjistí a jsme úplně nahraní! Scheisse!“ Gruber do svého proslovu vkládal stále víc německých slov, pravděpodobně vulgárnějších a vulgárnějších.

Dneska zjevně neměl svůj den. Já kupodivu zůstala klidná. Asi mi všechny důsledky pořád nedocházely.

„Máme pět milionů euro,“ uklidnila jsem ho, aby se nezhroutil.

Všichni se na mě podívali podobným způsobem, jako ve chvíli, kdy jsem rozhodovala o Kyrimovi, jako bych už dávno měla naplánované, co uděláme dál. A já samozřejmě neměla nejmenší tušení. Až dosud jsem s organizovaným zločinem, vendetami, bytostmi z jiného světa neměla nic do činění. Můj největší problém představoval přečerpaný účet v bance na konci každého měsíce a nedostatek mužů, se kterými by stálo za to trávit čas.

„Co přijde na řadu teď?“ zeptala jsem se proto a podívala se na Filipa s Bárbym.

„Útočí na nás, a to z mnoha stran. Nevíme kdo, nevíme proč. Snaží se nás odstavit od finančních zdrojů, a tím nás oslabit, to je – byl – jejich první krok,“ odpověděl rusky Filip.

Podívala jsem se směrem ke schodišti do patra k ložnicím. O zábradlí se opíral Kyrim a pečlivě nás poslouchal.

„Rozumíš anglicky?“ zeptala jsem se ho.

„Ne všechno,“ odpověděl. „Mluvím ještě hůř.“

„A dál?“ obrátila jsem se na Filipa také rusky. Pokud Filip usoudil, že je nutné, aby našemu hovoru rozuměl Kyrim a ne Gruber s Yatsonem, asi věděl proč.

„Použijí všechny dostupné prostředky,“ oznámil Filip s úsměvem, jako by sděloval prostou a každému naprosto zjevnou pravdu.

„To je z které knihy?“ zkusila jsem to.

„Například z Umění války od vašeho duchovního vůdce mistra Suna staré dvě a půl tisíciletí, nebo z knihy O válce, kterou napsal Carl von Clausewitz v první polovině devatenáctého století.“

„Fajn,“ souhlasila jsem, „to měli dost času si je přečíst. Co můžeme proti tomu udělat my?“

„Jsme v defenzivě, protože nevíme, na koho zaútočit.“

Filip vypadal, že v mém vyptávání nachází zvláštní potěšení.

„Ale můžeme a musíme se ozbrojit, půjde do tuhého,“ vmísil se do rozhovoru Bárby.

Zamrazilo mě. Ani ne tak z obsahu, ale spíš z tónu, jakým nám věc sdělil. Věcně, suše, bez jakýchkoliv emocí. Zítra bude pršet.

„Mám právo vědět, o čem hovoříte. Mě se to také týká,“ ohradil se důstojně Yatson.

„Zatracený právo! Proč sakra nemluvíte jako lidi!“ přidal se okamžitě Gruber.

Bárby ani Filip se k odpovědi nechystali, já sama jsem všeho měla najednou plné zuby a bublala jsem vzteky.

„Vaše starost je, aby Alex měl všechna data, co potřebuje, my se dovolali, kam potřebujeme, a nikdo nás elektronicky nevystopoval. A vaše starost je,“ otočila jsem se na Yatsona, „aby byl Alex v pořádku, pokud možno zdráv. Jestliže nemáte nic konstruktivního, raději mlčte!“ vychrlila jsem.

„Scheisse! Nejsem otrok! Můžu odsaď kdykoliv vypadnout!“ ohradil se pobouřeně Gruber a hrdě se rozhlédl.

Jeho pohled zamrzl na Bárbym. Pochopil, že nemá až tak docela pravdu.

„Jak si to ozbrojování představujete?“ uklidnila jsem se a změnila téma.

Artilerie tlouštíka z podzemní střelnice mi připadala víc než dostatečná, ale Bárbymu zjevně ne.

„Nějaké kroky jsem už podnikl předem. Budu potřebovat peníze a společníka.“

Napsala jsem mu na kus papíru heslo a přístupový kód svého účtu.

„Pár dalších lidí by se hodilo, pokud sou voni fakt tak silní, jak říkáte,“ promluvil poprvé Kyrim svou hrdelní ruštinou.

„To je pravda, ale v naší situaci bude těžké nějaké schopné lidi najmout. Musíme je přesvědčit, že se pro nás pracovat vyplatí,“ souhlasil Filip.

„Peníze nesmrdí,“ prohodil pohrdlivě Kyrim.

„Ale mrtvým jsou k ničemu,“ doplnil Bárby. Rozhostilo se ticho. Trochu depresivní ukončení rozhovoru.

„Nesmíme zapomenout na Franka Bernarda, on je naše jediná stopa,“ připomněla jsem. „Budu hlídat hotel, kde bydlí, aby si Křehůlek odpočinul, vy tři se postarejte o zbraně. Vy buďte na drátě a vzbudíte Křehůlka, až se ozvu,“ přikázala jsem Gruberovi.

Cokoliv bylo lepší než nicnedělání.

* * *

O hodinu později jsem si prohlížela výkladní skříň s módním zbožím před hotýlkem utopeným v řadě obyčejných domů.

Za zády mi projížděly tramvaje a přecházeli lidé, z chaotického hluku ulice se na okamžik vydělovaly útržky jejich rozhovorů. Kam půjdou do kina, o krávě v práci, o nákupu v novém obchoďáku. Kluk se vedl s holkou za ruce, lízali zmrzlinu a připitoměle se u toho hihňali. Hranaté železo v pouzdře na boku se mi najednou zdálo ještě o poznání těžší a větší, nejraději bych se okamžitě vrátila do života, který jsem vedla před několika dny. Jenže to už nešlo.

Zpočátku jsem byla nervózní a mořila se představou, co budu dělat, když se mě někdo, majitel obchodu, městský strážník, prostě někdo, zeptá, co tu k čertu pořád dělám. Po hodině jsem si zvykla a soustředila se jen na východ z hotelu. Křehůlek mě ujistil, že jinudy Bernard odejít nemůže. Vlastně jsem měla štěstí. Stát na místě bylo pořád lepší, než se za ním honit autem nebo městskou dopravou. Volvo jsem zaparkovala hned za rohem v boční ulici.

„Čekáš na někoho? Taková hezká holka by neměla být sama, pojď se mnou na kafe,“ oslovil mě snědý chlap s pěti zlatými řetězy kolem krku, v košili s manžetami, a hned se mi sápal po ruce. Nesnáším takové parchanty. Ustoupila jsem o krok, vytáhla pistoli a teprve pak mu dovolila, aby se na mě nalepil.

Musel na sebe vylít nejméně litr nějakého zatraceně sladkého parfému. Ve chvíli, kdy ucítil hlaveň ve slabinách, zbledl.

„Policie,“ řekla jsem tiše. „Nemám čas se s tebou teď vybavovat. Jméno, pas, dělej!“ štěkala jsem šeptem jako pes a po očku pozorovala vstup do hotelu. Právě vycházel muž v dámském doprovodu, Frank Bernard to naštěstí nebyl.

„Já nic, já jen…“ Odtáhl se ode mě a ukazoval prázdné dlaně.

„Pas! A rychle!“ tlačila jsem dál na pilu.

To už nevydržel, otočil se a rozběhl pryč. Kretén, idiot, parchant, slizák, opakovala jsem si v duchu, abych se uklidnila a pak jsem si uvědomila, že to nepotřebuji.

Před měsícem by mě taková zkušenost pořádně rozhodila. Vlastně by se mi něco takového nestalo, protože jsem si na týpky jako on podvědomě dávala pozor. Teď už nebyli důležití. Stejně jsem však cítila neuspokojenou touhu vrazit mu pár do zubů, rozmašírovat mu ten jeho nos, aby si na podobné věci dal zajít chuť. Ani ne kvůli sobě, ale kvůli nějaké jiné holce.

Čas ubíhal děsivě pomalu, netušila jsem, že stání na místě může být tak namáhavé. Majitelka obchůdku v jednu chvíli vyšla ven, podívala se na mě, ale pak její pohled sklouzl stranou a zdálo se, že mě neregistruje.

Další hodina.

Dveře do hotelu se znovu otevřely a venku stál Bernard. Nešel k zastávce tramvají, ale rozhlížel se, pravděpodobně čekal na taxík. Zamířila jsem k autu. Ulice byla jednosměrná a nemohl mi proklouznout. Nastartovala jsem a posunula se blíž ke křižovatce, abych ho viděla. Už nastupoval. Za mnou zastavilo červené auto, řidič zatroubil. Najela jsem na chodník, pustila ho před sebe a zařadila se za Bernardův taxík.

„Grubere,“ ohlásila jsem se do telefonu, „probudil se a jede někam taxíkem. Pokusím se ho sledovat, ale nevím, jestli to zvládnu. Vzbuďte Křehůlka, jedeme směrem ke Karlovu náměstí.“

Křižovatku jsem projela na červenou, nejrychlejší auto zprava se mi tak tak vyhnulo, klakson jsem slyšela až zezadu. Teď jsem byla nervózní a na čele mi perlil pot. Ve všech knížkách, které jsem četla, bylo sledování autem tak jednoduché.

Taxík uhnul doleva směrem k I. P. Pavlova. Potlačila jsem chuť sundat nohu z plynu a jet rychlostí odpovídající mým řidičským zkušenostem, to znamenalo o dobrých třicet kilometrů pomaleji a podle předpisů. Lidi, proboha, uhněte mi z cesty, žadonila jsem v duchu se zaťatými zuby chodce, kteří na poslední chvíli přeběhli přes ulici.

„Už vyjíždím,“ oznámil Křehůlek. „Vydržte.“

Stání na jednom místě vlastně vůbec nebylo namáhavé. Otřela jsem si čelo a soustředila se na provoz okolo. Bernarda jsem nechtěla ztratit za žádnou cenu, byl naší jedinou stopou.

# KAPITOLA 23.

NOČNÍ RENDEZ-VOUS

Ochraptěle zaštěkal pes, sodíková výbojka pouličního osvětlení několikrát zablikala a pak se váhavě rozzářila. Řada neudržovaných fasád domů se ve zpětném zrcátku rozplývala v nažloutlém příšeří, na několika místech ji přerušovaly temné skvrny zbořenišť a sotva stojících plotů ohraničujících zplanělé zahrady. Těsně před přední maskou vozu se neudržovaná asfaltka měnila v hrbolatou polní cestu lemovanou ohradou z vlnitého plechu a o kus dál se ztrácející mezi poli. Ostrov dálkou rozmazaných světel prozrazoval přítomnost další vesnice nebo městečka. Po asfaltu se dalo pokračovat vlevo po křivolaké cestě stromořadím ovocných stromů.

„Sotva tři čtvrtě hodiny jízdy a takový zapadákov,“ řekl Barbarossa a vypnul světla vozu. „Naštěstí tohle off-road Volvo projede i bažinou. Věděl jsem, proč vzít XC devadesátku.“

Kabinu vozu vyplnilo ticho.

„Vyrostl jsem v podobné díře. Mám rád klimatizované místnosti, pevnou dlažbu pod nohama a barevná světla reklam. Tady bych umřít nechtěl,“ pokračoval Barbarossa v monologu.

Filip se na svého společníka pátravě podíval.

„Myslíte si, že už jsou tady?“ ozvalo se zezadu. Kyrim ležel na sedadlech tak, aby ho nebylo vidět.

„Těžko říct. Není jasné, jakou hru s náma vlastně hrají. Nevěřím na čestný obchod, když tuší, že jsme v průšvihu,“ zavrčel Barbarossa, otevřel dveře a pomalu vystoupil. Nechtěl, aby bylo při pohybu patrné, že má pod sakem neprůstřelnou vestu. Filip ho následoval. Oba muži stáli vedle vozu s rukama podél těla, mlčeli a vstřebávali atmosféru místa.

„Poslední, co tudy před námi projelo, byl nějaký náklaďák,“ pronesl Barbarossa s pohledem upřeným na vozovku. „Spíš tu nebudou, pokud nejsou ještě podezřívavější, než si myslím.“

Dveře cvakly, Kyrim se vyplazil z vozu, ale zůstal přilepený ke karoserii.

„Já bych postavil střelce za některý z těch stromů,“ pokračoval Barbarossa. „Nebo za tu plechovou ohradu, pokud by si tam připravili střelecký post.“

„Jestli mají optiku pro noční střelbu, může stát kdekoliv, třeba sto metrů od nás v poli,“ pronesl tlumeně Kyrim.

„To není pravděpodobné. Nejsme v Afghánistánu nebo Iráku, kde po Američanech zbyla spousta takových hraček. Navíc to nejsou vojáci, jenom druhořadí gangsteři ze střední Evropy. Taky neměli na přípravu moc času. Ale stejně je tu moc světla,“ nesouhlasil Barbarossa a podíval se na Filipa.

Ten přikývl, sáhl pod plášť, vytáhl pistoli, z kapsy tlumič. Ozvalo se tiché cvaknutí, jak mechanismus zaskočil, Barbarossa se nahnul do vozu a přidal volnoběhu plyn.

Tři tlumená pufnutí zanikla v brumlání motoru, dvě nejbližší lampy zhasly, zvuk implodujících zářivek se zřetelně rozlehl opuštěnou ulicí.

Teprve teď Barbarossa vypnul motor. „To je snad jediná nevýhoda těchhle kár,“ zabručel. „Jsou moc tichý a nepomůžou člověku nic zamaskovat.“

„Je pryč,“ okomentoval Filip nepřítomnost Kyrima. „Také bych to tak udělal. Využít zvuku a okamžiku, kdy nikdo není připraven na tmu. Ale stejně bych raději, aby to bylo na mně.“

„Je dobrej a pokud opravdu není něco v pořádku, dostali echo, že pracujeme spolu. Začali by být podezřívaví, kdyby nás neviděli.“

Chvíli stáli v tichu. Barbarossa se nedíval na žádné určité místo, současně však maximálně upřednostnil periferní vidění. Zářivky už nesvítily hodnou chvíli, ale zdálo se, že teprve teď se tma chopila vlády. Ohlédl se směrem, odkud přijeli. Noční nebe přebarvené myriádami zářivek do neurčitého odstínu žluté prozrazovalo přítomnost města.

Svazek záře reflektorů na okamžik zvýraznil koruny stromořadí před vesnicí.

„Už jedou,“ zkonstatoval klidně Filip. „Kdysi jsem s Fridrichem jednal. Je to parchant, co měl párkrát štěstí a párkrát mu pomohl tím, že stál v záloze. Budu mluvit jen já. Vy mě kryjte. Chlapy před sebou si pohlídám.“

Filip neodpověděl, jen jeho plášť zašustil, když si ho upravoval do vhodnější polohy.

„A je zbabělec. Pokud přijede jedním autem, znamená to, že druhá posádka už dávno číhá v záloze. A jestli se něco zvrtne, půjde do tuhého. Je to zbabělec, ale bezohledný.“

Reflektory se teď objevily blíž a zanedlouho vyhmátly ze tmy rozpukaný asfalt.

„Dva vozy,“ oznámil Barbarossa. „Souhlasil jsem s cenou, o kterou si řekli. Jestli jsou chytří, jestli nemají velký oči, půjde to hladce. Mělo by to jít hladce.“

Ve chvíli, kdy první z přijíždějících aut zastavilo sotva tři kroky od přídě Volva a jeho motor ztichl, Barbarossa předstoupil před masku chladiče. Stál mezi reflektory, od pasu nahoru se ztrácel ve tmě. Horký kov chladl doprovázen nepravidelným praskáním.

Barbarossa se díval do temného předního skla a čekal. Měl by být napjatý, nervy vybičované k prasknutí, cítit studený vzduch ve vzrušením rozpáleném hrdle. Jenomže jen stál a čekal. Překvapilo ho to. Možná, usoudil, možná už podobných situací zažil příliš mnoho, nebo, a to bylo pravděpodobnější, sázky, o které hrál, s časem klesaly. Konečně se otevřely první dveře, o moment později další. Osm, napočítal Barbarossa, vystoupili i řidiči. Filipa neurčitě vnímal po své levé ruce.

„Tak co, Nowaku, máš prachy? Všechny?“ řekl hřmotný muž v klobouku, který se vysoukal ze sedadla spolujezdce řidiče prvního vozu. Ostatní ustupovali do stran.

„Jo, tři sta tisíc dolarů, přesně jak jsi chtěl. Za to chci zbraně, munici a neprůstřelné vesty. Jednoduchý a dobrý kšeft,“ odpověděl Barbarossa. „Jsou v kufru. Chceš se přesvědčit, než nám předvedeš zboží?“

Tohle byl první kritický okamžik – dosud nevěděli, zda opravdu peníze mají a čekali.

„Že váháš, sem s nima,“ odpověděl hromotluk. Barbarossa stále periferně pozoroval tmavou Fridrichovu siluetu a jeho kumpány okolo. Byli nervózní, hodně nervózní.

„Ukaž dřív zboží ty. Je vás osm a my jen dva,“ změnil Barbarossa tón a levé rameno posunul dozadu, aby si otevřel cestu k pistoli.

„Kyčmane!“ štěkl hlavní gangster.

Jeden z mužů se pohnul, z kufru vozu vytáhl velkou bednu, položil ji na zem, otevřel a předvedl temný stín něčeho, co mohlo být těžkým kulometem nebo malým ručním dělem.

„Těch beden je pět, chceš je fakt vidět všechny?“ zeptal se znechuceně Fridrich.

„Později, tady jsou peníze,“ oznámil Barbarossa, jednou rukou zvedl kufřík a mrštil jím na kapotu auta před sebou.

„Poškrábeš mi káru,“ zavrčel jeho obchodní partner podrážděně, ale pomalu se natáhl po kufru. Siluety ostatních mužů zmrzly, ruce v nepřirozených polohách připravené zareagovat.

„Je to jenom Honda,“ odtušil Barbarossa. Zámky cvakly a Fridrich vytáhl svazek bankovek.

„Ňáký prachy tu jsou,“ zašklebil se a v šeru se zaleskly jeho zuby. „Ale máme tu najednou fakt málo světla.“

Barbarossa jakýmsi záhadným způsobem věděl, že Filip zareagoval ještě dřív než on. Sám sáhl po zbrani, muž nalevo hekl a zavrávoral, Barbarossa zdánlivě pomalu namířil na Fridricha. V zášlehu výstřelu z Filipovy zbraně vnímal jeho tvář jako lesklý bílý ovál bez výrazu. Stiskl spoušť a vybral si další cíl. Chlap už držel pistoli, Barbarossa vystřelil podruhé a potřetí, první rána šla nízko, druhá trefila do hrudi. Další protivník. Ten už byl připravený, dlouhý zášleh ohně, dávka ze samopalu rozryla zem těsně vedle Barbarossy, slyšel svištění kulek. Čekal zásah, ale přesto opět strojově plynulým pohybem našel nový cíl. Další dávka, slyšel ji nad hlavou. Muž spěchal a nestihl pořádně namířit. Měl sis pořídit něco novějšího a ne tenhle starý krám ráže sedm šedesát dva, blesklo Barbarossovi hlavou. Moc vyhazuje. Dva výstřely se slily se třetím temnějším. Kulka roztříštila přední sklo Hondy.

„Střelec v záloze!“ křikl Barbarossa a skokem doprava se pokusil střelci ztížit další ránu. Bez míření vyslal poslední dvě kulky a přinutil padnout k zemi zbývající protivníky. Následující splývající sérii ran nedokázal rozlišit.

Země byla tvrdá. Okamžik zůstal ležet bez hnutí. Vlevo někdo zachroptěl, zaslechl zasvištění oceli, další výkřik, výstřel. Nenabíjel, místo toho vytáhl záložní zbraň a čekal.

Ticho houstlo, reflektory zviditelňovaly špínu vířící ve vzduchu, zápach střelného prachu pomalu slábl.

„Myslím, že sem ho dostal,“ řekl někdo u zadního kola auta.

„Já taky. Skoro sem se podělal, že na mě tím svým nožem dosáhne,“ přidal se hlas z druhé strany. V obou rezonovala úleva.

Hlína zaskřípěla, muž se postavil.

„Bože, to sou jatka. A ty kreténi v poli nám vůbec nepomohli.“

„Je fakt mrtvej?“ chtělo vědět zadní kolo. Barbarossa čekal, hlavu přitisknutou k zemi, kov revolveru zakrytý dlaní, aby ho náhodou neprozradil odlesk světla.

„Jak to mám vědět? Nemám šajn, kde leží.“ Gangster na opačné straně vozu opatrně postupoval vpřed.

„Sakra, ten hajzl France podřízl jako prase.“

„Dávej si pozor, některej z nich to eště nemusí mít za sebou,“ varoval společníka muž u kola, ale sám se také postavil. Barbarossa viděl jeho hranatou tvář, světlo zvýrazňovalo hluboké jizvy po akné. Klátivě se blížil, levou ruku držel bezvládně u těla.

„Asi sem to koupil, děsně to bolí,“ stěžoval si. Barbarossa ho stále pozoroval úkosem, aby ho neprozradil lesk bělma. Oči ho pálily, ale neodvažoval se mrknout. Muž se konečně podíval přímo na něho.

„Vidím ho, hajzla, má to za sebou, ale stejně si eště střelím. Jen tak pro jistotu,“ řekl a pozvedl zbraň. V tu chvíli Barbarossa stiskl spoušť.

„Co se dě…?“ otázku parťáka mrtvého ukončilo zachroptění.

Barbarossa zůstal ležet, nezapomínal na střelce v poli. Ticho přerušily až kroky blížící se po polní cestě. V záři světel se objevil Kyrim. Bundu i tvář měl zamazanou krví a usmíval se jako člověk po dobře vykonané práci.

„Byli dva,“ oznámil do ticha. „Doufám, že ten druhej vás nikoho nedostal.“

Teprve teď se Barbarossa zvedl a přikrčený jako lidoop začal obcházel jednotlivá těla. Filip ho v kontrole následoval.

„Moji jsou všichni mrtví,“ zkonstatoval.

„Tenhle ne,“ řekl Filip. „Jejich šéf.“

„Fridricha jsem trefil jako prvního,“ zavrčel nespokojeně Barbarossa a přistoupil ke společníkovi. „Přesně do toho pitomého kapesníčku, co si nechával čouhat z kapsy.“

„Mám tu speciální vestu, cos objednával. Chtěl jsem ji vyzkoušet, ale nepomohlo mi to. Čím to sakra střílíš, ty hajzle!“ sípal Fridrich.

„Desert Eagle Action Express,“ vysvětlil Barbarossa.

„Nic mu není, vesta to vydržela. Zasáhl jste ho na solar a to ho poslalo do bezvědomí,“ oznámil Filip výsledky svého ohledání. „Co to je za materiál?“

„Modifikované dyneemové vlákno, mají to fasovat speciální jednotky OSN,“ vysvětlil Barbarossa. „Poslední novinka. Pěkně drahá, ale jak se zdá, vyplatí se. A dá se sehnat.“

„Já neumřu? Nechejte mě, zaplatím, udělám cokoliv!“ žadonil Fridrich.

Barbarossa zvedl klobouk ležící opodál.

„Stačí, když řekneš, proč ses mě pokusil podtrhnout.“

„Nabídli peníze! Dostal sem hlášku, že za tebe a tvýho kámoše vyplatí dvě stě tisíc za živýho a sto za mrtvýho. K tomu prachy za zbraně. Vypadalo to na dobrej kšeft.“

„Od koho jsi dostal tu hlášku?“

„Od nějakýho anglána. Dal mi vizitku s telefonním číslem.“

„Vizitku?“ Barbarossa údivem nadzvedl obočí.

„Organizovaný zločin se opravdu vzmáhá. Je ještě něco, co bys mohl říct, aby sis zachránil kejhák?“

„Nic, fakt nic. Jen to, že ti jeho chlapi vypadali fakt tvrdě.“

„Bylo jich víc?“

„Jo, viděl jsem tři.“

„A máš ještě něco?“

„To je všechno, co vím! Opravdu, při Panně Marii na nebesích!“

„To je škoda,“ pronesl Barbarossa, přiložil muži na tvář klobouk a vystřelil. Klobouk pak nechal ležet na místě.

„Už jsme tu dlouho,“ řekl Filip, jakmile ozvěna rány dozněla. „Policie tu bude za chvíli. Dotkli jste se něčeho?“

„Nejsem si jist,“ vzpomínal Barbarossa.

„Obereme je a auta zapálíme, to většinou pomůže,“ zakřenil se Kyrim.

Filip s Barbarossou se na sebe podívali a souhlasně pokrčili rameny.

* * *

Odjížděli s dvojicí planoucích ohňů za zády, kabina vozu byla i přes šumící klimatizaci plná pachu smrti.

„Jak to děláš, že nejsi celej vod krve?“ zeptal se Kyrim Filipa. „Tři z nich si voddělal nožem!“

„Mečem,“ opravil ho Filip. „To je to naše umění války. My, Japonci, zabíjíme tak, abychom se neušpinili.“

„To je poprvé, kdy jste se označil za Japonce,“ dal najevo svůj údiv Barbarossa a odbočil na výpadovku směrem na Prahu.

„Ono by to tak nevyznělo, kdybych řekl, že náš klan Ašika-Wara a tak dál,“ usmál se Filip.

„A ty si z klanu Ašika-Wara?“ vyptával se dál Kyrim.

Barbarossa nechal minivan, aby je předjel. Nechtěl riskovat nebezpečí zastavení policejní hlídkou kvůli vysoké rychlosti. Ne s chlapem od hlavy až k patě od krve a autem plným zbraní.

„Ne, klan Ašika-Wara jsme vyhubili do posledního muže v roce devatenáct set sedmdesát dva.“ Deset kilometrů panovalo ticho.

„A co se stalo se ženami?“ chtěl vědět Kyrim.

„Připadly našim mužům,“ odpověděl Filip, opřel se hlouběji do křesla a zavřel oči. „Budu spát, jeden z nich mi ustřelil prst, potřebuji se dát dohromady.“

„Jak připadly vašim mužům? Kradete ženy tak jako my?“ nenechal se odradit Kyrim.

Barbarossa mlčel a tvářil se, jako by debatu neslyšel.

„Moje matka byla z klanu Ašika-Wara,“ řekl Filip.

„Tak to máme hodně společného,“ zkonstatoval Kyrim.

„Obávám se, že máte oba pravdu,“ přitakal po chvíli ticha Barbarossa, ale nikdo mu už neodpověděl. Oba jeho společníci usnuli.

„A stejně bych rád věděl, co jsi vlastně zač,“ řekl, když parkoval před vilou, a samotnému mu nebylo jasné, komu svou poznámku adresoval.

# KAPITOLA 24.

HRA NA KOČKU A MYŠ

Arnošt Křehůlek na okamžik odtrhl pohled od otlučeného Volkswagenu a podíval se do zpětného zrcátka. Doufal, že jeho šéfka se svým Volvem stojí za rohem ve stínu velké lípy. Sám by auto postavil právě tam.

Zpočátku ji musel po telefonu neustále navigovat, ale po hodině podivné hry připomínající „škatulata, škatulata, hejbejte se“ přeplněnou Prahou, kdy se střídali v sledování nejrůznějších taxíků, které Frank Bernard v průběhu dne použil, se z nich stala sehraná dvojka. Když Bernard poprvé nepoužil taxík, ale vůz postavený před domem, kde měl schůzku, tušil Křehůlek, že teď přijde to nejdůležitější. A když otlučený Volkswagen opustil území hlavního města a zamířil výpadovkou podél Vltavy pryč, byl si tím jistý.

Uvědomil si, že nervózně žmoulá cigaretu, zapálit ji se však neodvážil. Měl strach. Měl ho nepřetržitě od chvíle, kdy viděl chlapa vstát po zásahu z velkorážní pistole.

„Dal bych si pivo, dvě tři, možná i víc, zahrál pár partiček mariáše a poslouchal blbý kecy o tom, kdo tento rok vyhraje ligu,“ řekl tak tiše, že to mohl slyšet jen on. „Jsem tady jenom kvůli tobě, černá dámo,“ mrkl se do zpětného zrcátka.

Tmavé Volvo však v přítmí nebylo vidět, nebo parkovala ještě o kus dál. Že by ho cestou ztratila, nepředpokládal ani v nejmenším. Zpětně ho vlastní ocenění jejích kvalit překvapilo, ale přemýšlet nad ním neměl čas.

Dveře Volkswagenu se otevřely, Frank Bernard vystoupil, zabouchl a nenamáhal se se zamykáním. V šeru pozdního večera téměř neviditelný zamířil k brance v napůl rozpadlé cihlové zdi.

Křehůlek si do úst vložil nezapálenou cigaretu a opatrně pootevřel dveře vozu.

„Co tady sakra děláš, ty mizero?“ řekl potichu.

Naprosto neměl tušení, co mohlo jeho bývalého šéfa zajímat v Roztokách u Prahy, v bezvýznamném městečku na periferii hlavního města. Pokud samozřejmě nehodlal podnikat v drogách. Zdejší továrna na výrobu efedrinu přes veškerou snahu policie stále představovala pro podsvětí významný zdroj surovin. Jenomže továrna se nacházela dole u řeky. Branka zavrzala, Frank Bernard se ztratil ve tmě.

Arnošt Křehůlek neslyšně vystoupil, auto nechal otevřené. Dvěma kroky překonal chodník a přitiskl se ke zdi. Venku, bez pofiderního pocitu soukromí vozu, se najednou začal bát ještě víc. Nechtěl riskovat průchod brankou. Postavil se na podezdívku, jednu ruku položil na vršek zdi.

Na škole bych ji dokázal přeskočit nůžkama, napadlo ho bůhvíproč a v dalším okamžiku už letěl. Lekl se naštěstí až za vrcholem dráhy. Při dopadu zdřevěnělý strachem zakopl a neobratně se svalil na zem. Stejně jako při svém prvním skoku do výšky v životě si kolenem rozbil ret.

„Ty blbče, ty blbče,“ opakoval si, ale přes příchuť krve na patře se mu vrátila sebejistota.

Přeskočil, on tu pitomou zeď přeskočil, stejně jako kdysi, když zvládal staromódními nůžkami víc, než oblíbenci učitele tělocviku stredlem nebo flopem. Tělocvikář ho neměl rád, protože i se svým zaobleným břichem většinu jeho atletických svěřenců strčil do kapsy.

Přihrbený se poklusem rozběhl mezi stromy směrem, kde tušil temnou hmotu budovy. Tráva byla vysoká, stromy neošetřované, větve se často skláněly až k zemi. Podle těžké vůně – jabloně. Spousta nečesaných plodů ležela v listí a kvasila.

Zastavil se u kmene stromu těsně před budovou. Bernard, pokud pěšina mířila přímo, měl být po jeho levé ruce. Jako na potvrzení jeho slov zaskřípěl mechanismus neošetřovaného zámku, panty dlouze zavrzaly, vzápětí krátce blikla baterka. Křehůlek se soustředil na dům před sebou.

Spíš než dům to bylo skladiště, železná rezavá kostra potažená dřevotřískovými deskami. Mírně zešikmená střecha přečnívala zeď o dobrého půl metru. Záblesk světla na chvíli zviditelnil okna vikýřů. Křehůlek se přikradl blíž, ale okraj střechy byl příliš vysoko a nedokázal se nahoru vyšvihnout.

„Pomůžu vám.“

V první chvíli zalapal po dechu a současně sáhl po zbrani, vzápětí si uvědomil, že hlas zná. Pohybovala se jako přízrak. „Co tu děláte?“

„Dlouho jste nešel. Chtěla bych vědět, co se děje uvnitř. Asi nebude nejchytřejší jít za ním dveřmi. Vylezte mi na ramena.“

Křehůlek přikývl, i když to ve tmě nemohla vidět. Stála těsně vedle něho a do vůně přezrálých jablek se vmísil jemný náznak růží s podtónem citrusu a měkkého lipového dřeva. Od dopoledne je na nohou a v akci, musí to být zatraceně dobrý parfém, napadlo ho bezmyšlenkovitě, zatímco pohmatem hledal její spojené ruce, aby věděl, kam se má nohou opřít. Z ještě intimnější blízkosti ucítil pach čerstvé kůže oděvu a až úplně na pozadí ji samotnou.

Opatrně se vzepřel levou nohou, pravou pomalu položil na rameno a už byl polovinou trupu na střeše. Naštěstí byl pod dehtovým papírem plech, který neskřípal, ani se pod jeho váhou nijak moc neprohýbal. Po břiše se pomalu začal plazit k vikýři, kterým teď světlo prosvítalo neustále. Snažil se vzpírat vždy co největší částí paží, aby plech nikde nepromáčkl.

S obličejem přilepeným k oprýskanému rámu a popraskané okenní tabulce se konečně podíval dovnitř. Chvíli mu trvalo, než pochopil, co vidí. Celá budova byla jen starým skladištěm, skořápkou chránící zboží před nepřízní počasí. Teď nebyly pod střechou složené kontejnery ani kartónové krabice, ale lidé připoutaní jeden vedle druhého k ocelovým kolejnicím, zřejmě právě z tohoto důvodu zapuštěným do země.

Napočítal celkem dvacet sedm ubožáků. Někteří stáli, jiní seděli s rukama zalomenýma v nejroztodivnějších úhlech. Museli je mít přeražené, nebo alespoň vykloubené. V těsném sousedství popraskaného okna se Křehůlkovi zdálo, že cítí zápach výkalů a strachu. Zajatci museli ve svém vězení strávit určitě několik dnů.

Chabé světlo přicházející odněkud z boku vystřídala záře žárovek pověšených u stropu. Frank Bernard postoupil do středu haly, z výšky bylo patrné, že mu na temeni prosvítá výrazná pleš. Něco říkal, ale zvuk jeho hlasu ven pronikal jen sporadicky. Lidské trosky připoutané ke kolejnicím na jeho proslov nijak nereagovaly. Frank Bernard vytáhl z kapsy láhev piva, nabídl ji muži připoutanému jen za jednu ruku a opět se rozhovořil. Rachot projíždějícího vlaku na chvíli přehlušil všechno ostatní.

„Týrá je žízní a pak z nich dostane, co chce,“ šeptla Křehůlkovi do ucha Marika.

Tentokrát se už tolik nelekl. Pomalu si zvykal, že duch je proti ní hlučný výtržník z města.

„Jo, ale proč to dělá?“ zamumlal.

Neodpověděla.

Rameno na ramenu pozorovali pantomimický výslech. Noc nabírala sílu, svět chladl a ve vzduchu se srážela rosa. Marika náhle ztuhla napětím. O zlomek sekundy později Křehůlek pochopil proč. Jednomu ze zajatců se podařilo sundat si pouta. Setrval v předchozí pozici a opatrně si protahoval svaly. Byl to vysoký svalnatý černoch podle toho, jak se choval, měl všechno promyšlené a věřil si. Ve tváři neměl ani stopu po rezignaci, či strachu. Neměl ji tam ani předtím, než si pouta odstranil, uvědomil si Křehůlek, když si před očima promítl svůj první pohled vikýřem dolů. Musel na svém osvobození pracovat dlouhou dobu. A teď, místo aby počkal, až jeho mučitel odejde a on bude moci v klidu uprchnout, chtěl srovnat dluhy.

Frank Bernard stále mluvil a mluvil, muž klečící u konce ocelové traverzy zatím skončil s přípravou. Pouta na rukou měl rozepnutá, řetěz se chystal použít jako zbraň.

Bernard završil svůj proslov a otočil se k východu. Teď, odhadl okamžik Křehůlek. Ve stejné sekundě se černoch vymrštil k útoku a omotal svému mučiteli řetěz kolem krku, současně ho sevřel a přitáhl. Dokonalá smrtící smyčka. Bernard v první chvíli zaváhal a nezmohl se na sebemenší obranu. Ve chvíli, kdy se už dávno měl zhroutit v bezvědomí na podlahu, sáhl levou rukou po škrtícím obojku, druhou sevřel vlasy útočníka přilepeného na svých zádech. Křehůlek zalapal po dechu. Vězeň, přestože všechny výhody byly na jeho straně, náhle přelétl přes Bernardovu hlavu, jako by nebyl ničím jiným než polystyrénovou loutkou. Dopadl na záda na zem a zůstal bez hnutí ležet. Jen jeho levá noha sebou škubala v nepravidelné křeči.

„Tohle není možné,“ slyšel Křehůlek zašeptat Mariku.

On však věděl, že to možné je – pokud jeho bývalý šéf patří mezi nesmrtelné stvůry. Roztřásla ho zima, současně se mu čelo orosilo potem.

Frank Bernard si lhostejně prohlédl útočníka, něco prohodil k ostatním zajatcům a bez dalšího zdržování odešel. Muž na podlaze se už nehýbal.

Křehůlek se neodvážil ani nadechnout. Počítal zavrzání štěrku pod ráznými kroky a odhadoval, kdy Bernard dojde k brance a pak na ulici. Zvuk startujícího auta přivítal jako vysvobození. Neobjevil je. Vyčerpán strachem se opřel čelem o drsný dehtový papír střechy. Tentokrát mu unikli. Čekal, až jeho strach poleví, odteče jako voda po dešti, čekal. „Nemůžeme je tam nechat.“

Chvíli mu trvalo, než si připustil, že slova pochopil správně.

Strach se vrátil. Jenže on nemohl neposlechnout. Ji ne. Ale intonace jejího příkazu nebyla správná, vlastně to ani nebyl příkaz. Odlepil obličej od studené střechy a tázavě se na ni podíval. Světla bylo právě tak dost na to, aby dokázal rozeznat základní výraz obličeje. Nic mu nepřikazovala, bála se stejně jako on, možná víc. Její tvář představovala zrcadlo nastavené jeho vlastnímu strachu. Vlastně ho udivovalo, že tady ještě zůstává, ona jediná měla s monstry osobní zkušenosti.

„Nemůžeme je tam nechat. Oni je zabijou.“

Otáčela hlavou ze strany na stranu, jako by se snažila oponovat sama sobě, současně slovy žadonila jako malá holka.

Prosím, přikaž mi to, přikaž mi to, opakoval si v duchu horečnatě Křehůlek. Nesměli je tam nechat. Pokud by to udělali, bylo by to, jako by se na jejich vraždě částečně podíleli. S tím souhlasil. Z údolí se znovu rozezněl rachot projíždějícího vlaku, něco říkala, ale nerozuměl jí. Světlo reflektorů projíždějícího vozu rozptýlené korunami stromů přidalo tváři pár podrobností. Křehůlek v životě nikoho tak vyděšeného neviděl. A nikdy sám tak vyděšený nebyl, doplnil si sám pro sebe.

„Nemůžeme. Musím jim pomoct?“ zopakovala, když zvuk vlaku dozněl.

Otazník na konci věty byl větší než Petřínská rozhledna. „Mám v autě kleště pro vyprošťování lidí z nabouraných vozů. Budou se hodit,“ řekl a sám sebe tím vyděsil ještě víc.

„Dobře. Otevřu dveře a omrknu to zatím uvnitř,“ odpověděla tiše a byla pryč.

Rozhodli se, dobře nebo špatně, to nevěděl.

Opět ji neslyšel, dokonce ani zvuk jejího doskoku. Sám raději opatrně slezl, i když za to zaplatil prsty pořezanými o ostrý okraj střechy.

Na ulici opět znejistěl, a když se přehraboval v kufru vozu, střídavě zápasil s nutkáním zvracet a touhou vzít nohy na ramena. Proč, proč proboha, stojí v cestě nesmrtelným netvorům? Proč právě on?

Našel kleště, které pod rukou koupil od zkrachovalého záchranáře, a téměř poklusem zamířil do zahrady. Vše bylo lepší, než se ukazovat na otevřeném prostoru, i když Frank Bernard, nebo to, co se za něho vydávalo, byl už určitě někde daleko. Snad.

Křehůlek prošel vykopnutými dveřmi, do nosu ho udeřil zápach špíny, výkalů, beznaděje a rezignace. Ta zastiňovala všechny ostatní složky sytého puchu a způsobovala, že tlukot srdce vnímal ještě hlasitěji. Marika právě rozdělovala misky s vodou a snažila se s lidmi hovořit. Těch pár, co jí dokázalo odpovědět, nemluvilo česky ani anglicky. Většina vězňů jen něco nesrozumitelně zamumlala. Někteří zajatci se už zjevně ocitli za hranicí, kdy se dokázali postarat sami o sebe. Křehůlek polkl a raději se soustředil na práci. Pouta, jimiž byli nešťastníci drženi ve svém vězení, nepatřila k nejlepším a pákové nůžky si s nimi hravě poradily. Přesto při osvobozování pátého, podsaditého chlapíka s černými kudrnatými vlasy, cítil, jak mu naskakují puchýře na dlaních. Rukavice si zapomněl vzít.

Pracoval soustředěně, vzlyky, drmolení, zvuk vlaku, vše se mu slilo v jediný šum. Přeštípl další dvojici pout a rozhlédl se. Byl v polovině, zbývala mu ještě druhá strana místnosti.

Kužel světel projíždějícího auta olízl otevřené dveře, stíny přeběhly ze strany na stranu a zmizely. Křehůlek počkal, až po oslnění opět přivykne šeru. Přistoupil k dalšímu, naznačil mu, ať posune ruce blíž ke konci traverzy a napne řetěz. Najednou ztuhl, kleště mu vypadly z rukou. Se zpožděním si uvědomil, že auto zastavilo jen kousek opodál. Pot na čele náhle studil jako led.

„Jsou tu ještě jedny dveře ven, na opačné straně,“ řekla Marika už s hranatou pistolí v ruce.

„Hallo, everybody. Napadlo mě to až po pěti kilometrech. Když jsem sem přijížděl, žádné auto tady nestálo. Tak jsem si řekl, že se mrknu,“ ozvalo se ze tmy.

Křehůlek hlas i charakteristický přízvuk svého bývalého šéfa poznal okamžitě.

„Proraž cestu,“ šeptala, pistoli připravenou ke střelbě, druhou paži pod bundou.

Křehůlek věděl, že má ještě záložní revolver.

Stála jako na střelnici, natočená bokem, viděl ji z profilu, ostrou černou siluetu na světlejším pozadí.

Hlaveň vyplivla oheň a nepatrně sebou škubla nahoru, zvuk výstřelu se v uzavřeném prostoru bolestivě zařízl do uší. To už Křehůlek běžel napříč sálem, namátkou dvakrát vystřelil po jen tušeném zámku a vší silou vyrazil trupem proti dveřím. Zteřelé dřevo zapraskalo, po krátkém zakolísání přepadl vpřed a jen tak tak udržel rovnováhu. Noční vzduch mu uštědřil chladivý políček.

Prásk, prásk, prásk. Výstřely padaly příliš rychle, nedokázal je spočítat. Poznal však zvuk dvou zbraní.

V okamžiku, kdy zahýbal kolem rohu budovy, aby Bernarda napadl z druhé strany, vyběhla i Marika.

„Lekl se a schytal všechno, co jsem měla! Stejně ale vstává. Tady jsou klíče! Neumím moc řídit!“ hodila mu svazek.

Bez domluvy oba sprintovali k Volvu. Otevřel s předstihem. V okamžiku, kdy motor naskočil, se na ulici objevil Bernard. Ve světle pouliční lampy jeho krev vypadala černě, ze saka a košile mu zbyly jen cáry.

„Měla jsem ho střelit do hlavy, hajzla,“ skoro štěkla.

Křehůlek zařadil, Bernard před čelní maskou se jenom zašklebil a ani se nesnažil uskočit. Pouze pozvedl pistoli. Těsně před ním Křehůlek na okamžik přišlápl brzdu. Náraz spojený se zhoupnutím tlumičů vyhodil Bernarda do výše, tělo zarachotilo na střeše a dopadlo někam za zadní nárazník.

Auto měl Křehůlek v ruce ještě v nepřehledných serpentinách dolů k řece. Byl to nejlepší vůz, v jakém kdy seděl. Kdysi se živil jako kurýr a bavilo ho jezdit rychle. Mlčel a věnoval se řízení. Periferně viděl Mariku zakládat nový zásobník a dobíjet revolver.

Ve chvíli, kdy otevřel ústa, aby zkonstatoval, že to dokázali, spatřil ve zpětném zrcátku vůz. Jel s vypnutými světly a rychle se blížil.

„Někde na palubní desce je ovladač řízení podvozku. Přepněte ho na sportovní jízdu, pomůže nám to.“

Přikývla, vrátila pistole do pouzder a připoutala sebe i jeho.

Přidal plyn, odrazky patníků se slily do jediné čáry lemující vlnící se silnici.

* * *

Čím déle Křehůlek řídil, tím byl klidnější. Zato mně se naopak začaly třást ruce. Motor vyl ve vysokých obrátkách, při každém uklouznutí, při kterém ztratily pneumatiky pevný kontakt s vozovkou, mi poskočil žaludek. Ze zatáčky se vynořil kamion, náraz vzduchu stlačeného těsným minutím se dvou hmot smýkl celým vozem, kolmá skalní stěna náhle ubíhala jen pár centimetrů od bočních oken. Se zatajeným dechem jsem sevřela pevněji rukojeť pistole. Uklidňovala mě, i když byla tak zatraceně neúčinná. Neosvětlené auto za námi se o kousek vzdálilo. Bernard možná řídil lépe než pilot formule jedna, ale na motor Volva nestačil. Vltava lesknoucí se po levé straně zmizela zakryta řadou domů, už jsme se ocitli v městské zástavbě. Třeba existoval dopravní předpis, který jsme ještě neporušili.

„Za minutu jsme na Vítězném náměstí, kam dál?“ zeptal se Křehůlek, pohled přitom nespouštěl z cesty před námi.

První křižovatku jsme přejeli na červenou, hranatá dodávka se nám vyhnula, ale skončila v sloupu lampy. Provoz před námi se změnil v chaos různobarevných světel rozmazaných rychlostí. Zadní sklo se roztříštilo, cítila jsem škubnutí, jak kulka uvázla v opěradle sedadla. Hučení proudícího vzduchu okamžitě zesílilo a sklo se začalo pomalu rozsypávat. Pokusila jsem se otočit dozadu, ale pásy mi v tom bránily. Musel být blízko, hodně blízko, když dokázal střílet tak přesně – a řídit jednou rukou.

„Nezkoušejte to, raději se pořádně držte!“

Ulice před námi byla přecpaná auty a tramvajemi, Křehůlek přesto nesundával nohu z plynu.

„Zabijete nás!“ vykřikla jsem.

Ruční brzda zasténala, záď Volva se utrhla, okamžik jsme nekontrolovaně klouzali bokem k blížící se tramvaji, pak se kola opět zachytila vozovky a katapultovala nás směrem do boční uličky k Bubenči. Momentka lidí skákajících na chodník, nebo naopak zamrzlých v šoku. Ohlédla jsem se v okamžiku, kdy se o čumák brzdícího náklaďáku rozbilo Bernardovo auto. Zůstala z něj jen plechová harmonika.

„Dostali jsme ho!“ vydechla jsem, ale vzápětí vyjeveně polkla.

Pomačkanou střechou proskočila ven orvaná silueta, vyškubla dveře projíždějícího osobního auta, současně se zachytila za sloupek karoserie a vzápětí zmizela v kabině. Druhými dveřmi vypadl z vozu bývalý majitel a válel se v kotrmelcích po dlažbě.

„Musíme se mu ztratit někde v centru,“ řekla jsem ochraptěle.

Křehůlkovy ruce sevřené okolo volantu zářily do přítmí vozu umrlčí bělobou. Přikývl a znovu přišlápl plyn, světla se protáhla do rozplizlých čar.

Nohama jsem se zapírala do podlahy, v pravačce držela pistoli a snažila se vzpomenout na nějakou modlitbu. Vybavovaly se mi jen básničky ze školky. I to bylo lepší než myslet na tvora v neosvětleném voze za námi.

Při osmé křižovatce projeté smykem jsem je přestala počítat.

„Moc malý provoz, nesetřeseme ho,“ zahulákal Křehůlek.

Jeho dalším slovům jsem nerozuměla, protože zadní okno se právě vysypalo a jedovaté syčení vzduchu nabralo na síle.

Václavák jsme přeletěli od shora až dolů a vyrazili po pěší zóně k Národní. Bernard za námi víc a víc zaostával. Pak se netrefil do mezery mezi parkujícími vozy a musel si hledat nové auto. Asi ho předchozí srážka přece jen poznamenala.

Osvětlená průčelí obchodních domů splývala v jediný zlatý pás, gumy permanentně ječely. Smykem jsme vjeli do Spálené a přitom se otřeli o rozvážně jedoucí devítku. To už mi nevadilo – strach se rozplynul. Frank Bernard zůstal daleko za námi a Křehůlek řídil, jako by ho k Volvu přišroubovali už na výrobním pásu.

Uvolnila jsem se, v tu chvíli nás tramvajová kolej vyčnívající z propadlé vozovky nakopla víc, než tlumiče stačily zvládnout, a neovladatelně jsme letěli vzduchem vstříc zastavující osmnáctce. Plechy skřípaly, prostor se zalknul airbagy, někdo vypnul svět.

Jenomže vzápětí už jsem byla zase zpět. Bezvědomí muselo být krátké, nestačila jsem ani pustit pistoli.

Těsně před obličejem jsem měla pokřivenou konstrukci tramvajového zrcátka, na něž jsme se nabodli. Potřebovalo by nový nátěr. Vlastně i vyrovnat a možná raději celé vyměnit. Nejlépe i s tramvají.

„Jste v pořádku?“ zeptala jsem se, když mi to konečně začalo trochu myslet.

Křehůlek visel v pásech s bradou opřenou o prsa, z nosu mu kapala krev.

Měla jsem se bát toho, že jsem přišla o nohy, utrpěla vnitřní zranění, rozbila si lebku. Před očima jsem však měla jen vztekem zkřivenou tvář Franka Bernarda.

„Máme štěstí, že jsme se vymázli v tom nejbezpečnějším auťáku na světě, Barbarossa si umí vybrat,“ zachraptěl Křehůlek.

Dveře jsem ani nezkoušela otevřít, místo toho jsem se vytáhla ven oknem, překulila se přes střechu a na druhé straně pomohla Křehůlkovi ven.

„Musíme po svých, ztratíme se mu v nějakém z domů,“ ukázala jsem směrem k Lazarské. V prvním okamžiku jsem se bála, že to nezvládne, pak se však vzchopil.

„Musíte počkat na policii!“ křikl řidič tramvaje s pomačkanou čepicí na hlavě.

„Zmizte odsud!“ varovala jsem ho a dala se do klusu.

Ve chvíli, kdy jsem zkoušela třetí domovní dveře, zazněla exploze. To o torzo Volva zastavil Bernard.

„Dovnitř,“ zasyčela jsem, opřela se proti bohatě kovanému dřevu a současně zmáčkla kliku.

Zámek cvakl, měli jsme štěstí. Náhle tichou ulicí třeskl výstřel a odrazil se od zdi kus za mnou, současně jsem si uvědomila zvuk policejních sirén.

„Nahoru, utečeme po střechách!“ tlačila jsem Křehůlka před sebou.

Možná po nás vystřelil nazdařbůh, možná nevěděl, do kterého vchodu jsme vběhli. Vnitřnosti mi opět zledovatěly strachem.

Zámek zajišťující dveře na půdu Křehůlek odstřelil a vysoukal se nahoru jako první. Dole práskly dveře. Stiskla jsem tlačítko výtahu a vyskočila za ním na půdu. Právě rozbíjel okno vikýře, střepy ho zranily ve tváři, ale nevšímal si toho. Vyšvihl se nahoru, já za ním. Měla jsem pocit, že jsem na střechu téměř vyletěla.

Vzduch byl chladný, sirény hlasité a tašky pod nohama kluzké. Při pohledu dolů jsem zaváhala. Netušila jsem, že jsou střechy až tak šikmé. Jako bychom stáli na štítech nějakých zvráceně pravidelných hor. Dřevo někde dole zaskřípělo, lekla jsem se, otočila se a jedna noha mi přitom podklouzla. Se štěstím jsem skončila v pokleku.

V temném otvoru vikýře se objevila hlava. Pistole v mé ruce štěkla, jednou, podruhé. Už střílel i Křehůlek, já najednou držela zbraně v obou rukou. Záblesky výstřelů odhalovaly zakrvácenou tvář pokrytou množstvím podlitin, v mžiku se rodící malé krátery označovaly zásahy kulek. Pořád se snažil vylézt nahoru, ale každý výstřel ho vrátil kousek zpět. Křehůlkův závěr cvakl naprázdno, má záložní pistole také.

Bernard vyčníval z otvoru jako napůl přeštípnutý červ, držel se oběma rukama a třásl se. Lampy svítící zespodu měnily jeho poničenou tvář v démonickou masku.

„Dostanu vás,“ zachraptěl a začal se pomalu a s obtížemi soukat nahoru.

Křehůlek bolestně vydechl. Měla jsem poslední náboj, úplně poslední. Postavila jsem se, přistoupila k Bernardovi, položila mu hlaveň na levé oko a stiskla. Výstřel bulvu vymazal, Bernard ještě okamžik zůstal ve vzporu, pak se zřítil dozadu.

Zasunula jsem zbraně do pouzder. Cítila jsem se zle, na umření, třásla se strachy a šokem, a ke všemu mě ještě začalo bolet břicho.

„Je mrtvý?“ nerozhodně se zeptal Křehůlek.

Může žít někdo, koho z bezprostřední blízkosti zasáhnete kulkou ráže 0.40 do oka?

Podlaha zaskřípěla, jak se cosi mající podobu Franka Bernarda pohnulo. Může!

Rozběhli jsme se oba stejným směrem, rovnoběžným s ulicí pod námi. Okolo světel pod našima nohama kroužily mušky, vozy se při pohledu z výšky pohybovaly jako hlemýždi. Výška domů nebyla stejná, v jedné chvíli jsme skákali do dvou až třímetrové hlubiny, v další se drápali vzhůru po římsách oken, vikýřů a drátech hromosvodů.

„Musíme dolů, za chvíli narazíme na Ostrovní ulici! Přehradí nám cestu!“ křikla jsem mezi dvěma křečovitými nádechy a přidržela Křehůlka, aby nesklouzl. Tašky za námi rachotily, Bernard se opět vzpamatoval. Zdálo se, že mu to trvá stále kratší a kratší dobu.

„Utíkej! To zvládneš!“ křičela jsem.

Další střecha byla naštěstí potažená čerstvou voděvzdornou fólií. Ta neklouzala a mohli jsme zrychlit. Křehůlka jsem stále držela za rameno, už nemohl, viditelně mlel z posledního. Vlčí mlha před očima houstla. Stejně jako kdysi, když jsem ještě běhala závody. Riskovala jsem krátký pohled přes rameno. Byl za námi a blížil se, posledních pár okamžiků, než nás dostihne. Střecha pod námi náhle uhnula a změnila se ve strmě klesající svah končící pohledem na dlažbu o deset metrů níž.

„Běžíme!“ vydechla jsem a sevřela Křehůlka pevněji.

Nenechám ho tady. Čtyři metry volného prostoru Ostrovní ulice se před námi rozšiřovaly jako bezedná ústa Skylly a Charybdy dohromady. Dům naproti byl vyšší, nešlo to. Zatočila jsem doprava a běžela souběžně s ulicí. Už jsem skočila i víc – jenže ne při krkolomném běhu ze svahu dolů a s omdlévajícím chlapem pod paží. Ale – jen ne Franka Bernarda. Poslední šance. Odrazili jsme se s Křehůlkem současně. Okamžik nad hlubinou, pád do hlubiny. V poslední chvíli se pod námi mihla pevná plocha střechy. Došlápla jsem a propadla se někam dolů.

Probral mě rachot padajících tašek. Řítily se shůry, slyšela jsem, jak se rozbíjejí, cítila jejich úlomky létající tmou, v hrdle štípal vířený prach. Otvorem nad sebou jsem viděla narudlá oblaka ozářená špinavou svatozáří města. Nechtělo se mi vstávat, bylo mi zle, strašně zle.

„Mariko? Jste v pořádku?“

Křehůlek, šílený a skvělý Křehůlek, který se mnou přeskočil z jedné strany ulice na druhou. „Musíme se potichu ztratit,“ zašeptal.

Přikývla jsem, i když to ve tmě nemohl vidět. Měl pravdu.

O půl hodiny později jsme se podpírajíce jeden druhého belhali směrem k Palackého náměstí. Neodvažovali jsme se zastavit taxík, protože v něm mohl být Bernard. Křehůlek slídil v uličkách po zaparkovaných autech a snažil se do nich vloupat. S pořezanými dlaněmi mu to moc nešlo.

Najednou se mi podlomily nohy a musela jsem se opřít o zeď. Do klubíčka, stočit se do klubíčka, mé jediné přání.

„Co se stalo?“ V šeru noci ředěné pouličními světly získala Křehůlkova tvář nádech do modra. „Dostala jsem to,“ podařilo se mi říct.

V dalším okamžiku jsem ležela na zemi, Křehůlek mě kryl s pistolí v ruce.

„Kam? Odkud střílel?“

Zavrtěla jsem hlavou. Tohle byla ale zatraceně blbá noc.

„Menses, dostala jsem menses. Sežeňte auto, cestou se zastavíme někde na benzínce, tam by mohli mít, co potřebuju. Taky nějaké prášky proti bolesti.“

# KAPITOLA 25.

KAPITÁN KRČMÁŘ CHYTÁ DRUHÝ DECH

Kapitán Krčmář se probudil s jasnou hlavou a jednoznačnou myšlenkou: V čem chodila Marika Zaháňská obvykle oblečená? Vyhoupl se z postele, vodotěsné hodinky, které nikdy neodkládal, ukazovaly půl druhé odpoledne. V první chvíli se chtěl obléci do županu, ale pak si uvědomil, že Ivana tu není. Neměla ráda, když chodil nahý po bytě. Nechal župan na věšáku, cestou do koupelny zapnul kávovar a pustil rádio. Ve sprše se snažil rozpomenout na zápis z prohledávání bytu slečny Zaháňské a v duchu ho porovnával s výpověďmi svědků přestřelky a následné honičky před kanceláří advokáta Gubkina. Pronásledovaná žena byla oblečena v černé kůži a Marika Zaháňská mezi svým oblečením nic podobného neměla, nebo aspoň nic takového neobjevili. Tedy pokud to opravdu ona vyskočila oknem na ulici. Příliš mnoho nejistot.

Při čištění zubů zvažoval, jak nápad nejlépe využít a neztratit moc času. Vyplivl vodu a zjistil, že je rudá krví. Zase si dásně sedřel až do krve, jako pokaždé, když myslel na něco jiného. Utřel si obličej, zkontroloval se v zrcadle a pohledem přitom zavadil o koupelovou pěnu s jablečnou vůní. Stiskl zuby a přejel jazykem po bolavých dásních. Příliš mnoho věcí mu připomínalo Ivanu. Čím dřív se vrhne do práce, tím lépe.

Kávu vypil ve stoje s pohledem upřeným z okna. V poledne sprchlo, asfalt byl mokrý a v mělkých kalužích vyplňujících nerovnosti betonu se odráželo šedivé nebe. Měl hlad, ale lednička zela prázdnotou. Cestou se mohl zastavit na hamburger nebo nějakou klobásu. Návrat do rutiny osamělého muže byl rychlý. Vytočil číslo na ústřednu a počkal, až mu dají jednoho ze spolupracovníků.

„Pošli mi, prosím tě, na mail adresy osob, se kterýma se Zaháňská stýkala. Hlavně telefonní čísla, jestli je máme,“ požádal a brblání kolegy přešel mlčením.

„Díky,“ zavěsil telefon a nalil si další hrnek kávy.

Byla příliš silná na to, aby mu chutnala, ale zato skvěle voněla.

Jen u jednoho jména bylo uvedeno telefonní číslo. Začal s ním.

„Mohu mluvit s Olivií Čutákovou?“ požádal a představil se.

Z pozadí k němu doléhal pláč malého dítěte. „U telefonu. Stalo se něco?“

„Ne, nic vážného. Jedná se o vaši přítelkyni Mariku Zaháňskou. Podle toho, co vím, jste její dobrá přítelkyně. Můžete mi říct, jak se obvykle oblékala? Jaký měla vkus? Co se jí líbilo?“ přešel k věci bez dlouhého vysvětlování.

Na druhém konci sluchátka cítil nejistotu a obavy. Muselo to být vážné, když potřeboval vědět, v čem chodila oblékaná. Přesto nic nevysvětloval, nevěřila by mu a výsledek by byl ještě horší.

„Myslíte normálně nebo při sportu?“

Krčmář si uvědomil, že většinu šatníku Zaháňské představovaly oděvy určené ke sportu, outdoorové vybavení, věci do tělocvičny a jen pár kousků do společnosti.

„V civilu,“ upřesnil.

Mlčky naslouchal nervóznímu vzpomínání a psal si poznámky do trhacího bloku.

„Rozumím. A kožené oblečení? Černé sako, kalhoty, vysoké boty, tmavé brýle? To není její styl?“ ujistil se nakonec.

„Ani náhodou, navíc by na to neměla peníze. Tyhle věci jsou drahé.“

„Děkuji, nedělejte si starosti, vše je v pořádku,“ rozloučil se frází a ukončil hovor.

Jeho nápad zatím vycházel. Pokud dříve žádné kožené oblečení neměla, musela si ho koupit a předpokládal, že při divoké přestřelce na Malé Straně část z něj vzala za své a něco si musela obstarat znova. Pokud to samozřejmě byla ona.

Oblékl se, zkontroloval pistoli, po chvíli váhání přidal jeden rezervní zásobník do popruhu a druhý do kapsy. Rádio nechal hrát. Nechtěl, aby ho, až se vrátí, přivítalo ticho. Staré zvyky se vracely. Potlačil nutkání zavolat na známé telefonní číslo a místo toho si promnul prsty.

Cestou se zastavil v kanceláři, prolistoval hlášení kolegů spolupracujících s ním na případu. Lékařské ani další odborné expertizy nepřinesly nic nového, výpovědi svědků také ne. V poště našel mail od svého šéfa, plukovníka Jastrebniaka. Chtěl být co nejdříve podrobně informován o postupu vyšetřování. Krčmář věděl, o co mu jde. V posledních dnech se nakupilo příliš mnoho věcí a náčelník ho chtěl připravit o těch pár pomocníků, co měl. Napsal stručný mail, po chvíli váhání připsal, že má stopu vedoucí k jednomu z aktérů. Po dvou hodinách úřadování se konečně mohl vrhnout na pátrání po obchodech s módním zbožím. Seznam ve Zlatých stránkách byl nekonečný a při představě, že bude muset obvolat, lépe navštívit, všechna místa, ho zamrazilo.

Jak vytipovat, kde se Marika Zaháňská oblékla?

Zhoupl se v křesle, protáhl si záda a zabubnoval prsty o stůl. Potřeboval se poradit, nejlépe s nějakou ženou. Po chvíli váhání vytočil číslo Jitky Chokarové, kamarádky Ivany, své manželky. Nikdo jiný ho prostě nenapadal.

„Ahoj, máš chvilku času? Potřebuji poradit,“ řekl.

„Jdeš na to zhurta. Stejný jako vždy, žádné zdvořilosti.“

Krčmář obrátil oči v sloup. Možná se mu to zdálo, ale dnes měla ještě o poznání koketnější hlas než obvykle.

„Jsem v práci a vím, že tě zdržuju. Kde bys nakoupila kožené kalhoty, sako, boty, abys všechno dostala v jednom místě?“ zeptal se.

„Myslíš dámskou módu?“

„Ano.“

„Možností je spousta a záleží na peněžence.“

„Peníze nejsou důležité.“

„Aha. A jakou značku bys chtěl? Armani? Gucci, Lagerfeld?“

Krčmář polkl a stiskl telefon o poznání silněji. Značku, jako by na tom záleželo. Jitka měla zvláštní schopnost ho během pětiminutového rozhovoru vytočit.

„Nevím, fakt nevím,“ snažil se říct co neklidněji.

„Tak to ti asi neporadím, butiků a módních salonů najdeš v Praze mraky.“

„Já vím,“ přikývl Krčmář a zamračeně se podíval na Zlaté stránky. „Ahoj a promiň, že jsem rušil.“

Pár minut listoval knihou. Rozhodl se s hledáním jehly v kupce sena začít v centru a ve spirále pokračovat směrem ven z města.

Z přemítání ho vyrušila melodie Singin‘ in the Rain, titulní melodie stejnojmenného muzikálu z roku devatenáct set padesát dva. Patřila Ivaně, kdysi si dal hodně práce, aby ji do telefonu nahrál.

„Právě jsem se dozvěděla, že jsi v balíku a pro nějakou svou milenku sháníš nový ohoz.“

V hlase se mísila zvědavost s pobavením.

„Tvá kamarádka ti všechno vyslepičila,“ zkonstatoval Krčmář. „Hned za tepla.“

„Jo. Líbilo by se jí to. To je totiž její sen, jít do obchodu s neomezeným stropem na kreditní kartě a nakupovat a nakupovat. Skoro se rozplývala, když mi to vyprávěla. A chtěla vědět, která má to štěstí.“

„Ty na ni máš vztek,“ poznal Krčmář.

„Ano. Tou milenkou mě chtěla vytočit. Řekla jsem jí, že si mě snažíš udobřit a sháníš dárky…“

Krčmář vhodný okamžik propásl, v tu chvíli už byl myšlenkami jinde.

„Potřebuji pomoct,“ zopakoval svou prosbu.

Ivana mlčky naslouchala.

„Hodně peněz, málo času, žádný velký zájem o módu. Jak vypadá? Sportovní typ?“

„Jo, atletická kočka, doma spoustu sportovního vybavení, oblečení, jen pár věcí do společnosti.“

„Jak ji popisuješ tvůj tip. Zkus nejdřív prodejny v pasážích a s podzemními garážemi. Myslím firmu Ibraxix. Specializují se na sportovní módu a mají spoustu nových billboardů. V druhé řadě…“

Krčmář si rychle psal poznámky.

„Díky moc. Zařídím se podle toho. Musím běžet, nebo mě tu chytí šéf a vezme mi lidi o den dříve,“ ukončil hovor, a aniž si to uvědomil, usmíval se.

Že se zapomněl zeptat na jednu důležitou věc, mu došlo, až když zavěsil. Okamžitě zavolal zpátky, ale už bylo obsazeno.

Napsal aspoň textovou zprávu: A pomohlo by, kdybych se snažil udobřit?

Před odesláním se zamračil, ale už neustoupil.

Bez dalšího zdržování vyšel z budovy a vyjel za prvním z obchodů.

# KAPITOLA 26.

MIZERNÝ DEN

Okno bylo otevřené, na noční stolek někdo starostlivý přichystal šálek s čajem, plechovky s pivem a colou, pár sušenek a polévku, od pohledu hovězí vývar. Vytáhla jsem ruku zpod pokrývky. Pivo bylo teplé, polévka studená. Panovalo ospalé ticho rušené jen hudební stanicí rádia na pokraji slyšitelnosti. Podle světla v zahradě se odpoledne postupně naklánělo k večeru. Levou dlaň jsem měla zafačovanou, a když jsem se pohnula, uvědomila jsem si, že mě někdo ošetřil i na nohou. To všechno kvůli Franku Bernardovi. Nával paniky mnou otřásl, okamžik jsem se nedokázala ani nadechnout, jako tonoucí jsem hmátla po stoličce u pelesti postele, na které v pouzdrech ležely mé zbraně. Nabité a vyčištěné, rezervní zásobníky hned vedle. Absurdně mě to uklidnilo, pak jsem si vybavila, jak neúčinné byly, a odstrčila pistoli i revolver od sebe, vzápětí se po nich opět natáhla. Současně mě pekelně rozbolelo břicho, musela jsem na toaletu.

V triku, které mi sloužilo místo noční košile, s pistolí v jedné ruce a taškou s kosmetickými a hygienickými potřebami v druhé jsem se belhala do koupelny. Nikde nikdo. Bůhvíproč jsem si přála, abych někoho potkala a mohla mu vynadat, že mi stojí v cestě, otravuje, šmíruje, prostě pořádně od plic vynadat kvůli čemukoliv.

Ve sprše jsem zjistila, že nejsem zdaleka tak potlučená, jak jsem po průletu střechou očekávala, a nemám se kvůli čemu pořádně litovat. To mě naštvalo ještě víc. Člověk má přece nárok utrpět pár šrámů, když přeskočí čtyřmetrovou propast a propadne se bůhvíjak hluboko dolů! Podívala jsem se na holku v zrcadle. Měla kruhy pod očima, odřeninu na levé tváři a oči jako vyoraná myš. Bylo mi jí líto. Raději jsem se otočila jinam, protože jí najednou začaly vlhnout oči. A k tomu, že vypadá tak mizerně, ji ještě pronásledujou příšery bůhvíodkud! Spolkla jsem dva růžové ibuprofeny proti bolesti, zapila je vodou přímo z kohoutku a na chvíli se posadila na okraj vany. Vlastně mi včera bylo mnohem líp než dnes. Dokonce i na té střeše. Ještě nikdy jsem to neměla tak bolestivé. A zrovna v takovouhle mizernou dobu – svět je děsně nespravedlivý. To už jsem bulila jak malá holka. Začala jsem si raději rozčesávat a fénovat mokré vlasy. Trochu to pomohlo, ale moc ne.

Z koupelny jsem zamířila ke schodům do prvního podzemního patra a do sklepa, kde sídlil Alex se svými přístroji. Potřebovala jsem si s někým promluvit, potřebovala jsem si promluvit s ním. Podél stěn se táhly celé svazky kabelů od jako předloktí silných černých hadů po zavinuté spletence světlovodných vláken, všemu kralovalo potrubí vzduchotechniky pro vakuové vývěvy a klimatizaci. Mezipatro stačil někdo zahradit provizorně postavenou stěnou lemovanou špatně začištěnou izolační pěnou s dveřmi na číslicový zámek. Ve výšce očí byla přilepena nálepka Biohazard a Nebezpečí radioaktivity. Na číselníku jsem zkusmo stiskla enter připravena třeba se dovnitř probourat. Musela jsem s ním mluvit, nechtěla jsem být sama. Zámek poslušně cvakl, měl štěstí. Přivítal mě šum přístrojů, hučení agregátů, teplo a cvakání regulátorů. Světla ubylo, přítmí rozptylovala jen slabá žárovka, která zde pravděpodobně byla ještě než jsme se sem nastěhovali my.

„Alexi?“ zavolala jsem polohlasem a pomalu sestupovala dolů.

První patro zabíral sál amerického typu s přepážkami do výše prsou zaplněný počítači, mikroskopy a tunelem pro počítačovou tomografii nebo vyšetření pomocí magnetické rezonance. Mezi přístroji se mačkalo několik stolů. U jednoho z nich na klávesnici počítače spal Gruber. Od doby, co jsem ho neviděla, se neholil, tiše chrápal, pravou ruku měl položenou na nedojedeném sendviči. Na obrazovce se míhaly celé série hlášení nejrůznějších komunikačních programů. Pokud jsem dokázala posoudit, právě stahovaly soubory ze sorbonnské fyzikální výpočetní knihovny pro simulaci topologie chemických vazeb. A také kupodivu něco někam uploadovaly. Údaje o megabajtech předaných dat se míhaly tak rychle, že nešly ani přečíst. Gruber během pár dní vytvořil opravdové pavoučí hnízdo a po vláknech sítě se natahoval do celého světa. Napadlo mě, přes co jsme se teď připojovali, přes hacknutou telekomunikační družici? U něj bylo možné všechno.

Zdola zazněl bzučák, sepnulo se relé, odstředivka postupně nabírala otáčky a její zvuk zvyšoval tóninu. Tam se pracovalo. Opatrně jsem pokračovala dál po schodech. Při třetím kroku jsem se musela na chvíli zastavit a opřít o stěnu. Bylo to horší než kdykoliv jindy, měla jsem být v posteli, a ne někde ve sklepě.

„Pitomče, nemůžeš být někde blíž?“ zahuhlala jsem na Alexovu adresu, ale pokračovala v cestě.

Spatřila jsem ho sedět před stěnou obrazovek, v levé ruce držel joystikový ovladač, druhou vyťukával na klávesnici jeden pokyn za druhým, až se zvuk mačkaných kláves sléval v nepřetržitý klapot, každou chvíli se podíval na velkoplošné monitory přilepené na zdech. Nejprve jsem si myslela, že špatně vidím, že mě šálí zrak, ale po dvou krocích jsem zjistila, že se nepletu. Alex si vyholil hlavu, z lesknoucí se kůže v nepravidelných rozestupech vyčnívaly hroty bezdrátových elektrod, dvě v týlu měl dokonce navinutým kabelem napojené na velkou skříň zavěšenou u stropu. To mě vyděsilo.

„Alexi!“ oslovila jsem ho důrazně.

V obličeji byl strhaný, vypadal jako feťák, který už s jehlou urazil dlouhou cestu, jako někdo, kdo se každou chvíli zhroutí.

„Alexi!“

Ucítila jsem ruku na rameni a důrazné škubnutí.

„Nesmíte ho rušit! Je v transu, mohl by utrpět těžký šok!“ Doktor Yatson se tvářil vážně a polekaně současně, poprvé jeho angličtina ztratila svůj dokonalý přízvuk.

„Ale já s ním chci mluvit! A nedovolím, abyste na něm prováděl jakékoliv pochybné experimenty!“ křičela jsem mu přímo do obličeje.

„Ohrozíte tak jeho život!“ zopakoval. „A nejde o žádné pochybné experimenty. Čidla na jeho lebce slouží k monitorování mozku, pomáhají k řízení zásobování glukózou, doplňování neurotransmiterů a dalších látek, aby organismus vůbec dokázal tak intenzivní zátěž zvládnout bez poškození. Už dávno by zemřel na energetický šok, mozek je extrémně citlivý na kolísání glukózy v krvi, to přece víte.“

Aby mě Yatson uklidnil, nasadil tón učitele vysvětlujícího látku hloupému dítěti. Trochu to fungovalo.

Nenapadalo mě, co na to říct, cítila jsem se hrozně hloupě a ke všemu se mi v očích zase začaly sbírat slzy. Odstrčila jsem Yatsona z cesty a skoro vyběhla nahoru. Do svého pokoje jsem se dostala, aniž by mě někdo viděl, a okamžitě sebou praštila na postel. Tohle bylo prostě nespravedlivé! Ocitla jsem se ve zlém snu, v pitomém laciném hororu. Skopla jsem z nohou trepky, pistoli schovala pod polštář a ukryla se pod deku, abych předstírala spánek. Nepotřebovala jsem žádný soucit a účast, to bych se sesypala úplně.

* * *

Nic jsem nepředstírala. Probudila jsem se až v noci. Okno bylo zavřené, ale jinak mě můj ošetřovatel nechal na pokoji. Kupodivu jsem se cítila mnohem lépe, jen oči jsem měla ulepené slzami. Zítra si s Alexem promluvím, ať si říká Yatson, co chce, a taky si obstarám lepší kvér, než byla moje pistole. Aby stačil na Franka Bernarda. V polospánku mi moje myšlenky připadaly geniální a řešící všechny problémy. Větší kvér a pár slov s Alexem. Najednou jsem byla skoro šťastná.

# KAPITOLA 27.

KAPITÁN KRČMÁŘ NA STOPĚ

Kapitán Krčmář otevřel dveře dalšího z mnoha obchodů. Na stupnici blazeovanosti personálu byl tenhle docela nízko; ceny, protože nikde žádné nebyly uvedené, naopak zřejmě vysoko. Prostorné výkladní skříně, rozptýlené světlo, nepatrně zeštíhlující dokonale vyleštěná zrcadla, prodavačky v nabízených modelech, svým nalíčením připomínající vystavované figuríny. Po předchozích zkušenostech neomylně zamířil k vedoucí, vysoké odbarvené blondýně s vlasy natočenými do prstýnků a bronzovým mejkapem, který vyvolával představu, že se právě vrátila odněkud z jihu. I barva jejích nohou to potvrzovala, stejně tak minisukně. Muselo tam být horko a asi si ještě nezvykla, napadlo Krčmáře absurdně. Představovací rutinu zkrátil na minimum, než stačila blondýna cokoliv říct, ukázal jí fotku.

„Nenakupovala u vás tahle žena v posledních třech až pěti dnech oblečení?“

Stačil mu pohled, aby podle jejího výrazu věděl, že dostane zápornou odpověď.

„Ne, ale měl byste se zeptat všech holek. Pracujeme na směny,“ poradila mu. „Udělala něco? My v poslední době žádné problémy s neplacením zboží nemáme.“

„Nejde o neplacení, ale děkuji, madam,“ odpověděl Krčmář překvapený její ochotou a zamířil k další prodavačce.

Ta chvíli předstírala, že přemýšlí, krčila nos a hrála si s fotografií v prstech. I tady odhadl Krčmář zápornou odpověď předem. Třetí, buclatá tmavovláska v kovbojském kostýmu, přišla zvědavě sama.

„Pamatuji se na ni,“ řekla bez váhání. „Je to víc než týden. Přišla v takových umolousaných šatech a nakoupila spoustu věcí, všechno černý a skoro samou kůži. Dokonce se hned převlékla. Měla jsem strach, že bude chtít platit kartou, protože to byla velká útrata. Ale naštěstí měla hotovost.“

„Neprozradila vám při nákupu něco zajímavého? Proč si ty šaty kupuje, kde bydlí, nenechala si část zboží doručit kurýrní službou?“ chytal se stébla Krčmář.

Nejvíc spoléhal na placení kartou – od banky by získal její číslo a pak by mohl dál sledovat pohyb Mariky Zaháňské a jejích společníků.

„Ne, měla takové velké černé auto, do kterého všechno nacpala, a sama odjela. Nepřipadlo mi, že by si ten nákup nějak zvlášť užila. Já na jejím místě bych byla v sedmém nebi,“ tmavovláska pokrčila rameny. „Tolik skvělýho oblečení!“

Krčmář se rozhlédl okolo a ťukal se fotografií do rtu. Potřeboval se něčeho chytit, potřeboval stopu, vodítko. Vzpomněl si na přestřelku na Malé Straně. Tam to bylo hodně ošklivé, její oblečení muselo utrpět spoustu šrámů.

„A nestavovala se tady ta žena ještě jednou? Případně i s doprovodem?“

Tmavovláska zakroutila hlavou.

„Počkejte,“ vmísila se do debaty vedoucí. „Měli jsme telefonickou objednávku,“ zapátrala v paměti, „na úplně stejný nákup, jaký si předevčírem koupila vysoká sportovně vyhlížející blondýna platící v hotovosti. Takhle přesně to ten muž řekl. Horko těžko jsem z něj dostávala, co to vlastně bylo, a pomohly mi až kolegyně. A zboží chtěl doručit do domu. Protože to bylo za víc než padesát tisíc, požadovala jsem peníze předem. Poslal je po kurýrovi. Po stejném, co jim pak ty věci vez. Byl to kluk kolem dvaceti na motorce s velkým plastikovým kufrem na místě spolujezdce, stejně se mu to tam všechno málem nevešlo.“

„Znáte toho kluka?“ skoro vyhrkl Krčmář.

„Jo, pro jistotu jsem si zapsala jeho adresu, jméno z občanky a telefon na firmu, pro kterou jezdí.“

„Rád bych ho navštívil,“ prohlásil Krčmář a snažil se přitom o klidný tón.

Musel se hodně přemáhat, aby potlačil vzrušení. Jeho úsudek byl správný a jako každý dobrý honicí pes cítil, že stopa je čerstvá. Kurýr se jmenoval Andrej Tesařík, bydlel v Podolí za vodárnou a podle data narození mu bylo devatenáct. Krčmář se v obchodě rozloučil a hned z vozu vyzkoušel nové telefonní číslo. Dispečink kurýrní společnosti Blesk mu údaje o Andreji Tesaříkovi potvrdil, ale upozornil ho, že má až do pozítří volno. Krčmář přesto zamířil hustým provozem přes centrum k Vltavě.

Hodinu trvající cesta ani skutečnost, že byt byl prázdný a nikdo z dalších nájemníků nic přesnějšího nevěděl, mu nezkazily náladu. Nechal v poštovní schránce svou vizitku s telefonním číslem a vzkazem, cestou domů se zastavil ve svém oblíbeném knihkupectví Krakatit. V pátek v podvečer byl obchod poměrně prázdný. Chvíli bloumal mezi policemi s knihami, když si vzpomněl, že nemá ještě pročtené poslední číslo vojenského časopisu věnované ponorce U-551 VIIC. Už se otáčel k odchodu, když ho prodavačka gestem zastavila.

„Vy jste se nedávno ptal na novou knihu pana Rulhánka, že ano?“

Krčmář v duchu vysekl poklonu jejímu pamatováku na obličeje. Každý den jí před očima musely defilovat stovky neznámých tváří. Takové svědky by při práci potřeboval.

„To je pravda, ale slyšel jsem, že nic nového dlouho nebude.“

Žena pokrčila rameny a usmála se.

„Asi ne, prej ho teď žalovali kvůli nějakým náboženským nepokojům sekty, co se utvořila kolem jeho knížek, a on odmítá psát. Ale tahle kniha má být fakt dobrá, ještě jsem ji nečetla, kluci dovezli zboží před hodinou,“ podala mu útlou knížečku.

Krčmář ji váhavě uchopil. Nerad kupoval zajíce v pytli a četl jen věci, které ho nemohly překvapit – pár oblíbených autorů a literaturu faktu. Nápis vyvedený plamennými písmeny pyšně hlásal název knížečky celému světu.

„Líheň,“ přečetl Krčmář nahlas. A na první straně v knize našel rozšířený název: Líheň: Ovum, kniha první, kapitoly jedna až osm.

Obraz velké pistole, v jejímž chromovaném povrchu se odrážela tvář atraktivní blondýny ve vypasované kožené bundě, ho nijak nenadchl.

„Podívejte se na autora,“ pobídla ho prodavačka a mrkla na něj spiklenecky. „Jiří Rulhánek.“

„Ale říkala jste, že už nebude psát!“ nechápal Krčmář.

„Prý je to plagiát. Máme jen pár kousků a zítra se asi budou stahovat. Ale dnes je ještě prodávat můžeme. Začátek není špatný.“

Nalistoval první kapitolu, jmenovala se Žena v temnu, což mu připomnělo povídku od jeho oblíbeného Dashiela Hammetta. Proč ne, za knihu sešitové tloušťky nechtěli nijak horentní sumu, navíc nadšení prodavačky bylo nakažlivé.

Usmál se na ni, odpočítal požadovanou částku, útlý svazek spustil do kapsy saka a zamířil k autu.

Ze zvyku jako vždy projel všechny policejní frekvence. Na Praze 5 měli pohotovost kvůli neohlášené demonstraci členů církve Černého proroka. Utahaný hlas nabádal ke klidu. Krčmář zastrčil klíč do zapalování a nastartoval. Papírovou práci odložil na ráno, nikdy se nevyplácelo nechat horkou stopu vychladnout.

# KAPITOLA 28.

NOWAK BARBAROSSA SE LOUČÍ

Nowak Barbarossa stál opřený o lampu a pozoroval pokrývače opravující střechu. S přestávkou několika hodin mluvil už se třemi z nich a všichni mu řekli to samé. Nedávalo to smysl, nebo právě naopak, pokud člověk uvěřil nemožnému. Pak rozbité tašky zapadaly do dokonalé, ale současně příšerné a neskutečné mozaiky. Přestože na ulici hlídkoval většinu dne, kriminální policii nezahlédl. Jen městské strážníky, kteří se snažili zjistit, zda poškození střech několika domů lze klasifikovat jako trestný čin, nebo šlo o následek bouře, případně jiné katastrofy. To znamenalo, že tělo Franka Bernarda nikdo neobjevil, nebo pravděpodobněji, že na půdě žádné nezůstalo. Ta myšlenka měla znepokojivou pachuť.

Nowak Barbarossa naposledy pohlédl vzhůru, vrazil ruce hlouběji do kapes pláště a rychlým krokem zamířil k Národní třídě. Byla to možná zbytečná opatrnost, ale nechtěl z exponovaného místa používat mobilní telefon. Z automatů fungoval jen jeden a musel na něj vystát frontu. Vyťukal známé číslo a přitom úkosem pozoroval lidi za sebou.

„Potřebuji střelný prach. Nejvyšší kvalitu, různé druhy. Hned. A nástroje na přebíjení. Stačí ruční lis. Nebudu vyrábět statisíce kusů. Prach si chci vyzkoušet. Potom licí sadu a všechno, co k tomu patří,“ nadiktoval bez zdržování objednávku.

„Začínáš soukromou válku?“ zasmál se muž na druhém konci spojení chraplavě.

Barbarossa se na okamžik odmlčel. Vysoký muž v klobouku a saku se stojáčkem však už šel dál. Jeho otálení za Barbarossovými zády byla jen náhoda.

„Nezačínám, je v plném proudu. Kdy to budeš mít?“

„Platíš hotově?“

„Jistě, jakou měnu chceš?“

„Jako vždycky, zboží bude dnes večer, zazvoň, než přijdeš.“

Barbarossa přerušil spojení, z náprsní kapsy vytáhl ošoupaný papírek a pozorně přečetl na něm napsané číslo. Vytočil ho až napodruhé. Číslice se dlouhým nošením v kapse rozetřely a udělal chybu. Nepoužíval ho příliš často, spíše velmi zřídka.

„Ahoj, to jsem já. Potřebuji s tebou mluvit.“

„Není středa, nejsem na tebe připravena. Porušils naši dohodu, poprvé.“

Zamračil se a nespokojeně stiskl rty.

„Já vím, ale je to nutné. Přijdu k tobě.“

„Nechci tě tady, nelíbí se mi, že sem přijdeš.“

„Já vím, je to nutné. Za hodinu jsem tam,“ zopakoval bezvýrazným hlasem.

„Netušila jsem, že víš, kde pracuji, a že vůbec znáš tohle číslo. Budu mít… zákazníka.“

„Vyhoď ho.“

„Je to dobrý zákazník, stálý.“

„Vyhoď ho, nebo ho vyhodím já.“

„Dobře, doufám, že mi to vysvětlíš.“

„Zkusím to.“

Tentokrát zůstalo sluchátko s hluchým tónem v ruce jemu.

* * *

Vyšel před budovu metra a mávl na taxík. Hromotluk v saku nadměrné velikosti s naditou aktovkou rozměry zdatně sekundujícími břichu majitele se ho pokusil předběhnout

„Ne, pane, tohle je můj taxík,“ upozornil ho Barbarossa tiše a přirazil dveře, které muž právě otevíral.

„Pospíchám a tohle auto jsem viděl dřív,“ začal hromotluk, ale Barbarossa na jeho proslov nereagoval. Díval se skrze něj, vnímal jeho drahou kolínskou a automaticky registroval lidi okolo.

„Vy jste blázen!“ znejistěl muž.

„Možná,“ přitakal Barbarossa, odtlačil ho dlaní a nastoupil.

Taxikářův pokus o vtip nechal bez povšimnutí a nadiktoval dvě adresy. Ta první byla jeho vlastní. Řidič si ho ve zpětném zrcátku podezíravě prohlížel, ale mlčel. To Barbarossovi vyhovovalo. Interiér vozu páchl po levanduli a cigaretovém dýmu. V hustém městském provozu je nikdo nesledoval.

Před domem se secesní fasádou vystoupil a zmáčkl tlačítko se známým jménem. Bzučák se ozval okamžitě.

Elisabeta Abdomolová bydlela v pátém patře. Dveře do jejího bytu byly už otevřené, ale nečekala na něj. Barbarossa bez ptaní vstoupil. Nikdy zde nebyl, nikdy se na toto místo neptal, netušil, zda tu jen pracuje, nebo i bydlí.

Seděla v salonku s cigaretou ve zlatem vykládané špičce v ruce, výrazně nalíčená, vlasy natupírované do účesu odhalujícího krk. Rty měla červenější a plnější, než si kdy pamatoval. V koženém křesle u stolku s pitím se rozvaloval muž s povoleným opaskem, vyzutými botami a sklenkou naplněnou zlatavým nápojem položenou na dlani.

„Kdo to je?“ zahuhňal. „Ať vypadne, platím ti. Nechci tu vidět žádný chlapy!“ napřímil se v křesle, aby svým slovům dodal na důraznosti.

Sklenka očividně nebyla první.

„Kdybych nevěděla, že přijdeš, už bych volala svého člověka. Roztrhl mi šaty, hovado,“ řekla Elisabeta.

I hlas měla jiný a nikdy dřív ji neslyšel mluvit vulgárně. Krátce stočila pohled směrem k muži a pak se opět dívala stranou, jako by ji i letmý obraz znechutil víc, než dokázala snést. „Odejděte, pane,“ požádal Barbarossa opilce. Muž zareagoval dalším kolem nadávek a urážek. Barbarossa se k němu sklonil, přetáhl mu sako dolů přes ramena, udeřil ho hřbetem ruky přes ústa, a než se muž stačil vzpamatovat, sáhl mu do náprsní kapsy a vytáhl peněženku a telefon. „Doktor Jan Kuničar, bytem Praha 2, Vinohradská, advokátní kancelář Kuničar a spol. sídlo Václavské náměstí,“ mechanicky četl údaje z dokladů a vizitek.

Opilec na něj jen vyděšeně zíral, krev z rozbitého rtu mu stékala na kravatu, rozlitá whisky změnila původně sněhobílou košili v mapu různě velkých mokrých skvrn. Barbarossa otevřel adresář telefonu.

„Věruška, Miláček – která z nich bude vaše milenka a která manželka?“ zeptal se. „Honzík – to odhaduji na vašeho syna. Máte dvě možnosti. Odejít, nebo počkat, až zatelefonuji vaší rodině, ať si vás tady vyzvednou,“ nabídl.

„Tý děvce platím těžký prachy, nemáte mě co vyhazovat!“ vybuchl muž, ruce stále uvězněné v rukávech saka.

Barbarossa ho praštil podruhé, zvedl ho za límec z křesla a bosého ho vyvedl na chodbu, peněženku mu hodil pod nohy.

„Telefon si nechám. Pokud budete dělat problémy, víte, co udělám. Nezapomenu ani na vaše zaměstnání.“

Muž na něho nevěřícně zíral, dokud nezavřel dveře.

„Neměls sem chodit,“ řekla Nikolajevna, když se vrátil do salonku.

Po celou dobu ze zlatem lemované cigarety nepotáhla ani ji neodklepla, dým stoupal v úzkém rovném pramínku a šedá barva zpopelněného tabáku začínala získávat převahu nad bělobou papíru.

Barbarossa najednou nevěděl co s rukama a pro jistotu je ukryl do kapes. Pohled upíral z okna, jako by se nechtěl dívat na ni nebo na vybavení bytu.

„Neměl,“ souhlasil. „Musíš odsud odjet.“ Látka šatů při pohybu zašustila.

„Najednou ti leží v žaludku, jak si vydělávám na živobytí? Chceš mě obrátit na správnou cestu?“

Hlas měla o poznání drsnější než před chvílí, slyšel, jak si nalévá do sklenice whisky a hltavě pije. Nikdy ji neviděl tak nervózní. Nepamatoval si, že by sám kdy byl tak nervózní.

„Nechci tě obrátit na žádnou cestu. Vydělávej si, jak sama uznáš za vhodné, ale ne tady. Přicházejí špatné časy, nebo spíš – už jsou tady. Hodně lidí okolo mě umře. Nechci, abys byla mezi nimi.“

Ticho bylo najednou tíživé, jen z chodby znělo tlumené vztekání vyhozeného zákazníka.

„Mám pro tebe sto tisíc euro do začátků. Můžeš se usadit kdekoliv jinde v Evropě. Pokud na to bude čas, prodám tvoje věci a peníze pošlu za tebou na adresu, kterou určíš.“

Strojek starožitných hodin zahrál cinkavý menuet, zaznělo škrtnutí zápalky, ovanul ho kouř parfémovaného cigára. Čekal, až se rozhodne. Nikdy jí to netrvalo dlouho. „Uvidíme se ještě někdy? Přijedeš?“ Další zašelestění šatů. Ani parfém nepoužívá stejný, napadlo ho.

„Ne,“ odpověděl. „Umřu také. Cítím to.“

„Můžu pro tebe něco udělat?“ zeptala se.

Netušil, jak rychle se může lidský hlas změnit. Najednou už vůbec nezněl hrubě a vyžile. Otočil se k ní a nepostřehnutelně zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne. Vlastně ano, v taxíku je Mischel, moje kočka, postarej se o ni prosím. Počkám venku, spěchej.“

# KAPITOLA 29.

PŘÍRUČNÍ ARTILERIE A HI-TECH HRAČKY

V noci u mě v pokoji někdo byl. Pamatuji si, že jsem ho viděla sedět na židli, nehybnou vzpřímenou siluetu, rozčepýřené vlasy prozářené srpkem měsíce. Kdysi, kdysi před pár dny, by mě téměř neznámý muž u postele vyděsil, dnes jsem jen zamumlala pár slov díků a odpověď na otázku, kterou jsem si ráno nepamatovala. Hlídal mě, staral se, zda něco nepotřebuji. Bylo to tak jasné, že jsem o tom nemusela ani přemýšlet.

Ráno jsem se vyhoupla z postele dřív, než jsem si uvědomila, že by mě něco mohlo bolet. Ztuhla jsem uprostřed pohybu nakročená směrem ke skříňce s oblečením. Tělo poslouchalo, jak mělo, podlitiny, alespoň pokud jsem viděla, zmizely, a co bylo nejlepší – bolest břicha se umenšila a zůstala po ní jen nezřetelná připomínka. Natáhla jsem si na sebe triko původně určené pro někoho dvakrát těžšího a o dvě hlavy vyššího a zamířila do koupelny.

Snažila jsem se nemyslet na příšernou honičku s Frankem Bernardem, na lidi připoutané k ocelovým kolejnicím, prostě na nic, co patřilo do noční můry, v niž se můj původně spořádaný a nudný život změnil. Ne do té doby, než se osprchuji, nalíčím a obleču do pracovního. Do pracovního – to označení mě zarazilo. Černé kožené sako, rolák a kožené kalhoty stejné barvy, vysoké šněrovací boty, všechno věci, které bych dřív jen obdivovala ve výkladních skříních obchodů pro lidi s radikálně vyššími příjmy, než jsem byla já, mi připadaly jako uniforma, jako montérky určené pro práci, již je třeba vykonat.

Zašátrala jsem mezi balíky s hygienickými potřebami, které jsem napůl omámená bolestí nakoupila na benzinové pumpě. Nehodlala jsem zůstat další den v posteli a místo nepohodlné vložky jsem hledala tampon. V první chvíli jsem měla pocit, že špatně vidím, že mě šálí zrak, nebo jsem se zbláznila. Otevírala jsem jeden za druhým. Nejen obal, ale i vlastní tampon byl černý! A kromě toho i všechny další hygienické propriety, co jsem tak chaoticky naházela do nákupní tašky. V životě jsem neviděla černé tampony! Hloupý vtip nebo nějaká promo akce?

Přestala jsem nad tím hloubat, oblékla se, světlou modřinu na levé líci zamaskovala krycím krémem a dopřála si lepší mejkap než obvykle. Má oblíbená barva očních stínů mi došla a rtěnka se sama otevřela a zlomila. Jindy by mě to mrzelo, dnes ne. Místo svých oblíbených hnědých a béžových stínů jsem zvolila šedostříbrné, černou řasenku a k tomu hodně tmavou rtěnku. Pak přišly na řadu zbraně. Sáhla jsem po nich, aniž bych nad tím přemýšlela. Hranatá pistole budila v ruce pocit důvěry a bezpečí, ale já si dobře pamatovala, jak málo účinná byla. Umínila jsem si, že budu chtít něco lepšího.

Naposledy jsem se podívala do zrcadla a překvapeně polkla. Ze zrcadlícího kovu mě pozorovala žena, kterou jsem neznala. Byla atraktivní, atraktivnější než jsem si kdy představovala, že bych já mohla být, oči měla přísné, pronikavé a v její tváři se skrývalo něco dravčího, kočkovitého, jako by se šelma skrývala jen pár milimetrů pod lidskou fasádou. Tohle jsem snad ani nebyla já. Jak pár barviček a trocha stresu člověka dokáží změnit. Položila jsem svou kosmetickou taštičku zpět do police a zamířila do jídelny. Rádio tiše hrálo, slyšela jsem občasný zvuk hovoru. Vešla jsem do pootevřených dveří a zůstala na prahu.

Filip stál u okna ve volných kimonových kalhotách a elastickém tričku, v ruce držel šálek kávy a pomalu z něj upíjel. On jediný mě zaregistroval, ale neřekl nic. Gruber s Kasem v hlubokých kožených křeslech věnovali veškerou pozornost Bárbymu. Kas měl na kolenou položený velký nůž s orientálně zdobeným jílcem. S dokonalou kovotepeckou prací kontrastovala odrbaná kožená pochva, která vypadala, že ji někdo protáhl na střídačku ohněm a žumpou. Prsty hladil obnaženou část čepele.

Bárby svými nástroji zabral celý jídelní stůl. Poznala jsem laboratorní váhy, něco, co připomínalo malý pákový lis, prázdné lesknoucí se nábojnice a spoustu malých papírových pytlíků. Bárby jeden z nich právě naplnil pečlivě odváženou dávkou tmavého prášku a zasunul ho do nábojnice, tu pak vložil do prohlubně lisu. Pochopila jsem, že si chystá munici.

„To vypadá jako puškové náboje,“ prohodil Gruber se zájmem, oči přitom neodlepil od stolu.

Chápala jsem ho. I mě bůhví kolika kilogramový balík střelného prachu fascinoval. Prý vlastně nevybuchuje, jen rychle hoří a vzniklé plyny mohou způsobit explozi, pouze pokud je nálož uzavřena v pevné obálce. Bárbyho precizní a opatrné pohyby však naznačovaly, že praxe se od teorie jako vždy trochu liší. Doplnil do lisu poslední nábojnici, zkontroloval, zda jsou olověné kulky přichystané v paticích ve správné poloze, uchopil páku a pomalu ji posunul dolů. Zavrčel motorek, který většinu mechanické práce vykonal za něj. Nakonec lis otevřel a zkontroloval výsledek. Náboj v jeho ruce vypadal neskutečně velký, kulka měla na čele kovovou špičku.

„Poloplášť, hmotnost střely čtyřicet pět gramů, krytá expanzní dutinka pro hluboký průnik, následné roztržení a maximální účinek v cíli. Úsťová energie kolem sedmi tisíc joulů,“ pronesl důrazně, skoro jako by se modlil.

Mluvil anglicky a Kas mu stěží rozuměl, v očích malého Asiata se přesto objevila úcta a obdiv. Možná v sobě mají všichni muži podvědomou touhu uctívat prostředky ničení a smrti. Dokonce i Filip upřeně pozoroval náboj na Bárbyho dlani.

Gruber potřásl hlavou.

„A čím to chceš střílet? Pokud budeš po Praze běhat s puškou na slony, za půl hodiny tě zavřou.“

Bárby odložil náboj k jeho již hotovým předchůdcům a přitáhl si velký, na pohled ocelový kufřík.

„Kdysi jsem si je nechal udělat, vlastně ani nevím proč. Tahám je s sebou už léta, pokaždé je ukládám do bezpečnostní schránky v bance.“

Otevřel kufřík a vytáhl dva obrovské revolvery z matného kovu. Měly osmihrannou hlaveň dlouhou jako mé předloktí, napohled působily těžce a masivně a tak nějak definitivně.

Gruber nevěřícně zakroutil hlavou.

„Nowaku Barbarosso, ty ses zbláznil. I když se ten kvér po výstřelu nerozsype, zlomí ti to pracky. Nikdo nemůže jednoruč střílet z takového kanónu. Tohle mít wehrmacht u Kurska v třiačtyřicátým, tak z ruských Té-třicet čtyřek nadělali hromady šrotu i bez děl! Navíc, tak dlouhá hlaveň se k sebeobraně nehodí.“

Barbarossa pozvedl jeden revolver, namáčkl spoušť a hřbetem druhé ruky roztočil válec. Mechanismus cvakal, jako by někdo bušil kladívky na stříbrnou kovadlinu.

„K obraně se asi fakt nehodí, ale já se bránit nechci,“ odpověděl. „Tohle je Lindeman Speciál ráže 0.500, šestiranný, komory upravené pro prachovou nálož Mother Load,“ recitoval z technické příručky ukryté někde ve své hlavě.

Filip se napil kávy a přikývl, jako by se všechno dělo přesně podle jeho očekávání, Gruber se šklebil, Kas skoro vzrušením v křesle poskakoval.

„Taky budu potřebovat něco lepšího, než je tahle hračka,“ vmísila jsem se do rozhovoru.

Svou pistoli jsem přitom položila na stůl.

„Vy jste se zbláznili, jeden vedle druhého!“ vybuchl Gruber.

Bárby odložil revolvery a podal mi své původní pistole Desert Eagle Action Expres. Už se mi nezdály tak velké jako dřív.

„Barbarosso, to nemůžeš udělat, to prostě nejde! Při prvním výstřelu si ublíží, rozbije jí to hlavu! Ve státech tenhle kvér zakázali a označili ho za nástroj hromadného ničení!“ bublal Gruber.

Stála jsem s velkými vražednými nástroji v rukou a nezúčastněně je pozorovala. Věděla jsem, že se svých nových zbraní nevzdám. Doufala jsem, že na Franka Bernarda a jemu podobné budou platit lépe než ty předešlé.

„Zabiješ ji, nedělej to!“

Uvědomila jsem si, že se Gruber bojí, že se bojí o mě. Zvláštní.

Kas se na mě podíval, po něm Filip, pak Gruber. „Nemyslím,“ řekl Bárby a ostatní jako na povel zavrtěli hlavou a přitom ze mě nespouštěli pohled.

Tím prudká výměna názorů skončila. Stejně jsem si však připadala jako figurína na výstavě.

„Co je nového? Jak je na tom Křehůlek?“ řekla jsem, jen abych přerušila nepříjemné ticho.

Pistole jsem odložila na stůl, do mého závěsného pouzdra se nevešly. Neozbrojená jsem se cítila jako nahá. Bárby se na mě zkoumavě podíval a podal mi svůj vlastní postroj. Poděkovala jsem přikývnutím. Než jsem se stačila přesunout ke kávovaru, stál u mě Filip s šálkem v jedné a konvicí v druhé ruce.

„Pan Křehůlek bude v pořádku. Dopadl hůř než vy, ale dnes už vstane z postele,“ prozradil, zatímco mi naléval kávu.

Schody vedoucí z patra zaskřípěly, slyšeli jsme, jak někdo těžce a opatrně sestupuje.

Byl to Křehůlek. Tvář měl samou podlitinu, na jedno oko téměř neviděl. Župan, v němž přišel, měl umolousaný od zaschlé krve. Dobelhal se do kuchyně a za chvíli se vrátil s plechovkou piva v ruce. Potom se opatrně posadil na gauč a otočil se ke Kasovi.

„Vy by probudili i mjortvogo,“ pronesl znechuceně. Pak pohledem přelétl zbraně na stole.

„Taky budu chtít něco pořádnýho. Ten hajzl nešel zastavit,“ řekl a při vzpomínce se mu v očích objevil strach.

Barbarossa ukázal na svazek papírů na konferenčním stolku.

„To posílá pan Alex. Analýza balistické odolnosti našich nepřátel. V porovnání se standardními tabulkami by patřili do třídy šest plus, možná sedm. Účinek zásahu je tím větší, čím hlouběji se střela do těla dostane. To samé platí pro rozsah poškození tkání. Větší hloubka a větší rozsah zpomaluje regeneraci. Proto…“ obrátil se k Filipovi, „…se nedokážou tak snadnou vyrovnat se zásahem meče jako s kulkou. Masivní plošné poškození.“

„Co to znamená balistická odolnost třídy šest plus, případně sedm?“ chtěla jsem vědět.

„Třída šest poskytuje ochranu proti průbojnému náboji s tvrdým jádrem standardu NATO, sedmička proti puškové munici,“ vysvětlil Bárby okamžitě.

Klidně mohl mlčet. Přenesla jsem svůj tázavý pohled na Filipa.

„Prakticky si to můžeme představit tak, že jejich těla jsou zhotovena pouze a jen z vrstev kevlarového vlákna, keramiky a oceli. Takový hodně neprůstřelný sendvič,“ odpověděl s úsměvem.

„Mein Gott! A vy si myslíte, že je tohle zastaví?“ Gruber přešel do angličtiny a ukázal na Bárbyho revolvery.

„Určitě to zkusíme,“ odpověděl mu Kas s úšklebkem rusky. Buď byl telepat, nebo cizí řeči zvládal lépe, než přiznával.

„Máme i další zbraně. Výkonnější kulovnici na lov tropické zvěře – tehdy v pitevně se osvědčila. Taky další vojenskou odstřelovací pušku a pár podobných kousků. Co nebylo mezi Fridrichovým zbožím budeme mít večer,“ uzavřel Bárby. „Po našem minulém nákupu se s námi nikdo nepokusí hrát na levačku.“

Gruber pokrčil rameny a mávl rukou. Na tohle téma rezignoval.

„Mám pro nás další dárek od pana Rubina,“ poposedl si, najednou vypadal pyšně a nadšeně, zjevně se nemohl dočkat, až nás ochromí novou technickou hračkou.

„Co to je?“ pobídla jsem ho, abych mu udělala radost.

„Lokátor,“ triumfoval Gruber.

Podal mi zrcadlové brýle se silnými obroučkami a ploché pouzdro na elastickém popruhu vysoké sotva tři centimetry.

„Čidlo je v té krabičce. Systém funguje, jen když je poloha čidla a brýlí správně nastavena. To znamená, že pouzdro má člověk připoutané k hrudníku ve směru chůze, brýle na očích. Pozice identifikovaného cíle je promítnuta do zorného pole. Musíte jen dávat pozor, aby se nevybila baterie. Jak v pouzdře, tak v brýlích.“

Předvedl nám miniaturní baterii v obroučce a malý monočlánek na spodní straně krabičky.

Nejistě jsem si věci prohlížela. Vypadaly příliš obyčejně. „Jen při transformaci polohových souřadnic použil pan Rubin dvě úplně nová řešení. Jakmile je zdokumentuji, zahájím patentové řízení,“ drmolil Gruber nadšeně. „A to nemluvím o elektronické části. Tu zjednodušil neskutečným způsobem.“

Dala jsem si brýle na oči a krabici připoutala přes rolák. Neviděla jsem nic zvláštního.

„Lokátor čeho? Kdy to začne fungovat?“ vyptávala jsem se.

„Potřebujete cíl,“ vysvětlil Gruber. „Mám tady vzorek tkáně, kterou přinesli Filip s Barbarossou.“

Zvedl ze země kovový kontejner a položil ho na stůl. Vzpomněla jsem si na uťatou hlavu a po zádech mi přejel mráz. Vzorek tkáně znělo mnohem lépe.

„Ten kontejner ho zatím stíní. Nevím, z jaké slitiny je, tahle rešerše šla přes webového robota a částečně ji zpracovával Yatson, zatímco jsem spal. Střídáme se,“ pokračoval Gruber ve výkladu, zatímco odmontovával závěr.

A Alex stále pracuje, tempem a intenzitou nám obyčejným smrtelníkům nedostupnou, napadlo mě. Pomoci jsem mu mohla jediným způsobem, všechno co nejrychleji ukončit. Najednou se přede mnou zhmotnil červený kroužek a ustálil se na stěně asi metr od Grubera.

Jeho okraje se chvěly, bylo zřejmé, že jde o zrakový klam a ve skutečnosti neexistuje.

„Je mimo,“ naznačila jsem směr.

„Ano, závisí na vzájemné poloze čidla a brýlí. Na pouzdru jsou dva potenciometry. Nastavte je tak, aby se identifikátor čidla zaměřil na kontejner,“ vysvětlil Gruber.

Poslechla jsem ho a za moment kroužek ukazoval přesnou polohu zavřené zkumavky vyčnívající z otevřeného kontejneru.

„A princip?“ vmísil se do rozhovoru Filip.

„Ve dvojité komoře plavou v živném roztoku dva kusy tkáně. Jak už pan Rubin dříve demonstroval, tkáň má snahu zkompletovat se s většími objekty stejného druhu. Přitom naráží na stěny komory pokryté mikroskopickými tlakovými receptory. Už jen ty by asi stály za další patent. Interakce tkáně s čidly je průběžně vyhodnocována speciálně navrženým čipem a získaná informace o poloze objektu je pak promítnuta do zorného pole. Bohužel zatím neznáme dosah lokátoru, museli bychom přístroj zkalibrovat použitím objektu, jehož vlastnosti nebyly degradovány dlouhým pobytem v živném roztoku. Mám na mysli pomocí živého objektu, živého monstra.“

Gruber se najednou rozpačitě odmlčel. V teoretické rovině úvah sršel nadšením a radostí, praktická stránka věci mu zjevně naháněla strach.

„To je skvělé,“ zhodnotila jsem. „S touhle věci je můžeme najít a s tamtím,“ ukázala jsem na obrovské pistole a nábojový lis na stole, „zničit.“

Najednou panovalo ticho, čtyři vážné obličeje mě zkoumavě a současně překvapeně pozorovaly. Došlo mi, že je tahle myšlenka nenapadla, nebo napadla, ale nedokázali si ji připustit. Nebo ji zavrhli jako nesmysl. Než jsem stačila říct, že je to blbost, že samozřejmě s pomocí téhle úžasné mašinky se dokážeme ztratit, utéci, prostě se vypařit, přikývli jeden po druhém hlavou.

A potom, jako bych byla nějaký generál, mě začali jeden po druhém seznamovat s událostmi posledních dvou dnů, které jsem prospala, proležela a probrečela. To poslední naštěstí nikdo z nich netušil.

# KAPITOLA 30.

BARBAROSSA, FILIP, KAS A POSLEDNÍ MASAKR VELKÉHO CHÁNA

Tohle byl druhý ze tří bytů, které Frank Bernard v uplynulých dnech navštívil. Barbarossa čekal na zadním schodišti starého činžovního domu už čtyři hodiny od pěti do devíti hodin večer. Za celou dobu nikdo do bytu nevstoupil, ani z něj nevyšel, Barbarossa nezaslechl nejmenší náznak činnosti zpoza dveří. Buď obyvatel spal, nebo byl byt prázdný. Vsadil by na druhou možnost. Náhle na schodiště vtrhl zvuk projíždějící tramvaje a vzápětí opět zanikl. Někdo vešel do domu a rychle za sebou zavřel. Barbarossa pozorně naslouchal a počítal kroky. V domě nebyl výtah, do patra to bylo vždy dvakrát devatenáct schodů. Napočítal jich sto čtrnáct, pak v tichu zarachotil zámek. Nájemník bydlel o poschodí níž. Dveře bouchly, opět osaměl. Namáčkl předvolbu a počkal, až druhá strana přijme hovor.

„Vzduch je čistý, stále žádný pohyb. Jdu se podívat dovnitř.“

„Rozumím, zůstanu na příjmu.“

Filipův hlas mírně zdeformovaný mikrofonem přilepeným na hlasivkách byl klidný stejně jako Barbarossův. Třetí byt hlídal Kas, na hotel už nikdo nezbyl. Mariku se neodvážili přes její naléhání do akce nasadit, ustoupila, až když Filip nadhodil, že právě ji Bernard moc dobře zná. Křehůlek ještě potřeboval čas, aby se dal trochu dohromady.

Barbarossa jemně zasunul šperhák do klíčové dírky a chvíli hledal správnou polohu. Zaslechl, jak zámek cvakl, ve stejnou chvíli pravačkou sklouzl k boku a prsty obemkl anatomicky tvarovanou rukojeť revolveru. Teprve potom zatlačil do odemčených dveří. Opatrně nasál vzduch, uklidněn vstoupil a zavřel za sebou dveře. V bytě nikdo nebyl, to poznal na jediný nádech. Chyběly pachy prozrazující lidskou přítomnost, a co víc, pachy prozrazující život. Vaření, praní prádla, všudypřítomná vzpomínka na dávno konzumované pokrmy, tělesný pach obyvatel. Tenhle byt byl mrtvou schránkou, kterou někdo používal bůhví k čemu.

Klidnější, ale stále se zbraní v ruce, prošel dva pokoje a kuchyň, na záchodě se nezapomněl podívat za dveře ukrývající vodní a plynové trubky.

„Nikde nikdo, žádné stopy,“ ohlásil Filipovi, „jdu k hotelu.“

Při odchodu si počínal stejně opatrně jako při vstupu. Před domem nikdo nečekal, nezdálo se mu, že by byl sledován. Už se smrákalo a pouliční osvětlení zahánělo noc do nejzazších koutů. Přitáhl si límec ke krku a klobouk nasadil víc do čela. Ve chvíli, kdy zabočil do postranní uličky k vozu, telefon zavibroval a podle předvoleného programu automaticky přijal hovor.

„Nowaku, mám něco zajímavého. Potřebuju krytí.“

Kas byl napjatý a mluvil rusky s ještě větším přízvukem než obvykle, reproduktor sluchátka v uchu při hrdelních tónech nepříjemně chrastil.

„Co se děje?“ zamumlal Barbarossa a nastoupil do vozu. Před sebou ani ve zpětném sluchátku nikoho neviděl.

„Právě vyjíždím, jsi na původním místě?“ zeptal se, současně nastartoval a vklouzl mezi dodávku a bílou škodovku.

„Jo, v domě. Do bytu teď vešli dva chlápci s velkou taškou. Jsou od nás. Myslím zpoza Uralu. Podle toho, co říkali, na někoho čekají, mají mu předat zboží.“

„Zůstaň, kde jsi. Ohlásím se, až budu na místě.“

Večer byl provoz řídký a Barbarossovi trvala cesta méně než předpokládanou půlhodinu. Pomalu projel ulicí. Číslo 1145 nezahlédl, ale všiml si čísla o jedničku vyššího. Správná adresa měla být teoreticky přímo přes ulici. Teoreticky, v Praze bylo možné všechno. Barbarossa zaparkoval o sto metrů dál a pomalu se vracel, ruce palci zaklesnuté za klopy pláště s malíčky dotýkajícími se lučíků revolverů. Minul správné číslo a pokračoval dál, krempa klobouku mu stínila tvář. Při nejbližší příležitosti zahnul za roh. Kas přijal hovor okamžitě.

„Venku čekají další tři. Jeden z nich má samopal. Pokud jsem viděl správně, jsou to stejní týpci jako ty – jezdci na koních. Necháme je udělat jejich byznys a uvidíme, co dál. Stáhnu Filipa. Až vyjdou z domu, budeme je sledovat,“ informoval ho Barbarossa s tváří obrácenou ke zdi domu.

„Zkus brýle,“ doporučil mu Kas.

Barbarossa překonal podrážděnost. Nelíbilo se mu, že malý divoch myslel na něco, co on sám zanedbal. Opatrně přešel přes ulici a skryl se v průchodu domu na protější straně o třicet kroků dál.

„Pokud ten krám funguje, jsou to lidé,“ odpověděl.

* * *

Za dalších deset minut se telefon nakrátko ozval znovu. Filip dal vědět, že je na místě.

Noc pomalu stárla a provoz dál řídl. Kolem Barbarossy prošli dva lidé. Jeden ho v temnotě přehlédl, druhý po něm sklouzl pohledem a pak rychle odvrátil tvář. Barbarossa to chápal. Na jejich místě by se sám sobě také vyhnul. Upíral pohled do tmy. Náhle, bez výstrahy, se mu v zorném poli rozzářil identifikační kroužek, až o okamžik později rozeznal siluetu rychle kráčející podél zdi, o pár metrů blíž se kroužek rozdělil na dva a Barbarossa spatřil i druhého chodce.

„Kasi, máš návštěvu. Jsou dva,“ na okamžik zaváhal. „Mašinka pana Rubina je označila. Rozumíš?“

„Jo, budu sedět v koutku a ani nedutat.“ Barbarossa nevěděl, jestli Kas svou odpověď myslí vážně, nebo ironicky. Měl s sebou štěnici umožňující odposlech přes zeď. Odposlech a současné zprostředkování hovoru přes telefon všem zúčastněným. Doufal, že sezení v koutku neznamená, že ji nepoužije.

Dvojice vešla do domu. Barbarossa si promnul prsty a pomalu tasil revolvery. V blízkosti byli další čtyři ozbrojení muži. Nemínil jim darovat nejmenší výhodu. Sluchátko v jeho levém uchu ožilo, odposlouchávací systém spouštěný detekcí zvuku začal fungovat.

„Gůdivning evribády,“ promluvil někdo. Byla to angličtina naučená dobrými učiteli a zkultivovaná dlouhodobým cvikem. Barbarossa by se vsadil, že to hovoří Čech.

„U vas jest děngi?“ ozvala se ruština nasycená souhláskami a spoustou hrdelních zvuků. Podobně mluvil Kas.

„Samozřejmě. Máme s sebou tři miliony dolarů, přesně jak jste požadovali. Chceme s panem Ahmadem Rašídem uzavřít obchod i přes předchozí nepříjemnosti. Můžete si hotovost zkontrolovat.“

Mluvčí přešel do dokonalé ruštiny a jeho hlas zněl, jako by přednášel před sálem plným byznysmenů.

Barbarossa v duchu sykl. Ahmad Rašíd byl jeden z nejsilnějších kyrgyzských klanových náčelníků, jeden z protivníků Rubina staršího. Právě před útokem na jeho sídlo bylo Rubinovo komando zmasakrováno.

Na ulici se objevili chodci. Každý z nich kráčel sám, z jiného směru a po jiné straně ulice, v krátké chvíli však všichni vešli do stejného domu.

„Kasi, jdou tam další čtyři,“ vzkázal Barbarossa, „budu čekat dole a budu tě krýt, kdyby něco.“

„Teď nám, prosím, ukažte zboží,“ zašustil v mikrofonu uhlazený hlas.

Něco cvaklo, další zvuky Barbarossa nedokázal rozeznat. Šustění látky, něčí hlasitý dech.

„Takže tohle má být lebka samotného Čingischána. Představoval jsem si ji větší a hezčí. Minimálně s korunou,“ řekl někdo česky. „Musím se jí dotknout, jinak nezaplatíme.“ Žádná odpověď se neozvala.

„Ach,“ vydechl muž a tón jeho hlasu se naprosto změnil. „Je to ona! Cítím sílu, je to ona!“

„Pánové, kufřík s penězi je váš,“ promluvil klidně jeho společník.

„Myslím, že si necháme lebku velkého chána i vaše peníze. Jste jenom dva a nás je moc,“ zazněla hrdelní ruština, současně cvakly dveře.

„Právě se dopouštíte politováníhodné chyby, která nikomu z nás nic dobrého nepřinese, zvažte své rozhodnutí.“

Barbarossa polkl. Muž mluvil stále stejným tónem, nebezpečí ho ani v nejmenším nevzrušilo. Práskl výstřel, po něm druhý a ještě jeden, zazněl zvuk trhané látky a praskání kostí, někdo vykřikl, vzápětí skřek zmlkl. Barbarossa netušil, co přesně se v bytě o tři patra výš stalo. Věděl však, kdo zvítězil. Překvapilo ho pouze to, že Asiaté stačili vystřelit jen třikrát.

„Vezmi peníze, já se postarám o lebku. Někdo by měl zkontrolovat okolí, aby se tu nepovalovalo nic, co by na nás mohlo upozornit,“ rozkázal druhý mluvčí. „Nejlépe nějací nováčci, ať si uvědomí, že není cesta zpátky.“

Bouchly dveře, mikrofon oněměl a po dalších dvaceti sekundách se automaticky vypnul. Dvojice se objevila ve vchodu do domu, každý z mužů nesl jeden kufřík.

„Kasi, můžeš naklusat do bytu a prohlédnout ho, půjdu ti pomoct, Filip zůstane venku,“ zašeptal Barbarossa ve chvíli, kdy dvojice nastoupila do vozu zaparkovaného opodál.

„Nissan, břídilové, nemáte žádný vkus,“ ucedil, když dálka smazala červeň zpětných světel a rychlým krokem zamířil k domu.

Ve chvíli, kdy vešel do bytu, Kas prohledával posledního mrtvého.

„Podle tetování patřili k Rašídově vnitřní gardě. Čtyři mají ruské pasy, dva čínské. Proražená lebka, rozdrcený hrudník, utrhnutá paže a tři čisté průstřely hrudníku. Malý kalibr s tlumičem,“ hlásil malý muž a už se věnoval zásuvkám skříně.

Barbarossa ho napodobil.

Nebyli ani v polovině, když je vyrušil Filip.

„Zmizte, pokud možno zadním vchodem. Přijela dvě auta, myslím, že ti chlápci půjdou za vámi.“

Barbarossa pustil na zem šuplík a podíval se na Kase.

„Tenhle dům druhý východ nemá.“

„Nejsou to lidé,“ sykl Filip. „Startuji auto, dostaňte se za každou cenu ven!“

Vyběhli z bytu, schody brali po dvou, ale vestibulem už šli jako spořádaní nájemníci. Proti nim čtveřice mužů. Byli mladí, v džínách, sportovních bundách. Tvářili se zarputile a očima nervózně těkali po okolí. Tuhle práci asi opravdu dělají poprvé, odhadl Barbarossa. Příliš pozdě si uvědomil, že poslední ze skupiny si před ním nakročil a míní mu zkřížit cestu. Udělaný pořízek se bál a potřeboval si dokázat, že má na hubeného shrbeného chlápka. Barbarossa nečekal, že náraz bude tak silný. Zastavil se až o levou zeď a při pádu se mu rozevřel plášť.

„Je ozbrojený,“ štěkl mladík, který skupinu vedl. „Měli bysme ho sejmout.“

„Má pistole,“ oponoval váhavě nakrátko ostříhaný kluk s brýlemi.

„Nám neublíží,“ zasmál se vazoun, který incident vyprovokoval.

Výstřel zaduněl uzavřeným prostorem, Barbarossa polkl.

Ten, který tvrdil, že jim kulky neublíží, zavrávoral a potácivě se otočil kolem své osy, bundu měl na zádech rozervanou, z rány mu prýštila krev, k zemi však nešel. Další výstřel, hlava jeho souseda se rozstříkla v krvavém gejzíru.

Barbarossa se konečně dokázal postavit na nohy, kolena měl po nárazu na stěnu jako z hadrů. Kas právě zalomil těžkou kulovnici, prázdné nábojnice zacinkaly na podlaze, mezi zuby mu svítily dva další náboje.

„To bolí, to děsně bolí!“ naříkal mladík střelený do zad a točil se jako káča.

Kas nabít nestačil. Velitel skupiny stál náhle u něj, švihl rukou, náraz zdvihl malého muže do vzduchu. Okamžik visel v prostoru, potom se jako hadrová loutka složil na podlahu. Barbarossa vystřelil bez míření od pasu. Zasažený strnul, pak pomalu přepadl na lacinou napodobeninu mramoru. Oproti dunění pistole byl jeho agonický řev jen slabým naříkáním. Hrabal nohama, jako kdyby se chtěl postavit, a ruce měl přitom až po lokty ponořené do rány, která ho téměř přepůlila.

Vzduch ztěžkl dýmem, hořký pach střelného prachu štípal do nosu. Vůdce skupiny se nerozhodně podíval na Barbarossu, potom na ležícího Kase. Než stačil Barbarossa stisknout spoušť počtvrté, skláněl se nad Kasem. Zřejmě se chtěl nejprve zbavit slabšího protivníka. Bez varování se prostorem mihla ocel, vůdce zabijáků vykřikl a odskočil. Rukama si svíral zakrvácený obličej.

„Na ně!“ rozkázal váhajícím společníkům.

Kas už stál na nohou, v ruce svůj velký nůž, v očích touhu dorazit nepřítele.

„Ne! Utíkejme!“ zařval Barbarossa a střelil do hrudi mladíka s ránou v zádech, který se k němu váhavě přibližoval. Utrpení a strach se v jeho očích míchaly s rodícím se vědomím vlastní síly, zásah ho srazil na kolena.

Z domu vyběhli ve chvíli, kdy na chodníku s kvílením brzd zastavilo černé Volvo.

Barbarossa se svalil na zadní sedadlo, o okamžik později byl uvnitř i Kas. Filip přišlápl plyn.

„Jste v pořádku?“ chtěl vědět. „Ten chlapík, co jste mu pořezali obličej, vypadá hodně naštvaně,“ řekl při pohledu do zpětného zrcátka.

Barbarossa zjistil, že ho bolí každý nádech, Kas, aniž si to uvědomoval, tiše sténal, z úst mu kapala krev.

„Ten, co mu Kas ustřelil hlavu, nebude ani tak naštvanej jako nasranej,“ ucedil mezi dvěma bolestivými nádechy Barbarossa. „Asi mám polámaný žebra. Příště necháme na Marice, aby to s nimi vyřídila sama.“

Rozhostilo se ticho rušené jen předením motoru a šuměním klimatizace. Barbarossa v zrcátku viděl Filipův zamyšlený obličej.

„Proč to chcete nechat na ní?“ zeptal se, když bez problémů minuli policejní vůz se zapnutým majákem.

„Byl jsem se podívat, kudy s Křehůlkem prchali před Bernardem,“ odpověděl Barbarossa.

„Myslíš místo, kde přeskočili Ostrovní ulici? To byl opravdu neskutečný výkon.“

Barbarossa zavrtěl hlavou. Mluvili rusky a Kas, jak se mu vracely síly, se zájmem poslouchal.

„Ostrovní přeskočili taky, ale pak přeběhli dalších dvě stě metrů a střechou propadli až za Myslíkovou.“

„Co to znamená?“ zajímal se Kas. „Neznám to tady.“

„To znamená,“ odpověděl Filip po hlubokém vydechnutí, „že Marika s Křehůlkem přeskočili přes ulici, která má takových dvacet pět, možná třicet metrů na šířku.“

„Ale to je víc, než na olympiádě skočil ten černý Američan, Lewis, nebo ne?“ pochlubil se Kas svými znalostmi.

„Nejméně třikrát,“ potvrdil zachmuřeně Barbarossa a doplnil do revolveru náboje.

„Ale že umí skákat!“ rozzářil se Kas. Barbarossa s Filipem se na něj udiveně podívali.

„Je dobré, když muž slouží silnému vůdci. A královna, která skočí třikrát víc než nejlepší muž na světě, je dobrá královna. Je to moje královna,“ dodal Kas pyšně a vzdorovitě na závěr.

Nikdo mu neodporoval.

Další konverzaci přerušila siréna vozu první pomoci, Filip hned při nejbližší příležitosti sjel z hlavní, aby se vyhnul případným policejním vozům, které záchranku pravděpodobně následovaly.

„Něco se děje, něco hodně zvláštního,“ promluvil nakonec Barbarossa. „Myslím, že před týdnem by tě taková rána zabila, Kasi. A mě jakbysmet. Ale souhlasím s tebou. Když už má člověk někomu sloužit, měl by si správně vybrat. A madam Marika je dobrá královna.“

Tak napůl čekal, že se Filip uchechtne a prohodí nějakou sarkastickou poznámku, ale ten jen mlčel. Do záře reflektorů vklouzla značka bez zjevného důvodu omezující rychlost na třicet kilometrů za hodinu, Filip poslušně zpomalil.

# KAPITOLA 31.

KAPITÁN KRČMÁŘ NA DISKOTÉCE

Telefon zazvonil, Krčmář otevřel oči. Záblesk reflektorů projíždějícího vozu ozářil záclony a na okamžik jim dodal snovou eleganci příze z pavučin, kov zařinčel, rána se rozlehla nocí, o okamžik později zazněl triumfální výkřik. Opilci táhnou z hospod, je po zavíračce, zhodnotil zvuk. Telefon stále zvonil. Melodie nepatřila Ivaně ani nikomu z oddělení. Víc tónů nastavených neměl. Někdo neznámý ho sháněl uprostřed noci. Natáhl se po přístroji a našel ho přesně tam, kam ho z večera položil.

„Ano? Poslouchám,“ zeptal se neutrálně. Cítil se unavený, ale hlas měl živý a melodický, jako by hovor očekával. Samotného ho to překvapilo.

„Potřebuji pomoc, našla jsem vaše telefonní číslo, nevím co mám dělat! Prosím!“

„Odkud voláte? Kdo jste?“ Položil dvě otázky a zarazil se, aby ji nepoplašil. Hovořil se ženou, velmi mladou ženou, možná dívkou, zhodnotil hlas. Vyděšenou, na pokraji hysterie.

„Já se bojím.“

Teď už to byl spíš vzlykot. Krčmář si přidržoval přístroj ramenem a současně se natahoval do skříňky se spodním prádlem, oči mu mimoděk ulpěly na pistoli. Neschoval ji do stolu jako obvykle. Sám nevěděl proč.

„Odkud telefonujete? Co vám hrozí? Hned budu u vás a pomohu vám,“ snažil se jí uklidnit.

Místo košile si vzal triko, obvyklé kalhoty nahradil džínami a dál se spokojil s rolákem. Zbraň se ani nesnažil zamaskovat, jen zkontroloval, zda má v peněžence policejní průkaz.

„Jsem u Andreje. Je to tu všechno zpřeházené, bojím se, že mu někdo něco udělal. Pak jsem našla vaši vizitku.“

Krčmář pochopil, že pravděpodobně mluví s přítelkyní poslíčka, jehož byt včera navštívil.

„Jak dlouho tam jste?“ zeptal se a zavazoval si boty.

„Já nevím, chvilku – hodinu, nevím.“ Nikdo tam nebyl, protože jinak by dívku už dávno chytil. Krčmář neměl iluze, jak by dopadla. Ti dva, se kterými se osobně potkal, vypadali bezohledně. Bylo sice nepravděpodobné, že by se na místo vloupání někdo vracel, ale pokud nezískal, co hledal, mohl hlídkovat, jezdit po výpadovce tam a zpět a čekat na návrat kořisti.

„Odejděte z bytu a počkejte o patro výš. Vyzvednu vás. Předtím vás prozvoním, abyste se nebála. Přepněte si telefon do tichého módu a sledujte displej.“

To už přivolával výtah. Okamžik se mu zdálo, že dívku zbytečně nervuje, ale potom si vzpomněl na slizkého čahouna s obrovským psem, který jen tak prošel sklem. Začala stále hlasitěji vzlykat.

„Jak se jmenujete?“

„Sylvie, Sylvie Hamovská.“

„Dobře, Sylvie. Udělej, co jsem ti řekl, a buď potichu. Hned jsem tam,“ přešel intuitivně k tykání.

Jeho autoritativní tón jí pomohl zvládnout záchvat hysterie.

Krčmář jel rychle. Ulice byly poloprázdné, doufal, že nepotká žádnou patrolu, která by ho začala pronásledovat. Na místě byl třikrát rychleji než ve dne.

Sjel z hlavní, zastavil na začátku ulice a dál šel pěšky. Čtyřpatrový činžák postavený v polovině minulého století mrkal do tmy pouhými dvěma okny oživovanými mihotavou televizní září. Za dne se mu líbily stromy všude okolo, teď je proklínal. Ve stínu se mohl schovávat kdokoliv. Připadal si trochu přihlouple, když se s pistolí v ruce blížil podél plotu ke vchodu s číslem 468. Než vešel dovnitř, nahmatal v kapse telefon, po hmatu vyvolal poslední přijaté číslo a prozvonil ho. Se zatajeným dechem prošel dveřmi a po chvíli šátrání našel spínač osvětlení. Ve tmě byly pachy výraznější a sytější než za dne. Dům voněl příjemně, žádná moč, odpadky, kouř. Zářivky konečně zabrumlaly a naskočily. Krčmářův telefon zavibroval.

„Jste to vy?“

„Ano, jsem v hale a jdu za vámi nahoru.“

O chvíli později stál tváří v tvář vyhublé dívce s pihami pod očima. Měla odřenou džínovou bundu, batikované kalhoty, kotníkové kožené boty a v ruce křečovitě tiskla telefon, jako by ji malá plastiková krabička nacpaná elektronikou mohla zachránit.

„Jsem muž, se kterým jsi mluvila, Sylvie. Kapitán Krčmář, policie,“ zůstal u tykání a okamžitě jí předvedl doklady, aby ji uklidnil.

Očima těkala z místa na místo, jako by z každého rohu po ní mohlo něco skočit.

„Půjdeme se podívat do bytu, co se tam vlastně stalo?“ navrhl.

Mlčky přikývla.

„Co tě tak vyděsilo?“ zeptal se na schodech. „Já nevím, ten nepořádek, vypadá to tam strašně. A pak… možná vy. Mluvil jste, jako bych byla v nebezpečí.“

Krčmář jen přikývl. Možná se vyděsila zbytečně a jednala zkratkovitě.

V bytě jí však dal za pravdu. Někdo ho zevrubně a neobyčejně brutálně prohledal, na několika místech působil škody jen pro potěšení. Nebo ze vzteku, doplnil svůj první dojem po krátké prohlídce. Rozštípána skříň, vykopnuté dveře, proražený televizor. To ho zarazilo. Televizor byl starý, s masivní vypuklou obrazovkou. Pamatoval si, kolikrát ji jako kluk na smetišti zkoušel rozbít. Potřeboval k tomu kladivo na dlouhém toporu. Jenomže tady nic takového neviděl. Vrátil se do pokoje, který Andreji Tesaříkovi pravděpodobně sloužil jako obývací pokoj, ložnice a pracovna v jednom. Na stole byla vysypaná krabice papírů, někdo se jimi očividně pečlivě probíral.

„To jsou Andrejovy stvrzenky. Na zboží, které doručoval. Nikdy nebyl moc pořádný, spousta mu jich tam chybí,“ vysvětlila dívka.

Pořád se jí třásl hlas.

„Neuděláš nám kávu?“ navrhl, aby ji něčím zaměstnal, pak si uvědomil, že šálek horkého nápoje by se doopravdy hodil.

Na okamžik se zamyslela, pohodila hlavou a neuspořádaný pramen vlasů jí spadl do tváře. Byly hnědé s nádechem do bronzové, umaštěné. Šestnáct, sedmnáct let? Krčmář potlačil nutkání říct jí, že by si měla častěji umývat hlavu – vypadala by pak mnohem lépe. Raději se soustředil na papíry. Chyběly všechny z posledních dvou týdnů. Oznámil skutečnost dveřím, za nimiž se ozýval zvuk bublající vody a cinkání hrníčků.

„Říkala jsem vám, že je nepořádný. Strašně dlouho je skladuje v kufru motorky.“

Krčmáři se ulevilo. Zdálo se, že neznámý opravdu nenašel, co hledal.

„Andrej je tvůj přítel?“ zeptal se, když se vynořila z kuchyňky s otlučeným hrníčkem v každé ruce.

Musel se snažit, aby mluvil věcně, bez jakéhokoliv podtónu. Měla být doma u rodičů a ne v bytě nějakého kluka. Aby skryl svůj rodičovský postoj, napil se kávy. Neosladila ji. Možná patřila k stoupencům zdravé výživy, nebo Andrej neměl doma žádný cukr.

„Tak nějak,“ připustila po chvíli. „Nevím, kde teď je. Chtěl jet s klukama na nějaký motokros, potom do klubu. Nemám ráda motorky, ale on je do nich blázen. Řekla jsem mu, že nepůjdu, ale pak jsem si to rozmyslela. Mobil měl hluchej a tady už nebyl. Asi jel rovnou z práce.“

Krčmář pozoroval, jak Sylvie srká kávu. Držela hrníček oběma rukama a pohled upírala do něj.

„Tady zůstat nemůžeš, je to místo trestného činu. Nahlásím to ústředně a někdo se tu ráno zastaví. Mám tě někam zavézt?“

„Jo, bydlím s pár kámoškama v Kobylisích.“ Dopil a přikývl. „Hodím tě tam.“

Nevzal by si na svědomí, kdyby nechal nedospělou holku jet přes celé město v noci hromadnou dopravou. Otočil se k odchodu jako první a při pohledu na dveře ven z bytu mu uniklo sprosté slovo.

Přes plakáty modelek, aut a motorek byl připínáčkem upevněný papír se vzkazem:

Přijeď k Chorošovi. Budou hrát Vlasatý žárovky, přespíme u Pabyho. Měl jsem dobrej den, miluju tě. A.

Pod text Andrej letmo načrtl auto s nápisem taxi orámované velkým srdcem. Pod kresbou byl zabodnutý další připínáček.

„Nevšimla jsem si toho,“ vydechla Sylvie. Krčmář se přiblížil a podrobně si prohlédl vzkaz. „Ten, kdo se sem vloupal, zpočátku také ne,“ zhodnotil, „až při odchodu, právě tak jako my.“

Ke vzkazu byla původně připevněna bankovka, podle barvy zbytku pět set korun.

„Co to je Choroš? Kde to je?“ zeptal se.

„Choroš je klub kousek před Chuchlí. Je to trochu zastrčený, ale vím, jak se tam dostat.“

Sylvie už opět měla v hlase strach. „Myslíte, že mu chce ublížit?“

„Ne, chce se ho jen na něco zeptat,“ odpověděl Krčmář. „Jdeme, ať tam jsme dříve než on.“

A já se chci zeptat na úplně stejnou věc, ale určitě budu používat mnohem jemnější metody, doplnil v duchu.

Ve voze po krátkém váhání vyťukal číslo dispečinku. Neměl nic konkrétního, ale přesto – nechtěl být proti neznámému někde na druhém konci Prahy úplně sám, bez možnosti přivolat si rychle posily.

„Kapitán Krčmář. Jedu soukromým vozem směr Chuchle, adresu upřesním. Snažím se najít svědka v případu Mariky Zaháňské. Zřejmě ho hledá i někdo jiný. Právě se vloupal do bytu. Pošlete tam hlídkový vůz. A dejte patrolám značku mého auta, ať mě nechají na pokoji,“ požádal, pro jistotu nadiktoval data a zavěsil.

„Zkus Andreje prozvánět, třeba si dobil baterii,“ doporučil Sylvii a přidal plyn.

* * *

Vyhazovač v kanadách, kožených botách a upnutém tričku obtahujícím bicepsy a s nimi současně i poněkud větší břicho se podíval na Sylvii a pak sjel Krčmáře pohrdlivým pohledem.

„Holky zdarma, ty to máš za kilo.“

Krčmář beze slova zaplatil a ze zvyku přelétl paže mladíka pohledem. Žádné stopy po jehle samozřejmě neobjevil. Přivítalo je přítmí, ohlušující dunění bubnů a strojový monotónní rytmus.

„Kde by mohl být?“

Přestože se na něho Sylvie mačkala, měl obavu, že ho neuslyší.

„Buď někde blízko repráků, nebo jsou u baru a dávají si pivo,“ odpověděla.

Krčmář pokrčil rameny a rezignovaně se začal tlačit zmítajícím se davem směrem ke stěně reproduktorů pulsujících téměř hmotným zvukem. Ve vzduchu se vznášel tabákový dým odlehčený typickou vůní marihuany.

Nechápal, co je na mechanické monotónní hudbě tak láká. Kdyby alespoň tančili na něco rozumného, Metalikou počínaje a třeba AC/DC konče. Tohle mu připadalo jako mrhání ušními bubínky. Nespokojenost s tím, že už nerozumí dnešnímu světu, mu pomohla vypořádat se s vlastní nervozitou. Několikrát se Sylvií prokřižovali prostor před pódiem diskžokeje. Sylvie se vyptávala lidí, neslyšel nic, ale rozeznával samé zamítavé odpovědi.

„A nyní přichází, na co všichni čekáte! Vlasatý žárovky!“ ukončil svou produkci u mixážního pultu mladík s hlavou nabarvenou na červeno a hořící cigaretou vykouzlil ve vzduchu komplikovaný obrazec.

„Teď určitě půjde sem, kvůli nim je tady!“ zahulákala Sylvie a zamířila k východu z baru.

Krčmář se rozhlížel; hledal někoho, kdo sem nepatří stejně jako on. A pak ho objevil, vysokého muže u zdi s tmavými brýlemi na očích. Právě ty ho upoutaly.

Okamžitě se přikrčil a spěchal za svou průvodkyní, muže teď pozoroval jen úkosem. Sylvie se náhle zastavila a začala se objímat a líbat s podsaditým klukem ostříhaným na ježka. S oblečením na diskotéku si moc hlavu nelámal, byl oblečen v těžkých botách, kožených kalhotách, rukávy kostkované košile měl vyhrnuté.

Krčmář přistoupil až těsně ke dvojici. Zdálo se, že Sylvie na něj zapomněla a věnuje se jen polibkům.

„Kapitán Krčmář,“ představil se. „Váš byt byl vykraden, potřebuji s vámi mluvit. Venku.“

Dvojice se přestala líbat, ale nepustili se.

Mladík se na Krčmáře nechápavě podíval. „A kvůli tomu mě hledáte tady? To slyším poprvé, že se policajti tak snažej.“

„Pomohl mi, strašně sem se bála. Ten chlap, co tě vykrad, po tobě jde,“ snažila se Sylvie vše vysvětlit.

Krčmář by jí na vysvětlování rád poskytl tolik času, kolik by potřebovala, ale on o tom nerozhodoval. Jeho pohled se setkal s černými brýlemi, muž změnil držení těla a okamžitě zamířil směrem k nim. Lidi kolem něj padali jako kuželky na rande s bowlingovou koulí. Krčmář sáhl po pistoli, ale zarazil se. Tady byla k ničemu, nemohl by ji použít.

„Nemáme čas, ten chlap je nebezpečný a hledá vás! Nejsnáze ho zastavím venku, jdeme!“

Víc než informace mladíka přesvědčil tón.

„Můžeme jít druhou stranou, je tam ještě jeden východ,“ řekl Andrej a sám vyrazil první, Sylvii přitom držel za ruku.

„Rychleji! Utíkejte!“ zařval Krčmář, když viděl, že se neznámý rozběhl.

Vlna chaosu se rozšířila sálem, padající lidé naráželi do dalších, tanec ustal, někdo začal ječet. Krčmář se protlačil přeplněnou uličkou kolem baru, minul otevřené dveře na toaletu a konečně se ocitl venku. Po rachotu v sále mu ticho připadalo absolutní.

„Postavte se stranou,“ rozkázal. „Zadržím ho.“ Tasil pistoli, natáhl uzávěr, ale nechal zbraň zajištěnou. Dveře se rozlétly, panty nevydržely nápor a praskly. Krčmář se ocitl tváří v tvář vysokému muži s knírkem. Byl bledý, měl oblečené tvídové sako, v ruce žádnou zbraň.

„Policie, vaše doklady,“ rozkázal Krčmář a levačkou předvedl odznak.

Pistolí přitom mířil na neznámého, i když pro to neměl žádný důvod a vlastně porušoval předpisy. Muž ho znervózňoval. V dalším okamžiku si připustil pravdu – naháněl mu hrůzu.

„Chci vědět, kde se ukrývá Alexandr Rubin,“ řekl tiše neznámý. „Dejte mi tu informaci, nechám vás jít a nikomu se nic nestane.“

Výhrůžka tváří v tvář zbrani se zdála absurdní, ale Krčmář své pistoli najednou nevěřil.

„Kam jsi odvážel nákup pro Mariku Zaháňskou? Spoustu kožených věcí za spoustu peněz?“ oslovil muž přímo Andreje, jako by pro něj ozbrojený policista neexistoval.

„Vaše doklady, pane,“ snažil se Krčmář získat zpět kontrolu.

Muž se přiblížil o krok, Krčmář přitáhl ruku k tělu a pokusil se vystřelit. To už však ležel beze zbraně na zemi. Neznámý mu ji vytrhl z ruky, k tomu ho jen tak mimochodem za chůze podmetl. Teď už stál před dvojicí.

„Chci adresu, kam jsi tohle pondělí vezl zboží. A ty mi ji dáš. Po dobrém, nebo po zlém.“

Bez dalšího vyptávání namířil na Andreje, potom se uchechtl a stočil hlaveň směrem k Sylvii. Krčmář poznal tvář jednoho z účastníků přestřelky na Malé Straně, svědecký portrét byl překvapivě přesný.

Ulicí se rychle blížilo auto, někde v dálce zablikal modrý maják.

„Slib mu, že to řekneš, jen to teď nevíš!“ neslyšně artikuloval rty Krčmář a pomalu vstával.

„Já nevím, fakt, musel bych se podívat!“ vykřikl Andrej.

Krčmář zatínal zuby. Bok protestoval, muž s ním na zem spíš mrštil, než že by ho srazil. Ve světle lamp viděl bledý prst přibližující se k pojistce. On vystřelí, tím si byl jist.

Auto už bylo na dosah ruky.

Teď, zavelel si Krčmář a vrhl se vpřed. Muž ho ve zvuku přibližujícího se vozu neslyšel. Spadl přímo před čelní masku, náraz ho odhodil deset metrů dopředu, kde zůstal nehybně ležet. Auto dostalo smyk a povalilo plot na druhé straně ulice. Maják se blížil, byl to policejní vůz. Krčmáři se ulevilo. Horečnatě uvažoval, co dál. Mechanicky sebral svou pistoli, ležící opodál.

Ze škodovky s charakteristickým zeleným pruhem vystoupil obtloustlý uniformovaný policista doprovázený druhým, ještě obtloustlejším.

„Jsem od policie,“ řekl Krčmář, a než se muži začali vyptávat, předvedl průkaz. Máme tu mrtvého, chtěl pokračovat, ale ohlédl se po těle – na dlažbě žádné neleželo. Sylvie i Andrej se vyděšeně tiskli jeden ke druhému. Krčmář jen polkl.

„Máme tu nehodu, vy jste patrola, kterou jsem žádal?“ zeptal se místo toho.

Strážníci znejistěli. Potom ten obéznější začal zmateně vysvětlovat, že pronásledovali vůz, který na jiném místě ujel dopravní kontrole. Podle všeho to byl právě modrý Fiat zaklíněný mezi zbytky plotu a dva stromy.

„V pořádku,“ snažil se Krčmář ukončit hovor, jak nejdříve to šlo.

Při představě, že ho odněkud ze tmy pozoruje neznámý, mu po zádech stékal ledový pot.

„Zajistěte řidiče, zavolejte ambulanci. Pokud mě budete potřebovat, víte, kde hledat. Tihle dva jsou mí svědkové, musím je odvézt. Nashle, pánové,“ rozloučil se.

Gestem pobídl Andreje se Sylvií, obešli budovu klubu a zamířili k jeho autu. Ulevilo se mu, až když zařadil dvojku.

„Chci tu adresu, na kterou jsi v pondělí doručil velký nákup,“ oslovil Andreje a všiml si, jak sebou oba dva škubli.

„Ničím ti nevyhrožuji. Pouze pátrám po ženě, která si ty věci koupila, to je vše.“

„Mám ji v mašině,“ odpověděl Andrej. Krčmář se rozhodl, že je bude oba považovat za děti. Rozsypávali se mu před očima.

„A ta je kde?“

„Na dvoře u kámoše.“

„Fajn.“

# KAPITOLA 32.

VÝPOVĚĎ

Poté, co Bárby s Filipem a Kasem odešli znovu slídit po místech, na kterých se Frank Bernard vyskytoval, jsem opět převázala Křehůlkovi rány a zahnala ho do postele. Všechno se mu hojilo přímo zázračnou rychlostí, netušila jsem, do jaké míry za to může jeho imunitní systém a do jaké míry Alexovy enzymové automaty. Přesto však při každém kroku zatínal zuby a hra na tvrdého chlapíka ho stála spoustu sil. O hodinu později jsem se ho šla zeptat, zda něco nepotřebuje, ale to už měl půlnoc.

Sama jsem byla ráda, že nemusím ven. Nic mě sice nebolelo, ale rozhodně jsem se necítila na žádné honičky po střechách. Na den či dva bych si je klidně odpustila.

Bárby nás všechny varoval, že naši nepřátelé využijí jakékoliv možnosti, aby se nám dostali na kůži. Zvlášť zdůrazňoval, že se nemáme stýkat s nikým blízkým. Mluvil o tom tak klidně a pragmaticky, až mě z toho mrazilo. Já jsem naštěstí rodiče poslala na dovolenou a nikoho jiného blízkého jsem neměla. Chtěla jsem však pro jistotu oznámit všem známým, že na měsíc odjíždím na prázdniny, ať se se mnou nepokouší spojit.

Podle Gruberových instrukcí napsaných na kartičce u notebooku jsem se bezpečně napojila na net. Kromě spamů jsem ve schránce našla vzkaz od Oliny. Prý se na mě telefonicky vyptávalo několik lidí, samí muži. Poslala jsem jí stejný mail jako ostatním s krátkou osobní poznámkou. Od doby, co mi přebrala Pavla, jsme se moc nestýkaly. Ani ne kvůli tomu, že bych jí to stále vyčítala, ale spíš kvůli odlišnému životnímu stylu. Dvě děti člověku otočí život vzhůru nohama.

Při čtení druhého mailu mi naskočila husí kůže. Pan Vladimír Vejval mi svým zdvořilým stylem oznamoval, že jsem sice přijala odměnu pěti milionů euro, ale že jsem za ně neposkytla požadované služby. Tudíž se dostávám na seznam nepřátel jeho spolupracovníků. Samozřejmě, pokud bez prodlení dodám informaci o pobytu pana Rubina, budu z kategorie nepřítel převedena do kategorie spojenec a dostanu i druhou část odměny. Ten člověk byl snad opravdu bankéř nebo politik. Text působil tak kulantně, nevinně, přesto představoval pohrůžku smrtí a možná ještě něčím horším.

Další hodinu jsem si hrála s rozborkou a sborkou svých nových pistolí. Bárby mě upozornil, že vzhledem k jejich kalibru se bicí ústrojí hodně zanáší zplodinami po hoření střelného prachu a musí se pravidelně čistit. Kupodivu mi to šlo docela snadno a nepotřebovala jsem žádný z přípravků, který měl manipulaci usnadnit. Jedno pouzdro jsem si dala na levý bok, druhé na záda. I ve volně střiženém koženém saku jsem připomínala bratrance hrbatého zvoníka z chrámu Matky Boží, navíc napůl chromého. V neprůstřelném kompletu, který mi v siluetě přidával dobrých deset kilo, to ale bylo jedno.

Tím jsem vyčerpala veškerou činnost, která mi pomáhala zapomenout na netvory slídící po Praze, na zastřelené, odmítající umřít a koneckonců i na Bárbyho a Filipa s Kyrimem. Nikdo z nich nepatřil do mého starého světa. Raději jsem sešla dolů za Alexem. Ten tam také nepatřil, ale… Zakázala jsem si ale.

Gruber seděl u svého stolu a pracoval na počítači, všimla jsem si, že na obrazovce se mu každou chvíli otevírají okna s příkazy nebo nějakými dotazy.

„To jsou zprávy od Alexe?“ zajímala jsem se.

„Jo, je dole u přístrojů, pořád teď něco potřebuje. Právě jsem se naboural do knihovny Massachusettského technologického institutu a hledám pro něj něco o Kaichotonově matematickém formalismu.“

To slovo mi nic neříkalo. Chvíli jsem Grubera pozorovala při práci. Možná jsem ho neměla moc ráda, byl to strašpytel a vůbec, ale v tom, co dělal, se vyznal. V krátkém sledu přede mnou defilovaly databáze nejznámějších institutů, univerzit a knihoven celého světa. „Yatson ještě spí?“

„Ano, už mě chtěl vystřídat, ale vypadal naprosto zdeptaně. Jen se mrkl na zdravotní monitory pana Rubina a zkontroloval si poštu. Řekl jsem mu, že všichni jsou pryč, nic se neděje, a pak jsem ho poslal do postele,“ odpověděl Gruber, aniž odlepil zrak od monitoru.

Nebyla jsem si jistá, ale na zlomek sekundy jsem zahlédla značku amerického ministerstva obrany a logo přísně tajné. Na tohle jsem se raději už neptala. Na vedlejším počítači sloužila jako šetřič fotomontáž všech amerických a jednoho ruského raketoplánu. Někdo si s ní dal práci, stroje letěly jeden za druhým, jako by startovaly v jedné letce.

Gruber si všiml, kam se dívám.

„Je to můj koníček,“ vysvětlil. „Jednu disertačku jsem dělal na téma energeticky nenáročné supravodivosti v kosmickém prostoru. Zajímal jsem se o štít před kosmickým zářením pro meziplanetární lety.“

Uvědomila jsem si, že Gruber je člověk s vysokou kvalifikací a podle všeho je dobrý ve více než jedné vědní disciplíně. Vlastně ve všem, co souviselo s vědou a technikou, byl velmi dobrý. Náš zabezpečovací systém instaloval sám, na síť nás dostal také on. Nic mi do toho nebylo, ale nakonec jsem se zeptala.

„Proč nepracujete někde v laboratoři, proč neděláte svůj vlastní výzkum, proč jste tady?“ Vzápětí mi má otázka přišla příliš nezdvořilá.

Gruber se zašklebil a najednou byl jeho německý přízvuk o poznání silnější.

„Kvůli penězům, Rubin starší královsky platí. Možná taky…“ Na moment se odmlčel.

„Víte, já znám hranice svých schopností. Mohl bych vést nějaký vědecký tým, čekala by mě slušná akademická kariéra – kdybych o ni stál. Při troše štěstí bych kápl i na nějaký ten objev, technické řešení, něco, co by v příručkách vydrželo deset, patnáct let. S Alexem…“ nechal větu nedopovězenou a pokrčil rameny. Pak však pokračoval a najednou vypadal jako kluk mluvící o svém idolu, oblíbeném fotbalistovi nebo zpěvákovi.

„On je jako sopka, jako zřídlo inspirace, lavina nápadů, neskutečných řešení, nových přístupů, pohledů. Věci, které já, vlastně i každý jiný člověk, musí několikrát zjednodušit, namodelovat, aby je vůbec pochopil, on vidí přímo. Kdyby chtěl a dotáhl některé ze svých technických řešení do komerčního konce, stal by se brzy jedním z nejbohatších lidí na světě.“

Gruber nyní mluvil jako kněz opěvující světce, mě však přesto napadlo, kolik z geniálních Alexových nápadů mu uvízlo za nehty.

„S ním se dotýkám hranic možného poznání, vidím dál, než bych sám mohl kdykoliv dokázat. Je to, je to…“ Nenacházel slov.

Možná mu za nehty opravdu neuvízl žádný vynález.

„Rozumím,“ řekla jsem s úsměvem. Čertvíproč mi teď byl sympatičtější.

„Chtěla bych ho vidět, myslím Alexe,“ vyslovila jsem přání.

Gruber se mrkl na monitor, kde se mu mezitím nakupilo několik oken s dalšími požadavky.

„Alex pracuje na mnoha věcech současně a ví, že občas jeho tempu nestačím. Než mu dodám podklady, bude dělat na tomhle, to je základní výzkum,“ ukázal na skupinu oken s namodralým pozadím. „Mám teď chvilku času. Zavedu vás k němu, ale nesmíme ho rušit. Doktor Yatson už s vámi o problému jeho transu mluvil, že ano?“ ujišťoval se.

„I tak by se to dalo říct,“ přikývla jsem.

Gruber se zvedl a zamířil po schodech do spodního suterénního patra jako první.

V druhé podzemní laboratoři přímo před vchodem stálo bizarní monstrum, několik červených průsvitných kostek chaoticky se vznášejících a vířících v uzavřeném skleněném válci, z ocelového tubusu namířeného na skleněný poklop se každou chvíli červeně zablesklo.

„Co to je?“ neudržela jsem svou zvědavost. Tahle věc jako by vypadla z představy ilustrátora devatenáctého století snažícího se namalovat vynález nějakého maniakálního vědce.

Gruber pokrčil rameny.

„Netuším. Je to napojené na počítač a na síť, vím že uvnitř je nějaký speciální generátor náhodných čísel a ty kostičky jsou z umělých rubínů s jakousi iridiovou mozaikou. Někdy postaví věc, která zdánlivě k ničemu neslouží. Možná si hraje, nebo možná se jeho myšlenky ubírají po nám nepochopitelných cestách. Támhle ho máte, nezapomeňte, co říkal Yatson, a nevyrušujte ho.“

Alex pokračoval ve svém nekonečném tanci mezi přístroji, už na pohled se mi zdál hubenější, elektrod na jeho vyholené hlavě přibylo. Jejich vodiče se sdružovaly do černého kabelu, silného jako předloktí. Ten byl ve správné poloze přidržován ve stropu uchyceným manipulátorem se třemi stupni volnosti. Alex se tak opticky změnil v loutku tančící podle příkazů svých vlastních výtvorů.

O kousek dál byl nainstalovaný velkoplošný monitor se zavěšenou klávesnicí.

„Tohle tady včera nebylo,“ ukázala jsem.

„Nebylo,“ souhlasil Gruber. „Je to Alexův výmysl. Upadá do stále hlubšího transu, neurony v šedé kůře mozkové jedou na doraz a tělo začíná, nebo brzy začne, mít problémy se zásobováním mozku glukózou a stopovými prvky nutnými pro správnou funkci nervových drah. Jakékoliv narušení fyziologické rovnováhy může mít za následek koma a smrt.“

Přikývla jsem. Mozek je lidský orgán nejcitlivější na hladinu glukózy v krvi, a jak s ním zacvičí i minimální množství kterékoliv drogy, ví z praktické zkušenosti každý člověk.

„Některé z těch elektrod jsou vlastně miniaturními zásobníky glukózy, hormonů, hormonálních prekurzorů a neuronových transmitterů,“ vykládal dál Gruber. „Já se v tom až do detailu nevyznám, starám se jen o technickou stránku. Biologii má na povel Yatson, ale ani ten, i když vám asi bude tvrdit opak, už tomu nerozumí. Všechno je postavené podle Alexových pokynů.“

Mlčky jsem se dívala na obrazovku, podle chvění na okrajích a občasného rozostření v závislosti na tom, jak moc rychle Alex pohnul hlavou, jsem pochopila, že se dívám na obraz jeho vlastního mozku zprostředkovaný nějakou mně neznámou technologií.

„A ty dvě sondy napojené do týlního interfejsu?“ ukázala jsem na „vylepšení“ Alexovy lebky, které mi nejvíc nahánělo strach.

„Taky se mi to nelíbí,“ zatvářil se Gruber nejistě. „Ty jsou tam kvůli dalšímu stadiu. Pokud to chápu dobře, chce maximálně využívat neurony mozkových laloků a šedé kůry, prostě části, které slouží analytickému myšlení. Zbytek mozku, který zprostředkovává reflexy a životní funkce, mu však ubírá energii. Nižší nervová centra plánuje deaktivovat, uvést do nějakého latentního stavu ekvivalentního bezvědomí a jejich funkci převést na počítač. Nikdo z nás mu to nemůže a nedokáže rozmluvit,“ dodal skoro omluvně.

Přikývla jsem, i když se mi při takové představě dělalo špatně. V obrazu muže tančícího šamanský tanec na technologické úrovni příštího století bylo něco šíleného. A stejně jako jeho předchůdci před tisíci lety byl ochoten udělat vše, aby si naklonil toho správného démonického ducha a ten vyslyšel jeho prosby.

„Nechte mě tu s ním o samotě,“ požádala jsem.

Gruber chtěl v první chvíli protestovat, ale potom si to rozmyslel. Naznačil úklonu a odešel.

Natočila jsem si mozkový monitor tak, abych na něj viděla, a přistoupila blíž k Alexovi. Už několik dní se neholil, tvář měl mírně zarudlou, stejně tak i oči. Dýchal o něco rychleji, než se zdálo vzhledem k jeho fyzické námaze normální. Dlouhé minuty jsem ho pozorovala při práci, které jsem vůbec nerozuměla. Klidně mohl prozpěvovat popěvky a skákat přes dýmající ohniště. Obraz mozku na obrazovce se měnil podle toho, v jaké fázi se skenovací systém nacházel. Začínal vždy u jasem blyštících se mozkových hemisfér s jejich jednotlivými laloky, potom se přesouval do vývojově mladších částí přes střední mozek a mezimozek k prodloužené míše, amygdale, thalamu a hypothalamu. Části mozku, které jsme zdědili už po plazech, části integrující reflexy a zpracovávání emocí, obsahující centra hladu, agrese, strachu, sexu, byly úplně temné bez jakýchkoliv vzruchů. Ano, nic z toho teď Alexe nezajímalo, navíc se ve svém intelektuálním šílenství chystal vyřadit většinu autonomních funkcí svého mozku včetně limbického systému. Chtěl se dočasně změnit v stroj. Dočasně však mohlo znamenat do okamžiku, než na experimenty se sebou samým umře. Přála jsem si něco udělat, ale nevěděla jsem co. Stála jsem tak blízko, že jsem se ho mohla dotknout. A přesto byl tak daleko. Bojovala jsem s pláčem. Všechno to bylo v pytli.

Sken proběhl další kolo, Alex mezitím otevřel a zavřel desítky obrazovek, přístroje utopené v pološeru a ozařované jen svitem svých vlastních kontrolek hučely a šuměly přesně podle pokynů svého pána. Náhle se v oblasti thalamu a amygdaly, zobrazované v závěru monitorovacího cyklu, objevilo několik jisker, zářících izolovaných bodů. To bylo zvláštní, ještě před chvílí byla tahle místa úplně temná, bez vzruchů. Mrkla jsem na Alexe. Stále pracoval, ale s hlavou natočenou mírně stranou ke mně, aby viděl na monitory před sebou, musel šilhat.

Jisker přibylo, amygdala celkově získala světlejší barvu, jak se zvyšovala intenzita v ní probíhajících procesů. Všimla jsem si, že se Alexovi chvěje chřípí, vzápětí mi to došlo. To už ale zobrazení nejstarších mozkových center explodovalo světlem, jen se zpožděním zlomku sekundy se na mě vrhl. Má vlastní vůně nebo vůně mého parfému se i přes jeho soustředění prodrala až do nejhlubších částí mozku a spustila reflex starý skoro jako život sám.

Mrštil mnou na stůl, jediným pohybem roztrhl rolák, opasek se mi zadíral do zad, jak se ho snažil rozepnout, spíš silou přetrhnout.

Bez korekce vyššími mozkovými centry, bez limbického systému, jen s aktivními analytickými centry nepropojenými s tím, co právě dělal, se Alex změnil v sexuálního šílence bez zábran, toužícího po jediné věci – ukojit probuzený chtíč.

Tvář měl zkřivenou nedočkavostí, oči velké a nevidící. Najednou opasek povolil, vzápětí už ze mě tahal kalhoty dolů, současně mě jednou rukou tiskl ke stolu. Paže byla napjatá, stačilo udeřit proti lokti a zlomit mu ji. Místo toho jsem ho začala drásat v obličeji, ale na krvavé šrámy zareagoval úderem pěstí, kterému jsem se vyhnula jen tak tak. Musela bych ho zabít, abych ho odvrátila od jeho úmyslu. To už jsem byla jen v kalhotkách, plast pracovní desky studil do zad a hýždí. Začal se věnovat vlastním kalhotám, jednu ruku jsem náhle měla volnou, sáhla jsem po pistoli, ale pak zase rukojeť pustila. Nechtěla jsem ho zabít. Bála jsem se jen, aby mi moc neublížil. Tiskl se na mě slabinami víc a víc, krajka zapraskala, stačila jsem jen tak tak vytáhnout tampon. Na podbřišku jsem ucítila ztopořený penis, byl horký, vařící. Posunul si mě blíž, aby lépe dosáhl, jeho úd jsem najednou cítila až na břiše. Poddala jsem se jeho tlaku a poslušně roztáhla nohy. Na okamžik se mi otevřel výhled na monitor. Alexův mozek celý zářil jako měňavá světelná mapa. Dotkl se mě v rozkroku, oči měl najednou menší, jeho bolestivý stisk povolil a výraz tváře se změnil, změkl.

Otevřel ústa k otázce, najednou vypadal vyděšeně. Přitáhla jsem si ho nohama k sobě, vnikl do mě, prohnula jsem se v rozkoši, nehty mu ozdobila záda a boky.

„Dodělej, co jsi začal,“ šeptla jsem a zavřela oči.

Zpočátku byl divoký, skoro zvířecí, postupně víc a víc něžný. Přemýšlet jsem začala, až když mě hladil ve tváři a jeho penis ve mně se postupně zmenšoval.

Otevřela jsem oči, zblízka byla jeho tvář rozmazaná, přesto jsem viděla, že uhnul pohledem.

„Hm?“ zapředla jsem líně a nepříliš inteligentně a přitáhla si ho blíž k sobě, ještě aspoň na chvíli.

Hřál, jako by měl horečku, ale bylo to příjemné. Obraz mozku nad jeho ramenem se změnil, jas aktivity se přeléval všemi směry. Ať přemýšlel nad čímkoliv, chladná analýza to opravdu nebyla. Já byla nahá, on přímo svlečený z kůže. Ta představa se mi líbila.

Zdálo se, že hledá správná slova, ale jeho stále rozpačitější výraz se mi ani trochu nezamlouval.

„Jestli mi teď chceš říct, že to byla nějaká podivná náhoda, výsledek shody okolností, že ses prostě se mnou nechtěl pomilovat, vyškrábu ti oči, utrhnu uši a prokleju tě až do sedmého kolena,“ nedovolila jsem mu promluvit.

Zarazil se, na okamžik vypadal strašně daleko, skoro jako by analyzoval nějaký problém, obraz mozkových hemisfér vzplál. Pak monitor za jeho zády prozradil, že se vrátil zpátky – hemisféry pohasly.

„Přiznávám, že jsem se s tebou chtěl pomilovat hned, jak jsem tě poprvé uviděl, ale nevěděl jsem, jak to zařídit,“ pokrčil rameny a usmíval se.

Skoro nevinně.

Aktivita jeho mozku se znovu změnila a já se najednou začala stydět, přišlo mi, že ho špehuji, že mu vidím až do duše. Jen o chvíli později mi jeho myšlenky prozradil i penis. Veškerá supertechnika měla náskok pár sekund. Vlastně jsem ho až tak moc nešpehovala.

„Sprchu? Něco k jídlu?“ navrhla jsem.

Ještě pořád jsem ho nepouštěla.

„Opakování?“ nadhodil a skoro se přitom začervenal.

„Jsem pro, ale v posteli, ten stůl je tvrdý a studený,“ upřesnila jsem.

Teď zrudl doopravdy, zjistila jsem, že se do kombinace šíleného vědce, muže a trochu nejistého kluka zamilovávám každým okamžikem víc a víc.

„Jak si přeješ, má královno,“ přitakal a zdvihl mě do náruče. Přitom klapla pojistka a kabel připojený k interfejsu na jeho týle se odpojil.

Tak tak jsem stačila sáhnout po pistoli, co mi vypadla z pouzdra.

Alex mě nesl po schodech do patra, kde jsme měli pokoje. Líbilo se mi to, cítila jsem se jako opilá a představa, že by nás teď přistihl Gruber nebo Yatson, mi přišla tak zábavná, že jsem nedokázala potlačit smích. Položil mě na nerozestlanou postel, políbil a sám zmizel ve sprše.

Jeho pokoj byl nezabydlený, tašky s nevybalenými věcmi uložené u stěn, jediné, co vyhlíželo používaně, byl notebook a halda datových disků. Sprcha stále monotónně šuměla a Alex nikde. Svlékla jsem si zbytky roztrženého roláku i podprsenku a zamířila za ním. Seděl na podlaze opřený o kachlíkovou stěnu v proudu horké vody a spal, jedno kolečko elektrody na jeho hlavě se tlakem vody odlouplo. Uvědomila jsem si, že posledních dvaasedmdesát hodin strávil nepřetržitou prací. Po dlouhém přemlouvání se mi ho podařilo postavit a odvést do postele.

„Tak, to byla poslední věc, kterou jsem pro tebe udělala jako tvůj zaměstnanec,“ řekla jsem mu a do trhacího bloku napsala: Dávám ti výpověď.

Podepsala jsem se iniciálami a lístek přilepila na monitor počítače. Najednou jsem se opět cítila unavená a doslova a do písmene se mi podlamovaly nohy. Od doby, co jsme utekli Frankovi Bernardovi, se mi vyčerpání vracelo ve vlnách, naštěstí slabších a slabších.

Stočila jsem se vedle Alexe do klubíčka tak, abych se ho dotýkala zády, jednu pistoli zastrčila pod polštář. Nechtěla jsem spát, jen jsem měla chuť chvíli lenošit. Poprvé po mnoha dnech jsem se cítila v bezpečí. Byl to nesmysl, nic se nezměnilo, ale nehloubala jsem nad tím, místo toho jsem si ten nezvyklý pocit vychutnávala.

# KAPITOLA 33.

KAPITÁN KRČMÁŘ A TŘIKRÁT MRTVÝ MUŽ

„Takže vy tvrdíte, že jsem jen nevýznamný svědek a ani nebudu muset jít vypovídat před soud?“ přeměnil Andrej Krčmářovu větu v otázku.

Krčmář vyhodil blinkr, odbočil z magistrály doleva a mrkl se na hodiny v palubní desce.

Ukazovaly půl hodiny po půlnoci. „Přesně jak jsi řekl.“

„Tak proč nás chcete uklidit do hotelu? To policie proplácí ubytování nedůležitým svědkům?“

Tvář mladého muže ve zpětném zrcátku vyjadřovala napůl otázku, napůl pohrdání. Sylvie se mu opírala o rameno, oči měla zavřené a podle pravidelného oddechování spala.

Krčmář připsal mladíkovi další bod. Byl chytrý, pálilo mu to a navíc – byl džentlmen.

„Máš pravdu, policie většinou neproplácí ubytování bezvýznamným svědkům. Jenomže po vás, speciálně po tobě a teď už možná i po tvé přítelkyni, někdo jde. Někdo, kdo chce znát adresu, na kterou jsi doručil kopec koženého oblečení,“ připomněl mu.

„Myslíte toho chlápka, co jste ho shodil pod auto?“ zazněla další otázka.

Krčmář přibrzdil, pustil před sebe řidiče v modré škodovce, jejíž rezavými skvrnami posetá karoserie celému světu hlásala, že vůz už celé generace přesluhuje.

„Ano. Přesně toho, co měl mrtvý ležet na cestě, ale bůhvíjak zmizel. A protože jsem se s ním už dřív potkal, mám obavu, že tobě, tvé přítelkyni a koneckonců i mně hrozí nebezpečí. Neumím vysvětlit, jak to, že těžce zraněný uteče z místa nehody. Jsem si však jistý, že si tě bez cavyků tvrdě podá, jen aby se dozvěděl, co ho zajímá. Klidně Sylvii nebo tebe zabije.“

„Takže policie zaplatí hotel kvůli naší bezpečnosti,“ odvozoval Andrej.

Krčmář zahnul na parkoviště před budovou utopenou v temnotě, její existenci prozrazovalo jen neónové znamení v podobě ryby.

Okamžik zvažoval, jak moc si má vymýšlet, ale téměř hodinu po půlnoci se na lži nebo diplomatické manévrování cítil příliš unavený.

„Je mi jedno, jestli policie něco proplatí. Mám strach, že vám dvěma chce někdo ublížit. Proto vás vezu sem. Až adresu, kterou jsem od tebe dostal, dám do hlášení, a až se tam podíváme, nikoho už nebude zajímat, že právě ty jsi to věděl už předtím. Pak budete v bezpečí. Je to jasný?“ dodal o trochu ostřeji, než zamýšlel.

„Vy teda děláte to, co považujete za správný, i když vás to stojí prachy?“

V Andrejově hlase se objevil pochybovačný podtón. Při dobržďování zaskřípěl štěrk pod koly o poznání hlasitěji.

„Jo,“ potvrdil Krčmář. A nejen prachy, dodal v duchu.

„Jsme na místě. Dohodnu to s recepčním, nedělá to pro mě poprvé. Potom půjdu do práce a začnu si hrát se zprávou z vyšetřování.“

„Sylvi? Vstávej.“

Krčmář odvrátil pohled od zpětného zrcátka. V tom, jak mladík budil svou dívku, bylo něco čistého, ještě nezkaženého. Připadal si jako šmírák.

Domluva s recepčním byla krátká, stačilo mu, aby si opsal číslo odznaku. Krčmář přesto zaplatil pokoj ze své kreditní karty předem.

„Dobrou noc,“ mávl dvojici před schody do patra.

Sylvie napůl spala, Andrej mu gesto oplatil, Krčmář v zádech cítil jeho zkoumavý pohled. Doufal, že na něj do zítřka počkají. Neměl chuť hledat je po celé Praze. Vlastně se toho ve skutečnosti ani příliš neobával, něco v mladíkově pohledu mu říkalo, že bude chtít dodržet slovo. Bůhvíproč mu to zvedlo náladu.

V okamžiku, kdy se opět posadil za volant, zazněl telefon. Služební melodie.

„Karle? Mám něco hodně zajímavýho. Dva mrtvý, ale způsob vraždy…“

Krčmář okamžitě poznal hlas svého přítele a kolegy Vency Krápa.

„Promiň, že tě ruším tak pozdě v noci, ale rád bych, abys to viděl přímo na místě. Prý jsi měl nedávno taky hodně divný mord. Může to souviset.“

„Jo, měl. Na letišti. Mimo jiné. Kde to je?“

Mlčky vyslechl adresu. Musel jet Plzeňskou až někam na samotný kraj Prahy. Ve dne by to byla cesta na dvě hodiny, teď v noci záleželo jen na něm.

„Za chvíli jsem tam, nehýbejte s ničím, ať to vidím v původním stavu, když už jste mě kvůli tomu vytáhli z postele,“ řekl stroze a zavěsil.

Nemínil nikomu vysvětlovat, že se kvůli vlastnímu případu ještě po půlnoci motá po Praze. Nadměrná horlivost se mezi policisty nenosila.

* * *

Uniformovaný strážník postávající před vchodem do třípatrového domu, posledního v ulici, se na jeho průkaz podíval jen zběžně a bez ptaní mu podal roušku.

„Je to tam dost hustý, kapitán Kráp i technici už na vás čekají. Poslední patro.“

Krčmář přikývl, vzal si roušku a vešel do temného vchodu. Hned na schodech ho překvapil výrazný zápach hnijícího masa. Jak to, že si toho nájemníci všimli až teď? Po prvních osmi schodech si roušku přiložil na nos a zalitoval, že nemá nějakou pach potlačující chemikálii.

Dveře do inkriminovaného bytu byly vyražené a hlídkoval před nimi další uniformovaný policista. Také měl roušku, ale podle bledosti jeho obličeje mu moc nepomáhala.

Krčmář mu před nevidoucíma očima mávl průkazem a vešel dovnitř.

„Dobře, že jsi tu, je to hrůza. Čekáme jen na tebe,“ přivítal ho Venca Kráp.

Krčmář prošel oba pokoje bytu. Byly velké, oddělené od sebe kuchyní. V jednom na dřevěných fošnách leželo rozčtvrcené tělo ve vyšším stupni rozkladu, ve druhém z vany naplněné tmavým bahnem čněly nohy a ruce dalšího zavražděného. Maso z předloktí a lýtek bylo hojně poznamenáno červy. Ve svitu slabé žárovky pokryté prachem a pozůstatky nalétávajících můr měly zbytky lidského těla podivně namodralou barvu.

Nejprve stál na místě, rozhlížel se kolem sebe a vstřebával atmosféru místa činu. Potom zevrubně prozkoumal okolí a až nakonec se věnoval tělům.

„Je to úplně jiné než na letišti. Brutalita stejná, ale tam šlo o neplánovaný akt násilí, o šílenství, tady o důkladně připravenou záležitost,“ zhodnotil Krčmář svůj dojem, když skončil s prohlídkou, a pohlédl vyčkávavě na přítele.

„Dobré vědět. Pánové, dejte se do toho,“ obrátil se Václav Kráp k technikům. „Můžete ho vytáhnout z toho bahna.“

„Jak je možné, že obyvatelé domu neucítili pach dříve?“ chtěl vědět Krčmář.

„Než jsme sem přišli, byly všechny škvíry dveří, ventilační otvory a podobně utěsněny izolační pěnou. Někdo z tohohle bytu vytvořil hermeticky uzavřenou hrobku.“

„A okna?“

„Až na jedno to samé. Tím posledním asi odešel po žebříku,“ prozradil Kráp.

„Asi,“ souhlasil Krčmář a rozhlédl se znovu po bytě. Veškeré vybavení chybělo a podle vybledlých obrysů kdysi přítomného nábytku na omšelé omítce už dlouho. Vanu a fošny si pravděpodobně vrazi přinesli s sebou, dodal v duchu. Vrazi? Netušil, proč použil množné číslo.

Nesnášel taková místa, nesnášel násilnou smrt. Noční scéna a únava ho naladily mírně melancholicky.

„Už ho máme venku, kapitáne! A je to ještě divnější, než předtím,“ vytrhlo ho z přemýšlení hlášení jednoho z techniků.

„Než ho v tom bahně utopili, uškrtili ho a navíc mu podřízli hrdlo,“ oznámil po chvíli patolog.

„Bože, to je prasárna,“ ulevil si někdo. Krčmář pozoroval lidi při práci; ve slabém svitu žárovky a oslnivých kuželech záře výkonných přenosných reflektorů připomínali oživlé anonymní stíny. Jen občas se z temnoty vyloupl obličej některého z nich, strnulá tvář připomínající posmrtnou masku svítící umrlčí bělobou. Mnohem hrůzostrašnější a současně hezčí než skutečné tváře mrtvých, napadlo ho.

„Připomíná to nějakou rituální vraždu. Četl jsem, že některý prehistorický kmeny podobným způsobem obětovaly bohům,“ ozval se stejný hlas, který informoval o vyproštění těla z bahna.

„Hezký náboženství,“ odpověděl mu technik ukládající do plastikového pytle zbytky rozčtvrceného těla. „Ještě že nežádaj o registraci.“

Rituální vražda? Krčmář znechuceně zavrtěl hlavou. O tom kdysi dávno četl v učebnicích a viděl několik horších nebo lepších filmů. V praxi se s tím ještě nikdy nesetkal a pokud věděl, ani nikdo z jeho kolegů.

„Kdysi nám na podobné záležitosti dělala konzultanta nějaká profesorka, myslím, že se jmenovala Franceska Saliceová,“ snažil se rozpomenout Venca Kráp.

„Před půlrokem jsem její jméno viděl ve svodkách, někdo ji střelil do zad přede dveřmi jejího bytu,“ zabručel Krčmář a dál se soustředěně rozhlížel, aby si v paměti uchoval co nejvíc podrobností.

„Tak nic, budeme muset najít někoho jiného. Škoda, vyznala se a dovedla mluvit srozumitelně,“ povzdechl si Kráp a sehnul se k nějaké špíně na podlaze.

Fotografův blesk přezářil světla reflektorů a na okamžik přetřel všechno do stříbrna.

„Udělejte taky rozbor toho bahna, ve kterém ho utopili,“ požádal Krčmář.

„Spíš do kterého ho mrtvého ponořili,“ opravil ho patolog.

„Jasně,“ souhlasil Krčmář. „Jedu na stanici, kdybych vám mohl jakkoliv pomoct, budu u sebe v kanceláři odevzdávat povinnou daň úřednímu šimlovi.“

Tři bílé tváře k němu vzhlédly, zdálo se mu, že poprvé za dobu, co je tady, v nich rozeznává stopu soucitu.

* * *

Na stanici se dostal před třetí a odešel dřív, než se začali trousit lidé z ranní směny. Neměl náladu na poznámky o příliš snaživých policistech. Nehotové hlášení uložil do stejného adresáře jako obvykle, svým podřízeným nechal vzkaz, ať jsou připraveni na desátou. Chystal se navštívit místo, na kterém se s největší pravděpodobností zdržovala Marika Zaháňská se svými spolupachateli. Spolupachateli čeho? Neměl tušení, věděl jen, že se příliš často vyskytuje na místech násilných trestných činů, po kterých chybí oběti. Klidně mohla být sama rukojmím. Cestou k autu myšlenku pustil z hlavy. Ráno ho čekal nepříjemný rozhovor s Ivanou. Byl příliš unavený, aby něco vymyslel, vlastně v průběhu posledních dní její rozhodnutí akceptoval. Jen si ještě nezvykl.

# KAPITOLA 34.

PRVNÍ ZTRÁTY

Na nějakou dobu jsem přece jen usnula, protože když jsem se znova podívala na displej cestovního budíku postaveného na nočním stolku, ukazoval už hodně po půlnoci. Spát se mi už nechtělo, ale vylézt z postele také ne. Alex se stále oddával Morfeovi a od okamžiku, kdy jsem ho uložila, se ani nepohnul.

Rozhlížela jsem se po pokoji. Moc dlouhou dobu zde nestrávil. V pootevřené skříni jsem viděla čtyři saka, smoking a tři páry společenských bot, v nevybaleném kufříku svítila běloba poskládaných košilí. Pochybovala jsem, že by věnoval svému oblečení takovou pozornost. Nejspíš by ani nezavolal hotelovou službu. Tohle musela být Filipova práce. Kousek dál, pod psacím stolkem, ležela ošoupaná látková brašna a vedle ní na zemi odhozená kniha.

Chvíli jsem zkoušela, zda na ni dosáhnu, aniž bych musela z vyhřáté postele, ale nešlo to. Nakonec jsem vstala a při té příležitosti zhasnula stropní světla a posloužila si lampou. Nebyla to taška, ale starý batoh. Poznala jsem zavazadlo, které donesl Kyrim. Kromě knížky na zemi jsem uvnitř objevila další svazky. Všechny stokrát osahané, s ohnutými hřbety; nevábné ilustrace nějakých chlapů na motorkách a napůl obnažených žen byly nespočetným očítáním téměř setřené. Podle Kyrima patřily tyhle věci člověku, který spolupracoval na zničení komanda Alexova otce. Co asi čtou muži živící se zabíjením? Otevřela jsem knihu, jmenovala se Krestnye znamenija, v češtině asi Křížová znamení, autorem byl jakýsi Jiří Rulhánek. V transkripci do azbuky vypadalo jeho jméno směšně, ale zřejmě to byl skutečně Čech. Vulgárně podbízivý nápis hlásal, že jde o vyvrcholení ságy Otčajannyje i neumolimyje, což jsem si přeložila jako Šílení a neúprosní.

Už z prvních řádků stříkala krev a pubertální opojení pseudohrdinstvím. Řekla jsem si, že tohle nemá smysl číst, že to hned odložím, ale najednou jsem byla na straně třicet a chtěla jsem vědět, jak to bude dál. Povolila jsem si pár posledních stránek, abych se sama před sebou nemusela stydět za to, co čtu. O půlhodinu později mě zamrazilo – autor si vymyslel nelidsky rychlé tvory oplývající neskutečnou silou. Platilo na ně stříbro a víra. Sáhla jsem po jiné knize, tam byl dokonce hlavním hrdinou sám autor, také jakýsi podivný upír. Opět stříbro, víra a extrémní poškození tkání. Slovo stříbro někdo zvýraznil oranžovým značkovačem a připsal pod text rusky pár poznámek. Mohl to být Alexův rukopis. Začala jsem být nejistá a vzteklá současně. Někdo se pokusil o hodně špatný vtip. Topila jsem se, všichni jsme se topili, v husté kaši stahující nás ke dnu mezi mrtvoly pohřbené někde v bahně a k tomu všemu si z nás někdo drsně utahoval. Odhadovala jsem to na Grubera, i když tašku přinesl Kyrim.

Pokračovala jsem ve čtení. Na dalších stránkách byly opět označeny všechny informace týkající se nadpřirozených bytostí autorem označovaných za upíry. To už jsem nevydržela, posadila se a sáhla po interním telefonu. Gruber jimi ve své pečlivosti vybavil všechny obývané pokoje. Alexe jsem budit nechtěla, ale také jsem ze sebe nechtěla dělat šaška. A ze všeho nejdřív jsem se potřebovala ujistit, že je to skutečně blbý vtip, za který někomu pořádně vynadám. Poslední dobou jsem si připadala jako malý vyděšený králík, kterého se někdo snaží vytáhnout z nory. A toho králíka ještě někdo strašil maňáskem lišky, to už na mě bylo trochu moc.

„Co mají sakra ty starý knížky znamenat?“ vyjela jsem na Grubera.

„Ich verstehe nicht,“ vydechl ospale, „I don’t understand,“ přešel vzápětí do angličtiny.

Uvědomila jsem si, že jsem na něj vyjela česky, a zopakovala svou otázku trochu slušněji a zevrubněji v angličtině.

„Netuším, o jakých knihách to mluvíte. A v poslední době jsem neměl vůbec čas, abych četl nějaké rodokapsy,“ ohradil se trochu ublíženě.

Ve sluchátku to cvaklo.

„Dobře,“ zmírnila jsem o poznání tón. „Omlouvám se, nejsem úplně ve své kůži. Nepřipravoval jste Alexovi nějaké podklady týkající se stříbra? Kovolitectví a podobně?“

„Nemůžete se prosím podívat, zda to pro něj nedělal Yatson? Střídáte se přece,“ dodala jsem po zamítavé odpovědi.

„Yatson na síti nenajde ani kdy má svátek Adriana,“ zabručel Gruber pohrdlivě. „Moment.“

Mikrofon zprostředkoval zašustění – zaskřípání, to si asi sluchátko přidržoval ramenem u ucha. I on se zapomínal holit.

„Yatson má všechno zakódované,“ ozval se za okamžik, „ale napojil jsem na to naši pracovní stanici a budeme uvnitř hned. A – už jsme uvnitř. Všechno hezky seřazené, jak to má být,“ liboval si.

V jeho hlase jsem slyšela spokojenost se sebou samým z toho, že na něho si nějaké kódy nepřijdou. I v tomhle oboru byl zřejmě expert.

„Je to tu. Kompletní rešerše o metalurgii stříbra, něco z balistiky, taky nějaké historické traktáty o upírech. Proč se ptáte? A tady vidím nějaké Alexovy pokyny. Manuál na odlévání stříbrných nábojů – ale nic takového jsem od něj nedostal!“ rozčiloval se Gruber.

To už jsem držela v ruce pistoli a hnala se ke dveřím. Neměla jsem nejmenší tušení, co to vlastně znamená, ale chtěla jsem se osobně Yatsona zeptat, z jakého důvodu blokuje informace, které pro nás Alex připravil.

Yatson se usídlil v nejvyšším patře. Prý aby měl klid na studium. Starobylé vysoké schodiště jsem vylétla na dva nádechy, ale pokoj už byl prázdný, telefon vyvěšený. To cvaknutí – odposlouchával nás! Musel vyrazit s předstihem, protože na schodech bych ho potkala. Rozrazila jsem okenice a spatřila ho na půl cesty k brance v plotu; po cestě ze sypaného světlého štěrku se mu nohy jen míhaly. Pozvedla jsem zbraň, ale pak ji svěsila. Nedokázala bych ho střelit do zad.

Skočila jsem dolů a do trávy dopadla jako do bavlnky. Už byl příliš daleko, natahoval se po klice. Možná bude zamčeno. Jeden skok, druhý, narazila jsem do něj ramenem, abych se sama zastavila, setrvačností přepadl na plot, jeho hlava narazila do branky, plech zaduněl, rána se rozezněla nocí. Chytla jsem ho za límec a smýkla jím k sobě.

„Budete mi muset vysvětlit pár věcí, doktore!“

Už zase jsem mluvila česky. Po nárazu se mu podlamovaly nohy a límec kolem hrdla mu nesvědčil. Pustila jsem ho, kdyby se nezachytil sloupku plotu, zhroutil by se. Čelo měl sedřené a z levého obočí mu tekla krev. „Jsem zraněný!“ blekotal.

„A budete ještě zraněnější, pokud se se mnou rychle nevrátíte do domu,“ řekla jsem tiše.

Yatson zbledl a mně se z mého vlastního ledového tónu udělalo zle. Myslela jsem to vážně.

Před bránou zastavilo auto, přikrčila jsem se za plotem, vzápětí jsem poznala jedno z našich Volv. Ulevilo se mi. Zabořila jsem hlaveň pistole Yatsonovi do boku a čekala, až vjedou dovnitř.

Filip vypadal v pořádku, Bárby s Kyrimem měli oba zakrvácené obličeje a pohybovali se trochu těžkopádně. Ulevilo se mi podruhé. Vyvázli.

„Máme problém,“ přivítala jsem je, když se kolem mě shromáždili. „Pan Yatson nám bude muset vysvětlit spoustu věcí, například proč se snažil utéct.“

Filip se podíval na otevřené okno vily, ve kterém se svítilo, potom na mě a nepatrně čemusi přikývl. Yatson se už stačil trochu vzpamatovat a upřeně na mě zíral. Uvědomila jsem si, že jsem nahá a mám u sebe jen svou pistoli.

„Chovej se slušně!“ štěkl na něj Kyrim a praštil ho pažbou.

Slyšela jsem, jak mu zacvakaly zuby, a potlačila chuť požádat Kyrima, ať to podruhé nedělá.

„Půjdeme dovnitř?“ navrhl Filip.

„Zavezu auto do garáže,“ přikývl Bárby. Ti dva se chovali, jako by se ženy běžně promenádovaly po nocích nahé s velkým kvérem místo spodního prádla. A já jsem kupodivu také byla v pohodě.

„Sejdeme se v salonu,“ přikývla jsem.

Filip šel přede mnou a otevíral mi dveře, Kyrim vedl Yatsona. Cestou jsem si uvědomila, že okno, z něhož jsem vyskočila, se nachází v druhém patře vily z první republiky, dobrých osm metrů vysoko. Polkla jsem a Filip si mého překvapení všiml.

„Je to výška, ne každý je tak obratný jako vy, madam,“ usmál se, jako by z toho měl sám potěšení.

* * *

Křehůlka probudilo hluboké zadunění. Po paměti sáhl po pistoli na nočním stolku, vzápětí sklouzl z postele, postavil se k oknu a vykoukl ven. Okamžik mu trvalo, než se v noci zorientoval. Nahá Marika držela za límec Yatsona a něco mu říkala. Mluvila potichu a Křehůlek jí nerozuměl, zato bezpečně rozpoznal lékařův zoufalý záklon a jeho lapání po dechu. Pak divokým vínem porostlý plot olízly reflektory projíždějícího vozu. Přikrčil se ve stejné chvíli jako Marika. Ve chvíli, kdy se začala, otevírat brána, si už nazouval boty, přestože poznal, že se jen Barbarossa s ostatními vrací z noční akce. Chtěl vědět, co si Yatson zavařil, a také – už se mu vlastně nechtělo spát a cítil se úplně zdravý.

Než ostatní dorazili, stačil postavit vodu na kávu a dopnout si košili až ke krku. Pistoli měl v pouzdře a rezervní zásobník na opasku.

„Pohlídejte ho, musí nám vysvětlit pár věcí,“ požádala ho Marika už ve dveřích a postrčila sinalého Yatsona před sebe.

Zblízka ho její nahota vyvedla z míry. Erotické a pornografické časopisy si nekupoval, a přestože se s ním jeho přítelkyně rozešla už před sedmi lety, nechodil ani do bordelů. Vlastně za ta léta s žádnou ženou nebyl, napadlo ho při pohledu na ni. Možná kvůli tomu, že je až nechutně starosvětský. Nechal myšlenku odeznít a dovolil jí zapadnout. Byl jaký byl. Bez vyptávání vytáhl z kapsy pouta, přicvakl je Yatsonovi na zápěstí a pak k trubce ústředního topení.

„Budete chtít do kávy mléko?“ otočil se zpět k Marice a pohled upřel někam nad její levé rameno.

Vypadala trochu mimo, jako by se právě dozvěděla hodně špatnou zprávu.

„Díky,“ přikývla. „Jdu se převléct. Vlastně obléct.“

Otočila se a zamířila po schodech vzhůru.

Teď se za ní Křehůlek díval bezostyšně, teď ji nemohl urazit. Pozoroval prominentně modelované nohy, hýždě a s překvapením zjistil, že ji vnímá jako dokonalou ženskou sochu. Měl rád Rodinovy plastiky úžasných žen s klenutými boky a oblými hýžděmi a litoval, že nevlastní žádný originál. Je krásná, ale ne můj typ, zhodnotil svůj dojem, když roznášel na stůl prázdné šálky. Nebo se jí bojím, doplnil po chvíli.

„Můžeš sehnat i pár obvazů a nějakou dezinfekci?“ vyrušil ho z myšlenek Kyrim. Malý Asiat měl jednu polovinu tváře sedřenou, jako by si na něm oddíl boxerů zkoušel pravý hák. „Jo,“ přikývl.

Do pokoje vstoupil Barbarossa, jehož obličej vypadal ještě o poznání hůř.

„Přinesu celou lékárničku,“ ušklíbl se Křehůlek, „a prohrabu i sklad. Třeba to na vás bude stačit. Káva bude hotová, smetana, cukr i mléko jsou na stole.“

Vyděšený Yatson stál mlčky u stěny, knír měl zplihlý a snažil se, aby si ho nikdo nevšímal.

* * *

Seděli jsme mlčky okolo stolu a sledovali, co nám na projektoru promítne Gruber. Každý z nás hýčkal v dlaních šálek kávy, Bárby s Kyrimem si druhou rukou tiskli k tvářím gázu s dezinfekčním prostředkem. Byli jako rub a líc, Kyrim se s bolestí vypořádával jako divoch, bojovník kmene, kde je přiznání bolesti slabostí, Bárby ji naopak přijímal s klidem občas přerůstajícím až ve spokojenost. Soustředila jsem se zpět na promítaný obraz.

Gruber pracoval tak rychle, že bez jeho komentáře a zastávek bych se vůbec neorientovala. Zjistila jsem, že kromě něho jsem podcenila i Yatsona. Určitě byl dobrý lékař, ale i s počítači to zatraceně dobře uměl. Zatajil nám všechny informace o účinnosti stříbra, které Alex zjistil, navíc sestavil filtry, které pozastavovaly související Alexovy rešeršní dotazy v okamžicích, kdy na terminálu neseděl on. Pořád jsem však nevěděla, proč to udělal.

„Právě jsme se dostali do jeho pošty,“ oznámil Gruber.

Dlouhý sloupec mailů brzy zredukoval na jediný. „Tady to je.“

Velký komár se posadil na ozářenou stěnu a vytvořil tak falešný háček nad písmenem N.

„Nabízím vám milion euro za informaci, kde se skrývá pan Alexandr Rubin.

Místo podpisu stál pod stručnou větou jen monogram V V, pan Vladimír Vejval se asi rozhodl šetřit čas.

„Už nás prodal?“ vyslovila jsem nahlas nejdůležitější otázku.

V tuto chvíli už se k nám mohlo nocí blížit několik desítek nezničitelných monster, tvorů odnikud, zhmotnělých nočních můr. Naskočila mi husí kůže a musela jsem stisknout zuby, abych nezačala hystericky křičet a popohánět všechny k útěku. Nebylo třeba desítek bestií, možná by na nás stačila jediná.

Gruber listoval maily tak rychle, až se jejich obrazy na stěně slévaly.

„Ne, nezdá se, ještě se nedohodli,“ usoudil nakonec.

Ulevilo se mi, ostatní vypadali, že se jich to vlastně ani netýká. Bárby si dolil kávu, nechával ji z konvice přepadávat vysokým obloukem, aby se co nejvíc ochladila, ruka se mu ani nezachvěla. Mizerové chladnokrevní. Napila jsem se a spálila si přitom rty. Sakra.

Po předběžném prolistování jsme se pustili do Yatsonovy korespondence ještě jednou podrobněji.

Celé desítky mailů se týkaly smlouvání a vyjednávání podmínek. Yatsona vůbec nezajímalo, komu nás prodává, staral se jen za kolik a jak si přitom sám uchrání zdravou kůži. Byla jsem hloupá, naivní, prostě úplně blbá. Jestliže kontaktovali mě a neuspěli, logicky to zkusili u někoho jiného z týmu. Překvapilo mě, že u Yatsona zvolili jinou taktiku. Nasadili nižší cenu a nechovali se nijak zdvořile. Stejně jim to nepomohlo, nabídnutý milion usmlouval na desetinásobek. Dlouhé sérii bankovních převodů, jejichž náklady nesla druhá strana a které měly Yatsonovi zaručit nevystopovatelnost, jsem vůbec nerozuměla.

„Už to měli skoro hotové, málem to stihl,“ zhodnotil téměř dvouhodinové studium elektronických dokumentů Bárby.

„Měli bychom se ho zbavit,“ řekl Kyrim.

Yatson sebou v přítmí u radiátoru trhl. Jednalo se o něm, ale za celou dobu se ho nikdo na nic nezeptal ani se na něj jinak neobrátil.

Po Kyrimově poznámce se rozhostilo ticho. Souhlasné ticho zrozené skutečností, že jiná možnost neexistuje.

Bárby se na mě podíval jako první, po něm všichni ostatní. Kristepane! Měla jsem chuť vykřiknout jako moje babička, ale mlčela jsem. V očích měli otázku, očekávání. Proč se krucinál obracejí na mě? Proč mám o něčem takovém rozhodovat já? Yatson u radiátoru znovu zachřestil pouty. Připomínal teď spráskaného psa. Divné přísloví, nikdy jsem neviděla spráskaného psa. Všichni psi, které jsem kdy poznala, byli mazlíčci.

Bárby, Filip, Kyrim, Křehůlek i Gruber mě nepřestávali pozorovat. Uvědomila jsem si, že ať řeknu cokoliv, oni to provedou. Ukážu na Kyrima a řeknu: zastřel ho, on vstane a bez zaváhání můj rozkaz vyplní. Možná předtím zavede Yatsona někam, kde nezakrvácí koberce. Požádám Filipa, aby Yatsona pustil, a on tak učiní. Bez ohledu na následky. Pokud však rozhodnu špatně, opustí mě jeden jako druhý a zůstanu sama. Nic víc, nic míň. Blbost, nechápala jsem, jak mě taková myšlenka mohla napadnout. Nezáviseli na mně, já naopak na nich ano. Nebo to bylo jinak? Nevyznala jsem se ve svých úvahách a připadalo mi, že se topím v myšlenkách, které mi tak docela nepatří.

Cítila jsem na sobe pohledy oběti i katů, kata i obětí. Chtěl nás prodat, měli jsme zemřít, aby dostal všivých deset milionů euro, měli jsme umřít kvůli jeho pohodlnému životu. Ale měla jsem právo nechat zabít člověka? Na právo jsem vlastně kašlala. Stále se na mě dívali, beze spěchu, s očekáváním. Ať řeknu co řeknu, bude to vykonáno. Jak jsem se do téhle situace sakra dostala?

„Zazdíme ho zaživa,“ řekla jsem tiše. „Ve stěně bude malý otvor a tím bude dostávat dva litry vody denně. Nic víc. Až vyřešíme náš problém, až zvítězíme, pustíme ho. Pokud to dopadne jinak, zůstane tam a nebude nikdo, kdo by mu dával vodu, kdo by ho pustil,“ rozhodla jsem.

Kyrimův obličej se okamžitě rozzářil, jako by ho můj ortel nadchl, Bárby s Filipem stále vypadali zamyšleně, Křehůlek uznale.

„A jídlo? Budu dostávat i jídlo?“ vykřikl Yatson.

Najednou už jsem vůči němu necítila lítost. Vzpomněla jsem si na kostel, na rány, co mi lámaly žebra, na výhrůžky smrtí mým rodičům.

„Modli se za nás, ať to skončíme brzy,“ doporučila jsem mu a teprve tou větou jsem se se svým vlastním rozsudkem smířila.

„Kam ho pohřbíme? Teda zazdíme?“ opravil se Kyrim.

Gruber sebou při jeho slovech škubl, až mu káva potřísnila kalhoty. Díval se stranou, aby se naše pohledy nestřetly. Bál se mě, bylo to zjevné, i když jsem netušila, proč jsem si tak jistá.

„Ve třetím podzemním patře, asi to byl kdysi sklad na led nebo na zeleninu. Je tam hluboká díra. Na ráno objednám stavební materiál a do oběda to bude hotové,“ oznámil Bárby.

Yatson začal vzlykat.

„Mám mu vyříznout jazyk?“ nabídl se Kyrim. Myslel to smrtelně vážně.

„Ne, to není třeba, odveď ho někam, kde nebude rušit,“ požádala jsem.

Když odcházel, udělal rukou omluvné gesto, teprve se zpožděním jsem pochopila, že to byla žádost o prominutí za to, že se ke mně obrací zády.

Filip se zvedl z křesla, a než se Kyrim vrátil, nalil každému pohárek destilátu z těžké hranaté láhve. Sám ji do sebe obrátil na ex a já ho napodobila. Bárby s Křehůlkem naopak koňak požitkářsky usrkávali.

„Mám pár věcí, se kterými bych vás chtěl seznámit,“ řekl nakonec Bárby, omluvně a současně lítostivě se na mě podíval a spustil.

* * *

Mluvil stručně, ale nevynechal žádnou relevantní podrobnost, nenechal nás na pochybách, že všechno několikrát pečlivě prověřil. Když skončil, rozhostilo se ticho, které se nikdo neodvážil přerušit.

Noc venku bledla a já se třásla strachy, protože jsem netušila, co si sama o sobě myslet. Kdybych před dvěma hodinami neskočila z osmimetrové výšky bez jakýchkoliv následků, snad bych ani neuvěřila. Představa, jak letím vzduchem na vzdálenost třiceti metrů zněla jako nesmysl, blábol, halucinace opilce, výplod mozku zničeného pervitinem. V hloubi duše jsem však věděla, že všechno, co Bárby říká, je pravda. Nějaká do podvědomí zadupaná část mého já to pravděpodobně už dávno tušila.

„Nedokážu své schopnosti vysvětlit a sama se jich bojím,“ vyslovila jsem nakonec své obavy nahlas. „Pokud teď odejdete, budu to respektovat. Zřejmě ta monstra,“ okamžik jsem před pravdou zaváhala, „z nějakého důvodu přitahuji právě já.“

„Nikoliv,“ přerušil mě Filip, „je to pan Rubin, nebo alespoň na počátku to byl pan Rubin. Teď to může být složitější. A co se mě týče – zavázal jsem se chránit pana Rubina, zůstávám.

Bárby se na mě podíval, v okamžiku, kdy povytáhl koutky úst o milimetr nahoru, měl oči o poznání méně mrtvé. Hrob, ve kterém ležela jeho duše, byl na chvíli trochu mělčí.

Kyrim povstal z křesla, tasil svůj velký nůž, který byl možná krátkým mečem, a pak se obřadně uklonil.

Otočila jsem se ke Gruberovi.

„Eh,“ začal rozpačitě, „já si myslím, že si nemůžeme dovolit nechat někoho odejít, protože pak by nás mohl zradit. Proto, eh, raději zůstanu.“

Rozhostilo se ticho. Dolila jsem si kávu a míchala ji lžičkou tak dlouho, až se její blahodárné aroma dostalo až k mému nosu. Labužnicky jsem se nadechla a až potom se napila. Křehké pojítko s reálným světem obyčejných lidí venku. Věděla jsem, že se budou vyptávat dál.

„A pozorujete na sobě nějaké další zvláštní příznaky?“ pokračoval podle mého předpokladu Filip.

Bůhvíproč mě to rozčílilo.

„Sakra, do dneška jsem netušila, že umím létat vzduchem jako Superman a skákat jako Tarzan!“ vybuchla jsem. „Jediné zvláštní, čím jsem si jistá, je, že jsem měla ty nejkratší a současně nejhorší menses svýho zatracenýho života! Je to pro vás dostatečně zajímavý?“ vybuchla jsem.

„Děkuji za vaši laskavost, madam, myslím, že je to důležité,“ Filip se mi uklonil, jako bych ho pasovala na rytíře a neštěkala na něho jako klasická hysterka.

„Možná bychom tohle všechno měli konzultovat s panem Rubinem,“ navrhl Gruber.

Měl pravdu, pokud do celé záležitosti mohl někdo vnést alespoň trochu světla, byl to právě Alex.

„Alexe jsem před chvílí uložila do postele,“ oznámila jsem jim a snažila se při tom tvářit neutrálně, jako bych tím pouze dostála svým pracovním povinnostem vyplývajícím ze smlouvy. „Nespal tři dny. Dejme mu ještě dvě hodiny. Pak ho vzbudíme a můžeme s ním konzultovat cokoliv,“ rozhodla jsem bez váhání.

Nikdo kupodivu neprotestoval.

Bárby se podíval do Alexových poznámek.

„Můžeme zatím řešit provozní záležitosti. Potřebujeme spoustu střeliva vyrobeného přesně podle těchhle speciálních požadavků. Nejsnazší bude, když se o munici postarám já. Hned ráno začnu shánět další přístroje.“

„Měli bychom pokračovat ve sledování kontaktních míst Franka Bernarda. Víme příliš málo a pokud neodhalíme jejich slabá místa, dříve nebo později nás dostanou. Udělal jsem v noci nějaké fotky lidí a těch divných starožitností. Použijeme je jako vodítka, musí nás k něčemu zavést,“ zapojil se Filip a položil na stůl fotoaparát.

„Potřebujeme víc bojovníků, teda víc mužů s kvéry,“ opravil se Kyrim. „Doma bych klidně přivedl tři tucty jezdců se samopaly, ale tady to neznám.“

„Nejen munici, taky lepší zbraně, určitě výkonnější, než je tahle devítka,“ přikývl Křehůlek a poklepal na pistoli v pouzdře.

Zklamal mě, on mi ze všech připadal nejvíc normální. Tak nějak jsem doufala, že nám bez výjimky vynadá, srovná nás do latě a vysvětlí nám, že jsme propadli nějakému stihomamu. Že neexistují ženské skákající třicet metrů do dálky, že neexistují chlapi vstávající po zásahu kulkou ráže půl palce, prostě že jsme se sjeli nějakou novou a hodně perverzní drogou. Jednoduše zklamal.

Další hodinu jsem jen přikyvovala jejich návrhům. Kas se občas ujišťoval, že částem konverzace vedené s Gruberem v angličtině porozuměl správně. Učil se rychle. Nechápala jsem, proč mě tam vlastně mají, mysleli na všechno. Nikdo však nebyl spokojený, dokud jsem ke každému dílčímu problému neřekla poslední slovo.

„Ještě jedna věc,“ vzpomněla jsem si nakonec.

Místo dlouhého vykládání jsem se zvedla a zašla k Alexovi pro Rulhánkovy knihy. Alex stále spal, od chvíle, kdy jsem ho opustila, se ani nepohnul.

Každému jsem podala namátkou vybraný ohmataný výtisk a sama si v jednom listovala. Na stránkách to vypadalo směšně, ale já věděla, že Prahou teď bloudí několik bytostí, jejichž zabijácké schopnosti jsou navlas stejné jako vlastnosti nesmrtelných upírů bojících se jen stříbra a víry. Taky možná průstřelu hlavy, jak jsem našla na jedné stránce. Mimoděk jsem položila prsty na rukojeť pistole.

„To je dobrá stopa,“ řekl po chvíli listování Křehůlek. Nechápavě jsem se na něj podívala. Právě tyhle knihy a fakt, že jim věřil i Alex, mě děsily nejvíce.

„Víme, koho se zeptat,“ odpověděl mi na nevyřčenou otázku.

Cítila jsem se ještě hloupěji, pořád mi nic nedocházelo.

„Pana spisovatele Rulhánka. O existenci těch monster se přece musel nějak dozvědět.“

Připadala jsem si jako úplný blb, bylo to tak. Najednou vše vypadalo mnohem jednodušeji. Rulhánek se nějakým způsobem dostal do kontaktu s netvory a začal o tom psát knihy.

„Umím se ptát docela dobře,“ usmál se Kas, „to vypadá na fakt dobrou stopu.“ Podívala jsem se na něj a najednou jsem neviděla muže asiatských rysů v džínách a sportovní košili, ale kočovníka žijícího v sedle, krutého až na samotnou hranu divošství, nešetřícího nikoho, polovičního dravce. Nic jsem neřekla, Filip a Bárby také mlčeli, a tím souhlasili. Vlastně byli úplně stejní dravci, možná jen uhlazenější, a tím pádem o to nebezpečnější.

„Rulhánek je ve Forbesově žebříčku pěti nejbohatších lidí na světě,“ zabručel od počítače Gruber.

Viděla jsem, jak mu prsty po klávesnici kmitají.

„To si všechno vydělal psaním?“ zatvářil se překvapeně Křehůlek.

„Tu první miliardu euro určitě, pak investoval do všeho možného,“ mumlal Gruber a slídil na dalších a dalších serverech. „Jsem v archivu nějakého bulvárního plátku,“ zajásal, „a mají toho docela dost.“

„Stále žije v Česku, ale návštěvy nepřijímá, na veřejnost téměř nevychází.“

„Nepředstavoval jsem si, že nás pozve na návštěvu,“ pokrčil rameny Filip. „Přesto si s ním promluvíme.“

* * *

Krátce po svítání začal Bárby připravovat snídani a Gruber skončil se seznamem oficiálních i neoficiálních prodejců a výrobců vybavení, které jsme potřebovali. Značnou část z něj představovali klenotníci a obchodníci s drahými kovy, pak puškaři a zbrojaři. Sama jsem se další debaty moc neúčastnila, sledovala jsem hodiny, kdy doběhnou k osmé hodině ranní, abych vzbudila Alexe. Nejraději bych ho nechala spát, ale… už jsem jednou rozhodla.

# KAPITOLA 35.

KAPITÁN KRČMÁŘ SE USMIŘUJE

Krčmář zašátral po budíku. Čtvrt na devět, nechápal, proč si ho nařídil na tak brzy, vždyť byl v práci až do půl páté a v posteli se neohřál déle než tři hodiny. Ivana, mám s ní schůzku kvůli bytu, došlo mu se zpožděním. Ve skutečnosti chtěl vstát dříve, ale ani vlezlý tón ho nedokázal probrat včas. Teď mu zbývalo pár minut na sprchu a ranní toaletu.

Střídání horké a ledové vody mu pomohlo ze sebe setřást stopy uplynulé noci. Vystoupil ze sprchovací kóje a lhostejně přehlédl množství vody na podlaze. Nebylo proč ji utírat, než se v noci vrátí, uschne sama. Sáhl po žiletce a pěně na holení, když cinkl zvonek, pak zarachotil klíč. Přišla dřív, nebude připraven; ale vlastně už to bylo jedno. Odložil žiletku, zasmušilému chlapovi v zrcadle věnoval jen zběžný pohled, vklouzl do županu a šel ji přivítat.

Byla to opravdu Ivana. Jako vždy dokonale upravená, nalíčená, na sobě o poznání méně formální oděv než obvykle, parfém poznal okamžitě. Nepamatoval si, jak se jmenuje, věděl jen, že je to ten z bílého flakónku.

„Pustíš mě dál? A co tak aspoň dobré ráno? Nějaký ten pátek se známe, ne?“ Ve tváři měla pobaveně šibalský výraz jako pokaždé, když se v duchu něčemu usmívala.

Ten měl nejraději, dokázala ho jím vzrušit, až ji povalil na postel, jindy se zase změnila v malou holku, kterou je třeba chránit. Stiskl zuby, aby přemohl bolest někde uvnitř. Myslel si, že už je to za ním, ale potkat se s ní ve dveřích po ránu – zatřásl hlavou jako boxer po těžké ráně a málem přehlédl, že Ivana nastavuje tvář k polibku. Měla vláčné horké rty jako vždy.

„Neoholený a ještě mokrý,“ zhodnotila. „Přišla jsem dřív, já vím.“

„Dáš si kávu?“ nabídl a následoval ji do kuchyně.

„Ráda, s mlékem.“

Posadila se za ratanový stůl s nohou přes nohu. Ne jako domácí, ale jako host, návštěva. Kalhoty z elastického manšestru obtáhly stehna, lodičky v béžové barvě neznal. Přinutil se soustředit na kávovar, aby se nedíval příliš hladově.

„Vypadáš unaveně.“

Jen přikývl.

„Mléko není,“ oznámil naštvaný sám na sebe po otevření ledničky.

Silná káva s mlékem, nebo ještě lépe se smetanou, byla ráno její nejoblíbenější neřestí. Mohl se připravit a zkusit jejich setkání udělat aspoň trochu příjemnějším.

„Nevadí, stačí cukr,“ řekla kupodivu s pobavením.

Uvědomil si, že ho znervózňuje, že ho prolínání známé důvěrnosti a nové cizosti bolí, že by konečně všechno měl nejraději za sebou. Měli jsme se setkat jinde než v bytě, který jsme spolu tak dlouho sdíleli, pomyslel si. Který byl náš domov.

„Cukr také není,“ přiznal. „Můžeš dostat černou kávu, horkou vodu a jogurt, to je všechno.“ Nalil do dvou hrnků a posadil se.

„Netrávíš tu moc času,“ zhodnotila, když se napila.

„Nemám proč,“ přiznal, „docela mi vyhovuje, že je nával práce.“

Zamyšleně přikývla hlavou.

„Víš, že s tím strništěm nevypadáš ani trochu jako policajt? Právě naopak, jako drsňák z nějakého filmu,“ řekla po chvíli mlčení.

Postavil se k rádiu, na první stanici komentátor předčítal zprávy, na druhé optimisticky brojil proti ranní lenosti padesát let starý rokenrol. Spokojil se až s neutrálním džezem.

„Máš ty papíry?“ přešel přímo k věci. Znervózňovala ho, stále musel myslet na to, že je mezi nimi konec. Že je mu vzdálenější než kterákoliv žena, kterou v posledních třech dnech, možná i třech letech, potkal. A s každou sekundou, kdy s ní usrkával horkou kávu tak silnou, až svírala na jazyku, mu ten pocit připadal horší.

„Mám. Připravenou smlouvu o prodeji, podílu pro tebe i pro mě. Stačí, když podepíšeš, zařídím stěhování a do dvou dnů budeš bydlet jinde. Já také.“

Vytáhla z kabelky složku listin. Pamatoval si, že tuhle kabelku sháněla dlouho. Elegantní, ale současně dost velkou, aby se jí do ní vešla aspoň jedna složka s pracovními materiály.

„Nerozmyslel sis to?“ nadhodila.

Nedokázal rozpoznat, jak svou otázku myslí. Bojí se, že ano?

Džezová skladba skončila a bez uvádění začala další. Poznal Roy Woodovu Are you ready to rock. Džez mohli poslouchat oba dva.

„Kde to mám podepsat?“ zeptal se místo odpovědi.

„To si to ani nezkontroluješ? Nepodíváš se, co za svůj byt dostaneš?“

Zdálo se, že ji jeho chování pobouřilo.

„Ne, proč, je mi to jedno,“ odpověděl. „Věřím ti.“

Možná by mi pomohlo, kdyby ses mě pokusila podfouknout, bylo by to pak lehčí, dodal v duchu. Objevil správnou kolonku a jediným tahem ve stoje skloněný nad stolem podepsal tři stejné listiny.

„A je to,“ odložil tužku.

Zvedla se ze židle a vypadala ještě naštvanější než před okamžikem. Protože byla v lodičkách a on bosky, připadala mu vyšší než jindy, mohl by ji políbit bez předklánění.

Přistoupila až těsně k němu a lehce ho bouchla pěstí do hrudníku.

„Jsi hnusnej, mizernej chlap. Zapomínáš, moc pracuješ,“ při každém slově ho znovu praštila, měl pocit, že se zalyká slzami, „ale jsi tak odporně férovej a máš mě tak zatraceně rád, tak děsně se snažíš,“ teď už se rozplakala doopravdy.

Po krátkém zaváhání jí položil ruku kolem ramen. „Nikdy jsem nepotkala někoho,“ hledala vhodná slova, „někoho, jako seš ty. Pořád, pořád se snažíš být o fous lepší, než jsi byl včera a já – prostě tě…“

Nenechal ji domluvit a políbil ji.

„Miluju tě, ale asi to nedávám moc najevo. Zapomínám, možná se trochu dívám přes prsty na lidi, se kterýma pracuješ, ale miluju tě, je mi s tebou dobře. Bylo by to pro mě bez tebe těžké,“ řekl tiše a pustil ji z objetí, protože věděl, že o chvíli později by to už nedokázal. Měl pocit, že bruslí po tenkém ledě, a děsil se, aby nepraskl. Dostal dar, šanci, ve kterou nedoufal.

Sáhla po složce papírů a jediným škubnutím ji roztrhla.

„Byla to skutečná smlouva?“ zajímal se.

„Jo, chtěla jsem vědět, jak zareaguješ, jestli se budeš vykrucovat, prostě jsem hledala záminku, abych sama sobě mohla říct, že jsi mizera. Že mi bez tebe bude líp.“

Posadila se zpátky na židli a zvedla hrnek s kávou. „Nebyla by ta smetana?“ požádala ještě jednou.

Krčmář bezradně rozhodil rukama, ale potom ho zarazilo nepatrné nazdvihnutí koutku úst a náznak vrásek smíchu kolem očí.

Otevřel ledničku a vytáhl jogurt, který byl ve skutečnosti smetanou.

„Tys to věděla,“ zkonstatoval.

„Ano,“ přiznala, „pobavil jsi mě.“

„Na co myslíš?“ zeptala se, když na stůl pokládal otevřený kelímek s čistou lžičkou.

Úsměv byl o poznání otevřenější, v očích opět měla svůj šibalský výraz. Sebral jí z ruky šálek kávy, odložil ho na stůl a přímo ze židle ji zvedl a nesl do ložnice.

„Pomačkáš mi šaty! Rozmažeš mejkap! To přece nemůžeš! Vždyť jsme se přece pořádně ani neusmířili!“ mumlala mu do ucha.

„Tys od první chvíle věděla, na co myslím, a co se týče toho usmiřování, právě na něm pracuji.“

* * *

Ležel vedle ní, s rukou položenou na jejím boku a hlavou zabořenou do vlasů.

„Ty kalhoty byly děsný, myslel jsem, že je roztrhám,“ zabručel a sklouzl dlaní do úžlabiny pasu, potom dál k ňadrům. Tam se na chvíli zastavil a celý pohyb zopakoval.

„Vzala jsem si je naschvál, vím jak tě to vzrušuje,“ odpověděla. „A taky ty kalhotky, co jsem od tebe dostala k svátku.“

Jeho ruka se na chvíli zastavila.

„Podepsanou smlouvu o prodeji bytu a kalhotky speciálně kvůli mně?“ podivil se a zvrátil ji na záda čelem k sobě.

„Jo, připadá ti to divný?“

Obemknula ho nohama, přitáhla blíž k sobě a rukou uchopila za penis.

„Na sexuální abstinenci něco je,“ uchichtla se. Krčmář cítil, že okamžitě začíná topořit. Olízl jí tvář, až zavřela oči, a potom jazykem pokračoval po krku k ňadrům.

„Pícháš.“

„Stejně jako před chvílí, ale teď už s tím nic nenaděláš.“

Zvedl se z postele i s ní. Stále se ho držela, rukama ho teď objímala kolem ramen. Cítil, jak se prohnula, když do ní vnikl, nehty mu zaťala do zad. Pomalu ji nadzvedl a zase spustil. Díval se, jak se jí chvěje chřípí, řasy. Znovu, jak nejpomaleji dokázal. Věděl, že už to mnohokrát nevydrží, že se nakonec sám přestane kontrolovat. Vydechla, přitiskla se k němu ještě blíž a sama se nadzdvihla a pak spustila. Krčmář ztuhl, zbytek byl na ní. Nespěchala stejně jako on před chvílí, dráždila ho a snažila se ho dovést na vrchol co nejpomaleji. Rukama ji držel kolem hýždí, klouzala mu, jak byli oba zbrocení potem, cítil její vůni, vlhkost. Nahoru a dolů, chtěl to, chvěl se touhou, ale nehýbal se. Pořád nespěchala, líbala ho a kousala ve tváři. Už věděl, že nevydrží, že to prostě potřebuje, když náhle zrychlila.

„Opatrně, umačkáš mě,“ zašeptala, když orgasmus pominul. Možná to říkala po několikáté, nebyl si jistý.

Lapal po dechu, nevěděl, jak dlouho před vyvrcholením zadržoval dech.

„Miluju tě,“ odpověděl.

„Všimla jsem si,“ zasmála se. „Možná bys mě měl pustit, únavou se ti třesou nohy.“

„Nesmysl,“ houkl, ale opatrně se položil na postel a nepouštěl ji.

Otevřel oči a uvědomil si, že leží sám. Usnul. Z koupelny se ozývalo šumění vody. Zaklepal a vešel za ní.

„Kdy si přivezeš věci?“ zeptal se, když vylezla zpod proudu vody.

Trochu napětí v něm přece jen zbylo. Tahle otázka byla důležitější než milování.

„Dnes, pomůžeš mi?“

„Třeba hned,“ přikývl s úlevou a vystřídal ji ve sprše.

Koupelnu opustil dřív, než si stačila vysušit vlasy. Oblékl se, ustrojil a stačil vypít další hrnek kávy. Vyšla nahá, provokativně se kolem něho zavlnila. Nespouštěl z ní oči.

„Někdy lituji, že nejsem básník. Víš, že jsi krásná?“

„Strašně zapomínám a spoustu věcí potřebuji připomínat,“ nasadila nevinný kukuč porcelánové panenky.

Krčmář se usmál, ještě chvíli se díval ke dveřím, za nimiž zmizela, přitom přeladil stanici. Teď byl starý dobrý rokenrol tak akorát. Venku cvakl výtah. Umínil si, že nebude odkládat zvukovou izolaci dveří. Zámek dveří do bytu zarachotil, Krčmář okamžitě sáhl po zbrani a odložil kávu. Skoro ho ani nepřekvapilo, když se před ním objevil vysoký chlap s pleší, se kterým měl před časem tu čest ve vstupním vestibulu domu. Alespoň s sebou nemá toho příšerného psa, usoudil.

„Právě jste se dopustil vloupání,“ oznámil neznámému Krčmář suše. „Zatýkám vás.“

„Kdo přišel?“ ozvala se z ložnice Ivana.

„Nějaký zloděj,“ odpověděl Krčmář a nespouštěl přitom z muže oči. Současně odjistil zbraň. Posledních pár dní porušoval předpisy – náboj byl v komoře, závěr natažený.

„Vy máte informaci, kterou chci, říkal jsem vám to,“ muž protahoval samohlásky, tón jeho řeči připomínal sebevědomého puberťáckého spratka.

Ivana vyšla z ložnice. Krčmář ji za sebou cítil, ale neodvažoval se podívat.

„Dejte ruce za hlavu a otočte se ke mně zády,“ přikázal. Současně na neznámého mířil, pod bříškem ukazováku cítil chladný kov lučíku spouště.

„No, myslím, že to neudělám,“ zasmál se muž. Najednou se v jeho ruce objevila pistole. Krčmář to nechápal. Připadalo mu, jako by stál proti eskamotérovi. Už chtěl zmáčknout spoušť, když si uvědomil, že muž nemíří na něj, ale na Ivanu. Kdyby včera neshodil chlapa pod auto a on pak sám neodešel, kdyby neměl na stole vyšetřovací spis, v němž dva svědkové shodně tvrdili, že muž zasažený několika kulkami zmizel z místa přestřelky, jako by se nechumelilo, kdyby… vystřelil by.

„Tu adresu,“ požádal muž a zašklebil se. Krčmáři to připadalo, jako by mu v obličeji vykvetl vřed.

„Praha 6, Falánkova 413,“ řekl bez váhání. „Máte, co jste chtěl, můžete odejít,“ sklonil pistoli k zemi.

„To je pravda,“ přitakal muž, „ale trocha zábavy neuškodí.“

Vředovitý škleb byl o poznání delší než předešlý a Krčmář pochopil, co to znamená.

První rána vyšla v okamžiku, kdy byla hlaveň jeho pistole na půli cesty. Druhá a jeho vlastní zazněly současně. Mačkal spoušť, dokud nebyl zásobník prázdný, ale neznámý na výstřely vůbec nereagoval, jen se šklebil. Krčmář však viděl, že zasahuje, ošoupaná kožená bunda byla na půltuctů místech roztrhaná, dvakrát trefil stehno. Džínovinu zabarvila jasně červená krev.

„Užijte si to s paničkou, dokud je ještě teplá, pak to bude horší,“ řekl muž, pohrdlivě palcem vydloubl z rány na noze kulku a pustil ji na podlahu. V tu chvíli se na něj Krčmář vrhl. Najednou letěl vzduchem a skončil u protější stěny v kuchyni. Ivana ležela před ním, první výstřel ji zasáhl do břicha, druhý do hrudníku. Bylo zbytečné hledat puls, střela vnikla do těla kousek vlevo od spodní třetiny prsní kosti, čistý průstřel srdce. Přesto to udělal. Pohyb způsobil, že se svět zhoupl a ztmavl, ještě se dokázal po kolenou posunout o kus dál a začal dávit.

# KAPITOLA 36.

RÁNO PLNÉ ČÍSEL

Seděli jsme všichni u jednoho stolu zaplněného jídlem, papíry, fotografiemi a zbraněmi. Filip se ujal služby v kuchyni, ve vzduchu se vznášela vůně slaniny, vajíček, čerstvých topinek a kávy. Kas se o jídlo nezajímal, vedle sebe si opřel velkou dvouhlavňovou pušku a jeden po druhém ládoval náboje do koženého pásu s poutky. Pokaždé vyzkoušel, zda jde náboj snadno vytáhnout, a potom ho do opasku opět vrátil. Bárby mezi jednotlivými sousty listoval vytištěnými katalogy zbrojařských firem a tlustými svazky bůhvíodkud získaných balistických tabulek. Gruber neustále na něčem pracoval a nepřestával mačkat klávesy, ani když jednou rukou jedl. Všichni bez výjimky jsme se oddávali kávovým orgiím, já nejvíc. Pořád jsem toho voňavého nápoje neměla dost, po každém šálku jsem měla chuť na další. Obvykle jsem tak reagovala na stres, potřebovala jsem se trochu předávkovat kofeinem. Teď mi připadalo, že se snažím otrávit. Nedokázala jsem však přestat. Možná taky trochu nenormální, ale proti létání vzduchem maličkost.

Alex se objevil asi deset minut poté, co jsem ho vzbudila. Pod očima tmavé kruhy a celkově vypadal mnohem unaveněji než v noci. Na druhou stranu měl normálnější pohled a nepřipomínal štvance na konci amfetaminové jízdy.

Posadil se na jedinou volnou židli vedle Grubera na druhé straně stolu a zkoumavě se na mě podíval. U něho nahoře jsem se chovala strožeji, než jsem sama chtěla, a přišlo mi to líto. Musela jsem, protože jinak bych se sesypala jako domeček z karet, když někdo neopatrně potáhne spodní kartu. Chtěla jsem, aby dříve, než se od něj nechám obejmout, věděl, co se přesně děje, co se se mnou děje. Ve dveřích, když jsem odcházela z jeho pokoje, mi řekl, že jsem jiný člověk než v noci. Možná za to mohly ty dvě velké pistole, možná kožené oblečení nebo boty, možná to, co se v posledních hodinách stalo.

Alex se pustil do jídla, jako by se nic nedělo, a pak sám v kuchyni vystřídal Filipa. Přinesl si vaječnou omeletu víc syrovou než osmaženou a nasoukal ji do sebe příšernou rychlostí, jako by stál o masivní nákazu salmonelou.

Teprve poté začal Filip referovat. Mluvili anglicky a Gruber si přitom dělal poznámky. Alex zpočátku přikyvoval hlavou, potom ztuhl, přímo jsem viděla, jak muž a kluk mizí a jeho druhé analytické já se dostává na povrch. Položil pár otázek a přisunul si Gruberův notebook.

„Nemám vysvětlení pro všechno, co se děje, jen pár idejí a základní rozbor vlastností M-pole,“ začal svým nemodulovaným úsečným hlasem prostým emocí.

„Co to je M-pole?“ zeptala jsem se.

„Nemá v naší dosavadní fyzikální realitě obdobu. Zatím jsem zjistil, že působí hlavně na hmotu, tkáně, těla monster, tím myslím našich pronásledovatelů. To vysvětluje jejich odolnost jak celkovou, tak i odolnost jednotlivých buněk vůči vnějším vlivům. Zdá se, jako by těla monster byla buď zdroji M-pole nebo alespoň jeho akumulátory.“

„Jako by je to M-pole nějakým způsobem vyztužovalo? Podobně jako železná armatura beton?“ zeptal se Bárby.

„Není to úplně přesné přirovnání, ale výsledek je obdobný,“ potřásl hlavou Alex a pokračoval.

„Interakce M-pole se standardním reálným světem je velmi slabá, na hranici rozlišitelnosti přístrojů, které mám v současné době k dispozici. Nejzajímavější je, že jde,“ Alex se na chvíli odmlčel, jako by se propadl do hloubek přístupných jen jemu, „o pole definované třemi vektory, přičemž úhly svírané intenzitami jednotlivých složek se v čase mění. A jejich velikost samozřejmě také.“

To mi vůbec nic neříkalo, ale viděla jsem, jak Gruber překvapeně polknul a Filip se na Alexe zamyšleně podíval. Ze školy jsem si pamatovala, že gravitační pole je dáno jediným vektorem intenzity gravitačního pole, který na Zemi směřuje do těžiště zeměkoule. Elektromagnetické pole je dáno dvojicí vektorů kolmých ke směru jeho šíření. O třívektorovém poli, ještě tak divně rozevlátém, jsem nikdy neslyšela. Ale já nebyla Feymann a měla jsem jen základní kurs fyziky.

Při mém přemítání mi další kus Alexova výkladu, zejména odpovědi na Gruberovy odborné otázky, unikl.

„A proč je proti nim účinné zrovna stříbro?“ promluvil po dlouhé době Bárby.

To už mě zajímalo víc. A asi nás všechny. Kas vzhlédl k Alexovi a soustředěním přimhouřil oči. Musel už rozumět anglicky dost dobře, učil se každou hodinou, každým dnem.

„Nevím. Dokážu ten děj popsat jen velmi zhruba. Atomy stříbra způsobují ve své těsné blízkosti vynulování všech tří M-intenzit, a tudíž faktický zánik M-pole. Zatím jsem nedokázal zjistit příčinu tohoto jevu. Sféra destrukce se při interakci atomu stříbra s M-polem postupně zvětšuje, jako by vlastní proces zániku současně poskytoval energii pro další pokračování děje nebo reakce. Mám načrtnutou základní teorii, zhruba popisující zatím známé vlastnosti M-pole.“ Alex se podíval na Grubera, ten přisunul ke stolu židli s přístrojem připomínajícím promítačku.

Němec zachytil můj pohled a zašklebil se. „Úžasná věc, sestavil jsem ji včera večer podle jeho návodu,“ řekl tlumeně a zapojil přístroj přes objemnou krabici do počítače.

Před stěnou se ve vzduchu zhmotnil trojrozměrný obraz čísly zaplněné třídimenzionální matice. Při podrobnějším pohledu jsem zjistila, že matice není tvořena čísly, ale rovnicemi ze mně neznámých symbolů. Alex myší, jejíž šipka vypadala jako malý kužel, zvýraznil a zvětšil jednu buňku. Nevystupovala v ní čísla, ale další třírozměrné miniaturní matice zavěšené nebo podvěšené nad symboly vzdáleně připomínajícími znaky řecké abecedy. Takové matematické vyjádření kromě nás určitě neviděl žádný člověk na světě.

„Teď se nemohu plně soustředit, ale…“ Alex už nás neregistroval, jeho vědomí padalo někam do hlubin operátorů, funkcí, funkcionálů a dalších fines abstraktního vědění, „ale i z tohoto hrubého modelu vyplývá, že pro existenci M-pole jsou nutná ostře lokalizovaná vírová zřídla.“

Na okamžik se odmlčel, ticho rušilo jen ševelení promítačky.

„Lokalizovaná vírová zřídla a také nějaká základní úroveň rozptýleného hluku. Říkám hluku, protože pro tento pojem neexistuje žádný vhodný fyzikální termín. Možná by bylo lepší říct základní hustota pěny. Navíc se dá usuzovat, že jisté konfigurace vírových zřídel jsou nestabilní, některé fatálně, a mohou způsobit okamžitý zánik M-pole.“

„Okamžitý? Šíří se rychlostí světla?“ chtěl vědět Filip.

„Nevím, dynamikou jsem se zatím nezabýval, ale bude to poměrně jednoduchý experiment,“ odpověděl Alex po chvíli.

Pohled přitom nespouštěl z hologramu matice. Fascinovala ho, přitahovala ho jako magnetová hora lodě k smrti odsouzených námořníků.

„A existují ta velká zřídla v našem světě? Můžeme je najít?“ ozval se Kas rusky.

Gruber po něm střelil nevraživým pohledem, Filip jeho poznámku zopakoval anglicky. Přesně vystihla, co pro nás je důležité.

„Nevím, ještě nevím,“ pokrčil Alex rameny.

„A co já?“ šeptla jsem.

Původně jsem chtěla promluvit svým normální hlasem, ale strach mi to nedovolil.

V první chvíli se zdálo, že mě Alex nevnímá, pak se pomalu otočil, jeho oči zaostřily a vypadaly najednou smutně a trochu nejistě.

„Také nevím. Dá se usoudit, že M-pole začíná interagovat i s hmotou tvého těla. Příčinu neznám, ale udělám vše pro to, abych se to dozvěděl.“

To bylo přesně to, co jsem nechtěla, za žádnou cenu jsem nechtěla, aby se napojil na ten hnusný kabel a nechal životně důležité procesy organismu kontrolovat počítač. A přesně to měl v úmyslu.

„Snad abychom našli ty zřídla, pohovořili s panem Rulhánkem, zjistili, k čemu potřebují hromady starožitností a pro koho vlastně pracuje Frank Bernard. Na začátku byl normální a pak se stal monstrem… Musí být nějaký spouštěč a zastavovač tohohle procesu,“ vychrlila jsem jako kulomet. Najednou mi to myslelo o sto šest.

„To ano, čím víc informací budeme mít, tím rychleji postoupíme kupředu,“ souhlasil Alex.

Byl napůl mimo, ta hnusná, složitá maticová rovnice, nebo rovnicová matice, ho vábila, lákala – prostě ho dostala.

„Nesmíš se zase dostat do toho svýho transu, nemáme už Yatsona, navíc se propadáš stále hloub a přestáváš být člověkem! Něco se stane a ty umřeš. Je možný, že odsud budeme muset narychlo vypadnout, slyšíš? Prosím.“

Už jsem nemluvila klidně a vyrovnaně, gestikulovala jsem, žadonila, přesvědčovala, vyhrožovala.

„To se může stát,“ přisvědčil a na okamžik se na matematické monstrum zhmotnělé v prostoru světelnými paprsky podíval z většího odstupu, „ale za každou cenu musím zjistit, co se děje, musím zjistit, co se ti může stát.“

Usmíval se, usmíval se jako největší hlupák, který holce řekne, že prostě pro tu kytku nahoře na skále vyleze děj se co děj nebo že toho medvěda zastaví holýma rukama, aby zatím utíkala dál. Neměla jsem šanci, naběhla jsem si, jen jsem jeho odhodlání vyřešit problém posílila na maximální možnou mez. Usmíval se přesně jako hlupák, do kterého jsem se zamilovala. Ach jo. Nebo jsem měla být šťastná? Jenže já se o něj bála, zatraceně moc bála.

„Tak jo,“ kapitulovala jsem. „Chci ale s tebou mít možnost mluvit, i když budeš pracovat. Jinak tě nenechám.“

„To se dá zařídit,“ otočil se váhavě ke Gruberovi.

„Uděláme vylepšený prioritní kanál do tvého pracovního softwaru, okno, co tě bude rušit. Něco takového jsme použili, když jsi téměř zkolaboval při luštění toho amerického bezpečnostního kódu,“ odpověděl váhavě Gruber.

„Prioritní kanál?“ zeptala jsem se, protože mě jeho intonace znejistila.

„Výstup světlovodného kabelu na sítnici oka, aby ho mentálně nedokázal potlačit jako všechno, co ruší soustředění,“ vysvětlil.

Chtěla jsem ho přesvědčovat ještě chvíli, ale najednou zazvonil telefon. Byl to uši drásající rachotivý zvuk na míle vzdálený sofistikovaným hlasům mobilních telefonů. Jako na povel jsme se všichni otočili k nízkému stolu s květináčem, vedle kterého ležel černý telefonní aparát. Podle matného bakelitu a tvarů ho vyrobili minimálně před půlstoletím.

„Pevná linka. Teprve včera jsem si všiml, že tady je. Ani jednou jsem ji nepoužil,“ řekl Gruber nervózně. Telefon zazvonil podruhé. Kas zaklel ve své mateřštině a potom hned rusky.

„Možná nás fakt stačil prásknout,“ řekla jsem a šla pomalu k přístroji. „V tom případě bude jedno, zda ho zvednu, nebo ne.“

Při třetím zazvonění jsem sluchátko zvedla.

„Prosím?“

„Tady kapitán Krčmář,“ ozval se hlas někoho, kdo právě umřel.

„Mluvím s Marikou Zaháňskou?“

Tón jeho řeči ve mně vzbuzoval děs. Jako bych hovořila s lebkou, jako by se zvuk rodil mezi prázdnými lebečními kostmi nebo v dávno vyschlém hrudníku.

„Co jí chcete?“ zeptala jsem se místo odpovědi. „Před několika minutami, nevím přesně, jsem vysokému muži s pleší oznámil adresu, na které se nacházíte. Falánkova 413, Praha 6. Myslím, že vás chce zabít.“

Sluchátko se odmlčelo. Položila jsem ho zpět do vidlice a doslova zopakovala vzkaz ostatním.

# KAPITOLA 37.

KAPITÁN KRČMÁŘ MĚNÍ STRANY

Krčmář ukončil hovor a odložil mobilní telefon na stůl. Nedokázal se tomu ubránit a opět pozoroval Ivanino tělo zhroucené u zdi, kam dopadlo zasaženo střelami. Už to nebyla ona, nebyla živá, její existence skončila. Potřásl hlavou, jako by tak mohl popřít skutečnost. Smrt, viděl ji mnohokrát, ale nikdy se s ní nesmířil. Snad jen když byla zakončením, vyvrcholením života. Pamatoval si ale, jak mu stejně přišlo kdysi dávno líto, že jeho děda, s nímž chodil vyřezávat vrbové píšťalky, zesnul v klidu jednoho chmurného únorového rána a nedožil se dalšího jara, které tak miloval.

Násilná, nespravedlivá, předčasná smrt představovala něco mnohem zvrácenějšího, ošklivého. Opanovala byt, cítil její smrad, vznášela se ve vzduchu, vyplňovala každý kout a současně se skrývala i ve stopách krve na jeho rukou. Klekl si, čelo opřel o desku stolu a snažil se potlačit všechny myšlenky a pouze existovat. Uvažování o příčinách toho, co se stalo, v něm probouzelo návaly nezvladatelného vzteku střídané pocitem viny, lítostí i totální rezignací.

V dálce někdo zabušil na dveře, Krčmář si uvědomil, že už dlouho slyší zvonek. Baterie nestačila, tón se přerušoval a ztrácel na síle.

V okamžiku, kdy se postavil, aby otevřel, třeskla rána, vzápětí druhá, jak dveře narazily na stěnu. Krčmář věděl, co to způsobilo. Někdo právě použil těžkou železnou palici na dlouhé násadě určenou k likvidaci zámků. Dva muži v oblecích přepadového komanda s tvářemi zakrytými helmami a nápisem POLICIE na hrudi, kteří se kryti dalšími vrhli do pokoje, ho nepřekvapili. Otupěle se díval, jak zásahový tým zajišťuje byt. Po celou dobu na něho mířily dvě hlavně, jedna z nich patřila brokovnici.

Tupec, napadlo Krčmáře, teď by ohrozil i kolegy. Neptal se, co přepad znamená, pouze stál a vyčkával.

Jako poslední vešel v civilu plukovník Jastrebniak. Rty sevřené, v obličeji svůj podmračeně urputný výraz. Jediným pohledem obsáhl scénu, mrtvé věnoval letmý pohled, okamžik mu trvalo, než objevil Krčmářovu pistoli. Další vyšetřovatel, kterého Krčmář neznal, ji v rukavicích zvedl a vložil do igelitového sáčku.

„Kapitáne Krčmáři, jste zatčen pro podezření z vraždy své ženy,“ pronesl Jastrebniak svým nakřáplým hlasem. „Neměl jsi to nechat dojít tak daleko, policajti by neměli zabíjet ani ze žárlivosti,“ dodal o poznání měkčeji.

Krčmář pocítil náznak údivu, nikdy v životě od Jastrebniaka neslyšel stopu lidské účasti. Pak se vrátil do letargie. Bylo jedno, proč si mysleli, že ji zabil on. Byla prostě mrtvá.

„Můžu se obléct?“ zeptal se a bez čekání na odpověď sáhl po saku přehozeném přes židli. Skvrny od krve přehlédl. Potom se bez odporu nechal spoutat a odvést.

* * *

Okamžitě ho zavedli do výslechové místnosti. Chápal je. Chtěli z něj dostat co nejvíc, než se vzpamatuje ze šoku. Většina vrahů v afektu byla svým činem zděšena a potřebovala se někomu vypovídat, i když to byl jen policejní vyšetřovatel.

Poslouchal monotónní hlas vyslýchajícího policisty, diktoval do mikrofonu základní iniciály, čas a místo konání výslechu. Sám to dělal tolikrát, nikdy ho nenapadlo, že bude jednou sedět na opačné straně stolu. Nikdy ho nenapadlo, že Ivana bude mrtvá.

„Zabil jste Ivanu Krčmářovou, vaši ženu?“ začal vyšetřovatel základní otázkou.

„Ne,“ odpověděl Krčmář.

Viděl, jak muž znechuceně pozdvihl obočí, gesto pro přihlížející za poloprůhlednou stěnou. Vlastně zde při obvinění policisty z tak závažného trestného činu měli být lidé z Vnitřního vyšetřování, napadlo ho automaticky, ale mlčel.

„Byla zastřelena vaší pistolí ČZ-75 s vašimi otisky prstů. Zbraň nalezlo zásahové komando přímo v bytě. Můžete nám vysvětlit tyto skutečnosti?“

„To je nesmysl, ze své zbraně jsem střílel po útočníkovi, Ivanu jsem přitom nemohl zasáhnout,“ protestoval mechanicky Krčmář.

„Máme předběžnou zprávu z daktyloskopie a balistika bude za chvíli,“ sdělil suše vyšetřovatel.

Nechápal to, ale nějaké řešení muselo existovat.

„Na místě byla zajištěna ještě jedna pistole stejného typu,“ prozradil mu policista, i když nemusel.

„Museli mi ji vyměnit včera při akci,“ domýšlel se Krčmář, „zajišťoval jsem svědky, na místě došlo k nehodě a bylo tam rušno. Vůbec jsem netušil, že nemám vlastní zbraň.“

V první chvíli chtěl zevrubně popsat člověka, který jeho pistoli s nejvyšší pravděpodobností získal, ale potom se zarazil. Nikdo z hlídky ho neviděl, a i kdyby v jeho prospěch svědčili Andrej Tesařík se Sylvií, nevěřili by jim. Skutečnost byla příliš fantastická, navíc oba nepředstavovali pro polici právě důvěryhodné svědky. A co bylo hlavní – Ivana byla stejně mrtvá.

„Já ji nezabil,“ řekl místo všeho, i když věděl, že tím vyšetřovatele v jeho úmyslu zlomit ho jen utvrdí.

A možná, možná ji vlastně zabil. Umřela jen kvůli němu, kvůli případu, v němž mrtví i živí mizí, v případu, do něhož byla nějak zapletena Marika Zaháňská, Nowak Barbarossa a pár dalších lidí.

Podle stoupající nervozity policisty si uvědomil, že nezareagoval na několik otázek.

„Můžete tedy popsat, jak se stalo, že je vaše žena mrtvá, zastřelená vaší vlastní služební pistolí?“ nahodil vyslýchající vějičku v naději, že zadrženého dostane v rozporech jeho verze událostí.

Krčmář se pokusil soustředit. Byla mrtvá, on sám ji zabil ale – ten, kdo stiskl spoušť, by měl být potrestán.

Nadechl se a bez toho, že by se nechal přerušit, jim stručně sdělil, co se ráno seběhlo a detailně popsal vraha. Nakonec skončil a podíval se na policistu, aby zjistil, co on na to. Vybavilo se mu jméno Marek Mádcha, poručík. Teď v prstech nervózně točil obyčejnou tužkou, v podpaží mu tmavly skvrny potu a občas zamířil pohledem k oknu. Zřejmě doufal, že to bude případ, na kterém si přilepší a katapultuje svou kariéru vzhůru. Krčmář se divil, proč ho nevyslýchá sám Jastrebniak.

Rozhostilo se ticho a pach tisíců vykouřených cigaret jakoby zesílil. Nikde v budově se kouřit nesmělo, tady se však ve snaze nalomit odhodlání obžalovaného dělala výjimka.

„Řekl jste, že jste po útočníkovi vystřelil. Musel být velmi blízko, jak to, že jste ho netrefil?“ začal poručík Mádcha nové kolo otázek.

Jak to? Krčmář tu otázku nechal odeznít. Byla mrtvá, byla mrtvá, protože ten zkurvysyn byl rychlejší než blesk a nechtěl umřít. Jinak by ho zvládl. Tu první kulku by přežila, určitě. „Nevím,“ odpověděl klidně.

Zuřivost v něm odezněla spolu se slovem. Neměl proč se vztekat. Byla mrtvá.

„Ve stěně jsme však nenašli žádné stopy po výstřelech. To je další rozpor s vaším tvrzením. Musely tam být, pokud jste ho nezasáhl.“

Krčmář k Mádchovi unaveně vzhlédl.

„Třeba měl neprůstřelnou vestu. Určitě jste našli vypálené nábojnice.“

Viděl, jak jeho slova policistu zarazila a okamžik pátrá v paměti. Nebyl si zřejmě jist skutečností. Profesionální chyba.

„Mrkněte se do zápisu z ohledání místa činu,“ poradil mu Krčmář.

Výslech pokračoval, ale Krčmáři se nezdálo, že by jakákoliv z otázek mohla napomoci k chycení střelce. Nakonec přestal odpovídat a zíral do desky stolu před sebou. Někdo do ní v nestřežené chvíli dokázal vyřezat klátícími se písmeny: Stejně ste všichni hajzlové. Nůž ve výslechové místnosti? Možná to však neudělal nožem, ale něčím jiným.

Otevřely se dveře a vstoupil Jastrebniak. Mádcha se okamžitě vymrštil do pozoru a šéf ho gestem poslal pryč.

„Ať tahle záležitost dopadne jakkoliv, mohl bys nám pomoct a spolupracovat při předání případů,“ řekl Jastrebniak a nabídl mu šálek kávy.

Krčmář ho přijal a napil se. Cítil se unavený, děsivě unavený, že i dýchat pro něj bylo obtížné. Nejraději by vůbec nebyl, utekl z existence někam pryč.

„Všichni děláme chyby, někdo větší, někdo horší. Je mi to líto, ta tvá už nepůjde napravit, ale…“ Krčmář odložil kávu.

„Případy předám, své řeči si nechte pro sebe,“ řekl tak tiše, že stěží slyšel vlastní slova.

„Obejdeme se bez pout?“ chtěl vědět jeho nadřízený.

Jen přikývl.

Jastrebniak zabouchal na dveře, aby je pustili z výslechové místnosti. Krčmář kráčel poslušně před ním cestou, kterou tak dobře znal. Netečně přehlížel lidi, na jejich nejisté pozdravy a grimasy nijak nereagoval. Nebyly důležité, nebyli důležití. Ivana…

U svého stolu Jastrebniakovi předvedl strukturu adresářů ve svém počítači, pár rukou psaných poznámek a předal mu dvě hotová hlášení o minulých případech.

„Budeme s výslechem pokračovat, až přijedou lidé z Vnitřního,“ rozloučil se s ním šéf a ukázal dvěma uniformovaným mužům, ať ho odvedou zpět do cely.

Na odchodu zaslechl vzrušený hlas jednoho z policistů skoro křičícího do telefonu.

„Exploze vily ve Falánkově? Několik mrtvých? Teroristický útok? Do prdele!“

Jeho varování bylo k ničemu.

# KAPITOLA 38.

SÓLO PRO ŠROUBOVÁK

„Mohou být už na cestě a řekl bych, že jich bude víc, než dokážeme zvládnout,“ řekl klidně Barbarossa, Filip mezi tím přeložil Kasovi, co přesně se děje.

„Tak to nás rozstřílejí na sračky,“ zhodnotil ten naši situaci lhostejně.

Bárby mu věnoval znechucený pohled. „Unikneme na člunech,“ rozhodl.

Patologická nedůvěra mých společníků ke vnějšímu světu se najednou vyplácela. Jen žádnou paniku, přikázala jsem si, když jsem se přistihla v napůl startovní pozici směrem ke dveřím ze salonu, a místo úprku jsem napodobila Kase, který si právě upravoval pozici hands-free telefonního sluchátka.

„Čluny jsou připraveny, včera jsem je kontroloval,“ přikývl Filip, „zkusím ale ještě jednu věc. Ocitovala jste telefonát přesně?“ podíval se na mě. Němě jsem přikývla.

„Pane Grubere, potřebuji šroubovák, Kasi, Arnošte, půjdete se mnou!“

Gruber odkudsi okamžitě vykouzlil sadu šroubováků, musel je nosit v kapse košile místo kapesníčků, jinak jsem si to nedokázala vysvětlit. Filip si vybral dva a vběhl do pokoje, který jsme používali jako zbrojírnu. Po pár sekundách utíkal ven s Kasem a Arnoštem v závěsu. Přesprintovali přes neudržovaný trávník k vedlejšímu pozemku, jeden jako druhý víceméně přeskočili plot. Byla to zhruba dvoumetrová, stářím omšelá zeď s ostnatým drátem nahoře. Nechápala jsem, jak to tak snadno dokázali. Ještě jsem zahlédla, že Kas s Křehůlkem zmizeli v domě, Filip naopak zamířil ven a skoro přelétl přes branku na ulici.

Přesunula jsem se do vyššího patra, abych měla rozhled na sousední vilu a částečně i ulici, Alex šel se mnou. Po cestě projel minivan, zatrnulo mi, ale vůz nezastavil a ztratil se nám z dohledu. Filip stále něco prováděl na ulici, potom běžel k naší bráně a zase zpátky, úplně nakonec se přehoupl přes branku zpět na cizí pozemek. Nikdo si jeho šíleného počínání nevšiml.

„Čluny jsou připraveny,“ ozval se nám Bárby tiše za zády. „Stačí nasednout a jet.“

Opět jsem zahlédla Filipa, Kase i Křehůlka, na vzdálenějším konci ulice se objevilo velké černé auto, za ním další a další a další. Limuzíny se přibližovaly mučivě pomalu, motory brumlaly v nízkých otáčkách. Zaslechla jsem dvojité kovové cvaknutí, to Bárby natáhl kohouty svých obrovských revolverů. Vozy minuly bránu a na nejbližší křižovatce se ztratily, Filip, Kas i Křehůlek opět zázračně lehce překonali plot. Na okamžik jsem odhrnula záclonu a mávla jim, aby viděli, kde nás najdou.

„Vy zůstaňte tady, já budu kontrolovat vchod. V případě nouze použijte zadní schodiště,“ přikázal Bárby a beze spěchu, jako by si šel do baru nalít svou oblíbenou whisku, mě opustil.

Koberec zašustil, to Filip vyběhl do nejvyššího patra, současně to v sluchátku cvaklo, telefon automaticky přijal hovor. „Tady Gruber, madam. Filip vzkazuje, že nesmíme být za žádnou cenu vidět.“

Na stejném konci ulice se znovu objevilo první z pěti černých aut. Už věděli, kde se skrýváme. Proč tady proboha ještě trčíme? Podívala jsem se na Alexe v okamžiku, kdy se lehce pousmál, a konečně to došlo i mně. Hráli jsme vabank. Vytáhla jsem jednu pistoli z pouzdra, ale nechala zajištěno. První vůz zastavil, ne však před naším pozemkem, ale před vedlejším. Filip vyměnil tabulky s čísly domů. Z vozů vystoupilo několik lidí. Čekala jsem muže oháknuté v oblecích s vázankami, jako v nějakém filmu z třicátých let. Tihle však připomínali partu turistů v zoo a k nablýskaným vozům se hodili jako neštovice na tvář top modelky. První přistoupil k bráně, okamžik u ní stál a pak ji otevřel. Dojem neuspořádanosti v sekundě zmizel, najednou se pohybovali jako dokonale sehraná vojenská jednotka. Co by se asi stalo, kdyby mě teď uviděli v okně? Při té myšlence jsem mimoděk o krok ustoupila. Spokojí se s neúspěchem, až zjistí, že je dům prázdný?

Ulice osiřela, zůstala na ní jen opuštěná auta. Skrz černá skla jsem do nich neviděla a už jsem ani neslyšela zvuk motorů, ale určitě v nich čekali řidiči. Celkem vystoupilo dvanáct lidí, polovina vešla do domu, polovina se rozmístila v zahradě. Opravdu lidí?

„Teď,“ ozval se ve sluchátku Filipův hlas.

Co, teď? Nechápala jsem. Z oken vily bez varování vyšlehly ohnivé jazyky, střecha nadskočila a v dalším okamžiku tlaková vlna rozbila okno přede mnou, vzduch zachutnal sklem a kouřem. Muži skrývající se v zahradě se vynořili ze svých úkrytů a spurtovali k vozům se zbraněmi v rukou, druhý výbuch, a všichni zmizeli v ohnivém oblaku.

Lapala jsem po dechu, naprosto mi unikalo, co se vlastně stalo.

„Budu potřebovat studijní materiál,“ prohlásil zamyšleně Alex. „Hned jsem venku, jen si zajdu pro nástroje.“

„Bárby? Alex chce jít ven a seškrábat, co z nich zbylo. Pohlídejte ho, ale nedovolte mu být tam dlouho. Za pár minut tu bude policie,“ štěkla jsem do mikrofonu a rozběhla se po schodech dolů, abych byla také nápomocna.

Koutkem oka jsem ještě stačila zahlédnout, jak tři ze čtyř černých vozů jeden za druhým odjíždějí. Ten první měl smůlu, změnil se v plápolající pochodeň z pomačkaného plechu.

V mezipatře mi konečně všechno došlo. Filip vyměnil tabulky s domovními čísly a ještě stačil nastražit past – výbušninu odpalovanou rádiem. Ocitla jsem se uprostřed války, ale nemělo smysl si stěžovat – odvrátili jsme tvrdý úder.

* * *

O chvíli později jsem ještě udýchaná hlídkovala na jednom konci ulice a Křehůlek na druhém, Alex si zatím pod dohledem sbíral své příšerné vzorky. První hasičský vůz se objevil za sedm minut po explozi. Zavolala jsem Bárbymu, doporučila jim, ať se stáhnou, a pomalu kráčela domů. Domů? Asi to fakt byl můj domov, protože vila vypadala na jediné místo, kde budu alespoň ve zdánlivém bezpečí.

Všichni kromě Alexe jsme se opět sešli v salonu. S překvapením jsem zjistila, že od šokujícího telefonátu uplynula necelá čtvrthodina.

Kas se pustil do jídla, jako by se nic nestalo, Filip ho napodobil.

„Hasiči nebudou mít moc práce, nic nehoří, zhaslo to samo, přesně jak jsem chtěl,“ řekl spokojeně, než si na celozrnnou bagetu nanesl tenkou vrstvu rybí pasty a pokapal ji citronem.

Bárby se vrátil ke studiu balistických tabulek.

„Byla to Cé čtyřka?“ chtěl vědět Gruber.

Filip zavrtěl hlavou.

„Ne, v téhle zemi mají volně dostupné něco lepšího, říkají tomu Semtex. Snadná práce a maximální přesnost zacílení. Použil jsem celkem dvanáct náloží, abych dosáhl nejlepšího pokrytí.“

Gruber chápavě přikývl. Hovořili o výbušninách jako jiní o fotbale.

„Jo, chytlo je to pěkně,“ vmísil se do hovoru Kas s plnými ústy. „Našel jsem jenom jednu celou hlavu s kusem hrudníku a jednou rukou, jinak samé smetí,“ huhňal, zatímco žvýkal.

Chuť na druhý chod snídaně mě okamžitě přešla, nalila jsem si jen kávu a zvedla se, abych pustila rádio. Určitě budou něco vysílat.

„Ta ruka se mě chytila a nechtěla pustit. Musel jsem hlavu uříznout, aby se mě pořád nesnažila pokousat. Ale i potom se po mě dívala zle a když jsem do ní kop, skákala jako míč. Přísahám! Fakt, nic takovýho jsem ještě neviděl!“ pokračoval Kas. Mohl si z nás utahovat, ale pochybovala jsem o tom. Křehůlek se zamračil.

„Už jsem něco podobného viděl, ale tihle – tihle vypadali ještě o něco odolněji, než ten týpek z Gubkinovy kanceláře nebo ti, o kterých jste mi vyprávěli,“ řekl tiše. „Nebo Frank Bernard.“

„Je to tak,“ přikývl Bárby. „Taky se pohybovali lépe než hejno nevycvičenejch jelimanů. Zřejmě i mezi nimi budou rozdíly.“

„Třídy schopností?“ nadhodil Filip.

„Možná záleží i na tom, kdo má co natrénováno,“ přidala jsem při vzpomínce na kluka, který mě sice málem uštval, ale běhal stylem leklé ryby.

Náš rozhovor přerušil zvonek od branky.

„To bude policie, hledají svědky,“ odhadl Filip. „Půjdu s nimi promluvit. Má čeština je v pořádku, navíc je dům psán na mě. Pane Grubere? Kdyby se ptali, kdo je ještě uvnitř, jste můj host. Obchodní partner. Naše obvyklá historka.“ Gruber zvedl oči od počítače.

„Jasně, ani já jsem nic neslyšel, nic neviděl. Projednáváme podrobnosti obchodu.“

„Možná by nebylo od věci připustit, že jste slyšeli ten výbuch,“ doporučil jim Bárby.

Gruber se zašklebil, jako by to byl dobrý vtip.

Všichni vypadali ledově klidní, snad hráli s policií obdobné hrátky každou chvíli. Zhluboka jsem se nadechla a vydechla. Vlastně proč ne, mohla jsem něco změnit tím, že budu nervózní? Nemohla. Usrkla jsem kávy, ale cítila jsem se pořád stejně napjatá. Sakra.

„Je po desáté,“ podíval se na hodinky Křehůlek. „Čas dát si první ranní pivo.“

Taktně jsem mu nepřipomněla, že jedno měl kolem druhé v noci. Na okamžik se ztratil v kuchyni a pak se vrátil s štíhlou sklenicí plnou zlatého moku s čepicí bílé pěny.

„Krušovický ležák,“ řekl zálibně a pečlivě si sklenici prohlédl.

Orosený povrch zjemnil barvu nápoje.

„Půl tisíciletí tradice, nápoj našich otců, dědů a pradědů,“ zadeklamoval s úctou a zhluboka se napil.

Z tváře mu zmizely stopy ustaranosti a na chvíli vypadal naprosto spokojen. Záviděla jsem mu. Já snad začnu pít pivo!

* * *

Po poledni se ruch na ulici uklidnil a policejní jednotky opustily stanoviště. Křehůlek s Filipem a Bárbym vyrazili na pochůzky kvůli obstarání materiálu, Gruber pracoval na mém „prioritním kanále“, mě si Alex pozval dolů do laboratoře a provedl se mnou pár vyšetření a možná i pokusů. Asi nejobvyklejší bylo vyšetření v malém CT tunelu, kam jsem se sotva vešla.

Alex už byl opět někde napůl cesty mezi šíleným vědcem a normálním člověkem. Sice mluvil svým strohým nemodulovaným hlasem, ale občas se mezi svými příkazy omluvil za nepohodlí a když jsem mu dala pusu, usmál se a byl to opět on. Nebo vlastně jeho méně analytická část. Člověk nemůže mít rád z druhého jen tu lepší půlku, musí se vždy smířit s oběma.

„Zkus se neutopit, neztratit, nepřijít sám o sebe, hm?“ řekla jsem mu, zatímco mi na tělo rozmisťoval kruhové disky spojené kabely s mohutnou kovovou krabicí opatřenou kromě digitálního displeje a připojení k počítači šesticí staromódně vyhlížejících potenciometrů.

Okamžik mu trvalo, než pochopil všechno, co se mu tím snažím říct.

„Ano,“ slíbil. „A ty se zkus nenechat zabít,“ pronesl vážně, „nejraději bych tam byl s tebou, místo tebe. Jenomže nikdo jiný nepřijde na to, co se s tebou děje. Rozumíš? Nechci se schovávat, štve mě to…“ Větu nedokonal, přístroj, jímž mě proměřoval, zapípal. Mrkl na displej, potom na mě.

„Zajímavé. Bylo by dobré, kdybys mě pravidelně informovala o všem, co zvláštního se s tebou děje, OK?“

Slíbila jsem mu to. Mínila jsem ho z jeho transu vyrušovat jak nejvíc to jenom půjde, i když to třeba vyřešení všech záhad oddálí o pár dní. Pocit bezpečí z včerejšího večera, kdy jsem ležela vedle něj, se vrátil. Možná to zvládneme. Určitě.

* * *

Ve tři hodiny opět někdo zazvonil. Gruber pracoval a nenechal se rušit, Alex byl samozřejmě stále v laboratoři. Zkontrolovala jsem bezpečnostní kameru. Člověk parkující těsně u chodníku vypadal jako závozník a právě vytahoval ze svého auta dvě velké plynové bomby na kolečkách. Netušila jsem, kdo je a co nám chce, proto jsem mu šla otevřít s rukou zaklesnutou za přezku opasku v těsné blízkosti bundou schované pistole Desert Eagle. Vlastně by mi ani nevadilo, kdyby ten kvér byl ještě větší a smrtonosnější.

„Dobrý den!“ řekl a na pozdrav přiblížil ruku k štítku své umolousané kšiltovky. „Mám tady objednávku jedné acetylenové a jedné kyslíkové bomby, plus hořák CGS 02. Je to tak?“ Měla jsem tolik duchapřítomnosti, že jsem přikývla, i když jsem nechápala, kdo a proč si to objednal.

„Už je to placené?“ chtěla jsem vědět.

„Ne, paní,“ zatvářil se nejistě. „Dáte mi peníze a já vám podepíšu stvrzenku. U naší firmy to tak děláme.“

Možná se bál, že žena nebude chtít zaplatit za jeho neskladné zboží. Když jsem sahala pro papíry, udělala jsem krok vpřed a nahlédla do vozu. Byl prázdný, v okolí také nikdo podezřelý. Ulevilo se mi, léčka to nebyla. I když – tak bizarní trik se svařovacím náčiním by asi nezkoušel nikdo.

Podepsala jsem a zaplatila. Nějak se neměl k odchodu, jen se na mě rozpačitě díval.

„Ještě něco?“ chtěla jsem vědět.

„Nechcete to někam zavézt? Je to dost těžký,“ nabídl se.

„Ne,“ odmítla jsem, „nechám to stát tady a ma –“ slovo manžel jsem spolkla v poslední chvíli, protože se nedalo čekat, že majitel luxusní vily bude sám pracovat, „a správce si to zaveze, kam bude chtít. Odjel jen něco zařídit.“

„Jasně, paní,“ přikývl a odtlačil vozík kousek za plot. Druhou, třetí i všechny další zásilky jsem zvládla bez problémů. Skoro jim ani nebylo divné, že ženuška v domácnosti chodí v černém koženém kompletu a pracovních botách. Nebo možná byli u boháčů zvyklí na horší výstřednosti.

# KAPITOLA 39.

KAPITÁN KRČMÁŘ SI ČTE

Fotobuňka cvakla a sterilní světlo zářivek s pornografickou detailností odhalilo i sebemenší šrám stěn. Omítka před mříží vypadala o poznání lépe než v cele, ale i ta by potřebovala oškrábat a nahodit. Kapitán Krčmář seděl na palandě a zdánlivě pozoroval chodbu. Cela předběžného zadržení se nacházela až na jejím samotném konci a vlastně ji uzavírala. Měl tak dokonalý přehled o tom, kdo vchází a odchází z okolních kanceláří. Ve skutečnosti ho to však nezajímalo. Apaticky zíral dovnitř, do sebe.

Odpolední výslech trval několik hodin a jediný pocit, který si z něj odnesl, bylo rozčarování a slabá ozvěna vzteku. Jastrebniak nekladl otázky o moc lépe než nezkušený poručík Mádcha. Krčmáři nevadilo, že ho stále podezírají z Ivaniny vraždy, on sám by na jejich místě jednal stejně. Jejich základní chybou však podle něj bylo, že nesledují žádné další stopy, které v průběhu několika příštích hodin rychle vyhasnou. Nikdy dřív ho nenapadlo, že léta úřednické práce zbavila Jastrebniaka pro policistu tak důležité schopnosti dobře vést výslech. Na první pohled se sice jeho otázkám nedalo nic vytknout, ale Krčmář měl po nich neidentifikovatelný pocit jakési pachuti na jazyku. Přestal nad tím přemýšlet; proč se rozčilovat a vzrušovat? Ivana byla mrtvá a nikdo a nic jí nemohlo pomoci.

Jenomže – Krčmář se nadechl o poznání hlouběji, jako by mu to mohlo pomoct překonat letargii a únavu, která stále neustupovala, spíš naopak – jenomže co když zabije někoho dalšího? Potřásl odmítavě hlavou. Neměl energii ani chuť nad něčím uvažovat, za každou druhou myšlenkou se skrýval obraz zhrouceného těla a sled událostí, které to zavinily. On to zavinil.

Aby zahnal nechtěné myšlenky a obrazy, soustředil se na elektrické hodiny na chodbě. Čas plynul, sekunda za sekundou, minuta za minutou, hodina za hodinou. S večerem se kupodivu oteplilo a Krčmář si sundal sako. Po dni stráveném ve výslechové místnosti a v cele v jedné košili si připadal ulepený a špinavý. Možná by se mohl svléci do půl pasu a oděvem se jen přikrýt, napadlo ho. Sako sklouzlo z palandy na zem, z kapsy vypadla útlá knížečka, spíš silnější sešit. Tužší list přebalu vyryl do měkkého nánosu černé špíny v nerovnostech podlahy mělkou rýhu.

Líheň, přečetl Krčmář nápis vzhůru nohama, sehnul se a položil sešit na postel. Neměl náladu na čtení, neměl náladu vůbec na nic.

Dalších několik desítek minut seděl bez hnutí, všechny myšlenky se mu podařilo umrtvit, změnit v změť třísek pohřbených v ztuhlém epoxidu.

„Večeře, kapitáne,“ vytrhl Krčmáře z nicoty ochraptělý hlas.

Shrbený muž kolem šedesátky s vrásčitým obličejem a nosem prozrazujícím dlouholetou náklonnost k láhvi přinášel hliníkový jídlo nosič a papírový pohárek s kávou.

„Posílají mě za vámi. Vězeňská služba tu nechodí. Prostrčte prosím ruce skrz mříže, abych vás mohl připoutat. Dostal jsem přesný pokyny, jak to udělat. Tyhle ešáky skrze mříže neprostrčím.“

Krčmář beze slova poslechl a o chvíli později byl opět volný s donesenou večeří v cele. Odsunul sešit, aby mohl jídlonosič položit vedle sebe.

„Vy máte první sérii Líhně?“ zeptal se náhle muž a mimoděk přistoupil až k mřížím, aby lépe viděl.

Krčmář v první chvíli nepochopil, o čem mluví, potom si všiml, že muž upírá pohled na sešit s křiklavým titulem na obálce.

„Jakou první sérii?“ zeptal se, protože ho mužova reakce zaujala.

„No první sérii Líhně!“ řekl zřízenec. „Je teď hodně populární, s každým dalším dílem víc a víc. Už slíbili, že budou dělat dotisky. Vy máte podle čísla jeden z úplně prvních výtisků prvního sešitu. Vidíte to pořadový číslo? 0009! Devátý kus, co byl vytištěn. Z padesáti. Nedal byste mi ho? Je dost cenný a já všechny takový věci sbírám,“ přiznal muž neochotně.

Krčmář zaregistroval, že zřízenec nabídku na protislužbu chytře spolkl. Proč ne, proč by ten škvár někomu nemohl dát. Sáhl po sešitu, ale papír mu proklouzl mezi prsty, knížečka spadla na zem a přitom se otevřela.

Automaticky přečetl větu, na které náhodou ulpěl pohledem:

Krčmáře ani nenapadlo sáhnout pro zbraň. Místo toho vytáhl z kapsy tužkovou baterku a posvítil na tvář neznámého. Dvacet, dvaadvacet let, neudržovaný řídký plnovous, zlatý řetízek kolem krku, blízko posazené oči, malý nos a dozadu ubíhající brada.

Před očima se mu okamžitě promítla trojice zlodějů pneumatik, které zneškodnil na sídlišti, když se pozdě vracel domů. Tehdy Ivana ještě žila. V prvním okamžiku ztuhl, ale pak začal listovat sešitem jako šílený. Některé postavy, které v knize vystupovaly, znal ze skutečného života: vyskytovala se v ní Marika Zaháňská, Nowak Barbarossa a spousta dalších lidí, o nichž neměl ponětí.

Zběsile listoval sešitem.

Krčmář mlčky naslouchal Frantovu shrnutí dosud známých informací a pozorně si prohlížel tělo na zemi. Rozevřený župan a bílé slipy se značkou Lacoste na pasu toho moc nezakrývaly. Muž byl dobře stavěný, ale v poslední době svou kondici trochu zanedbával, protože mu začalo růst břicho. Silná ramena a stehna však jednoznačné ukazovala na sportovní minulost.

Američan, přemítal Krčmář. To určitě hrál americký fotbal. Snažil se v myšlenkách tělesnou konstituci přiřadit hráčskému postu.

Informace o něm byly naprosto pravdivé a úplně nepochopitelné bylo, že přesně zachycovaly i jeho uvažování, jeho intimní myšlenky, které nikdy nikomu neprozradil. Neměl důvod pochybovat, že vše o ostatních zúčastněných je také pravda. To však bylo nemožné, nesmyslné, prostě šílené. Možná se doopravdy zbláznil

„Kdo, kdo to vydává?“ štěkl na zřízence.

„Nějaká společnost Demand&Print,“ zajíkl se muž, „víc tam není napsaný,“ bránil se nejistě, i když stál na druhé straně mříže.

Krčmář zjistil, že jeho únava je ta tam, místo ní teď bojoval o racionalitu vlastního já. Hledal úseky děje, které se týkaly jeho samotného, a bleskově je procházel. Všechno souhlasilo! Nikdo nemohl vědět, že tehdy na parkovišti ty tři zloděje ztloukl on, nikdo nemohl vědět, jak se cítil, když zkoumal mrtvá těla, když telefonoval s Ivanou, když se s ní miloval. To prostě nemohla být pravda, musel se zbláznit.

„Tenhle sešit vyměním za všechny ostatní díly, které dosud vyšly,“ obrátil se nakonec chraptivě na zřízence, který na něj vyjeveně civěl.

„A je vám jedno, který čísla to budou? Třeba jednička ze stotisícátý série?“

Krčmář nechápal, o čem mluví.

„Vychází to i anglicky a všechny vydání se číslujou dohromady, vždycky po padesáti kusech,“ vysvětloval zřízenec a nespouštěl oči z Krčmářova výtisku.

„Je mi to úplně jedno. V okamžiku, kdy mi přinesete ostatní čísla a já budu mít tohle přečtené,“ mávl sešitem, až se písmena na přebalu zaleskla, „je tohle vaše.“

„Fajn, kapitáne, za hodinku jsem tady. Stejně vám pak za chvilku zhasínaj.“

Krčmář mu neodpověděl a pohroužil se do čtení.

„Hele, teď mi to došlo! Ten maník se vlastně jmenuje stejně jako vy, to je náhodička, co?“ zahalekal na něj zřízenec ještě jednou z konce chodby. „Proto vás to tak vzalo?“

* * *

Pozdě v noci při světle vyžebrané baterky dočetl Krčmář předposlední ze šesti sešitů, dohromady to představovalo necelých tři sta stran. Text končil popisem jeho milování s Ivanou. Pocit, že se zbláznil, se změnil v jistotu, přistihl se, že stále silněji a silněji tluče hlavou do stěny. Má věřit svým očím? Svému mozku? Snad opravdu zešílel. Odhodil sešity na zem a chytil si hlavu do dlaní. Čelo odřené od nerovné zdi ho bolelo.

„Dobře, možná jsem zešílel,“ promluvil sám k sobě.

Ale určitě bude pro něj prospěšnější jednat v souladu s bludem, v souladu s tím, co považoval za pravdu. Alespoň nebude muset hlavou tlouct do stěny. Paranoidní úvaha ho uklidnila.

Postavil se a upřel pohled do zšeřelé chodby. Za dvěma dveřmi do kanceláří se svítilo, úzké linky světla okolo prahů prozrazovaly skutečnou délku chodby. Dostane se ven a zjistí, kdo napsal ty věci a jak se je dozvěděl. Vždyť to bylo stejně nemožné jako chlap, kterého srazí auto a on odejde jakoby nic, nebo chlap utíkající s pěti zásahy velkorážnou pistolí. Zhluboka se nadechl. Opravdu, myslet a jednat v souladu s bludem, který ho posedl, mu působilo mnohem méně bolesti. Třeba se mu tak podaří chytit i toho hajzla, který zastřelil Ivanu, a aspoň o miligram umenšit svou vinu. Při vzpomínce pevně sevřel jeden prut mříže. Ještě stále si pamatoval přednášku, na které policejní konzultant rozebíral pevnost materiálu, z něhož byly mříže ve věznicích standardně vyráběny, a ukazoval, jaké nástroje by vězni museli mít, aby se dostali ven. Pokoušet se o to holýma rukama mělo stejný smysl jako plnit nádrže tankeru skleničkou na víno. Jenomže teď se pohyboval v bludu.

Zatáhl za prut, vzteklý, frustrovaný, sražený až na dno. Dál táhl ze všech sil, až měl pocit, že se železo poddává, že v jeho prstech přímo teče. Vnímal, jak se na původně hladkém povrchu kovu vytvářejí vlnky, ocel měkne a podléhá jeho síle. Další nesmysl, ale blud je blud. Bez toho, že by kontroloval výsledek svého snažení zkusil další prut. Šlo to, šlo to téměř snadno. Zabral ještě o poznání víc a materiál povolil úplně. Během několika málo minut vytvořil v mříži otvor, kterým se bez velkých problémů protáhl. Sešity Líhně si vzal s sebou, aby si je mohl ještě jednou prostudovat. Musel se přece přesvědčit, zda je jeho šílenství konzistentní.

Zšeřelou chodbou prošel jako duch, bez problémů se vloupal do kanceláře Jastriebniaka i do jeho sejfu, vzal si zpět své doklady, zbraň a odznak. Při odchodu ho nikdo nezdržoval. Všichni věděli, že policajt vracející se pozdě v noci, spíš brzy ráno, ze šichty nikdy nemá moc nálady na špičkování.

Na ulici se zastavil. Uvědomil si, že nemá kam jít, navíc ho opět přepadla únava. Nával byl tak silný, že se sotva udržel na nohou. Přinutil se dobelhat o dvě ulice dál, mávl na taxík a nechal se odvézt domů. Pod svícnem bývá největší tma. Ve čtyři hodiny ráno se zdviženým límcem a skloněnou hlavou neměl strach, že by ho později taxikář poznal.

Otevřel dveře a známé vůně obohacené o pár cizích příměsí ho udeřily do chřípí se silou, která ho přinutila opřít se o zárubně. Ještě za sebou dokázal zavřít, sešity, které po celou dobu nesl v ruce, mu vyklouzly a rozsypaly se, jeden z nich se otevřel. Krčmář se sesul na zem a plakal. Když po dlouhé době opět dokázal vnímat svět okolo, jeho oči padly na text v rozevřené knížečce. První kapitola prvního dílu se jmenovala Žena v temnu.

Zase nepřišel. Stála jsem v hale před vchody do kinosálů jako typická hloupá husa a doufala, že se přece jen objeví s nějakou alespoň trochu originální a uvěřitelnou výmluvou, proč jde pozdě. Samozřejmě zbytečně. Nezavolal, ani neposlal zprávu. Množství pohledů, které mi věnovali procházející muži, přesáhlo snesitelnou úroveň a zamířila jsem k východu.

Přečetl nahlas první odstavec, sevřel čelisti, až klouby zapraskaly. S pomocí tohohle všemu přijde na kloub a postará se, aby slizcí hajzlové nezabíjeli ženy.

Miroslav Žamboch

Líheň

Díl první: Smrt zrozená v Praze

Obálka a grafická úprava Grigory Vyatkin

Fotografie Viktorie Pavlíková

Odpovědní redaktoři Milena Matějková, Ondřej Jireš

Jazyková redakce Jana Jůzlová, Zuzana Kupková

Odborné konzultace PhDr. Františka Vrbenská

Doc. Ing. Jan Pospíchal CSc

por. Bc. Kryštof Hyvnar

Sazba Zdeněk Rampas

Marketing Pavel Koutský

Vydalo Nakladatelství Jiří Vlček – Wolf Publishing,

Javorová 346, Měšice u Prahy,

v Praze roku 2004 jako svou 2. publikaci.

Tisk Finidr, s. r. o. Lipová 1965, 737 01 Český Těšín

Vydání první

ISBN 80-239-3757-X

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai