Na ostřích čepelí

Miroslav Žamboch

(2009)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Byznys a politika je třaskavá kombinace. V okamžiku, kdy hromada zlata na misce pomyslných vah přesáhne kritické množství, cena lidského života se vytrácí. Pro některé ze zúčastněných se tím celý podnik mění v osobní záležitost a to změní i pravidla hry. Právník v tandemu s nevypočitatelným zabijákem proti všem ostatním – mocnému impériu, politikům i bezohledným obchodním magnátům. A v pozadí netrpělivě vyčkávají diskriminovaní čarodějové, stojící před rozhodnutím, na čí stranu se přiklonit. Soupeřící strany neuznávají žádná pravidla a za chyby se platí krví…

„Nabízím vám šest tisíc zlatých za zabití člověka jménem Koniáš a zničení karavany, kterou vede.“

Duno se překvapeně zastavil. Nevstoupíš dvakrát do téže řeky, vybavila se mu známá pravda. On však nechtěl vstoupit do téže řeky, právě naopak. Nabídka postavit se Koniášovi znovu byla lákavá a děsivá současně.

„Co přesně po mně chcete?“ zeptal se, aby získal čas.

Muž se pod škraboškou pousmál, jako by se situace vyvíjela přesně podle jeho očekávání.

„Zabijete Koniáše a rozprášíte karavanu tak, aby se už nedala dohromady. Metody, jaké použijete, závisí jen na vás.“

Duno si uvědomil, že o podobné příležitosti vlastně skrytě snil. Nedokázal si představit, jak by dál žil s myšlenkou, že někde je muž, který ho porazil.

„Beru,“ odpověděl.

Jmenuji se Miroslav Žamboch, narodil jsem se v lednu roku 1972 v Hranicích na Moravě. Byla to tehdy extrémně krutá zima. V Beskydách se objevily smečky vlků a medvědů. Mám pocit, že mě to poznamenalo na celý život. Dodnes mám rád zimu, chlad, plískanice a dělá mi dobře, když někdy v noci zaslechnu psí vytí:-).

První povídku, jsem napsal v 17ti letech na chmelové brigádě. Připadal jsem si tehdy trochu nepatřičně, když jsem se s tužkou v ruce hrbil nad papírem, místo abych se se svými kamarády opíjel levným pivem. Naštěstí jsem stihl všechno. Od té doby nemusím mít pivo. Ta povídka, jmenovala se Vůně stroncia, byla samozřejmě pěkně mizerně napsaná, takže se mi ji nepodařilo publikovat. Strašně rád bych se na ni dnes podíval, ale někam jsem ji založil. Dokonce jsem si kvůli jejímu vytištění pořídil jedno jehličkovou tiskárnu BT100. Amen.

Klub Julese Vernea vydal Miroslavu Žambochovi vítěznou povídku soutěže O nejlepší fantasy v roce 1992 Zpověď válečníka v magazínu Poutník č. 9 – Annabis a sbírku povídek Poslední bere vše.

Miroslav Žamboch: Na ostřích čepelí

Copyright © 2001 Miroslav Žamboch

Illustrations © 2001 Milan Fibiger

Map © Tomáš Profant

Publisher © Klub Julese Vernea Praha 2001

Prolog

Tobiáš Masner zamyšleně bubnoval prsty o mahagonovou desku stolu a pomalu se probíral stohy ohmataných, pouze provázkem svázaných listů popsaných drobným kaligrafickým písmem. Sám pro sebe je nazýval knihami žoldnéřů. Studoval je snad po tisící; obsahovaly jména mužů, jejich popisy, popisy věcí, které vykonali, popisy věcí, o nichž se věřilo, že je vykonali. Někdy bylo těžké odlišit, co je pravda, co smyšlenka a co záměrná lež. Ale i lež v sobě nesla informaci, protože byla vytvořena za jistým účelem. Otevřel nejsilnější složku v černých deskách. Už nějakou dobu tohoto muže považoval za svého člověka. V průběhu posledních měsíců do ní přiřadil tři další. Neměl důkazy, že se jedná o jednoho a téhož žoldnéře, spíš se opíral o intuici, o dojem, který si utvořil z desítek a stovek výpovědí cizích lidí, střípků údajů vytržených z kontextu, z informací, které pro něj nashromáždili jeho vlastní agenti. Odvrátil pohled od textu a podíval se před sebe, na knihovnu zabírající celou jednu stěnu jeho pracovny. Právě se rozhodl. Ten člověk byl sice extrémně nebezpečný, ale současně byl jediný, kdo by to mohl dokázat. Koniáš.

KAPITOLA PRVNÍ

ZAKÁZKA

V sále panovalo přítmí, ale dva velké pětiramenné svícny rovnoměrně osvětlovaly celý stůl. Ještě před pár lety mi nevadilo, kde a za jakých podmínek čtu, ale v poslední době mě ze studia při slabém osvětlení pálí oči a bolí hlava. Kniha se jmenovala „O původu druhů“. Koupil jsem ji od nóbl vetešníka, který z ní pravděpodobně nerozuměl jedinému slovu. Zaplatil jsem za ni třicet zlatých, a kdyby uměl trochu lépe smlouvat, dal bych mu i padesát. Na druhou stranu si možná on říkal něco podobného o mně. Ať tak či tak, pro nás oba to byl dobrý obchod. Otočil jsem stránku a dostal se na začátek další kapitoly. Kniha pojednávala o původu světa. Napsali ji společně dva učenci a každý z nich prosazoval jinou teorii. Jeden tvrdil, že se příroda vyvíjela postupně a plynule od jednoduššího ke složitějšímu, druhý byl přesvědčen, že historie světa je přerušovaná bezpočtem kataklysmat, která pokaždé přehodí běh života na jinou kolej. Bylo s podivem, kolik argumentů pro a proti dokázali ti dva školometi snést na jednu hromadu, aniž by vystrčili nosy ze svých pracoven. A jak obratně je dokázali používat. Dopil jsem pohár a mávl na hostinského, aby mi donesl celý džbán. Místní červené bylo opravdu dobré.

Vrzly dveře, do hostince vstoupil další host. Ze zvyku jsem ho přelétl pohledem. Malý, ostré rysy, špičatý nos, dlouhé šedivé vlasy pečlivě učesané a napomádované. Otipoval jsem ho na účetního nebo advokáta, ale nebyl to žádný hlubokomyslný odhad, protože ve Fenidongu se machinacemi s penězi nebo zákony živí každý druhý. Fenidong je město s největší koncentrací bank na východ od Crambijského císařství. Jste šlechtic, vlastníte rozsáhlé pozemky, ale máte právě hluboko do kapsy a nedokážete splnit svou lenní povinnost? Zde peníze určitě seženete, samozřejmě po poskytnutí patřičných záruk. Nebo nemáte na financovaní soukromé lokální války? Fenidongští bankéři vám ochotně vyjdou vstříc. Co se týče světa vně hranic státu sdružených v Obchodní lize, půjčí vám fenidongští peníze úplně na všechno, od financování Konventem zakázaného nekročarodějnictví až po objevitelské námořní expedice. Na území členů Ligy však musíte dodržovat zákony do puntíku, protože místní vojáci jsou nejlépe placení žoldnéři na světě a svou mzdu si zaslouží. Nebo musíte jet v tak špinavém a velkém podniku, abyste dokázali uplatit soudce, daňové výběrčí a důstojníky pořádkových sil. V praxi podobné uspořádaní znamená, že se bez velkého nebezpečí můžete po setmění neozbrojeni procházet po většině fenidongských čtvrtí, ale pokud se náhodou připletete do cesty některému z místních obchodních žraloků, bude z vás ráno krmení pro rybičky. Nebo pro psy.

Hospodský mi donesl nový džbán, počkal, až ochutnám, a odešel až když jsem souhlasně kývl. Další výhodou zdejší spořádanosti je, že v lepších podnicích nemusíte platit okamžitě, účet stačí vyrovnat až před odchodem. Začetl jsem se do další kapitoly. Evolucionista se chystal vypořádat s kosterními pozůstatky prehistorických příšer, které se mu nehodily do krámu. Kdyby ti dva pánové chtěli, zavedl bych je na místo, kde by se s domněle vyhynulými draky setkali in natura.

„Pan Koniáš?“

Zvedl jsem pohled od knihy. V uctivé vzdálenosti rozpačitě přešlapoval advokát – účetní. Tvářil se trochu nejistě. Nedivil jsem se. Nepatřím do jeho světa, dva metry vysoký chlap, kost, kůže a šlachy, nos přeražený tolikrát, že téměř ztratil původní tvar, k tomu vyzáblá dlouhá tvář zohyzděná starými i novějšími jizvami.

„Ano, to jsem já. A vy?“

Trochu sebou škubl. Před časem mi jeden šikula nožem pošramotil hrtan. Přežil jsem, ale můj hlas na to doplatil a od té doby se raději vyhýbám zpěvu. Hlasitému hovoru také.

„Tobiáš Masner, jednatel advokátní firmy Masner a spol.“

„Posaďte se,“ ukázal jsem na židli na protější straně stolu, zavřel knihu a naplnil druhý pohár, který hostinský přinesl, abych si nepřipadal, že piji sám.

„Můžete nějak prokázat svou totožnost?“ pokračoval Masner.

Když se dostal na známější půdu, zněl jeho hlas jistěji a profesionálněji.

„Ne,“ odpověděl jsem.

Jeho profesionalita se rozplynula.

„Ehm, tedy, já – musím se přesvědčit, že jste to skutečně vy.“

„Jak jste mě tedy poznal, když si nejste jistý mou totožností?“ zeptal jsem se.

„Podle popisů jste… ehm, ehm, nepřehlédnutelný.“

Rozpaky si téměř šlapal na jazyk, ale nakonec z toho vybruslil docela dobře.

„Něco ve smyslu: na první pohled odporný a nebezpečný?“

„A-ano.“ souhlasil po krátkém zaváhání.

„Pak jsem to já.“

Po chvíli přemýšlení přikývl.

„Ano, jste to vy. Také se o vás říká, že máte poněkud zvláštní smysl pro humor.“

„A co po mně chcete?“ přešel jsem přímo k věci.

Knihu „O původu druhů“ jsem vezl v kabele čtrnáct dní, celou cestu přes Kujbyskou step, a neměl jsem čas do ní ani nahlédnout, protože jsme vstávali za rozbřesku a uléhali po setmění. Po celou dobu jsem se těšil, až se do ní začtu. Neměl jsem chuť kazit si večer rozhovorem s napomádovaným účetním kříženým s advokátem.

„Mám pro vás zajímavou obchodní nabídku. Celá záležitost je však poněkud komplikovaná a při jednání musí být kromě mě přítomni ještě další zúčastnění.“

„Jak jste mě našel?“ přerušil jsem ho.

„Už dlouho jsem pátral po někom, jako jste vy. Na vaši stopu mě přivedl pan Dautberg. Tvrdil, že se ve městě čas od času vyskytujete. Zaplatil jsem strážným u bran, aby mi, pokud se objevíte, poslali zprávu.“

Zřejmě došlo k nějakému omylu. V tiché poště, kterou se šíří informace o chlápcích podobného ražení jako jsem já, se to stává poměrně často. Pokud Masner potřeboval vymahače dluhů, byl na špatné adrese.

„A co o mně prohlásil pan Dautberg?“ zeptal jsem se a podíval se Masnerovi přímo do očí. Nervózně se nadechl, ale pohled mi oplatil.

„Řekl, že jste mu pomohl vyřešit komplikovaný obchodní spor.“

„Pokud to řekl takto, ztrácíte se mnou čas. Potřebujete někoho jiného. Advokáta, obchodníka, zpravodaje nebo diplomata.“

„Řekl, že jste mu pomohl vyhrát obchodní válku.“

Tohle sedělo lépe. Byla to krvavá a složitá záležitost podobající se šachové partii s výměnou figur uprostřed hry.

„A naznačil částku, kterou za to zaplatil?“

Masner téměř neznatelně přikývl.

„V tom případě se možná dohodneme.“

Vyprázdnil jsem pohár. Masner se poprvé napil, vypadal teď o něco klidněji. Už ze mě nebyl tolik nervózní.

„Zítra ve dvě hodiny odpoledne v kanceláři naší firmy. Sídlíme na Velkém východním náměstí,“ navrhl.

Souhlasil jsem. Masner vstal, mírně se uklonil a s ulehčením se vzdálil. Nechal jsem přemítání o zítřejší schůzce na ráno a vrátil se k četbě.

* * *

Na schůzku jsem se nijak nestrojil. Připadalo mi, že můj pracovní oděv, třebaže se do vyšší společnosti příliš nehodil, bude pro jednání ideální. Kalhoty z jemné jelenice, které se pnuly kolem stehen, ale současně nijak neomezovaly v pohybu, nepromokavý tříčtvrteční kabát z buvolí kůže se zvonovitě rozšířenými rukávy kolem předloktí. Obvykle na každém zápěstí nosím pouzdra s vrhacími noži. Dnes jsem si je však nevzal a odložil jsem i bandalír se zbytkem svého ocelového arzenálu. Dýku v opasku a jeden nůž jsem si nechal, abych podpořil dojem ostrého chlapíka s prázdnou hlavou. Ostruhy z jezdeckých bot jsem si sundal, jakmile jsem přijel do Fenidongu. Jejich cinkání mi šlo na nervy, navíc prozrazovalo každý pohyb. Na pohled bylo mé oblečení silně obnošené, téměř by se dalo říct odrané. Nebylo by mi proti mysli obměňovat šatník častěji, ale než jsem novou část oděvu upravil k obrazu svému – přizpůsobil ji výzbrojí, uplynula pokaždé spousta času. Pouze košili jsem si koupil novou, v té jsem obvykle žádné důležité věci neschovával.

Než jsem vstoupil do luxusního sídla firmy Masner a spol., pořádně jsem si ho prohlédl. Byl to čtyřposchoďový dům ve střízlivém stylu typickém pro městské státy Obchodní ligy. Bez zbytečného zdobení, ale zato důkladný a dostatečně reprezentativní. Dům byl postaven z přesně doléhajících leštěných žulových bloků, tenké spáry vyplňovala dekorativní tmavě červená malta. Velká okna v prvních dvou patrech byla zamřížovaná, s trochou štěstí by se dalo vyskočit ze třetího poschodí, nebo s větším rizikem ze čtvrtého přeskočit na strom a po něm slézt dolů. Nejbližší dům stál sotva deset metrů daleko a zkušený člověk by s pomocí lana se zlodějskou kotvou dokázal snadno přelézt na jeho střechu. Neměl jsem k podobné opatrnosti žádný důvod, ale když si rádoby počestní obchodníci chtějí najmout člověka jako jsem já, je dobré být obezřetný.

Zaklepal jsem na dveře. Po čekání, které přesně odpovídalo honosnosti domu mě přivítal vrátný v elegantní černé uniformě se stříbrným zdobením. Nejmenším mrknutím oka nedal najevo nelibost nad mým zevnějškem a bez dalšího otálení mě uvedl do salónu ve třetím patře. Masner a celá sešlost už na mě čekali.

„Pan Koniáš,“ ohlásil mě vrátný.

Dveře byly vysoké a prošel jsem jimi bez předklánění. Stěny salónu obložené světle mořeným jasanovým dřevem opticky zvětšovaly místnost, kromě centrálního velkého stolu, několika konferenčních stolků a množství židlí zde nebyl žádný další nábytek. Velká okna, sahající od podlahy až ke stropu, propouštěla i v pošmourném dni dostatečné množství světla, a lampy zůstávaly zhasnuté. Salón vypadal jako ideální místo pro dlouhá jednání a uzavírání obchodů. Neutrální, střízlivé a důvěryhodné prostředí. Kromě Masnera zde byli ještě tři další muži. Malý tlusťoch s neúměrně vypouklým břichem v saténové černé vestě s masivním zlatým řetězem, asketicky vyhlížející holohlavec a elegantní, mírně prošedivělý chlapík oblečený podle poslední módy v hedvábné košili s nabíranými rukávy. Přiměřeně svalnatý krk obepínal dokonale naškrobený bílý nákrčník, poslední dojem ženskosti rozptýlila silná stehna v těsných tmavých kalhotách. Možná příslušník místní smetánky a elegán, ale pravděpodobně to uměl i v sedle a se zbraní v ruce. To u obchodníků není obvyklé. Tlusťoch a holohlavec si mě přeměřili bez jakékoliv změny výrazu, elegán se na okamžik zatvářil překvapeně, ale potom se zdálo, jako by se mu trochu ulevilo.

„Pan Koniáš,“ představil mě Masner ještě jednou a po řadě ukázal na své společníky.

„Pan Guiny – bankéř, pan Hatovu – rejdař, jeho excelence pan Valer – fenidongský guvernér.“

Pokud to byla pravda, ocitl jsem se ve velmi vybrané společnosti. Guiny vlastnil největší banku ve městě a kontroloval obchod s obilím v polovině států Ligy, Hatovovi patřila jedna z největších obchodních flotil. Valer byl sice jen volený úředník, ale stála za ním byrokracie celého Fenidongu, ze zákona velel městským gardám a k tomu všemu byl ještě velmi bohatým člověkem. Alespoň pokud jsem slyšel.

„Pánové, zasedněme ke stolu a začněme jednat,“ pobídl nás Masner.

Sám se posadil a rozložil před sebou velkou a podrobnou mapu. Na první pohled bylo patrné, že na svém území není žádné ořezávátko, spíš ostrý borec v ringu.

Asi tři hodiny jim trvalo, než mi vysvětlili, o co vlastně jde. Někdy jsem měl pocit, že si sami mezi sebou ujasňují stanoviska a vrací se k dávno vyřešeným sporům. Bylo zajímavé pozorovat, jak jeden druhého opatrně hodnotí. Nejvíc nad věcí se zdál Valer. Příliš jsem do debaty nezasahoval a tvářil se, jako by mi polovina záležitostí unikala. Usoudil jsem, že mi vůbec neuškodí, pokud mě budou považovat za nevzdělaného a přiměřeně tupého žoldáka. Z dlouhé diskuse jsem pochopil, že až dosud v celém podniku utopili nejméně sto padesát tisíc zlatých. To mi vyrazilo dech. Já sám jsem kupodivu velmi bohatý člověk. Moc toho nepotřebuji a pokud se nechám najmout, vyžaduji za svůj čas přiměřenou odměnu. I když někdo by možná o slůvku přiměřená polemizoval. V bankách, v obchodních podílech a nemovitostech mám po celém kontinentě uloženo zhruba padesát tisíc zlatých. Přibližně stejnou cenu má velké šlechtické léno. Sto padesát tisíc byla neskutečná částka. V životě jsem neslyšel o tak gigantické obchodní transakci, snad jen crambijský císař může operovat s ještě větším množstvím peněz.

„Pánové, rozumím tomu správně?“ přerušil jsem jejich diskusi. „Chcete po mně, abych zorganizoval karavanu tisíce lidí, provedl je přes území států Ligy, dále skrze Marmocké knížectví, Dabavii, Ryžské hrabství a Vovenské svobodné panství. Potom s nimi mám obejít Kežské moře a Kežské stepi a pomoct jim usadit se tady.“

Zabodl jsem prst do místa na mapě, kde bylo drobným písmem napsáno: Hic sun leones.*¹

Území, o které se jednalo, však nebylo úplně neznámé. Nápis znamenal, že oficiálně si na zem zatím nikdo nedělá nárok. Samozřejmě kromě místních obyvatel, divokých kočovníků, kterých se však nikdo na nic neptal.

„A za to mi zaplatíte deset tisíc zlatých, deset za každého člověka.“

Rejdař Hatovu se na mě znechuceně podíval.

„A takovému člověku máme svěřit dokončení celého podniku? Vždyť si ani nedokáže zapamatovat pár věcí!“

Než jsem stačil nasadit uraženě výhružnou masku, zareagoval Valer.

„Nezapomeňte na jeho doporučení. Zachránil Dautberga v okamžiku, kdy už ho všichni odepisovali. Možná se nevyzná v obchodních jednáních, ale nepochybně je mistr akce a taktiky, že pane Koniáši.“ podíval se na mě oceňujícím pohledem.

… a strategie, k tomu se slušně vyznám v travičství a přírodovědě obecně, dodal jsem v duchu, ale nahlas jsem zahuhlal jen souhlasné ‚huhuh‘.

„Můžete, prosím, naše ujednání zopakovat?“ obrátil se Valer na Masnera.

Hatovu mě stále pochybovačně pozoroval.

„Skutečně dostanete deset zlatých za hlavu,“ začal Masner, „ale jen pokud budou splněny následující podmínky. Za prvé, osadníků bude minimálně tisíc. Pokud jich bude jen devětset devadesát devět, nezaplatíme vám ani měďák. Za druhé, odměnu vám vyplatíme až poté, co budou oseta pole o výměře nejméně dvou set hektarů a na místě se narodí nejméně dvacet dětí. Je to jasné?“

Přikývl jsem.

„A co když bude osadníků pět tisíc, dostanu padesát tisíc zlatých?“

Muži se po sobě překvapeně podívali. Zřejmě jsem je překvapil svou dokonalou znalostí násobilky.

„Ne,“ řekl Masner, „pro nás je důležité, aby jich tam bylo tisíc a víc.“

„Dobře,“ souhlasil jsem. „v tom případě chci dvanáct zlatých za hlavu.“

„Uvědomujete si vůbec, o jaké částce je řeč?“ vybuchl znovu Hatovu.

Moc dobře jsem si to uvědomoval. Jsou místa, kde vás zabijí za pět stříbrných, za sedm vás umučí a za deset to bude trvat celý den. Nejdražší vražda je v Juvinallu a to jen proto, že vrah musí po práci rychle utéct z dosahu tamější výkonné jurisdikce. Za dvanáct tisíc se dá zorganizovat vyhlazení celého národa. Otočil jsem se k oknu a potom na rejdaře. V průběhu odpoledne začalo venku pršet, v salónku se setmělo a nejsvětlejší věc v okolí byla jeho lesknoucí se pleš.

„Je to poprvé, kdy mě někdo platí podle počtu živých, většinou to bývá naopak. Ale pro vaši informaci, mrtví jsou dražší než živí. Jednou mi nabídli pět tisíc. Za jednoho člověka.“

Muži se po sobě navzájem podívali. Zřejmě na chvíli zapomněli, že nejsem obchodník, ale někdo úplně jiný. Nelhal jsem. Ty peníze jsem si však nevydělal, protože můj cíl byl profesionál z branže a téměř mě zabil. Později už jsem nikdy takovou práci nepřijal.

„Já jsem pro to, abychom panu Koniáši vyhověli. Řekl bych, že je pro nás ten pravý člověk a určitě si svou odměnu zaslouží,“ řekl do ticha bankéř Guiny a poprvé se na mě přímo podíval.

Kdyby nebylo šedých pichlavých očí, vypadal by jako tlusťoučké dobrosrdečné prasátko.

„Pánové, vyjádřete se prosím,“ pobídl ostatní Masner.

Ani se moc neošívali a souhlasili. Dautberg o mně musel skutečně napovídat spoustu pěkných věcí.

„Tím bych považoval toto jednání za ukončené. Já jediný zůstanu s panem Koniášem v kontaktu a vás budu o stavu věcí průběžně informovat, přesně podle našich ujednání,“ řekl Masner.

Zřejmě fungoval jako zprostředkovatel.

„Ještě jsme neskončili,“ řekl jsem.

„Ech?“

Oči všech zrcadlily jeden velký otazník, jen Guiny se tvářil, že mi rozumí.

„Chci zálohu; při každém obchodě, který uzavřu, chci zálohu.“

Guiny se uchechtl. On takovou reakci čekal a já jsem nechtěl vypadnout z obrázku, který si o mně udělal.

„Samozřejmě. Kolik byste si tak představoval?“

„Sto zlatých. Jsem zvyklý každý dobrý obchod pořádně oslavit.“

„Vystavím vám šek a vy mi podepíšete směnku. Šek vám proplatí v kterékoliv místní bance.“

„To bude jeho nejsnadněji vydělaná stovka,“ zamumlal polohlasem Hatovu. „Práskne do bot.“

Guiny zavrtěl hlavou

„Neřekl bych, že by se pan Koniáš kvůli mizerné stovce vzdal naděje na dvanáct tisíc. A kromě toho, státy Ligy jsou nejpříjemnějším místem k utracení peněz, že ano. Pokud by mou stovku zpronevěřil,“ zvolenému slovu se Guiny pobaveně zašklebil, „už nikdy by se zde nemohl cítit tak pohodlně jako dosud.“

Měl pravdu, ale současně si věřil, protože sto zlatých není až tak málo peněz. Drobný řemeslník si vydělá dvě zlatky týdně. Pokud je skutečně dobrý.

„Večer u Pelikána,“ sykl jsem Masnerovi do ucha, když jsem odcházel.

* * *

Venku mě přivítal čerstvý vzduch a pocit nebezpečí. Nerozhlížel jsem se, vybral si cestu podél jedné strany náměstí a držel jsem se těsně u stěny. Oproti tmavé zdi jsem v šeru poskytoval jen mizerný cíl. Profesionál by takovou ránu neriskoval a amatér by se netrefil. Alespoň jsem v to doufal. Procházel jsem ulicemi a snažil se zjistit, zda jsem sledován. Bylo to obtížné, protože Fenidong je město obchodníků a i po setmění je na ulicích rušno. Nakonec jsem si vybral hostinec, kde jsem svým vzhledem nebudil příliš velký rozruch. Postavil jsem se k baru, objednal si pohár svařeného vína a čekal jsem. Podnik byl útulný, hospodský se na mě sice neusmíval, ale víno měl dobré. Na hřebíčku nešetřil a skořice byla čerstvá. Zanedlouho po mně vstoupil další muž, dal si pivo s něčím k snědku. Podle mozolnatých bříšek prstů jsem ho odhadl na tkalce. Můj chlapík si dal na čas. Odhalil jsem ho podle rychlého pohledu, kterým přelétl sál. Zřejmě si nebyl jistý, jestli jsem mu ve tmě náhodou neproklouzl. Menší, štíhlý, pohyboval se rychle a trhaně jako by byl neustále trochu nervózní. Mám hodně nepřátel, proto sledování nemuselo mít s dohodou, kterou jsem právě uzavřel, nic společného. Na druhou stranu však na náhody a shody okolností příliš nevěřím. Abych se ujistil, změnil jsem rychle dvakrát po sobě lokál. V druhém se neobjevil, ale ve třetím ano. Sledovali mě tedy ve dvou, protože kdyby jich bylo víc, vystřídali by se všichni. Nejraději bych se podíval, kdo je zaměstnává, ale nechtěl jsem zmeškat schůzku s Masnerem. Ztratil jsem se jim v nevěstinci. Jako vždy jsem musel šlapce zaplatit dvojnásobnou taxu, aby se mnou vůbec šla na pokoj, ale zato jsem jí nepotřeboval vyhrožovat, když jsem po ní chtěl, aby se hodinu nevracela dolů do sálu. Tohle byla výhoda mé vizáže. Z pokoje jsem vylezl oknem, po okapu vyšplhal na střechu, přeskočil na vedlejší dům a potom slezl do sousední ulice.

U Pelikána měli mizerné jídlo, ještě horší víno a nehorázně vysoké ceny. Hosté platili za soukromí. Stoly stály daleko od sebe v polouzavřených kójích, čtyři lampy s přiškrcenými knoty poskytovaly sotva tolik světla, aby člověk nezakopával o schody. Uprostřed místnosti bylo nízké pódium, na kterém nepřetržitě hrál slepý harmonikář. Špatně, avšak jeho produkce měla svůj účel – v nakřáplém disharmonickém zvuku rozladěného nástroje vás od vedlejšího stolu nemohl nikdo zaslechnout. Se sebezapřením jsem vypil první pohár vína a pomalu a opatrně jsem ulizoval z dalšího. Víno chutnalo mírně olejovitě, jako by ho přechovávali v sudech od rybího tuku. Masnera ke mně přivedl sám majitel podniku. Svou lysou hlavou a ohromným, voleti se podobajícím prověšeným podbradkem ze všeho nejvíc připomínal pelikána.

„Takové víno můžete nalévat jen tady, ve Fenidongu.“ řekl jsem mu.

„Proč?“ zeptal se zvědavě

„Protože jinde by vás za to oběsili na nejbližším stromě.“

Majitel se nahlas rozesmál a ještě cestou zpátky k výčepnímu pultu se pobaveně uchechtával. Postavil jsem před Masnera pohár a nalil mu. Ať si také uvědomí, že obchodní jednání někdy není žádný med.

„Nechápu, proč jste před mými společníky předstíral, že jste poloviční idiot. Vlastně jsem vás vybral já a teď to na mě vrhá špatné světlo,“ začal přímo.

Pokrčil jsem rameny.

„Pokud mě podcení, neuškodí mi to.“

Překvapeně se na mě podíval.

„Vy jim nedůvěřujete?“

„Když se jedná o dvanáct tisíc zlatých, nemůžete věřit nikomu.“

„A mně důvěřujete?“

„Ano.“

„Proč?“

„Protože vy jste se mnou v přímém styku. Víte, co jsem zač, co umím. Vy se mě podfouknout nepokusíte.“

Masner se zatvářil nepřítomně a bezmyšlenkovitě se napil vína. V prvním okamžiku to vypadalo, že mě poprská, nakonec se však ovládl. Chvíli si nevěřícně pohár prohlížel a potom ho odstrčil.

„Máte pravdu,“ přitakal, „ale stejně nebezpečný jste i pro ostatní.“

„Jenomže oni si to neuvědomují.“

Chvíli jsme seděli a probírali se každý vlastními myšlenkami. Slepý hudebník začal další melodii. Měla to být tklivá píseň o dívce, které její milý odešel do války, ale v jeho podání to znělo jako bryskní pochod elitních jednotek královské gardy. Hraný totálně opilým orchestrem.

„Chci vědět víc o pozadí. Proč to vlastně podnikáte, proč je celá záležitost tak choulostivá a proč na to potřebujete někoho jako jsem já,“ řekl jsem a napil se.

Můj jazyk nebyl tak zpovykaný jako Masnerův a dokázal jsem víno spolknout jen s mírným zašklebením.

„Chtěl jsem se o všem zmínit už odpoledne, ale když jste se rozhodl pro svou roli…“ nechal větu vyznít do ztracena a až po chvíli pokračoval.

„Začíná nás tady být hodně, mám na mysli obyvatele států Obchodní ligy. Území nestačí, v poslední době se stáváme nesoběstačnými v produkci obilí i dalších potravin. V době míru žádný problém, protože našima rukama prochází většina obchodované pšenice. Ale v době války můžeme být v krátké době velmi rychle vyhladověni. Stačí, aby jediný z vládců, přes jehož území karavany prochází, zakázal průchod nebo zabavil náklady.“

„Crambijský císař vás nemá rád a jeho prsty jsou dlouhé. Karavanní stezky vedou buď přímo říší, nebo přes území jeho vazalů. Řekl bych, že ani žádný nezávislý baron nebo hrabě, který sousedí s Impériem, by mu nemohl odepřít takovou službu,“ doplnil jsem.

„Přesně tak,“ přitakal Masner. „Potřebujeme expandovat do oblastí vzdálených od Císařství, ale naše zákony nedovolují ozbrojené rozšiřování území. Byla to jedna z nejdůležitějších podmínek smlouvy, která vlastně vznik Ligy umožnila. Pokud bychom tak učinili, přestal by se na nás vztahovat Válečný zákon Konventu.“

„To si nemůžete dovolit,“ souhlasil jsem, „bylo by po politické rovnováze a vaše území by si rozparcelovali okolní samostatní vládcové. Samozřejmě, podle pokynů crambijského císaře.“

Masner přikývl.

„Před padesáti lety jsme byli slabí a museli jsme tančit, jak naši sousedé pískali. Podle smlouvy získáváme nárok na volné území jen v případě, že tam vybudujeme stálou kolonii. Podle definice se kolonie stává stálou, pokud má nejméně tisíc obyvatel, k tomu osetá pole o výměře nejméně dvou set hektarů, a narodilo se tam minimálně dvacet dětí.“

„Proto ty podmínky.“

„Ano,“ přitakal Masner.

„A proč je takový podnik lukrativní pro vás?“ zeptal jsem se.

Masner zaváhal, asi se mu nechtělo ven s něčím, co považoval za obchodní tajemství.

„Podívejte,“ řekl jsem, „tohle je práce na dlouhou dobu a vypadá velmi nebezpečně. Pokud se nedozvím úplně všechno, jdu od toho. Obejdu se i bez vašeho zlata. Už teď tady něco nehraje. Než jsem se sem dostal, musel jsem se zbavit dvou chlápků, kteří se na mě pověsili.“

Lhal jsem a říkal pravdu současně. Chtěl jsem tu práci jako nic jiného na světě. Ještě nikdy jsem se neúčastnil něčeho tak velkého a tvůrčího. Roky jsem se toulal sem a tam a živil se vším, co se naskytlo. Doprovázel jsem karavany, řídil jsem dvě výzkumné expedice, na čas jsem se nechal najmout jako žoldák, pracoval jsem pro nejrůznější strany jako agent, vyzvědač, kurýr, provedl jsem pár velkých krádeží na objednávku. Většinou to byla dost špinavá práce a umírala při ní spousta lidí. Nikdy nebylo podmínkou vyplacení žoldu narození dvaceti dětí a osetí polí.

„Zabil jste je?“

Masner vypadal polekaně, okamžik jsem netušil, o čem mluví, a až po chvíli mi došlo, že mu na srdci leží osud těch dvou stopařů. Zřejmě skutečně patřil k poctivcům, kteří nemají vazby na podsvětí a obejdou se bez obchodních vražd a válek.

„Ne, ztratil jsem se jim.“

S úlevou si oddechl.

„To je dobře, musel byste okamžitě odjet. Ale vrátím se k naší záležitosti. Rada guvernérů si je samozřejmě vědoma situace Ligy. Už před lety byl prosazen zákon, který má napomáhat rozšiřování našeho území. Podle tohoto zákona každý, kdo se přičiní o vznik jakékoliv stálé kolonie, získá třicetiletou výjimku z daní z veškerého podnikání v kolonii a obchodu s ní. Přemýšlím o tom od doby, kdy jsem nastoupil do firmy svého otce. Vypiplal jsem ten projekt od samotných prvopočátků až do dneška. Neumíte si představit, jak to bylo všechno složité a nákladné, kolik jednání jsem musel zorganizovat a absolvovat! Ve hře je spousta hráčů s protichůdnými zájmy, neustále se mi všechno rozpadávalo pod rukama, jeden den jsem uzavřel dohodu a druhý den z ní byl jen cár papíru. Až teď se mi podařilo sladit všechno do hromady. Síť, kterou jsem upletl, je však příliš slabá a dlouho nevydrží.“

Masner byl účetní, advokát a obchodník, ale z jeho slov teď čišela touha a osobní zaujetí. Mluvil jako kněz a vypadalo to, jako by to nedělal jen pro peníze. Napadlo mě, jestli by mu takový podnik nemohl zlomit vaz.

„A jak to vypadá s rentabilitou? Sto padesát tisíc zlatých je obrovská částka, a ještě se zvětší. Musíte si být zatraceně jisti, že se vám to vyplatí.“

Souhlasně přikývl.

„Před deseti lety bych řekl ne. Ale dnes jsou státy Ligy přeplněny bohatstvím. Dlouho nebyla válka, obchody vzkvétají, v bankách je moře kapitálu, který jen čeká na to, aby byl investován. Pokud se nám podaří otevřít cestičku, půjdou za námi všichni.“

Pro Masnera bylo založení kolonie možná víc, než pouhý obchod, který má přinést zisk, ale počítat nezapomínal.

„Pokud je to tak výnosná věc, hrozí největší nebezpečí od konkurence. Až bude hrubá práce hotova, všichni se budou chtít přiživit a pokusí se vás odstavit od vesla,“ řekl jsem.

Masner sáhl po své sklenici s vínem, ale potom ji zase odsunul.

„Poněkud selsky řečeno, ale je to tak. Celý podnik je velmi riskantní a nákladný. Všechno je sice právně podchyceno, ale na čí jména bude kolonie zaregistrována, bude v samotném závěru záviset i na vás. Podle zákona musí být při oficiální registraci kolonie u Pozemkového soudu přítomni lidé, kteří se zakládání fyzicky účastnili. Ti potvrzují, že byli najati právě panem A. Tomu je pak kolonie připsána, a až poté získává zákonem dané výhody. Samozřejmě, že s vámi uzavřeme smlouvu v náš prospěch, ale bude to jen smlouva. A pokud je ve hře dostatečné množství peněz, má každá dohoda pouze cenu mzdy, kterou zaplatíte padělateli. Jestliže byste po úspěšném návratu prohlásil, že jste pracoval například pro pana B, a doložil to důvěryhodnými dokumenty, způsobilo by to velké problémy a nejasnosti. Následovalo by vyšetřování řízené přímo guvernérskou radou.“

„A samozřejmě obchodní válka,“ doplnil jsem ho.

„Ano.“

„Předpokládám, že nebudu jediný, kdo bude svědčit u Pozemkového soudu.“

„Správně. Jeho excelence guvernér Valer, bankéř Guiny, rejdař Hatovu a já jsme společníci. Každý z nás musí mít vlastního zmocněnce.“

„A kdo bude zastupovat vás?“

„Vy.“

Svým prohlášením mi vyrazil dech.

„Nechápu. Lidé z vaší branže obvykle nedůvěřují nikomu. Vůbec mě neznáte, proč mám být já vaše klíčová karta ve hře?“

Masner se mi podíval do očí.

„Nemám syna, kterému bych mohl tento úkol svěřit. Už před pěti lety jsem byl připraven rozběhnout celý podnik, ale nedokázal jsem najít člověka, kterému bych důvěřoval. Zkušeného, inteligentního a čestného.“

Obočí mi vylétlo tak vysoko, až jsem se bál, že ho už nikdy nedostanu dolů.

„Čestného?“ opáčil jsem. „Jsem čestný jen občas, a to ještě pouze pokud se to hodí. A ujišťuji vás, že tohle pochlebování vám neušetří ani zlatku.“

Masnera mé výhrady nijak nezneklidnily.

„Kdo bude zastupovat vaše společníky?“ zeptal jsem se.

Pokrčil rameny. „Předpokládám, že to budou jejich nejbližší příbuzní. Pokud jde o opravdu velké peníze, je příbuzenství považováno za nejlepší záruku nezkorumpovatelnosti.“

„Pěkný nesmysl,“ zašklebil jsem se. „Zlákat víc než tisíc lidí k podobnému dobrodružství určitě nějakou dobu potrvá. Počítáte s tím?“

„Ano, začal jsem s tím už před několika týdny. Většina farmářů už je na místě. Táboří v Mitchově údolí a pár mých lidí na ně dohlíží.“

„Zítra se tam pojedu podívat, abych věděl, co a jak. Potom se zastavím u vás. Můžete mi dát nějaké doporučení, aby se na mě vaši muži nedívali skrz prsty?“

„Ano, průvodní dopis. Zítra vám ho pošlu po poslíčkovi.“

To bylo prozatím všechno, co jsem od Masnera potřeboval.

Masner odešel první, bylo zbytečné, aby nás někdo venku viděl pohromadě. Po chvíli jsem zaplatil za víno a následoval ho. Venku mezitím sprchlo, v kalužích a na vlhké dlažbě se odrážela světla oken a velkých olejových lamp veřejného osvětlení. Bylo pozdě, poslední chodci spěchali, aby se dostali do tepla svých domovů. Napůl bezcílně jsem se potuloval ulicemi a jen pomalu jsem se blížil k hostinci, kde jsem bydlel. Celá záležitost, jak mi ji Masner právě vylíčil, vypadala nepřehledně, složitě a nebezpečně. Příliš mnoho lidí hrálo o příliš mnoho peněz. Věděl jsem, že pokud práci vezmu, zapletu se do pavučiny, ze které nebude jednoduché se vymotat. Zastavil jsem se na Malém západním náměstí a opřel jsem se o sloup. Přes náměstí prošla trojice městských žoldnéřů ve službě. Jeden z nich si mě zvědavě prohlížel, ale nakonec mě nechal na pokoji. Jejich dlouhé kožené kabáty ke kolenům při pohybu charakteristicky vrzaly, na ramenou a klopách límců se stříbrně leskly kapky vody. Opět se rozpršelo, voda mi stékala po tváři za límec, začala mi být zima. Okno ve třetím patře domu naproti zesvětlalo a potom zase potemnělo, jako by někdo zakryl zapálenou lampu. Za záclonou se něco pohnulo, rozeznával jsem tmavou siluetu stojícího člověka. Dům byl velký a připomínal donjon, malou pevnost začleněnou do městské zástavby. Na velkých dvoukřídlých dveřích ozdobených černým kováním svítil stříbrný znak Haurského klanu. Ve státech Ligy a v celém Crambijském císařství po Velké válce moc skutečných čarodějů nezůstalo. Jednotliví panovníci i byrokratické vlády městských států omezují kouzelnické klany nejrůznějšími diskriminačními zákony a ze spousty míst je zcela vypověděli. I haurští čarodějové jsou spíš řemeslníci než kouzelníci, specializují se na výrobu zámků, pokladen, trezorů a nedobytných dveří. Ve městě přeplněném zlatem jim obchody jen kvetou. Zlí jazykové, nebo lidé, kteří se vyznají, tvrdí, že ještě víc vydělávají na pastech a nástrahách. Ale to se říká jen po straně, a kdybyste chtěli ceník podobných výrobků, dívali by se na vás jako na nebezpečného blázna. Pravděpodobně by vás zanedlouho našli někde ve škarpě s podříznutým hrdlem.

Přestal jsem znervózňovat hlídače za oknem a raději zamířil přímou cestou k hostinci, kde jsem právě bydlel. Když jsem vstupoval do domu, uvědomil jsem si, že tu práci vezmu. Vlastně jsem to věděl už od chvíle, kdy mi Masner se svými společníky objasnili všechny podrobnosti. Majitel hostince i jeho žena spali; na čistém výčepním pultu jsem pod proutěnou ošatkou objevil tucet krajíců chleba, pár plátků studeného uzeného a vedle stál plný džbán vína. Má večeře a něco na chuť. Víno jsem svařil a se džbánem v jedné a ošatkou v druhé ruce jsem pomalu stoupal po schodech. Třetí, pátý a desátý jsem překročil. Hlasitě vrzaly a já jsem se někomu, kdo mi nechal večeři na stole, nechtěl odvděčit nočním probuzením. Zastavil jsem přede dveřmi do svého pokoje a jemně do nich strčil. Nezamykal jsem, ve Fenidongu nikdy nezamykám. Obvykle u sebe nenosím tolik peněz, aby stálo za to je ukrást. Vstoupil jsem do pokoje. Dole v sále hořela „věčná“ svíčka, a teď jsem se najednou ocitl v absolutní tmě. Alespoň mým očím to tak připadlo.

Ve vzduchu se vznášel zápach zvětralého piva. Zatajil jsem dech. Pivo piji, jen když není nic jiného. Vzpomněl jsem si na dva chlápky, kteří mě sledovali. Ve tmě se něco pohnulo, instinktivně jsem před sebe chrstl horké víno, vzápětí někdo bolestně zasyčel. Ukročil jsem do strany a přikrčil se, po tváři mě pohladil závan vzduchu, současně jsem zahlédl záblesk ocelového ostří. Stál přede mnou a málem mě dostal. S bradou přitisknutou na prsa jsem se mu vrhl po nohách, chytil oba jeho kotníky současně a ramenem ho srazil na zem. Než se stačil vzpamatovat, udeřil jsem ho pěstí do rozkroku. Zachrčel a zmlkl. Můj zrychlený dech přerušilo tiché šustění ocele třené o kůži. Někdo se právě snažil vytáhnout z pochvy můj vlastní meč! Zvedl jsem židli a mrštil jí do kouta, kde jsem zbraň nechal. Vykřikl, ale současně mě tvrdá rána do ramene srazila k zemi. Nebyli dva, ale tři! Kdyby mě trefil do hlavy, měl bych smůlu. Překulil jsem se, obušek udeřil podruhé a zasáhl jen zem. Zaklel, slyšel jsem, jak se opět dlouze rozmachuje. Amatér. Pomohl jsem si levačkou, přetočil se na bok a vleže ho kopl do nohy. Chtěl jsem zasáhnout koleno, ale trefil jsem jen holeň. Kost praskla, současně vrzla podlaha kousek napravo, stačil jsem si krýt hlavu rukou, těžká bota sklouzla po předloktí a zasáhla mě do ramene. Tentokrát do druhého. Čekali na mě už dlouho a ve tmě se orientovali lépe než já. Zvedl jsem se a přímo z kolen vyrazil proti němu. Okamžitý protiútok nečekal, ztratil rovnováhu a přepadl na záda. Přilepil jsem se na něho, rukama zajel pod jeho límec a přiškrtil ho. Třetí klel a vstával. Můj soupeř se pokoušel rozbít zámek kolem svého hrdla a snažil se dostat nahoru. Pomohl jsem mu a překulil se, on byl náhle nahoře a já pod ním. Pro zkušeného rváče je tahle pozice často výhodnější. Přitvrdil jsem sevření a ještě víc přiškrtil tok krve jeho krkavicemi. Palice zasvištěla vzduchem, můj soupeř sebou škubl a zvláčněl, na obličeji jsem ucítil teplou vlhkost krve. Jeho parťák ho zezadu praštil do zátylku a zlomil mu spodinu lebeční. Zůstal jsem nehybně ležet. Třetímu to zřejmě stačilo, slyšel jsem, jak se s klením a sténáním blíží ke dveřím, otevírá je a kulhá pryč.

Setřásl jsem ze sebe mrtvolu a postavil se. Trochu jsem se motal, bolela mě obě ramena a nebyl jsem si jistý, jestli nemám zlomenou klíční kost. Kdyby to byli profesionálové, dopadl bych mnohem hůře. Teď mě však nejvíc zajímalo, u koho si třetí vyzvedne odměnu. Kuši jsem nechal ležet v truhle. Pokud by ji u mě vojáci našli, pověsili by mě bez soudu a bylo by to přesně podle místních zákonů. Vzal jsem si jen meč, bandalír s vrhacími noži, cestovní plášť a vyběhl na ulici.

Belhal se velmi pomalu a nerozhlížel se. Sledoval jsem ho až do východní okrajové čtvrti vně městských hradeb. Tady domy nevyrostly podle pečlivě vypracovaných plánů architektů najatých guvernérskou radou. Kdo si urval jaké místo, takové měl, o kráse a kvalitě domu rozhodoval jen um majitele. Začínalo svítat, a proto jsem se mohl kochat krásami okolí. Hospoda Černý kocour byla postavena z nepálených cihel, slaměná střecha přesahovala na všech stranách, aby při dešti chránila neomítnuté stěny před proudy vody; křivolaké uličky byly zpola zasypány hromadami smetí, které i v čistém ranním vzduchu páchlo. Chvíli jsem váhal, ale nakonec jsem za ním dovnitř nešel. Mohl mě poznat podle popisu, nebo to byl jeden z těch dvou, kteří mě sledovali už odpoledne. Vmáčkl jsem se do průchodu mezi dvěma chatrčemi postavenými stejným dílem z hlíny a stejným dílem z proutí a čekal. Byly dvě možnosti: buď chlap někoho vyhledá, nebo někdo vyhledá jeho. Určitě nedostal odměnu předem.

V poledne jsem měl takovou žízeň a hlad, že jsem téměř prohledával okolní odpadky, jestli v nich nenajdu něco k snědku, a pomalu jsem si začínal zvykat na hejna much, která si mě tvrdošíjně vybírala jako ideální místo k odpočinku. Seděl jsem na zemi, schoulený a zabalený do pláště, meč jsem si položil podél stěny vedle ruky a nahrnul na něj trochu prachu. Lidé mě považovali za žebráka a nevšímali si mě. Pro žebráka hořký úděl, pro mě štěstí. Věděl jsem, že pokud se vydá do vnitřního města za světla, nebudu ho moci sledovat, protože bych svou vizáží, špinavý a zakrvácený, budil pozornost. Měl jsem štěstí, celý den se rekreoval v hospodě a pro nezaslouženou odměnu vyrazil až večer. Teprve teď jsem měl možnost vidět jeho tvář. Kulatý obličej s rozpláclým nosem a malýma očkama utopenýma pod mohutnými nadočnicovými oblouky. Vypadal stejně inteligentně jako obušek, který se mu houpal u pasu.

Ani tentokrát nebylo příliš těžké sledovat ho. Levou nohu, kterou jsem mu pošramotil, měl v primitivní dlaze, a kulhání si ulehčoval jednoduchou berlí. Držel jsem se u zdi, meč jsem schovával pod pláštěm a při chůzi jsem se hrbil, abych co nejvíc připomínal žebráka. Nedělalo mi to žádné potíže, téměř čtyřiadvacet hodin jsem nejedl a můj žaludek právě začínal trávit sám sebe. Nakládačka, kterou mi ti tři nadělili, mi také formu nezlepšila.

Neměl nejmenší podezření, že by mohl být sledován. Přivedl mě zpátky do vnitřního města, do Pásové čtvrti. V ní bydlí ti velmi zámožní, kteří sice ještě nejsou těmi nejzámožnějšími, ale už jim chybí jen krůček. Celou čtvrť tvoří tři hlavní rovnoběžné ulice obklopující trojici trhových náměstí. Ve městech států Obchodní ligy je tolik nejrůznějších plácků s honosnými jmény proto, aby si každý druhý kupec mohl postavit dům na náměstí.

Chlapík zabušil na vrata ve vysoké zdi opatřené nahoře řadou ocelových hrotů. Po několika minutách čekání zabušil podruhé a potom ještě jednou, ale nezdálo se, že by ho dlouhé čekání příliš rozčilovalo. Nakonec byl vpuštěn dovnitř, ale nikoho jsem nezahlédl. Protože se začínalo stmívat a já se sotva držel na nohou, nechal jsem další pátrání na zítřek. Stačilo, že jsem zjistil, do kterého domu šel.

Cestou domů jsem se stavil v hospodě U tlusťocha, vyhlášené svou kuchyní, a dal jsem si místní specialitu: hovězí maso nakrájené na nudličky máčené v ostrém nálevu. Jako přílohu podávali ještě teplý žitný chléb. Jednu porci jsem snědl ihned a druhou jsem si se sebezapřením dal zabalit. Do hostince jsem se opět vrátil, až když už všichni spali. Není nad to ubytovat se ve slušném podniku. Z posledních sil jsem se vyškrábal až nahoru do nejvyššího patra, kde jsem měl pokoj, vstoupil jsem dovnitř a zaklel. Úplně jsem zapomněl na dva mrtvé, které jsem tu včera nechal. Hostinská buď dodržovala dohodu a do mého pokoje vůbec nevstupovala, nebo ji nedodržovala, ale moudře usoudila, že si tohle neobvyklé smetí uklidím sám. Kdybych nebyl tolik unavený, klel bych. Odložil jsem večeři na stůl, naložil si prvního chlapa na ramena a vynesl ho do vedlejší ulice. Nebylo to poprvé, kdy jsem se zbavoval těla v civilizovaném městě, ale každým rokem mi mrtvoly připadají těžší. Když jsem vynášel druhého, potkal jsem v jídelně hostinskou. V ruce držela čadící svíčku, oheň zdůrazňoval sněhobílou barvu noční košile, a ze všeho nejvíc připomínala třaslavou horu sulcu.

„Nezvaná návštěva,“ vysvětlil jsem, než stačila cokoliv říci, „už je vyprovázím pryč.“

Několikrát polkla, až se jí po trojité bradě přelévaly vlny. Dál jsem se o ní nestaral a vyšel ven do tmy. Naše vzájemná důvěra se zakládala na penězích. Platil jsem jí pětkrát víc než ostatní hosté.

Když jsem se konečně vrátil do pokoje, padl jsem na postel a usnul jako zabitý.

KAPITOLA DRUHÁ

TÁBOR

Ráno mě probudilo monotónní šumění. Vyhlédl jsem z okna. Proudy vody se rozbíjely o dlažbu a ostřikovaly stěny domů. Ulicemi zaplavenými přívaly vody se brodili muži v pršipláštích s emblémy města na zádech a vidlemi rozhrabovali hromady odpadků ucpávající odtokové kanály. Vzdálenější okolí se ztrácelo za šedivou clonou deště. Doufal jsem, že tenhle příval dlouho nevydrží. Zpoza rohu se vynořili čtyři městští žoldnéři a s hekáním a klením odnášeli dvě mrtvoly. Těla už ztratila svou posmrtnou ztuhlost a při nesení se prohýbala a klouzala mužům z rukou. Alespoň projednou si svou mzdu zasloužili. Ozval se nepříjemný disharmonický zvuk, až jsem sebou trhl, ale to se pouze připomínal můj žaludek. Ještě nahý jsem zhltl večeři ze včerejška a začal se oblékat. Na tělo pod košili dlouhé triko z hustě tkané jemné vlněné příze, lehké šortky a onuce, za které jsem zaplatil malé jmění. Svého času jsem strávil pár týdnů na panství jedné velice nemravné a vášnivé ženy. Měla slabost pro ošklivé muže a hedvábné spodní prádlo. Jako mladík, předtím, než jsem utekl z domova, jsem podobné věci považoval za důkaz naprosté zženštilosti šlechty, a později, pod tlakem okolností, jsem na ně zapomněl. Teď, na konci čtvrtého křížku života, jsem vděčný za sebemenší špetku pohodlí, kterou si mohu dopřát. Pokaždé, když se ráno oblékám do čistého, si na tu ženu vzpomenu, a je to příjemná vzpomínka.

Natáhl jsem si kalhoty z jemné jelenice a dvakrát si dřepnul a zase se postavil, aby se na mých dlouhých nohách správně usadily. Potom jsem vklouzl do bot a pořádně je zašněroval. Za opasek jsem schoval pět zbrusu nových desítek, tři zlaťáky a pět stříbrných na drobnější výdaje. Průtrž mračen zeslábla v hustý déšť. Stále však na mě bylo venku příliš vlhko. Pustil jsem se proto do údržby výstroje. Začal jsem podpažními a zádovými pouzdry na nože. Pečlivě jsem kůži zkontroloval a promastil, potom jsem pokračoval s bandalírem. Ve městě obvykle nenosím všechny zbraně, ale teď se mi zdálo, že se mi bude hodit každá i sebemenší výhoda. Chvíli mi trvalo, než jsem na sebe všechno navěsil a upravil řemeny na správnou délku. Dál jsem se věnoval nožům. Dva jsem přebrousil a u jednoho spravil rukojeť. Kožený pásek omotaný kolem ocelového rapu začal povolovat. Původně jsem si je všechny nechal vyrobit u jediného nožíře, mistra svého řemesla. Byly precizně vypracované a dokonale vyvážené. Časem jsem jich pár ztratil a žádný zbrojíř už nedokázal vyrobit další nože úplně stejně. Teď je každý trochu jiný a abych dokázal zasáhnout cíl, musím vědět, jaký nůž držím v ruce. Většina lidí se dokáže přesně trefit pouze na pevnou vzdálenost. Obvykle na dva a půl nebo pět metrů, ti lepší i na sedm a půl metru. Pokud házíte na kratší, případně delší vzdálenost, musíte změnit techniku hodu, hlavně rotaci v zápěstí, a to je relativně obtížné. Potřebujete k tomu zkušenost a mít nůž, jak se říká, v ruce. Mám dvacet let praxe a abych své nože poznal, stačí mi dotknout se rukojeti. Každá je motaná jiným vzorem a páskem odlišné šířky.

Někdo zaklepal na dveře. Zasunul jsem poslední nůž do pouzdra na vnitřní straně levého předloktí a otevřel.

V chodbě stála domácí. Výstup po schodech do třetího patra ji unavil, ještě teď rychle oddechovala.

„Nějaký hoch s vámi chce mluvit, čeká na vás dole v jídelně,“ vychrlila ze sebe v přestávkách, kdy nemusela dýchat.

Všimla si jezdeckých brašen na stole.

„Odjíždíte?“

„Možná později,“ řekl jsem, „ale zaplatím vám za pokoj na měsíc dopředu. Standardní cenu, kterou účtujete ostatním.“

V obličeji se jí v rychlém sledu vystřídala lítost a radost. Lítost kvůli ztrátě pětinásobné apanáže za můj pokoj, radost proto, že na jaře lidé Fenidong většinou opouštějí a majitelům penziónů a hostinců začíná okurková sezóna. Vzápětí se zatvářila obchodně. Změny jejích grimas se podobaly přelévání vln na povrchu velmi husté kaše. V mimice obličeje ji chorobná tloušťka neomezovala.

„Víte, pane Koniáši, vážím si vás jako hosta, ale některé věci mě děsí. Například dneska v noci –“ nechala větu nedokončenou a ustoupila ze dveří, abych mohl vyjít ven.

Tvářil jsem se, že přemýšlím, ale byl jsem dávno rozhodnut. Měl jsem v pokoji pár osobních věcí a knihu, kterou jsem nechtěl dávat do úschovy k vetešníkovi. Už se mi párkrát přihodilo, že mé knihy přišly k úhoně. A hádejte se potom s chlapem, který stěží umí číst, že manuskript, kterému myši sežraly polovinu stran, pro vás nemá žádnou cenu. Ti čestnější, nebo bázlivější, vám možná zaplatí polovinu jeho ceny.

„A kdybych přidal dva, ne, tři zlaťáky?“

„V tom případě bychom se dohodli!“ odpověděla rychle. „Protože jste můj stálý host.“

Usmála se na mě. Určitě si myslela, že mile. Možná by to byla pravda, kdyby byla o čtyřicet let mladší, šedesát kilogramů lehčí a slepým žebrákům místo měďáků neházela kamínky. Na mně však nešetřila nikdy; uvědomovala si, že se jí to vyplatí.

„V pořádku madam, zaplatím po snídani,“ souhlasil jsem a seběhl po schodech do jídelny.

Tam na mě čekal hubený kluk v odraných šatech, které původně patřily někomu o deset centimetrů vyššímu. V ruce držel kožené pouzdro, ve kterém poslové přepravují rychlé depeše. Bez ptaní mi ho podal.

„Pro vás od pana Masnera.“

Pohled mu sklouzl na stůl s jídlem. Z mísy s horkou polévkou se kouřilo a pyramida kukuřičných placek na talíři byla dostatečně vysoká na to, aby se z ní najedli nejméně tři lidé. Vzal jsem si zprávu.

„Jak jsi mě poznal?“ zeptal jsem se.

„Pan Masner vás popsal,“ odpověděl mi bez zájmu a dál hypnotizoval jídlo.

„V pořádku. Máš hlad?“

Podezřívavě se na mě podíval. Takovou otázku mu zřejmě nekladli často.

„Ano, pane.“

Přinesl jsem ze servírovacího pultu dvě lžíce a dva talíře, oba vrchovatě naplnil a položil je na stůl.

„Posluž si.“

Polévku jsme dojedli téměř současně. On možná o fous dřív, ale byl mladší. Posunul jsem mezi nás talíř s plackami a vzal si první. Podruhé pobízet nepotřeboval.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal jsem se.

Nakrabatil čelo, jako by zvažoval, zda mu může nějak ublížit, když mi to prozradí.

„Umwald, pane.“

„Pracuješ pro Masnera?“

„Koukněte na mě,“ zahuhňal s plnými ústy a ukázal na sebe. „V takovým vohozu nemůžu pracovat pro pana Masnera. Jsem z ulice. Zná mě vod vidění a vobčas, když mu chybí poslíčci, mě pro něco pošle. Nebo když potřebuje předat ústní vzkaz. Mám dobrýho pamatováka a nezapomenu ani právnický řečičky. No a dneska se dvěma jeho chlápkům udělalo ňák špatně. Prej se něčeho špatnýho najedli, ale já bych to tipoval na vopici. A tohle prý spěchalo,“ ukázal na pouzdro, „tak jsem to přines já.“

„Kolik jsi dostal?“

„Dva měďáky, slušná cena.“

Vzal jsem si další placku, Umwald je do sebe házel neskutečnou rychlostí.

„Potřebuji se dozvědět, kdo bydlí v jednom domě na Malém náměstí, pro koho pracuje, nebo alespoň s kým se v příštím týdnu sejde. Dokázal bys to zjistit? Za zlatku?“

Oči mu zajiskřily.

„Za kulaťák? Že váháte!“

Položil jsem na stůl zlaťák. Byl z čerstvé ražby, hrany měl ostré, reliéf plachetnice na líci zřetelně vystupoval z plochy mince. Na okrajích bylo napsáno: Čestný obchod.

Fascinovaně minci pozoroval.

„Ale jestli chcete vědět, s kým se stýká, budu potřebovat pomocníky. Týden je dlouhá doba, budem se muset střídat. A prachy chci v drobákách, abych jim moh zaplatit. Navíc, když se někde vytasím s kulaťákem, bez cavyků mě zavřou. Podle nich se otrhanec jako já nemůže ke zlatu poctivě dostat. Tak tři stříbrňáky a zbytek měděný,“ dodal skoro lítostivě.

„Počkej tady,“ přikázal jsem mu.

Minci jsem nechal ležet na stole, na cestu do schodů jsem si vzal dvě placky a vyběhl do pokoje. Pravděpodobnost, že zlaťák shrábne a uteče, jsem odhadoval půl na půl. Bylo to něco jako test, potřeboval jsem člověka, na kterého se budu moci alespoň částečně spolehnout.

Vrátil jsem se s deseti stříbrnými v ruce. Stále seděl na židli s nenačatou plackou v hrsti a nespouštěl ze zlaté mince oči. Položil jsem stříbrňáky vedle.

„To byla jako zkouška?“ zeptal se a zkoumavě se na mě podíval.

Myslelo mu to.

„Možná,“ odpověděl jsem.

„Zlaťák je tvoje mzda, stříbro na provozní náklady. Nevím, kdy se vrátím. Zkoušej to tady každý večer. Asi pro tebe budu mít i další práci.“

Nevěřícně zavrtěl hlavou.

„To bylo největší pokušení v mým životě.“

Pomalu shrábl peníze a zabalil je do špinavého hadříku.

„Tak to jsi toho ještě moc nezažil.“

Schoval svůj provizorní měšec a zazubil se.

„Možná se časem dostanu i k něčemu lepšímu.“

Zdálo se, že se na ten okamžik těší.

* * *

Konečně přestalo pršet. V nájemní stáji jsem si vyzvedl koně a k městské bráně jsem dorazil ještě než ji otevřeli. Ve Fenidongu se ráno nespěchá, lidé se řídí zásadou: čím dřív vstanete, tím víc utratíte. Hradba postavená z nahrubo přitesaných balvanů ještě nestačila oschnout, v ranním slunci se matně leskla a zdála se hezčí, než ve skutečnosti byla. Nejbližší domy odděloval od opevnění přesně podle zákona deset metrů široký pruh porostlý mladou, světle zelenou trávou, kterou už někdo stačil pokosit. Ve vzduchu se ještě vznášela lehká vůně. Pouze masivní brána, na pohled splývající v jednolitou černou plochu, a nevzhledný, pokroucený strážní domek se tvářily, jako by se jich svěžest jarního rána nijak nedotýkala. Zvony odbily osmou hodinu, šestice vojáků se rozespale vytrousila z domku a začala připravovat bránu k otevření. Na soukolí připevnili řetěz, pečlivě očistili ozubená kola, zkontrolovali a promazali převody. Velitel vojáků mě po celou dobu úkosem pozoroval, zřejmě mi hodlal věnovat zvláštní pozornost. Už jsem si na podobné věci zvykl. Tři muži se seřadili u velké kliky, která sloužila k pohonu celého mechanismu.

„Počkejte s tím, chlapci. Nejprve si prohlédneme tohohle ptáčka, aby nám pak nechtěl narychlo ulítnout,“ zarazil je.

Přiblížil se s rukou na rukojeti obušku. Dobře mířená pádná rána dokáže velmi snadno roztříštit kolenní čéšku jezdce. Nic takového jsem nechtěl riskovat a spořádaně jsem čekal.

„Ukažte mi tu zbraň,“ řekl a ukázal na kuš v sedlovém pouzdře.

Poslušně jsem mu ji podal.

„Pečeť je neporušená,“ zdůraznil jsem, aby ho náhodou nenapadlo zlomit ji a potom mě sekýrovat.

Už tři roky bylo ve městech Obchodní ligy nezákonné vyrábět a vlastnit kuše. Jestliže zbraň někdo přivezl zvenčí, musel ji, pokud nechtěl být bez soudu pověšen, hned při průjezdu městskou branou nechat zapečetit u hlídky. Za to samozřejmě zaplatil a poplatek nebyl nízký. Moje kuš však byla příliš dobrá na to, abych ji zakopal někde pod keřem.

„Vidím,“ souhlasil a dál si kuš prohlížel. „Je to velmi silná zbraň. Vypadá skoro jako odstřelovačka.“

Kuše zakázali po obchodní válce mezi dobytkáři. Chovatelé dlouhorohého skotu si najali skupinku odstřelovačů, kteří přímo během jednání postříleli zástupce jejich protivníků. Dlouhorozí poté zůstali v sále celý den i s mrtvými konkurenty a později u Obchodního soudu nárokovali ukončení sporu v jejich prospěch, protože se protistrana nedostavila k jednání a propásla lhůtu. Bylo jim vyhověno. Odstřelovačské kuše byly zakázány úplně a vůbec se nesměly do měst dovážet.

„Nemá dálková mířidla,“ namítl jsem.

„To nemá,“ souhlasil, „ale zkušený střelec dokáže střílet i bez nich.“

„Záleží na tom, jak moc je zkušený. Ale tahle nemá ani kolovrátek na natahování. Dělám to ručně.“

„To je pravda,“ nehádal se, „ale řekl bych, že ji každý chlap nenatáhne. Viděl jsem kuše s kolovrátkem, které byly měkčí.“

„Já ji natáhnu. Chcete to předvést?“

Ještě chvíli si zbraň zamyšleně prohlížel.

„Ne, věřím vám. Chlapi, otevřete bránu.“

Udělal mi radost, tak brzo po ránu se mi nechtělo namáhat si hřbet.

Cestoval jsem rychle. Kůň byl odpočatý a i když celý den svítilo slunce, nebylo ještě tolik horko, aby to bylo nepříjemné. Území států Ligy patří k jedněm z nejcivilizovanějších na světě, jeho dobrou polovinu zabírají pole, vesničky a zemědělské usedlosti. V lesích, které tady ještě zbyly, potká člověk nejvýše divočáka, a i ti jsou napůl ochočení. Na úbočí údolí jsem dorazil po čtvrté. Přede mnou se rozevřel mírumilovný pohled na nepravidelně roztroušené skupinky vozů a stanů, mezi mnohými hořely ohně, lidé z výšky vypadali jako malí mravenci. Stranou od neorganizovaného mumraje jsem rozeznal větší skupinu koní, tam zřejmě tábořili Masnerovi muži. Při sestupu jsem se nijak nekryl a vybíral jsem si nejpohodlnější cestu.

* * *

Led Kowalski cucal stéblo trávy a trpělivě pozoroval přibližujícího se muže. Byl vysoký a hubený, v sedle seděl uvolněně s mírně svěšenými rameny, uzdu držel mezi prsty levé ruky a koně řídil převážně nohama. V pochvě šikmo přes záda měl meč, v pouzdře na pravé straně sedla kuši. Byla to velká ocelová zbraň s povrchem upraveným brunýrováním. Díky tomu se na slunci neleskla a z dálky splývala s tmavou kůží sedla. Kdyby ji Kowalski nehledal, přehlédl by ji. Rozepnutá jezdcova kazajka se vlnila v rytmu koňské chůze a Kowalskimu se zdálo, že pod ní rozeznává bandalír s vrhacími noži. Kowalski se sám pro sebe ušklíbl. Znal podobné typy a tenhle vypadal jako jeden z těch nejhorších. Vyplivl stéblo, zatajil dech a zacílil svou vlastní kuši. Vybral si bok pod jezdcovým pravým loktem.

* * *

Úbočí údolí bylo hustě zalesněno, ale ještě než jsem se dostal na spodní kraj lesa, zastavil mě strohý rozkaz.

„Hej, ty tam! Řekni, co tady chceš, nebo se otoč a vrať se, odkud jsi přišel!“

„Jmenuji se Koniáš a mám pověřovací listiny od Masnera. V kapse kazajky,“ odpověděl jsem hlasitě.

Nehýbal jsem se, někteří lidé mají na spoušti příliš lehký prst a snadno se lekají. Po očku jsem se díval směrem, odkud se hlas ozval. Rozeznal jsem nazlátlý lesk bronzového lučiště. Bronz sice nerezaví a je o chloupek pružnější než ocel, ale oko si jeho lesku ve volné přírodě snáze všimne. Někdy to může být nevýhoda.

„Dobrá, zkontrolujeme si to, ale ať tě nic nenapadne! Mám tě pořád na mušce.“

Z opačné strany se ozvalo zapraskání větviček. Ohlédl jsem se a spatřil vousatého chlápka. Měl dlouhý luk, který teď nesl přes rameno. Kdybych se pokusil utéci jednomu, dostal by mě druhý. Byli to profesionálové, zkušení žoldnéři, kteří si chrání svou kůži. Muž nespěchal a s rozmyslem si vybíral nejschůdnější cestu. Byl ramenatý, spíš menší, s třídenním strništěm na bradě, podle vějířů vrásek kolem očí a koutků úst se často smál. Přes kroužkovou zbroj měl přehozený šedozelený varkoč, na nohou kožené náholenice, těžké jezdecké boty. Připadalo mi to jako poměrně neohrabaná obuv pro pohyb v lese. Na opasku měl přezku pro zavěšení pochvy meče, ale vyzbrojen byl pouze krátkým obuškem s železnou hlavicí. Přestože na pohled připomínal malého medvěda, pohyboval se rychle a tiše.

Podal jsem mu dopis od Masnera. Text nečetl, pouze zkontroloval pečeť.

„V pořádku, Lede, náš člověk!“ zavolal směrem ke svému společníkovi.

Potom mi dopis vrátil a zkoumavě si mě přeměřil.

„Takže vy to teďka máte na povel? No, řek bych, že budete mít problémy, rolníci nemají příliš rádi ani nás, a proti vám jsme docela pohlední chlápci. A taky nenosíme tolik železa,“ dodal, když si všiml mé další výzbroje.

Mezitím se k nám přiloudal jeho parťák. Byl jen o málo menší než já, ale svalnatější. Kolem koutků úst měl hluboké vrásky a tvářil se zachmuřeně. Vypadal na člověka, kterému se nelíbí celý svět a má potíže vydržet i sám se sebou.

„Jmenuji se Koniáš,“ představil jsem se ještě jednou.

„Já sem Amos, a tohle je můj šéf, vlastně bejvalej šéf Led Kowalski,“ odpověděl mi pořízek. „Vezmem to tudy úvalem, jinde sou skály a s koněm byste tam měl problémy,“ poradil mi.

Ledovi Kowalskimu jsem se už na první pohled příliš nezamlouval. Zdálo se, že by mu vůbec nebylo proti mysli, kdybych si v sedle srazil vaz. Zatímco jsme sestupovali svahem, přemýšlel jsem proč. Možná se mu nelíbilo, že jsem ho měl vystřídat ve velení. Nebyl to nejlepší začátek pro další spolupráci.

„Za celou dobu jsme neměli žádné problémy,“ dal se Amos bez pobízení do řeči. Nevadilo mi to, alespoň jsem se něco dozvěděl. „Po okolí se potulovalo jen pár traperů odněkud z východu, ale když jsme jim slušně vysvětlili, že nestojíme o žádné trable, odtáhli. Zemáci se s náma moc nebaví a jejich holky jsou netýkavky, že jsem větší nepotkal. Strašná nuda a i při střídmých přídělech, které tady Led povoluje, nám začíná docházet víno. Jsem rád, že se konečně začne něco dít.“

Na kraji lesa jsem se od žoldnéřů oddělil. Chtěl jsem se projet kolem celého ležení, abych si udělal zevrubnou představu.

„Přidám se k vám později. Táboříte na horním konci? Ohrada pro koně a čtyři velké stany?“ zeptal jsem se.

„Jo,“ potvrdil Amos. „Připravím něco k zakousnutí, nenechte si zkazit chuť těmi jejich protivnými kukuči,“ doporučil mi ještě s ironickým úsměvem.

Led si mě po celou dobu úkosem prohlížel a mlčel. Jeho kuš byla vybavena přesnými mířidly s aretací podle vzdálenosti a převýšení, věřil jsem, že na sto metrů trefí chlapa přímo do pupku.

Co Amos myslel „protivnými kukuči“, jsem pochopil hned u první skupiny vozů. Muži si mě nepřátelsky prohlíželi a podvědomě se ohlíželi po zbraních, ženy volaly děti k sobě a batolata začínala plakat. Jsem zvyklý, že se mě lidé bojí a obvykle mi to nevadí. Někdy je to dokonce výhoda. Je však rozdíl, když se před vámi třese práskaný lichvář, případně zloděj, nebo když kvůli vám mladá žena odstaví dítě od prsu. Asi nejkrušnější okamžik jsem zažil, když po mě stařena s pokožkou bílou jako čerstvý sníh a červenýma králičíma očima začala za prozpěvování popěvků házet březová polínka. Její příbuzní, všichni také jako z alabastru, tomu přihlíželi, a když jsem raději strategicky ustoupil, začali nadšeně poskakovat a křičet. Asi se snažila zahnat zlý přízrak, nebo něco podobného. Zvykl jsem si, že nejsem žádný švihák, ale tohle bylo i na mě trochu moc.

Pomalu jsem přecházel od tábořiště k tábořišti. Masnerovi verbíři zde shromáždili lidi téměř z celého kontinentu. Budoucí kolonisté tvořili nesourodou míchanici ras, národů a náboženství. Plynně mluvím osmi jazyky a dorozumím se dalšími deseti, ale zde jsem slyšel dialekty, o kterých jsem naprosto netušil, odkud pocházejí. Většina zemědělců vypadala už na první pohled chudě, do podivného podniku organizovaného obchodníky z Fenidongu je nenahnala touha po dobrodružství a chuť objevovat nepoznané, ale nouze a zoufalství. V jejich tvářích byl vepsán strach z neznáma a budoucnosti. Sdružovali se podle místa původu, používaného jazyka a zvyků, jednotlivé skupiny se izolovaly jedna od druhé, ve vzduchu se vznášela nevraživost a skryté nepřátelství.

Na oji jednoho z vozů stojících u kraje lesa jsem si všiml vyřezané tváře. Lidé si občas zdobí své příbytky ornamenty, ale tahle rytina měla s obvyklou lidovou tvorbou společného tolik, co má mé halekání s operním zpěvem. Zastavil jsem se, vrátil se o pár kroků, potom jsem se k rytině přiblížil a zase se o kus vzdálil. Obličej vyřezaný do dřeva mě neustále sledoval. Zblízka byla řezba jen hrubá a nedokonalá, spíš skica než dokončené dílo, ale z pěti, šesti metrů se nedokonalosti ztrácely, tvář získala výraz a duši. Ten, kdo jí dokázal několika jednoduchými vrypy dláta a nože vdechnout život, byl mnohem větší umělec než lidé zdobící chrámy a domy šlechticů. Byl jsem zvědavý, co je zač, proto jsem se posadil ke kmeni mladého buku a čekal. Tábořiště, ke kterému vůz patřil, bylo sice jen provizorní, ale ten, kdo jej zbudoval, věděl jak na to. Sám povoz vypadal bytelně a spolehlivě, dvě krávy pasoucí se opodál byly dobře živené a vemena se jim nadouvala mlékem, o kousek dál spala přivázaná ke kůlu koza, za zadním kolem ležel velký pes. Občas zvedl hlavu a vyčkávavě se na mě podíval a poté si opět lehl. Zřejmě jsem ho nijak nezaujal. Pod plátěným přístřeškem stála kuchyně. Jednoduchý stůl, ohniště s vidlicí a rožněm, čtyři židličky, dvě velká vědra plná vody částečně přikrytá pokličkami šikovně udělanými z březové kůry. Podlahu někdo jen tak pro radost vysypal bílým potočním pískem. Všechno jednoduché, účelné, ale dokonale udělané a současně krásné. Obrátil jsem svou pozornost zpět k vědrům, něco se mi na nich nezdálo. Na první pohled obyčejné nádoby určené k nošení na tyči položené přes ramena. Až po chvíli jsem si uvědomil, že se do každé vejde alespoň padesát litrů. Místo s přirozeným vodopádem, kde lidé nabírali vodu, bylo odsud dobrého půl kilometru daleko. Zkuste si na záda naložit metrák vody a k tomu ještě dvě patnáctikilová vědra a tyč. Pořádně se pronesete, pokud vám taková váha nezlomí hřbet.

Z hloubi lesa za mými zády zaznělo ostré třesknutí dřeva, jakoby někdo šlápl na suchou větev. Možná se vracel majitel, možná někdo jiný. Mé stanoviště však nebylo natolik skryté, aby si mě nevšiml, a já jsem nechtěl být přistižen, jak pozoruji cizí tábořiště. Odešel jsem, ale věděl jsem, že se vrátím. Byl jsem zvědavý.

Během mého čekání se začalo stmívat, proto jsem prohlídku zkrátil a šel rovnou do vojenského tábora. Tvořily ho čtyři standardní císařské vojenské stany, jeden pro osm mužů, postavené do čtverce, před každým bylo vybudováno jedno ohniště. Zahlédl jsem asi deset mužů poflakujících se okolo; odhadoval jsem, že celkem je zde pětadvacet až třicet žoldnéřů. U největšího ohniště na mě čekali Amos s Ledem. Na rožni se pekli dva králíci a na kameni na mě zbylo pár chlebových placek.

„Tak jak se ti u nás líbí?“ zeptal se mě vesele Amos.

Pokrčil jsem rameny. „Kolik vás tady je?“

„Třicet. V noci hlídá patnáct chlapů a přes den deset, ostatní mají volno. Hlídky se střídají po čtyřech a osmi hodinách,“ promluvil poprvé Led. „Točím je jako kolotoč, aby na tom byli všichni stejně. Čtyři muži jsou na dolním konci, dva na horním, ostatní mají volné trasy po úbočích. Nepravidelně je kontroluji, aby dávali pozor. Zatím je klid.“

Možná ve mně nenašel zalíbení, ale velitel byl dobrý.

„Víte, odkud všichni ti lidé jsou?“ ukázal jsem palcem za sebe.

„Zemáci,“ pohrdavě zavrčel Amos. „Hloupí a omezení zemědělci, kteří se umí jen rýpat v půdě. Neumí pořádnou řeč, vzývají hloupé bohy, smrdí a bojí se nás.“

Kowalski pokrčil rameny. „Jsou v cizí zemi přivábeni nejistými sliby. Nemůžeme se divit, že se bojí.“

Rozpačitě se odmlčel, jako by řekl víc než chtěl. Ticho přerušila vracející se hlídka. Led Kowalski mě představil jako nového velitele. Nikdo z nich toho moc nenapovídal, pouze si mě krátce prohlédli a víc než já osobně je zajímaly mé zbraně. Dva se zeptali, jestli jsem náhodou nedovezl pití nebo nějaké holky. Žoldnéři pracující ve státech Ligy jsou nejlepší profesionálové na světě. Prolévají krev za peníze, za zboží, za naplnění strategických plánů nějakého obchodníka nebo regionálního politika. Časem se naučili, jak tou vzácnou tekutinou co nejvíce šetřit. Do kategorie studeného profesionála mi nezapadal jen Led Kowalski, i když jsem nevěděl proč. Možná to způsobovala jeho permanentní ustaranost a zamračenost. Žoldnéři mají k životu obvykle lehkomyslnější přístup. Byl jsem si však jist, že se svou kuší to umí výborně.

Ráno jsem pokračoval v prohlídce a pokusil jsem se udělat si lepší představu o lidech. Odkud jsou, co si sebou přivezli, co vědí o celém podniku, co chtějí. Začal jsem u skupiny deseti vozů postavených do kruhu, kde to vypadalo, že dodržují alespoň nějaký pořádek. První člověk, chlapík naklepávající kosu, mi vůbec neodpověděl na otázku; žena, kterou jsem oslovil, přede mnou utekla. Nakonec jsem se dozvěděl, že jejich vůdce bydlí ve voze obklopeném třemi menšími stany.

Zamířil jsem rovnou k němu. Okolo vozu panoval čirý ruch. Dvě dívky praly prádlo, mladá žena oplétala proutím kameninovou nádobu a současně po očku sledovala batole hrající si v trávě. Sotva jsem se přiblížil, všichni rychle zmizeli. Zabušil jsem na střed předního kola a čekal. Po chvíli se plachta zavlnila a přede mnou se objevil drobný bělovlasý stařík. Pokud žena s dítětem nebyla jeho dcera, ale konkubína nebo manželka, skrývalo se v něm mnohem víc síly, než se zdálo.

„Jmenuji se Koniáš a pan Masner mě najal, abych vás dostal tam, kde si budete moci zabrat půdu a postavit nové domovy,“ začal jsem bez úvodních zdvořilostí.

Stařík si mě pomalu prohlédl od hlavy až k patě, podobně jako zvědavec okukující zrůdu vystavovanou v cirkuse. Zvuk běžných domácích prací pomalu utichal, cítil jsem, že se náš rozhovor stává předmětem všeobecné pozornosti. Nevýhoda táboření pod širým nebem je, že tam máte jen málo příležitostí k rozhovoru mezi čtyřma očima, který bych si teď přál.

„Nevěřím vám. Vypadáte jako jeden z těch, kteří nám ukradli půdu. Já ani mí lidé s vámi nepůjdeme.“

Byl starý, malý a vysušený věkem, ale bylo mi jasné, že i kdybych ho chytil za nohy, nechal viset hlavou dolů a třásl s ním až do oběda, jeho názor bych stejně nezměnil.

„A co tedy hodláte dělat?“ zeptal jsem se.

„Pořád to samé. Budeme čekat. Pan Masner nás zásobuje potravinami, bude se o nás muset postarat.“

„A až vás přestane zásobovat?“

Stařík pokrčil rameny.

„Věděli jsme, že to bude těžká cesta. Ale za vámi nepůjdeme.“

Spustil plachtu, královské slyšení bylo u konce. Věděl jsem, že osobním šarmem příliš neoplývám, ale jeho rozhodný odpor mě překvapil. Doufal jsem, že to způsobila skutečnost, že je z jejich pozemků vyhnali nájemní chlápci podobní jako jsem já, a podle přísloví první vyhrání z kapsy vyhání jsem šel zkusit štěstí jinam.

Ve dvě hodiny odpoledne jsem byl unavený a naštvaný a bolely mě čelisti od neustálého opakování jedné a té samé uvítací věty. Někde se mnou nemluvili vůbec, někde trochu, ale většinou mi řekli něco podobného jako stařík. Nakonec jsem toho nechal, protože po půldni plném nezdarů začala nabírat vrch horší část mé povahy a měl jsem chuť udělat na ně bububu. To by asi pro tuto situaci nebyl nejlepší přístup. Na dvou místech vyjádřili lítost, že vůdcem karavany není Led Kowalski.

Vracel jsem se podél lesa ve stínu stromů a ze zvyku jsem kráčel tak tiše, jak jen to v koberci z popadaného listí a jehličí bylo možné. Náhle jsem strnul jako solný sloup a někde v hrudi, tak tři centimetry pod prsní kostí, mi něco cvaklo, jako když správně dosedne západka. Byla nádherná. Stála zády ke mně, a když se ohnula ke koši s prádlem, sukně po kolena se jí povytáhla o kousek výš. Měla krásná, svalnatá lýtka opálená od sluníčka do bronzova, při pohledu na linii stehen se mi tajil dech a litoval jsem, že její sukně není ještě kratší. Přehodila košili přes šňůru nataženou vysoko mezi větvemi dvou stromů, a aby dosáhla až nahoru, stoupla si na špičky. Byla bosá, kotníky měla dokonalé, jako by patřily mramorové soše a ne živé ženě. Při pohybu se jí vyhrnula bledě modrá halenka a odhalila spodní polovinu zad. Černé, na slunci až do modra se lesknoucí vlasy měla spletené do dlouhého copu, který se při práci vlnil jako živý. Pozoroval jsem ji s otevřenými ústy a zadržoval přitom dech. Připadal jsem si přitom jako ubohý slídil, ale nedokázal jsem si pomoct. Byla štíhlá, ale ne útlá. Z každého pohybu vyzařovala vitalita, síla, harmonie a potěšení. Útlý pas, dokonalé boky, štíhlá svalnatá šíje.

Vytušila, že ji někdo pozoruje a otočila se. Nelekla se. Na okamžik šibalsky přimhouřila oči, její pohled jsem cítil až na páteři, vzápětí se její černé panenky změnily ve dvě rtuťová jezírka vířící v kataklysmatu malströmu. S obtížemi jsem se nadechl a vrátil kloubní hlavice spodní čelisti kam patřily. Zapudil jsem představu, jak asi na dotek chutná její kůže. Ještě nikdy se na mě žádná žena takto nepodívala. Než jsem stačil definitivně popadnout dech, objaly ji dvě obrovské ruce. Neviděl jsem ho přicházet, ale věděl jsem, kdo to je. Zvrátila hlavu v gestu odevzdání, přitiskla se k němu a jestliže před chvílí se jí v očích přelévala rtuť, teď to bylo zlato, smaragdy, celá bouře citů a pocitů, až nakonec zůstala jen sametová čerň hlubokých očí. Tam, kde jiní lidé mívají srdce a já obvykle žulovou kostku, jsem měl najednou kus ledu. Nedíval jsem se na něho, sledoval jsem jen ty obrovské ruce obemknuté kolem jejího pasu, a přesto jsem ihned věděl, kdo to je. Byl to chlap, který nosil vodu v padesátilitrových vědrech, několika vrypy dláta dokázal vytvořit krásný reliéf, uměl zbudovat pohodlné tábořiště a nepochybně postavit pevný dům. Byl to muž, kterého milovala žena přede mnou. Zalitoval jsem, že nejsem o trochu jiný. Stačila by jen malá příslovečná troška. Kdyby tomu tak bylo, na místě bych ho zabil, protože by mi to stálo za naději, že by ke mně mohla cítit něco podobného jako k němu. Jeho velké ruce a síla by mu byly k ničemu, protože pokud jsem v něčem dokonalý, je to schopnost zabíjet. Být trochu jiný. Nevěděl jsem co říct, připadal jsem si jako malý kluk nachytaný při nějaké nepleše.

„Jmenuji se Koniáš, zastupuji pana Masnera,“ řekl jsem.

„Hen Hammond, moje žena Kristýna,“ představil sebe a svou manželku.

Měl hluboký hlas, který se hodil k jeho mohutné postavě. Měřím něco málo přes dva metry, ale on byl ještě o dobrých deset centimetrů vyšší a přes svou výšku nepůsobil hubeně, naopak spíš zavalitě. Tvář měl velkou a pravidelnou, s výraznou hranatou bradou, oči oddělené širokým kořenem nosu. V žádném případě však nevypadal jako pomalý obr s duší prosťáčka. Byl to genetický zázrak, silnější a chytřejší než ostatní lidé, muž, který se narodí jedenkrát za mnoho set let a který v případě, že se rozhodne, vede celé národy a mění dějiny. Pravděpodobně mě viděl pozorovat svou ženu, ale zdálo se, že je mu to jistým způsobem úplně jedno, jako by ho to trochu pobavilo, ale zase tak důležité to pro něj nebylo.

„Zastavím se u vás později,“ podařilo se mi říct bez zakoktání a pokračoval jsem v obhlídce dál okrajem lesa.

Vrátil jsem se do tábora a v myšlenkách jsem se neustále vracel ke Kristýně. K pohledu, kterým se na mě dívala, než přišel on. Rozhodně to nebyl způsob, jakým si žena prohlíží neznámého muže, kterého vidí poprvé. U ohně mě přivítal Amos. Byl z mužů nejlepší kuchař, proto si s ním rádi vyměňovali hlídku, aby připravil k jídlu něco lepšího než obvyklé spálené placky, fazole a napůl syrové maso.

„Porozhlédl ses?“

Místo odpovědi jsem jen něco zabručel.

„Jo, přesně tak, není oč stát. Kdyby neplatili tak dobře, byl bych už dávno pryč. Viděls už Kristýnu? Nádherná ženská!“ Amos se mlsně olízl. „Ale jednomu zajde chuť, když vidí toho jejího chlapa.“ Zakroutil lítostivě hlavou. „Obyčejně si z manželů nic nedělám, ale Hammond vypadá, že tě jednou rukou rozpůlí na dva, a Kristýna taky není moc do větru.“

„Co o nich víš?“ zeptal jsem se.

„Nic moc. Přijeli ze středozápadu s větší skupinou, ale přidali se k nim později. Většinou se drží od ostatních stranou. Hammond vydá za tři normální chlapy a krásně vyřezává. Podívej, tohle mám od něho.“

Sáhl do kapsy a ukázal mi malou figurku běžícího koně. Byla vyřezaná z lipového dřeva, opět ne úplně detailně, ale přesto měl člověk dojem, že vidí koně uhánějícího stepí s větrem o závod.

„Dal mi to, když jsme se potkali u napajedla. Pro kluka.“

„Ty máš děti?“

„Ne, nebo alespoň o žádných nevím. Řekl jsem to jen tak, abych zapředl bližší rozhovor. Ale kdybych měl, byl by to krásný dárek.“

Schoval figurku do kapsy.

Po zbytek dne jsem zůstal v táboře a přemýšlel. Úkol, pro který mě Masner najal, se mi nyní jevil mnohem těžší. Původně jsem předpokládal, že rolníci budou lidé z jedné oblasti a bez velkých problémů vytvoří velkou mobilní vesnici táhnoucí za jeden provaz. Jejich vzájemná nesnášenlivost a nedůvěra vše ztěžovaly. A potom zde byla ještě Kristýna, má ryze osobní komplikace.

Amos svařil víno a nechal ho v kotlíku u ohně, aby zůstalo horké. Naplnil jsem si plecháč a pomalu usrkával. Bylo málo slazené, zřejmě jim docházel cukr. Kowalski se vrátil z kontroly, také si nabral víno a sedl si vedle mě.

„Co jste zjistil?“ zeptal se.

„Nic dobrého. Jak moc vás Masner zasvětil do celého podniku?“

Kowalski pokrčil rameny. „Moc ne, ale člověk si dokáže dát dvě a dvě dohromady. Masner chce založit kolonii a tihle lidé jsou budoucí osadníci. Nevím kde, jestli za mořem nebo někde úplně jinde. Ale bude to zřejmě citlivá záležitost, protože by s tím jinak nedělal velké tajnosti. Celkem mě to ale nezajímá. Já a moji lidé jsme placeni za to, aby je nikdo neotravoval. Zásoby a rozkazy dostáváme od kurýrů.“

„Budou spolu vycházet špatně,“ prohodil jsem a kývl hlavou směrem k farmářům.

Kowalski se napil vína a zašklebil se.

„Moc kyselé. Souhlasím. Je to hodně nesourodá společnost, každý pes jiná ves. Celkem jich tady máme asi sedm set, ale stále přicházejí další. Velkou část tvoří náboženští běženci ze severu a severozápadu, je jen otázkou času, kdy si navzájem vjedou do vlasů. Pak jsem objevil dost puritánů z Almedu, ti patří k těm nejbohatším a nesnášejí se s vysídlenými horaly z císařství. S vyznavači bohyně Sakhé by neměly být problémy, jsou v otázkách víry liberální. Dost lidí také pochází z nezávislých knížectví na severní hranici Crambijského císařství. Utekli před velkostatkáři, kteří jim zabrali půdu. Všichni lidé jsou však svobodní, nenajdete zde žádného uprchlého otroka.“

To pravděpodobně odpovídalo podmínkám založení kolonie, nahlas jsem to však neřekl.

„Budu potřebovat velitele žoldnéřů. Nevzal byste to?“ zeptal jsem se.

Kowalski se chvíli díval do ohně.

„Ne.“

„Proč?“

„Slyšel jsem o vás pár věcí, které se mi nelíbily.“

Řekl to stejným způsobem, jako by mi sděloval, že zítra bude pršet.

„U žoldnéře mě takový pohled na věc překvapuje.“

Usmál se, ale v jeho podání to dopadlo spíš jako ponurý škleb.

„Život je plný překvapení.“

„Budu potřebovat co nejvíc co nejlepších lidí. Kdybyste si to rozmyslel…“ nechal jsem větu nedokončenou a pokrčil rameny.

Kowalskiho odmítnutí mě překvapilo, ale už předtím jsem uvažoval ještě o jednom muži. O člověku dbalém cti a zákonů, který, i když ho mnohokrát lákali na druhou stranu pomyslné barikády, celý svůj život hájil spravedlnost, nebo alespoň to, co za ni považoval. Jmenoval se Frederick Bonsetti a před deseti lety sloužil jako velitel městské gardy Stavropolu. Ukradl jsem tehdy ve Stavropolu knihu z knihovny kouzelnického klanu Augipů. Netušili, kdo to udělal, a protože v ní byly obsaženy věci z jejich pohledu velmi citlivé povahy, vzbouřili celé město, aby ji dostali zpět. Vyhrožovali, upláceli, prý umučili i několik lidí. Bonsetti zjistil, že za to mohu já, a usoudil, že nejjednodušší způsob, jak uklidnit situaci, bude vystopovat mě, sebrat mi knihu a vrátit ji majitelům. Byl houževnatý, obratný, chytrý a nebezpečný. Sledoval mě přes půl kontinentu a několikrát mě málem dostal. Nakonec to bylo tak únavné, že jsem mu knihu dobrovolně vrátil, samozřejmě po tom, co jsem si ji celou přečetl.

Fascinovalo mě, jak ve svém pátrání dokázal využívat pomoc jiných lidí. Tam, kde jsem já platil zlatem, on prohodil dobré slovo; tam, kde jsem vyhrožoval, on se stejnými výsledky přesvědčoval a přemlouval. Byl to pohledný chlapík, ženské na něm mohly oči nechat a muži mu kupodivu věřili. Nikdy toho nezneužíval. Pokud jsem věděl, před několika lety se usadil a oženil právě někde tady v okolí Fenidongu. Měl načase, byl jen o pět let mladší než já. Přes to, že jsem za Kowalskiho měl potenciální náhradu, mě jeho odmítnutí mrzelo.

„Zítra odjedu a vrátím se asi za týden. Najmu pár dalších lidí, pro vás platí příkazy od Masnera,“ řekl jsem a dopil hrnek. „Co všechno potřebuje tisícovka lidí, aby někde jinde, v panenské divočině, mohla začít úplně nový život?“ prohodil jsem, jako bych uvažoval nahlas.

„Proč se ksakru ptáte mě?“ ozval se popuzeně Led Kowalski, jakoby si sedl na osinu.

„Neptám se, byla to poznámka jen tak do vzduchu. Tohle není věc, ve které bych se vyznal, a pokud něco zanedbáme, může se nám to vymstít. Budu to muset pořádně promyslet.“

Nevraživě se na mne podíval, jako bych ho právě dostal někam, kde nechtěl být. Doufal jsem, že se mi alespoň částečně podařilo získat jeho zájem.

Když jsem usínal na dece pod širou oblohou, přemítal jsem, co všechno musím ve Fenidongu udělat. Najít a najmout Bonsettiho, od Masnera získat víc informací o lidech, kteří sem přijíždějí, zaplatit nějakým knihomolům, aby mi zjistili co nejvíc věcí o území, kde jsme měli založit kolonii, vypátrat chlapa, který se mě pokusil zabít. Někde uprostřed té dlouhé řady úkolů jsem se ztratil a když hvězdy urazily čtvrtinu své každonoční dráhy, uvědomil jsem si, že se po celou dobu snažím vybavit si každičký rys tváře Kristýny Hammondové. To nebylo to nejlepší trávení času pro chlapa jako jsem já.

Druhý den ráno jsem vyrazil časně. Rychle jsem osedlal koně, sbalil svých pět švestek a ani jsem nečekal, až kuchař připraví snídani. Projel jsem ještě spícím ležením, pouze pár netrpělivých kohoutů jsem povzbudil k předčasnému rannímu zakokrhání. V údolí se válel jemný mlžný opar, tráva byla mokrá rosou, u země se držel chlad. V noci sice lidé spí nejhlubším spánkem, ale za úsvitu a těsně po rozednění jsou města i vesnice nejtišší, nejmírumilovnější a nejhezčí. Ale jen do té chvíle, než se probudí první ranní spáč. Odbočil jsem do lesa na stezku, která sice znamenala tříkilometrovou zajížďku, zato se však vyhýbala nejprudšímu stoupání a šetřila koně. Zastavil jsem u napajedla, protože jsem potřeboval čerstvou vodu a chtěl jsem se před cestou umýt. Když jsem zatočil na úzkou cestičku vyšlapanou v zeleném maliní sahajícím až po ramena, zaslechl jsem šplouchání vody. Dal jsem si načas a tropil větší hluk než obvykle, protože jsem nechtěl nikoho nemile překvapit. Ranní ptáče byla Kristýna. Vystupovala z vody, mokré vlasy se jí modře leskly, přes ramena si přehodila velkou plenu. Látka ji halila jako župan, jenomže tam, kde byla kůže mokrá, přesně kopírovala tvar těla. A to bylo téměř všude. Nasucho jsem polkl.

„Dobré ráno,“ pozdravil jsem chraplavě.

Odpověděla mi na pozdrav a usmála se přitom.

Asi to byl obyčejný úsměv, kterým ženy vůči mužům příliš nešetří, ale já nejsem na podobné jednání zvyklý. Ani lehké holky se na mě příliš neusmívají, i když jim platím trojnásobek obvyklé taxy.

„Jdete se také koupat? Vstávám brzy, o vlasy se člověk musí starat a za chvíli lidé zkalí vodu.“

Nevypadala, že pospíchá.

„Ne, pouze napojím koně a naberu si vodu.“

Nejsem stydlivý, jen jsem si nedokázal představit, že bych před ní obnažil své neforemné, stokrát zjizvené a zpřerážené hubené tělo. To raději pojedu do Fenidongu špinavý.

„Slíbil jste, že se u nás zastavíte.“

Měla tichý a melodický hlas, na ženu možná až příliš hluboký. Cítil jsem, jak mi vstávají chloupky na zátylku. Zavedl jsem koně k vodě a naplnil polní láhev.

„Stavím se, jak nejdříve to půjde. Teď bohužel musím pryč. Přeji vám pěkný den, paní,“ můj hlas byl stále chraplavější.

Ještě jednou se usmála a na pozdrav lehce sklonila hlavu. Při pohybu se jí mokrá látka ještě víc nalepila na ňadra a zdůraznila tmavé dvorce prsních bradavek. Raději jsem už nic neříkal a vzdálil se, jak nejrychleji jsem uměl. Po celou cestu do Fenidongu jsem musel dávat pozor, abych zbytečně neštval koně. Vzpomínka na Kristýnu ve mně uvízla hluboko jako štěrk zadřený do rány.

KAPITOLA TŘETÍ

DÍRA V SÍTI

Obyčejně mám rád osamělé cestování krajinou, ale tentokrát jsem městskou bránu Fenidongu přivítal téměř s povděkem. Vojáci mě nechali projít bez problémů, na trhu jsem nakoupil pár drobností, navštívil Pozemkový úřad a za úplatu nahlédl do katastrálních knih. Bonsettiho farma ležela den ostré jízdy daleko od města. Bylo už pozdě, návštěvu jsem musel odložit na další den. Vrátil jsem se do penzionu, objednal si u domácí večeři a hodinu jsem se soustředěně cpal. Žoldnéřské porce byly malé, navíc jsem celý den nejedl. Když odbíjela pátá, nakoukl dovnitř Umwald.

„Vypadáte, jako by vám ženská dala košem,“ řekl místo pozdravu.

„Na to jsi přišel kde,“ zavrčel jsem.

Pokrčil rameny. „To se tak jenom říká. Moh sem taky říct ‚jako by vám uletěly včely‘, ‚zamrzla řeka‘, nebo tak něco. Vážně vám nějaká dala košem?“

Vypadal, že ho to opravdu zajímá, ale neměl jsem náladu na dlouhé vybavování, zvláště ne o tomhle tématu a už vůbec ne se čtrnáctiletým klukem.

„Zjistil jsi něco?“ změnil jsem téma rozhovoru.

„Jo, ten dům patří Kyzuruku Goanovi. Je to jeden z nejlepších vekslerů ve městě.“

To bylo špatné. Veksleři byli lidé s rovnými i křivými styky, stáli mezi normální společností a podsvětím. Nájemný vrah si s pomocí vekslera mohl opatřit nejlepšího daňového poradce, pokud ho náhodou potřeboval, nebo naopak daňový poradce si mohl zajistit služby nájemného vraha. Druhá varianta byla samozřejmě obvyklejší. Veškerá obchodní činnost vekslerů je založena na jednání s lidmi, na jejich umění osobní diplomacie, schopnosti zavázat si druhé, na poskytování a zprostředkovávání služeb.

„To se ti asi nepodařilo zjistit, s kým vším se v poslední době setkal.“

Umwald se pyšně napřímil.

„Podařilo, ale musel jsem najmout víc lidí. Stálo mě to dalších pět stříbrných.“

Bez řečí jsem na stůl položil zlatku. Okamžik ji váhavě pozoroval a potom ji sebral.

„Těch pět je na další výdaje,“ řekl jsem.

Umwald přikývl.

„Goan se sešel celkem se čtrnácti lidmi. Deset jmen už znám, zbylý čtyry chlápky sledují moji lidi a můžu vám ukázat, kde se zdržují.“

Podíval jsem se na něho pozorněji.

„Nechápu, jak je možné, že jsi ještě pořád na ulici. S takovým nadáním tě měl už dávno najít rezident nějaké sítě.“

Pokrčil rameny.

„Chcete slyšet ty jména?“

Odříkal je bez sebemenšího zaváhání, k některým připojil i popis. Umwald odvedl výjimečnou práci, ale skutečnost, že je Kyzuruku veksler, situaci zkomplikovala.

„Zastav se tady zítra večer, budu pro tebe mít další práci,“ řekl jsem.

Umwald nadšeně přikývl.

„Jasně, pane.“

„A zkus ho sledovat ještě do zítřka.“

„Jasně, pane.“

Nechtělo se mi v penzionu zůstávat na noc. Neznámí protivníci věděli, že mě tady mohou najít. Potřeboval jsem se vyspat, a ne čekat na případné noční návštěvníky. Horká lázeň, pozdní večeře a trocha příjemné konverzace, abych si pročistil myšlenky a přestal se v duchu zabývat Kristýnou, by také nebyly špatné. A to všechno se, samozřejmě mimo jiné, dalo najít v nevěstinci u Lucy Lou.

Abych se ujistil, že nemám společnost, nešel jsem přímo, ale oklikou přes tkalcovskou čtvrť. Několikrát jsem se v úzkých uličkách schoval ve stínu a čekal jsem na případné pronásledovatele, ale nikdo se neobjevil. K nevěstinci jsem dorazil krátce před jedenáctou. Dům vypadal na pohled nenápadně, bez jakéhokoliv poznávacího znamení, a stál ve slušné čtvrti středně zámožných obchodníků. Heslem LL, jak se Lucy Lou někdy přezdívalo, byla absolutní diskrétnost. U vchodu jsem musel počkat, až bude veselá a poněkud podroušená společnost uvedena dovnitř. Byly v ní i ženy, ale to u LL nebylo nic neobvyklého, netrpěla falešnými předsudky a vyhověla každému. Samozřejmě každému, kdo si to mohl dovolit. Vědělo se, že v jejím domě nacházejí útěchu manželky přepracovaných bankéřů a obchodníků. Občas pořádala pověstné večírky pro zvané, kde osobně vystupovala jako hostitelka. O tom, co se tam dělo, šly jen neurčité fámy, ale v jistých kruzích se pozvání pokládalo za čest. Zvláštností Lucyina sídla byly abnormálně široké zdi a časté závěsy v chodbách. Lucy se snažila snížit pravděpodobnost nežádoucího setkání na minimum. Nikomu by neprospělo, kdyby se v jejím podniku potkal relaxující obchodník se svou chotí. Lucy Lou se snažila vyjít s každým co nejlépe. Podsvětí jí šlo na ruku, protože se nikdy na nic zbytečně nevyptávala, společenská smetánka se zase nebála vyhodit si u ní pořádně z kopýtka. Co se stalo v Lucyině podniku bylo důvěrnější než zpovědní tajemství. Holky-štětky se mohly přetrhnout, aby mohly pracovat právě pro Lucy. Nebrala je na hůl tak jako ostatní a navíc se o ně ještě slušně starala. To však neznamenalo, že byla Lucy Lou úplný svatoušek. Pokud se proti ní někdo postavil, našli ho často s proříznutým hrdlem někde ve stoce, nebo zmizel úplně. Také se o ní říkalo, že jednou z jejích nejoblíbenějších zábav je bičování mužského personálu. Nezaměstnávala žádné otroky, pouze výtečně placené sluhy, kteří, pokud nechtěli o svou práci přijít, museli občas nějakou tu ránu karabáčem vydržet. Pokud se Lucy skutečně dvacet let živila jako těžce pracující holka, docela jsem jejího koníčka chápal.

Vstupní hala vypadala jako foyer bohatého šlechtického sídla. Uprostřed velký stůl se čtyřmi elegantními židlemi ze světlého jasanového dřeva, u stěn měkké pohovky, všechny dveře zakryté závěsy, tmavý tlustý koberec dokonale tlumící kroky. V levém rohu servírovací stolek s několika karafami vína, naproti jeho dvojče s velkým tácem plným studených pochoutek. Ve třetím rohu, tak nenápadný, že splýval s drapérií zdobenou figurálními motivy, stál chlapík ve střízlivé livreji bez zdobení. Podíval se na mě a ztratil se za závěsem. Měl jsem hlad, ale nakonec jsem zamířil ke stolku s vínem, protože jsem měl i žízeň. Pravá ruka mi po úderu do ramene, který jsem před dvěma dny inkasoval ve rvačce s nezvanými návštěvníky v mém pronajatém pokoji, celá zdřevěněla, musel jsem si proto vystačit s levou. Nalil jsem si víno a na ex ho vypil. Nebylo špatné. S druhou sklenicí jsem zacházel uznaleji. Ve chvíli, kdy jsem si naléval třetí, přišla Lucy.

„Tak vzácnou návštěvu jsem tu už dlouho neměla,“ řekla svým mírně zastřeným hlasem.

Když se na mě dívala svýma jasnýma rozzářenýma očima, téměř jsem jí to i věřil. Lucy Lou mohlo být něco kolem čtyřiceti, ale vypadala o deset let mladší. Líčila se velmi střídmě, pouze růž na rty, stíny na oči a jemný poprašek pudru na líce. Obvykle chodila oblečena ve volném sárí, ale nebylo to proto, že by si nemohla dovolit nic jiného, spíš tím šetřila své zákazníky. Jednou jsem ji viděl v jezdeckých kalhotách a věděl jsem, že má postavu kterou by jí většina žen mohla závidět. Navíc se z dlouholetého zvyku, nebo proto, že jí to bylo vlastní, pohybovala způsobem, který v mužích probouzel touhu povalit ji okamžitě na záda. Bohatý návštěvník mohl kdykoliv plácnout po zadku pracující holku, ale ne paní domu, za to by ho Lucy nechala zbičovat, ať by to byl kdokoliv. A protože by podobné legrácky neprospěly ani jí, ani podniku, ani návštěvníkovi, schovávala svou sexy postavu pod vzdušné hedvábí.

„Ano, už jsem zde dlouho nebyl,“ řekl jsem pomalu a odložil číši na stolek.

Pozdravil jsem ji formální poklonou přesně podle císařské etikety. Lucy to měla ráda.

„Muž jako ty by se neměl zanedbávat.“

V očích jí tančily střípky pobavení. Nebo to byly odlesky plápolajících svíček. Nikdy jsem si u ní nebyl jist, co je pravda a co předstírá. Ale konečný dojem byl dokonalý.

„Víš, Lucy, služby tvých děvčat jsou drahé a i když platím stejně jako ostatní, vždycky mi pošleš tu nejošklivější. Jak já k tomu přijdu?“

Zatvářila se napůl ublíženě a napůl naštvaně.

„Tohle by ti mohlo přijít draho! Rozšiřovat pomluvy o mém podniku!“

„Beru zpět a omlouvám se, madam.“

Jindy by mě naše špičkování bavilo, ale po posledních dnech nabitých událostmi jsem byl unavený a potřeboval jsem se dát dohromady.

„Lucy, potřebuji lázeň, večeři a čistou a pohodlnou postel,“ zanechal jsem slovních hrátek.

Okamžitě přešla k věcnému tónu.

„Žádný problém, ale nezapomeň na zásadu domu.“

„Zásadu?“ Nechápal jsem, co tím myslí.

Zpoza drapérie se vynořil sluha, vyměnil karafu s vínem za plnou a odnesl mou sklenici.

„Jen s dámskou společností.“

Věděl jsem, že v tomhle nic neusmlouvám. V otázkách obchodu byla Lucy zásadovější než kněz v otázkách víry.

Nezbylo mi než ustoupit.

„Dobrá, můžeš mi poslat tu slepou dívku?“

„Myslela jsem, že jsi normální chlap, Koniáši,“ řekla a v očích jí to opět zajiskřilo. Tentokrát to jistě nebyly odlesky svíček. Znali jsme se už delší dobu, i když pauzy mezi našimi setkáními byly někdy opravdu dlouhé. Pokud bych měl někoho označit za člověka, kterému alespoň částečně důvěřuji, byla by to právě Lucy.

„Mám na mysli tu, která umí dobře masírovat. V poslední době mě stlouklo víc lidí než na kolik jsem zvyklý, potřebuji se dát dohromady.“

„Jak si přeješ.“

Nevydala žádný viditelný pokyn, ale objevil se další sluha, dvojče prvního.

„Tudy, pane,“ řekl a vedl mě do pravých dveří. Přes tvář se mu táhl tmavě fialový pruh, jako by ho někdo nedávno udeřil pleteným karabáčem. Nezdálo se, že by si toho byl vědom.

* * *

Lucy Lou se dívala za odcházejícím mužem. Fascinoval ji. Slyšela o něm spoustu věcí. Všichni, kdo ho znali, tvrdili, že je smrtelně nebezpečný a nevypočitatelný. Zřejmě to byla pravda, ale jí kdysi dávno prokázal laskavost, která jí zachránila krk. Nikdy později se o tom ani nezmínil.

Líbilo se jí, jak ji někdy pozoroval. Chvíli hledala vhodné přirovnání. S obdivem? Spousta mužů na ni hleděla s obdivem a neznamenalo to pro ni vůbec nic. S uznáním, oceněním? Pokrčila nad tím rameny. A ještě víc se jí líbilo, když se jí povedlo uvést ho do rozpaků. Podle toho, co o něm věděla, jindy do rozpaků neupadal. Snad to bylo tím, že se jí svým způsobem líbil, a to bylo víc, než mohla říci o kterémkoliv jiném muži na světě.

* * *

Seděl jsem v lázni, voda horká až na hranici snesitelnosti konejšila mé rameno. Cítil jsem se trochu otupěle, ale nevadilo mi to. Lázeňská místnost, kterou jsem měl sám pro sebe, se ztrácela v závoji páry. Seřídil jsem kohouty a ještě zvýšil teplotu vody. Do mramorové vany ohřívané zespoda by se pohodlně vešli tři lidé, dokonale vypracované opěrátko bylo pohodlné i pro má kostnatá záda. Vrzly dveře. Seděl jsem čelem k nim, dva nože při ruce na odkládací poličce vany, meč opřený o stěnu tak, abych na něj dosáhl i z vody. Dovnitř vstoupila žena oděná do bílého, přes opar jsem nedokázal poznat, jak vypadá. Doufal jsem, že mi Lucy poslala tu slepou dívku. Měla neskutečně citlivé ruce a masírovat uměla jako nikdo jiný. Zavřel jsem oči a uvolnil se. Beze slova se za mě postavila a položila mi dlaně na ramena. Pomalu zpracovávala mé bolavé svaly, nespěchala, připadalo mi, že na mé tělo hraje jako na hudební nástroj. Ztuhlost a bolest ustupovaly, cítil jsem se příjemně. Pokud je masér dobrý, člověk před ním nemůže nic předstírat, protože pozná, když něco není v pořádku. Poté, co skončila s rameny, jsem vylezl z vany, položil se na lehátko a nechal si namasírovat celé tělo. Po proceduře jsem se cítil malátný a odpočatý zároveň.

„Děkuji,“ řekl jsem.

„Rádo se stalo.“

Potlačil jsem zaklení a rychle se posadil. Nebyla to slepá dívka, ale Lucy osobně.

„Tvá oblíbenkyně je nemocná, myslím, že jsem ji zastoupila docela dobře,“ vysvětlila.

Nevěřil jsem jí ani trochu, ale už bylo pozdě.

„A teď se polož, nebo celá má práce přijde vniveč.“

„Proč jsi to udělala?“ zeptal jsem se, když mě pečlivě zabalila do pleny.

Chvíli mlčela.

„Ráda posloužím příteli.“

Nevěděl jsem, co na to říct. Lucy pokračovala.

„Dostane se ke mně hodně informací, které nemohu předávat dál, ale říká se, že Masner chystá velký obchod. Neříká se jaký. Prý se však mnoha lidem nebude zamlouvat. Masner není žádný hlupák a vyzná se. Jenomže se povídá, že jeho protivníci jsou opravdu silní. A prý to celé bude hodně špinavá záležitost.“

Pára v lázni se mezitím stačila rozptýlit, Lucy vypadala zamyšleně, jednu ruku měla nepřítomně položenou na mém rameni.

„Velmi špinavá. Až budeš chtít, zazvoň na sluhu, zavede tě do apartmá. A kdyby sis to náhodou rozmyslel a zatoužil po společnosti, stačí zazvonit z pokoje. S placením se neobtěžuj, je to pozornost podniku.“

Podnik patřil Lucy.

* * *

Lucy Lou pomalu stoupala po schodech. Přemýšlela, jestli toho muže ještě někdy uvidí. Doufala, že ano, ale příliš tomu nevěřila. Zalitovala, že ho nepotkala před dvaceti lety. Škoda, pomyslela si. Zavřela se ve své pracovně, sundala ze zdi těžký karabáč a zkusmo dvakrát naprázdno švihla. Líbila se jí představa, že nějaký chlap bude dobrovolně snášet výprask kvůli pár zlatkám. A když ho náhodou ztluče moc, dá mu dvacku navíc a on jí bude ještě poníženě děkovat. Ta myšlenka se jí zamlouvala. Usmála se.

* * *

Usnul jsem, jako když mě do vody hodí, a ráno jsem se vzbudil plný sil a elánu. Zdál se mi příjemný sen. Nepamatoval jsem si o čem, ale zanechal mě v povznesené a optimistické náladě. Pro člověka v mé situaci poněkud nebezpečný stav, ale naštěstí mě každodenní rituál kontroly zbraní a výstroje vrátil na zem. Dobře ozbrojen a ve střehu jsem opustil své apartmá. Vstupní hala vypadala ve světle pozdního rána omšele a opuštěně, nečekal zde žádný sluha, v karafě na víno zůstala jen červená sedlina, lákavé noční pochoutky se roztekly v nevábnou huspeninu. Už dřív jsem si všiml, že i ty nejlepší nevěstince ztrácejí ve dne většinu svého kouzla a jsou na tom stejně jako unavená prostitutka, která ráno potká ženu spěchající na trh. Věděl jsem, že Lucy teď spí, a proto jsem se ani nepokoušel rozloučit. Na trhu jsem koupil pět teplých preclíků a spěchal k Masnerovi. Člověk by svého zaměstnavatele neměl příliš zanedbávat.

Masner se mi omluvil, že má odpoledne důležité jednání, a navrhl, abychom spolu poobědvali. Samozřejmě jsem neprotestoval. Jedli jsme ve stroze zařízené jídelně, která díky krbu a velkým oknům do zahrady domu vypadala útulně a příjemně. Losos v pikantní hnědé omáčce byl vynikající; nikdy bych nehledal zálibu v jídle u tak asketicky vyhlížejícího člověka, jako byl Masner.

Během prvních dvou chodů, vynikajícího zelného salátu s olivami a knedlíčkové polévky, jsem zevrubně podal hlášení a zdůraznil jsem, co mi prozradila Lucy. Samozřejmě jsem ji nejmenoval. Masner mě nepřerušoval, pouze pozorně naslouchal.

„Vy tedy tvrdíte, že někudy unikají informace,“ řekl zamyšleně. S nezájmem žvýkal své sousto. Možná se o jídlo nezajímal a pouze zaměstnával vynikajícího kuchaře či kuchařku. „Je těžké něco úplně utajit. Stačí prohozená poznámka, neopatrný poslíček, zvědavý sluha…“ nechal větu vyznít do ztracena a doprovodil ji lehkým pokrčením ramen. „O ty nejdůvěrnější věci se starám osobně. Jen tak mám jistotu.“

„Souhlasím,“ přitakal jsem, „a tuhle záležitost jste chystal sám?“

„Převážně, ale přípravy byly tak rozsáhlé, že jsem do nich samozřejmě musel zainteresovat spoustu lidí. Každý sice znal jen kousek celku, ale možná by si někdo dokázal poskládat celkový obraz i z kamínků mozaiky. Zvláště pokud by se o mě zajímal delší dobu a pracovalo by pro něj několik mých lidí.“

„A pokládáte to za pravděpodobné?“

Masner odsunul talíř. Jídla se sotva dotkl a o dezert, koláč s lahodnou nádivkou, se nezajímal vůbec. Přitáhl jsem si k sobě i jeho porci. Kdyby v kuchyni zaměstnával místo kuchaře dřevorubce, pravděpodobně by to vůbec nezaregistroval.

„Ne,“ odpověděl zamyšleně. „Někdy se zabývám poměrně citlivými záležitostmi, ale stejně si nemyslím, že by kvůli mně někdo plýtval školenými agenty. Jsou velmi drazí.“

„Pak zbývají vaši společníci,“ vyslovil jsem nahlas, co bylo zřejmé.

„Ano, pravděpodobně nevěnují výběru personálu takovou pozornost jako já. Nemusí, protože na rozdíl ode mě nejsou závislí na naprosté diskrétnosti.“

„Nemám na mysli jejich zaměstnance, ale je samotné.“

Stiskl zuby, vrásky kolem očí a koutků úst se mu na okamžik prohloubily. Chvíli zamyšleně studoval svůj pohár s vínem, odložil ho a podíval se na mě.

„To je nebezpečné obvinění. Podle čeho soudíte?“

Jeho oči byly vážné, vnímal jsem, jak dokonalý nástroj za jeho lebeční kostí nabírá otáčky.

„Otěže celého projektu držíte v rukou vy. Jste velmi skoupý na poskytování informací, většinu práce jste udělal sám, personál dostává pouze dílčí úkoly. Únik musí pocházet od někoho, kdo zná celkový rámec.“

Masner zabubnoval prsty o stůl. Byl to jen okamžik, který prozradil, jako moc ho situace znepokojuje.

„Možné to je, byl bych hlupák, kdybych váš názor zamítl jen proto, že se mi nelíbí. Ale je to pouhé podezření, nemáte žádné důkazy. Pokud si přestaneme důvěřovat, půjde celý podnik k čertu, protože nikdo z nás nemá dost sil na to, aby ho uskutečnil sám.“

„A existují jiní lidé, kteří mají dost prostředků a sil?“

Masner se postavil a začal přecházet po jídelně. Pro něj oběd skončil. Pro mě ještě ne, rozhodl jsem se nenechat ani kousek koláče.

„Rius, Maletavil, Gerschner, Haminy,“ vyřkl několik jmen, „ti by podobný podnik mohli realizovat sami. Disponují ohromnou obchodní mocí, ale všem jim chybí,“ chvíli hledal vhodné slovo, „nadhled. Navíc se hlídají navzájem. Ten, kdo se o něco takového pokusí jako první, se dostane do nevýhodného postavení. Ostatní počkají, až se vyčerpá, a odstaví ho. Tento podnik vyžaduje opravdu velké organizační úsilí a je výdělečný až za dlouhou dobu. Řekl bych, že většině lidí se nebude jevit jako lukrativní. Výjimky samozřejmě mohou existovat. Například Maletavil. Až dosud se specializoval na obchod s obilím, má k dispozici obrovské zdroje a je jeden z mála, kdo uvažuje v dlouhodobé perspektivě. V poslední době se však snaží proniknout na trh s hedvábím a dřevem, a to váže většinu jeho prostředků a energie. Ani on si nemůže dovolit bojovat na více frontách současně.“

„A kdyby se jich pár spojilo?“

Masner se usmál.

„Ti největší nespolupracují, jen hlídají, aby je někdo nepřerostl nebo nepozřel.“

„Neptal se někdo náhodou na mé zdraví?“ změnil jsem téma.

Masner chvíli tápal, potom mu došlo, proč se ptám.

„Někdo se vás pokusil zabít?“

„Ano,“ souhlasil jsem a zopakoval otázku.

Okamžik vypadal znepokojeně.

„Guvernér Valer,“ řekl, vzápětí se uklidnil a pokračoval, „ptali se všichni. Zajímalo je, co podnikáte, kde jste, jak budeme dál postupovat. Je to samozřejmé, protože naše další činnost závisí na vašem úsudku.“

„Mohl byste jim odpovědět, že jste mě už delší dobu neviděl, ale že jsem vám poslal písemnou zprávu a brzy uspořádáte schůzku?“

„Písemnou zprávu po tom, co jste ze sebe udělal naprostého idiota?“

Zašklebil jsem se.

„Zdůrazněte, že v ní byly gramatické chyby. Uděláte to?“

„Ano, ale setkání nepůjde odkládat moc dlouho. Jsou zvědaví a chtějí slyšet přímo od vás, jak se staráte o jejich peníze. Mám na mysli o jejich investované peníze.“

„Doufám, že to nebude dlouho trvat. Potřebuji najmout další ozbrojené muže a jednoho pomocníka. Schopného člověka, na kterého se budu moci spolehnout. Je třeba zařídit příliš mnoho věcí a sám to nedokáži. Jak moc peněz mohu nabídnout?“

Masner se zachmuřil.

„Náš provozní kapitál je silně omezen. Všechno stálo víc než jsme čekali, navíc v poslední době někdo spekuluje na trhu takovým způsobem, že opatřit hotové peníze bude obtížné a drahé. Počítal jsem s tím, že budete chtít najmout vlastní lidi, ale snažte se šetřit. Strop vám neřeknu, zařiďte se podle momentální situace.“

„Potřebuji znát plán celé cesty, abych se s ním mohl seznámit a případně ho upravit,“ řekl jsem.

Masner zaváhal.

„Bez důvěry to nepůjde. Alespoň my dva si musíme důvěřovat,“ dodal jsem.

„Máte pravdu,“ souhlasil nakonec a změřil si mě hodnotícím pohledem.

* * *

Hodinu jsem se zdržel v Masnerově knihovně. Odcházel jsem s podrobnou mapou celého západního pobřeží a území států Obchodní ligy, doplněnou Masnerovými politickými poznámkami. K tomu mi jeho písař okopíroval celou jeho přípravu.

Měl jsem namířeno zpátky do penzionu, potřeboval jsem mluvit s Umwaldem a potom jsem chtěl vyrazit za Bonsettim. V duchu jsem si připravoval rozhovor s Kowalskim. Chtěl jsem ho přemluvit, aby zůstal. I když to s prací nemělo nic společného, občas jsem si vzpomněl na Kristýnu.

Usadil jsem se v pokoji, utřel stůl a rozložil kolem sebe mapy a Masnerovy poznámky. Území států Obchodní ligy a okolních nezávislých, tedy alespoň oficiálně nezávislých, hrabství, vévodství a svobodných panství tvoří dva tisíce kilometrů dlouhý a zhruba pět set kilometrů široký pruh, hraničící na severu a východě s Crambijským impériem, a na západě omývaný studenými vodami Rumského oceánu. Ze severovýchodu na jihozápad protínají nížiny států Ligy Grimmovy hory. Je to vlastně nejdelší výběžek Modrých hor, které zabírají téměř polovinu území Crambijského impéria. Těsně u pobřeží jsou Grimmovy hory tvořeny jen dvojicí rovnoběžných horských hřebenů přerušených širokým Kežským průsmykem. Ještě víc na jih se do území Ligy zakusuje mělké Kežské moře, sahající Kamenitým zálivem na severovýchodě až k Vaonské hornatině. O Vaonskou hornatinu, vyprahlou zemi strmých kopců porostlých věčně žlutou travou a rozbitou sítí hlubokých údolí, neměl nikdo nikdy zájem. Úrodná země začínala až za ní, ale to už bylo pro rozumné obchodníky a podnikatele příliš daleko. Ne však pro Masnera.

Podle jeho plánu měla karavana kolonistů projít nejpohodlnější cestou území Ligy a potom pokračovat podél břehu Varana, která tvořila severozápadní hranici Marmockého knížectví, do oblastí spravovaných lokálními vládci. Masner se musel v posledním půlroce diplomaticky opravdu činit. Podle kopií smluv s Ryžským hrabětem a baronem Grookem, pánem Vovenského svobodného panství, měla jeho karavana zaručen průchod skrze jejich území včetně Kežského průsmyku. Za průsmykem následovalo snadných tři sta kilometrů podél pobřeží moře až ke Kamenitému zálivu. Další rozhodování poutníků záviselo na tom, kdy se k moři dostanou. Pokud by se cestou příliš zdrželi, mohli by přezimovat u moře a na další pochod se vydat až na jaře; nebo ještě před začátkem zimy překonat Vaonskou hornatinu. Za ní už na ně čekala jen úrodná černozem Kavonských planin. Z Masnerových výpisků vyplývalo, že díky úrodné půdě a velmi příznivému klimatu je možno sklízet kukuřici a krátkozrnnou pšenici dvakrát do roka. Ideální by podle něj bylo ještě před zimou osít pole ozimem. Zemědělství nerozumím, proto jsem mu věřil.

Na mapě cesta nevypadala nijak složitě, i když bylo jasné, že při putování tisícovky lidí, mezi kterými budou ženy a děti, možná převážně ženy a děti, se nějaké obtíže určitě objeví. Hlavní problém jsem viděl v politické situaci a přechodu přes cizí území. Masner však měl v kapse všechny potřebné smlouvy i dohody, zdálo se mi proto zbytečné utrácet spoustu peněz za žoldnéře jako jsem já. Skláněl jsem se nad mapami a znovu a znovu probíral cestu, která nás čekala. Nepřipadalo mi to příliš obtížné. Jediné vysvětlení pro Masnerovu obezřetnost byly obavy z konkurence. Napadlo mě, proč se o podobný podnik zatím nikdo nepokusil. Odpověď byla jasná: protože před pár lety by takový projekt nepřinesl zisk a tudíž k němu nebyl žádný důvod. Znělo to logicky, ale rozhodl jsem se, že si všechno zkontroluji. Čím víc informací člověk má, tím méně chyb udělá. Jak se říká, kdo ví, kde je brod, nemusí umět plavat.

Dveře dole v jídelně vrzly. Zatajil jsem dech a naslouchal. Někdo stoupal nahoru. Lehce a obezřetně, podle kroků byl sám. Složil jsem mapu a shrnul papíry na hromadu. Po špičkách, aby podlaha nezaskřípěla, jsem přešel za látkovou zástěnu, která ukrývala škopek na umývání a nočník. Nikdy jsem ho nepoužíval. Návštěvník zaklepal. Čekal jsem. Kdyby se rozhodl odejít, mohl jsem vždycky vykouknout ven a zavolat ho zpátky. Dveře se otevřely, zazněly váhavé kroky. Vešel dovnitř a zavřel za sebou. Ještě stále jsem ho neviděl, protože jsem stál až těsně u zdi, aby mě skrze tenkou látku nebylo možno spatřit. Židle zarachotila, jak ji odsunul, přes plátno jsem rozeznával jeho siluetu, právě se skláněl nad mapou. Napřímil jsem se a podíval se přes zástěnu.

Byl to Umwald. Zamračeně si prohlížel kopii smlouvy s baronem Grookem, ale očividně ho nijak nezaujala a odložil ji stranou. Totéž udělal i s Masnerovými poznámkami. Jeho zájem probudil až bandalír s noži, který jsem přehodil přes opěradlo židle. Když si všiml měšce s penězi na posteli, zaváhal a rozhlédl se. Okamžik naslouchal, zda nikdo nejde po schodech, a potom opatrně vysypal mince na postel. Byly tam tři zlatky, sedm stříbrných a pár měďáků. Viděl jsem, jak zvažuje, kolik si může dovolit vzít. Vzal dva stříbrné a jednu zlatku. Zbylé mince rychle vrátil do měšce a zavázal ho.

„Ty neumíš číst?“ zeptal jsem se.

Z místa odskočil vzad až ke dveřím, jakoby v něm praskla nějaká pružina.

„Eh – vy ste tady?“

Odsunul jsem zástěnu.

„Když už se rozhodneš okrádat někoho v jeho vlastním pokoji, přesvědč se, že jsi tam sám. A také si vždy zkontroluj únikovou cestu. Kdybych se objevil na schodech, oknem bys neutekl. Je zatlučené.“

„Moh bych předstírat, že na vás čekám,“ popadl konečně dech.

„Možná,“ pokrčil jsem rameny. „Máš něco nového?“

„Jména tří dalších lidí, se kterejma se Kyzuruku Goan setkal. Nepřipadaj mi zajímaví.“

„Ty neumíš číst?“ vrátil jsem se ke své první otázce.

Zavrtěl hlavou.

„Neumím. A většina lidí taky neumí. Tak co.“

„Většina lidí je hloupých, nebo alespoň nevzdělaných. Za ty papíry, které jsi odložil, bys mohl dostat tisíc zlatých během hodiny.“

Nedůvěřivě se podíval na mě a potom na papíry na stole.

„Nepodrazil bych vás.“

Když to říkal, mračil se.

„Ale peníze jsi mi ukradl.“

„To je něco jinýho. Ani byste si toho nevšim.“

„Možná. Mám pro tebe další úkol,“ změnil jsem téma rozhovoru.

„Vás neštve, že sem vám ukrad peníze?“

Díval se na mě a bylo vidět, že mi příliš nevěří.

„Ani ne. Vadí mi, že ses nechal tak snadno nachytat.“

„Slušný lidi se ozvou, když někdo zaklepe na dveře,“ zabručel ublíženě.

„Jenomže my se nepohybujeme mezi slušnými lidmi. Právě naopak. Musíš být stále ve střehu. V téhle hře platí zákon silnějšího. Sežer a nenech se sežrat, tomu rozumíš, ne?“

Díval se na mě, jako by si nebyl jist, zda si z něj nedělám legraci.

„Dva měsíce jsem strávil v mnišský škole. Tam říkali něco jinýho.“

„Příliš ses z toho ale nepoučil,“ ušklíbl jsem se.

„Potřebuji, abys Goana sledoval dál. Předpokládám, že se s ním brzy někdo pokusí setkat. A poptej se po Masnerových zaměstnancích. Zajímá mě, jestli si někdo nežije příliš nad poměry nebo si často nevyhazuje z kopýtka, i když zrovna není výplata. Zvládneš to?“

Zatvářil se skoro uraženě.

„Jasně, pane.“

„Fajn. Naše stará dohoda platí, každý večer se tady stav. Mzdu sis už vybral sám.“

Přešlápl z jedné nohy na druhou.

„A kdybych si vzal z toho váčku všechno, nechal byste mi to taky?“

„Ano, ale už bych s tebou neztrácel čas.“

„Proč?“

V očích se mu zrcadlily otazníky.

„Protože by ses zachoval jako naprostý hlupák a já nechci mít mezi svými lidmi žádné hlupáky. Je to nebezpečné.“

„Jste divnej. Nemluvíte o morálce, o tom, co je dobrý a co špatný. Ale stejně mi nepřipadáte křivej jako jsou některý lidi na ulici. Co jste vlastně zač, pane?“ zeptal se nakonec a upřeně si mě prohlížel.

Líbil se mi.

„Zkus na to přijít sám,“ doporučil jsem mu.

Potom, co Umwald odešel, jsem si rychle sbalil věci a vyrazil na cestu. Chtěl jsem být na Bonsettiho statku co nejdříve.

* * *

Bonsetti před sebe postavil poleno. Byl to tvrdý a sukovitý jasan. Nepotřeboval štípat dřevo na jaře a už vůbec ne houževnaté jasany. Západní stěna domu byla i na konci března obložena nasušeným palivovým dřívím, navíc všude kolem rostla spousta dobře hořících borovic. Jasany štípal, protože to bylo obtížné, to ho na tom přitahovalo. Na pohled ledabyle se rozmáchl, sekera zasvištěla vzduchem, dřevo se rozštíplo na dvě půlky. Bonsetti před sebe mechanicky postavil další kus a napřáhl se k nové ráně. Náhle však znehybněl. Zaslechl rychlý dusot koňských kopyt. Jezdec právě projížděl ostrou serpentinou sevřenou skalami, které zesílenou ozvěnu zvuku odrážely až sem nahoru. Bonsetti věděl, že za moment bude muset jezdec zastavit. Cestu, která vedla vzhůru do kopce ke statku, na podzim zatarasil několika padlými stromy. Zaťal sekeru do špalku, vešel do domu a ze zdi nad krbem sundal dva meče. Tvořily pár, jeden pro levou a druhý pro pravou ruku, oba přesně vyvážené a dokonale propracované, aby mu přesně vyhovovaly. Po ranním cvičení je pečlivě očistil, na čepelích se teď odrážela jeho vlastní tvář zdeformovaná zaobleným povrchem oceli. Usmál se a ušklíbl zároveň. Po několika měsících naprosté osamělosti konečně nějaká změna.

Bonsetti opatrně procházel okrajem lesa. Dával pozor, kam šlape, a nedíval se na nic určitého, periferním viděním se snažil v šeru vnímat co největší část prostoru okolo. Chování neznámého návštěvníka ho znepokojilo. Vyhnul se pěšině vysypané jemným štěrkem a dokonce ho neslyšel projít ani strání pod domem. Jakmile zmizel poslední sníh, Bonsetti poházel po louce množství tenkých větviček a uschlých lusků vlčího bobu, které i při sebeopatrnějším kroku hlučně praskaly. K domu tak nebylo možné přiblížit se přímou cestou bezhlučně. Samozřejmě pokud návštěvník něco podobného neočekával a nešel oklikou přes les. Bonsettimu při té myšlence přelétl přes rty záblesk úsměvu. Takoví hosté byli podivní, ale na druhou stranu s nimi mohla být zábava.

O kus výš ve svahu polekaně vzlétl pták. Bonsetti se postavil zády ke stromu. Kdyby věděl, že cizinec půjde tím nejhustším lesem, nevzal by si meče, ale nože. Po krátkém čekání zahlédl tmavou siluetu, obezřetně se pohybující mezi lesním porostem. Muž se často zastavoval, k přesunům využíval závanů větru a veškerý hluk, který působil, splýval s přirozeným šumem lesa. Bonsetti se postavil do levého střehu a jemně vyzkoušel špičkou pravé nohy půdu. Jeden meč držel za tělem, druhý ostřím k muži. Nechtěl, aby ho prozradil odlesk na čepelích. Neměl ponětí, kdo neznámý návštěvník je, a nezáleželo mu na tom. Cizinec se blížil a netušil, že není v lese sám. Bonsetti počkal, až se k němu natočí zády, a zaútočil sekem šikmo přes lopatky, druhým mečem s minimálním zpožděním jistil případný protiútok. Nevěřil, že nějaký přijde, ale byl opatrný. Cizinec zareagoval současně s útokem. Otočil se na patě a ránu vykryl vnitřním předloktím levé ruky. Ocel narazila na ocel, pod předloktím schovával dlouhý nůž. Bonsetti snížil těžiště a ukročil, postřeh protivníka ho varoval před zbrklým výpadem. Úhyb mu zachránil život, vržený nůž se zabodl do kůry sotva dlaň od jeho hlavy. Okamžik bylo ticho, jen čepel zaražená do dřeva zlověstně vibrovala. Světla ještě víc ubylo, Bonsetti sotva rozeznával protivníkovy obrysy. Nemohl si pomoct, zdálo se mu, že ho zná.

„Bonsetti?“ ozval se chraptivý hlas, současně se cizinec přesunul na jiné místo a v nehybnosti opět splynul s pozadím.

Bonsetti překvapeně přimhouřil oči. Co ty tady děláš? napadlo ho, ale nahlas svou otázku nevyslovil.

* * *

Seděl jsem v prosté, ale útulně zařízené kuchyni, v kamnech plápolal oheň, svíčky klidně hořely a zatlačovaly tmu do koutů. V dlani jsem zahříval hrnek jalovcové pálenky. Pálenka byla dobrá, destilovaná v mosazných trubkách a přes zimu uskladněná v sudech z pryskyřičné borovice. Vyrobil ji muž, který se mě sotva před půlhodinou pokusil zabít. Nevadilo mi, že se o to pokusil. Takových lidí už bylo hodně a až na řídké výjimky jsou mrtví. Vadilo mi, že se pokusil, aniž by věděl, kdo jsem. Před osmi lety by něco takového neudělal. Pozoroval jsem ho. Skláněl se nad pracovním stolem, rychle a šikovně připravoval večeři. Krájel kousky masa, napichoval je na dřevěné třísky a prokládal je špekem a kousky kukuřičného těsta. Každý jeho pohyb byl maximálně účelný a současně nepostrádal jistou eleganci, jako kdyby byl tanečník vystupující před náročným publikem.

Od doby, kdy jsem ho viděl naposledy, se příliš nezměnil. Metr osmdesát vysoký svalnatý chlapík s širokými rameny a úzkým pasem, přesně tak, jak se to obvykle líbí ženám. Možná jen předloktí měl trochu silnější, než předepisují obvyklé kánony krásy, ale tomu se člověk při zacházení se zbraněmi nevyhne. Mužně líbivá, energická tvář s bradou, která se nedala označit ani za hranatou, ani za ostrou. Prostě taková ta brada, o kterou si rozbijete pěst, když ji nešťastnou náhodou naplno zasáhnete. Hluboké modré oči, ve kterých to kdysi téměř nepřetržitě jiskřilo. Možná měl pár vrásek kolem úst navíc, ale kdo s časem mládne. Řekl bych, že na pohled se nezměnil, ale přesto mě v lese bez příčiny málem zabil. Když jsme se před dvanácti lety honili po kontinentě, naučili jsme se jeden druhého znát lépe, než se znají milenci nebo manželé. Záviděl jsem mu jeho tvář, jeho optimistický pohled na svět, jeho schopnost každého přesvědčit a být s každým zadobře. A taky ty jiskry v očích, které se tolik líbily ženám. Ze všech lidí, které jsem kdy poznal, se on nejvíc blížil k dokonalosti.

„Schoval jsi se tady jako v nějaké pevnosti,“ řekl jsem a usrkl pálenky.

Pověsil připravené špízy do komína a přiložil do krbu.

„V minulosti jsem si udělal pár nepřátel. Jsem připravený.“

Věřil jsem mu, že má „pár“ nepřátel. Pravděpodobně jich byla malá armáda. Lovil piráty, zloděje, loupeživé barony, a dělal to dobře. Mlčeli jsme, čas plynul a oheň konejšivě hučel. Tady v kopcích bylo chladněji než ve městě a teplo krbu vytvářelo příjemnou atmosféru domácí pohody.

„Už tě takhle někdo navštívil?“

„Jeden chlapík s pár kumpány, co si o sobě mysleli, že jsou tvrdší než ostatní. Poslal jsem je pryč s výstrahou pro ostatní. Od té doby je klid.“

Neptal se, proč jsem přijel, věděl, že dřív či později se k tomu dostanu. Dál jsme mlčeli a bylo to příjemné. Po půlhodině vytáhl vyuzené špízy z komína, krátce je ožehl v prudkém plameni a potom servíroval na velkém krajíci černého chleba. Bylo to dobré. Tak dobré jako kořalka, kterou pálil. Vůbec všechno, co dělal, dělal dobře.

„Prý ses před lety oženil,“ prohodil jsem.

Odložil sousto, otřel si prsty o kalhoty, dopil pálenku v hrnku a hned si nalil další.

„Jo.“

Jeho hlas teď zněl o poznání chraplavěji.

„Před pěti lety. Před třemi ode mě utekla. Od té doby žiju tady. Mám dost peněz; co potřebuji si koupím. Pole neosévám, zvířata nemám, občas trochu lovím. Patří mi docela velký kus země.“

Na to jsem neřekl nic. Nedokázal jsem si představit, že by od Bonsettiho nějaká žena odešla.

Dojedli jsme, nechal jsem si nalít ještě jednoho panáka.

„Měl bych pro tebe práci,“ vrátil jsem se k hlavnímu a jedinému důvodu mé návštěvy.

Podíval se na mě, v očích se mu mihl náznak zájmu.

„Jakou?“

„Mám na starosti velkou karavanu lidí, kolonistů. Je kolem toho spousta zařizování, navíc mi ti lidé sami příliš nedůvěřují. Potřebuji prostředníka. Někoho, kdo jim bude rozumět, koho se nebudou bát a komu já mohu věřit. Kdysi jsi byl farmář.“

„Kolik jich je?“

„Víc než tisíc.“

Tiše hvízdl.

„Velký podnik.“

„Dostanu zaplaceno až na konci, a to jen v případě, že uspějeme. Nabízím ti polovinu svého podílu.“

Zavrtěl hlavou.

„Nechci být zatažen,“ okamžik hledal vhodný výraz, „zatažen dovnitř. Najmi mě jako žoldáka za pevnou taxu.“

Přemýšlel jsem nad jeho odpovědí a přitom ho pozoroval. Vypadal tak nějak mimo, jako by ho vnější svět nezajímal. Bůh ví, co se změní v muži, kterému uteče žena. Přesto jsem nechápal, jak dokázal žít skoro tři roky v polovičním vyhnanství.

„Patnáct set zlatých za deset měsíců,“ vyslovil jsem nabídku.

„Beru.“

Seděli jsme, dokud jsme nedopili láhev. V noci jsem se šel vymočit. Při návratu jsem napůl ze zvědavosti a napůl náhodou otevřel dveře vedle pokoje, kde jsem spal. Skrývala se za nimi malá, pohodlně zařízená místnůstka s titěrným nábytkem z lipového dřeva, uprostřed stála krásně udělaná kolíbka, na policích jsem zahlédl dřevěné hračky. Zřejmě pokoj dítěte. Všechno uvnitř bylo pokryto silnou vrstvou prachu.

Ráno jsem se probudil hodinu po svítání. Opláchl jsem se u pramene a zaopatřil svého koně. Bonsettiho jsem nikde neviděl, ale když jsem se vracel k domu, zaslechl jsem charakteristický svistot oceli protínající vzduch. Našel jsem ho na nedaleké mýtině u kraje lesa. Cvičil se dvěma meči série útoků a obran, potom přešel k stínovému zápasu, a nakonec trénoval s noži. Nevím, kdy vstával, ale cvičil nahý, v ranním chladu se z něj doslova a do písmene kouřilo. Ovládal zbraně a celé své tělo s dokonalostí, kterou jsem ještě u nikoho jiného neviděl. Napadlo mě, že už vím, co tady celé tři roky dělal, a byl jsem rád, že jsem ho najal já a ne někdo jiný.

Přespali jsme na cestě a před branami Fenidongu jsme se rozdělili. Bylo zbytečné, aby nás někdo viděl pohromadě. Dal jsem mu zálohu padesát zlatých a dopis pro Kowalskiho, ve kterém jsem ho označil za svou pravou ruku. Sám jsem se rozjel do penzionu, jestli tam na mě náhodou nečeká nějaká zpráva. Čekala, a nejen ta. Umwald spal v mé posteli a ani se neobtěžoval svléci se ze svých špinavých hadrů. Už dávno si mohl za peníze, které si u mě vydělal, obstarat slušné oblečení, ale zjevně to považoval za marnotratné plýtvání zlatem.

„Vstávej,“ vzbudil jsem ho a hodil na stůl hrst preclíků, které jsem koupil na trhu. S ranní kávou by byly lepší, ale domácí nebyla nikde k zastižení a kotlík nad ohněm v jídelně byl prázdný.

Posadil se, vytřel si oči a bez ptaní se natáhl po největším preclíku.

„Ty se ráno neumýváš?“ zeptal jsem se.

„Ste horší než ten mnich, co nás chodil ve škole budit hned za svítání,“ zavrčel.

Umwald zjevně patřil k lidem, kteří po ránu nejsou příliš dobře naložení.

„Mám pro vás zprávu. Řekl jsem si, že na vás večer počkám a vy jste se neobjevil. Tak jsem si schrup.“

„Pokračuj.“

„Ten veksler, myslím Kyzuruku Goan, se setkal s Hatovem. Teda, neviděl jsem je spolu mluvit, ale voba večeřeli v restauraci Stará Konev. To je podobnej podnik jako U Pelikána, jenom o něco víc nóbl. Odcházeli sice každej zvlášť, ale sotva minutku po sobě. Vsadil bych pěťák, že spolu mluvili.“

„Odkud znáš Hatova,“ zeptal jsem se, ale věděl jsem, že Umwald nelže. Byl pyšný na svůj pozorovací talent a neměl zapotřebí si vymýšlet.

„Často chodí k Masnerovi.“

Rejdař byl poslední, koho bych tipoval na zrádce, ale člověk nemá dát příliš na dohady.

„V pořádku, tady máš prémii. Zasloužil sis ji.“

Podal jsem Umwaldovi deset zlatých.

„Pokud jsi chytrý, vybereš si nějakého poctivého řemeslníka, složíš je u něho jako zápisné a vyučíš se něčemu užitečnému. Pokud jsi hloupý, propiješ je, nebo je utratíš s děvkama v bordelu.“

Zatvářil se skoro uraženě.

„Chlastají jenom hlupáci a do bordelů mě pustí, až když dosáhnu k čepu kola.“

„K čepu kola? Co to znamená?“ zeptal jsem se.

„V každým koncesovaným nevěstinci mají velký kolo a když se bordelbábě zdá návštěvník moc mladej, zkontroluje, jestli bradou dosáhne k čepu. Pokud ne, má smůlu.“

„To ale kazí kšefty, ne?“

„Jo,“ přikývl, „ale dodržuje se to, protože za porušení zákona jsou velký pokuty.“

„Vidím, že jsi to už zkoušel.“

Skoro se začervenal.

„Nic vám do toho není.“

„Máš pravdu. Pak ti tedy zbývá jen ten řemeslník.“

„A vy byste mě sebou nevzal?“

„Kam?“

„Tam, kam se chystáte.“

„Nebude to procházka zahradou.“

„Tady to taky není procházka zahradou.“

„To je pravda, ale má odpověď zní ne. Ty preclíky klidně sněz všechny.“

Neměl jsem chuť starat se k tomu všemu ještě o čtrnáctiletého kluka, i když byl mazaný jak liška.

„Nezapomeň na to, co by udělal chytrý,“ poradil jsem mu a zvedl se k odchodu.

Měl jsem namířeno k Masnerovi, chtěl jsem, aby mi nejprve sjednal soukromou schůzku s rejdařem a později s ostatními.

„A vy byste to udělal?“ zahulákal na mě z okna, „To, co ten chytrej?“

Neodpověděl jsem. Nechtěl jsem mu lhát.

KAPITOLA ČTVRTÁ

TICHÝ SPOLEČNÍK

Měl jsem dvojnásobné štěstí. Masner pracoval doma a na jedenáctou měl sjednanou schůzku s Hatovem. O svém odhalení jsem mu nic neprozradil, protože by mi v první chvíli nevěřil. Byl právník, a svědectví nějakého kluka proti slovu obchodního partnera by u něj neobstálo. Domluvili jsme se, že počkám v knihovně a připojím se k nim zhruba po půlhodině. Jindy bych mezi knihami seděl rád celý den, ale teď jsem, sotva dozněly jeho kroky, vyšel opatrně na chodbu a schoval se za závěs v prvním patře hlavního schodiště, odkud jsem viděl do vstupní haly.

Nečekal jsem dlouho, zhruba po deseti minutách kovově zarachotilo klepadlo. Dveřník zkontroloval návštěvníka špehýrkou, otevřel, uvedl rejdaře dovnitř a zazvonil na sluhu. Není nad přesné rozdělení pracovních povinností. Hatova doprovázel jediný muž. Rejdař svou pirátskou minulost zamaskovat dokázal, jeho tělesný strážce nikoli. Vypadal, jako by ho právě odvolali z první linie při abordáži kupecké karavely. Zavalitý s býčím krkem, holohlavý, v levém uchu sadu náušnic, za kterou by se nemuselo stydět největší klenotnictví ve Fenidongu, opálená zjizvená předloktí potetovaná mořskými pannami s patřičně vyvedenými anatomickými detaily. Sluha, stařík v šedé livreji se ztuhlou nohou, kterou nedokázal ohnout v koleni, se pomalu začal belhat do schodů a ostatní ho následovali. V mezipatře toho měl dost a ještě víc zpomalil.

„Pan Masner je v pracovně?“ zastavil ho Hatovu otázkou.

Stařík přikývl.

„Dojdu tam sám,“ řekl Hatovu, kývl na svého muže, že ho už nepotřebuje, a svižně vyrazil po schodech. Změnil jsem názor. Holohlavec nebyl tělesný strážce, na to se rozhlížel příliš chytře a také nezachovával onen povinný odstup služebníka. Spíš společník nebo partner. Byl jsem rád, že odchází, protože rozhovor, který jsem měl na mysli, je nejjednodušší v soukromí.

Počkal jsem, až Hatovu přejde okolo, a vystoupil zpoza závěsu.

„Na slovíčko.“

Zdánlivě prázdné ruce jsem držel svěšené volně podél těla, v levičce jsem schovával vrhací nůž. Bleskově se otočil a v okamžiku, kdy mě poznal, zajel rukou pod kabátec a vytáhl masivní, mírně zakřivený tesák s třiceticentimetrovou čepelí. Chce to dlouhý cvik, umět nosit skrytě tak velkou zbraň. I kdybych měl před chvíli o jeho vině nějaké pochybnosti, teď bych je ztratil.

„Najal jste tři chlapy, aby mě zabili.“

Udělal jsem krok kupředu. Žádný muž není natolik silný, aby si mohl dovolit nechávat naživu své nepřátele, a chytrý muž je zabije, jak nejjednodušeji dokáže. Já jsem však od něho potřeboval odpovědi na pár otázek. Nejdůležitější z nich zněla ‚proč‘.

Ustoupil, tesák otočil do palcové pozice ostřím nahoru. Držel ho v mírně pokrčené pravačce ve výši pasu, druhou rukou blíže trupu si kryl hrudník. Zjevně nebojoval krátkou zbraní poprvé. Kdyby to byl obyčejný obchodník, pokusil by se vyjednávat, žadonil by, uplácel. Ale on byl pirát, a věděl, jak to chodí.

Křížovým hmatem jsem z podpažního pouzdra vytasil nůž a uchopil ho tak, aby mi čepelí kryl spodní stranu předloktí, současně jsem mu ukázal vrhací nůž v levé ruce. Zareagoval jako zkušený bojovník – zaútočil. Poprvé bodl vysoko, uhnul jsem, vzápětí zaútočil řezem na břicho, ránu jsem vykryl čepelí pod předloktím. V okamžiku, kdy ocel zaskřípěla o ocel, jsem pustil vrhací nůž, nalepil se na něho a dvakrát ho tvrdě udeřil na ledviny. Třetí ránu vykryl. Po celou dobu jsem udržoval kontakt čepelí našich nožů. Podařilo se mu odskočit. Hluk zápasu přilákal sloužící, domem se nesly polekané výkřiky. Vnímal jsem jen jeho. Černé oči otřesené bolestí a poznáním, že jsem lepší. Po těch úderech se mu určitě podlamovaly nohy. Obezřetně jsem se přiblížil. Chodidla jsem téměř nezvedal od země, abych při nenadálém výpadu mohl okamžitě reagovat. Pokusil se mě zastrašit dvěma kruhovými seky, ale byly příliš pomalé. Při druhém jsem udeřil pravicí na jeho vnitřní loket. Ruka s tesákem odlétla kamsi doprava, ještě se pokusil levačkou chytit mou zbraň. Dovolil jsem mu to a otevřenou dlaní přesně zasáhl solar. Otevřel ústa k výkřiku, ale nevypravil ze sebe ani hlásku a padl na zem. Přiložil jsem mu ostří nože na hrdlo. Pod opálenou kůží modře pulsovala krkavice.

„Slyšíte mě?“ zeptal jsem se.

Přikývl. V obličeji byl bledý, jeho srdce se po šoku z úderu vzpamatovávalo jen pomalu.

„Proč? Proč jste je na mě poslal? S kým spolupracujete?“

„Ty parchante,“ podařilo se mu ze sebe vypravit.

„Nezabíjejte ho! Koniáši, nezabíjejte ho!“

V galymatiáši zvuků jsem rozpoznal Masnerův hlas.

„Nepřibližujte se, nebo to s ním rychle skončím!“ křikl jsem rychle.

Hluk se ztišil, jen Masner neustále dokola opakoval své nezabíjejte ho.

„Vypadals jako vypatlaný zabiják, který umí dobře házet nožem, ale nic víc. Proto jsem je na tebe poslal. Nechtěl jsem, aby takový ubožák zničil podnik, do kterého jsem investoval půlku majetku. Nevěřil jsem ti,“ chroptěl Hatovu.

Jak se mu vracely síly, mluvil srozumitelněji a hlasitěji.

„A proč jste poslal jen tři mizerné městské bijce?“

„Nezabíjejte ho!“

Masner už stál skoro u mě.

„Zpátky!“ zavrčel jsem.

„Stejně mě podřízne,“ řekl Hatovu a olízl si rty.

Oči se mu leskly, snažil se zahlédnout ostří čepele, ale to bylo pod jeho bradou a nemohlo se mu to podařit.

„Nikoho jsem nenajímal. Nejsem odsud, neznám místní poměry. Celé to zprostředkoval Kyzuruku Goan. Neřekl jsem mu, že jde o tebe. Dal jsem mu adresu penzionu, kde bydlíš. Předpokládal jsem, že přijdeš zkárovaný jako hovado, když jsi tak rychle vyinkasoval zálohu. Spletl jsem se. Každý se občas splete.“

Zašklebil se. Víčko se mu třáslo napětím, ale stále se držel.

„Když ho zabijete, půjde všechno k čertu!“

Masnerovi vzrušením přeskakoval hlas. Zaváhal jsem, Hatovu polkl, až se mu zachvěl ohryzek.

„Dám ti, dám ti – třicet procent svého podílu na celém podniku. Víc nemůžu, protože bych zkrachoval. Jestli je ti to málo, skonči to.“

Postavil jsem se a schoval nůž. Z rejdaře jsem nespouštěl oči. Kdyby šlo jen o mě, ležel by na podlaze ze šedivého mramoru mrtvý. Potom by přišel sluha, s tichými nadávkami by vytřel podlahu a mohli bychom na vše zapomenout. Ze zkušenosti vím, že při takové práci musíte alespoň třikrát vyměnit hadr. Krev není voda.

„Do chvíle, než mi upíšete těch třicet procent, jste živý jen podmínečně. Můžete smlouvu sepsat vy?“ obrátil jsem se na Masnera.

Pozoroval mě napůl s odporem a napůl s respektem, ale nakonec přikývl.

„Jak si přejete.“

S tím slůvkem se mu vrátilo jeho právnické sebevědomí. Následovali jsme ho do pracovny. I se zaopatřením svědků nezabrala celá záležitost víc než dvacet minut. Schoval jsem papír v ochranné ruličce pod košili.

„Upozorňuji vás, že jakmile odtud odejdu, nechám u jiného právníka přepsat dědické právo na třetí osobu. Mou smrtí nic nezískáte,“ řekl jsem Hatovovi.

Seděl v křesle, jednu ruku na opěradle, druhou si masíroval hrudník. Podobné rány si člověk pamatuje dlouho. Bolest mu nedovolí zapomenout.

„Byl bych hlupák, kdybych se o to pokoušel. Nejsem takový idiot, za jakého se vy vydáváte. Teď už vím, že jste pro tu práci ideální člověk. A já svých sedmdesát procent chci,“ vrátil se zpět k vykání.

Vypadal jako chlap, kterého okolnosti už párkrát srazily na zem, ale pokaždé vstal a ještě se z toho poučil. Necítil jsem k němu žádné antipatie, jen mě stále trochu překvapovalo, že není mrtvý.

„Věděl jste, kde bydlím. Proč jste tedy za mnou posílal ty dva pátrače?“ zeptal jsem se na muže, kteří mě sledovali hned potom, co mě Masner najal.

Hatovu se zatvářil překvapeně.

„Nikoho jsem za sledování neplatil.“

Už už jsem si myslel, že se vše vysvětlilo, ale zřejmě to nebyla pravda. Neměl jsem nejmenší důvod Hatovovi nevěřit. Pokud ty dva neplatil on, byl ve hře ještě někdo třetí. Bylo to komplikovanější než se mi líbilo.

Masner se podíval na vodní hodiny.

„Za chvíli přijdou ostatní. Předpokládám, že chcete, aby tohle všechno,“ neurčitě mávl rukou okolo sebe, „zůstalo jen mezi námi.“

Pokaždé, když bylo ve vzduchu násilí, vypadal nervózně a nejistě.

Hatovu se zazubil.

„To bych řekl.“

Souhlasně jsem přikývl.

„Dal bych si něco ostrého, potřebuji se vzpamatovat,“ řekl Hatovu.

„Je nutné, abych se s nimi setkal?“ zeptal jsem se.

„Chcete si ještě chvíli hrát na prosťáčka?“ zašklebil se Hatovu.

„Tak nějak.“

„Zatím ještě není. Dám vám vědět, až budou chtít mluvit přímo s vámi. Nechám zprávu v penzionu,“ souhlasil po krátkém přemýšlení Masner.

Zvedl jsem se k odchodu.

Dveřník za mnou s úlevou zavřel dveře a ocitl jsem se na ulici. Potřeboval jsem si obstarat pár důležitých věcí na cestu: novou deku, lano, sůl, psací hlinku a kožený pytel, do kterého bych mohl schovávat písemnosti. Zamířil jsem proto na vší trh. Mezi řádnými obchodníky nemá nejlepší pověst, ale mnozí z těch, kteří teď obývají luxusní domy v Motýlí čtvrti, si ostruhy vysloužili právě tam. Blížilo se poledne, vrcholila doba důležitých pochůzek. Z penzionů, hostinců, restaurací a restaurantů se linuly lákavé vůně. Všude kolem mě spěchali dobře oblečení a důležitě vyhlížející lidé. Proplouval jsem davem jako duch a pokud mi někdo věnoval pozornost, bylo to jen proto, aby se mi vyhnul co nejširším obloukem. Nespěchal jsem. Párkrát jsem zkontroloval, zda nemám někoho v závěsu, a pokoušel jsem se všechno si alespoň trochu srovnat v hlavě.

Zajímal mě tajemný neznámý, který se během chvíle dozvěděl, že jsem práci pro Masnera přijal, a z nějakého důvodu mě nechal hned první večer sledovat. Později se však už o mě nezajímal. Na prvním místě se nabízeli přímo mí zaměstnavatelé, protože ti dva chlapi mi byli na stopě v okamžiku, kdy jsem vycházel z domu. Masnera jsem vyloučil – celý podnik zorganizoval a byl jím přímo posedlý. Hatovu mi teď také připadal nepravděpodobný, stejně tak jsem však neviděl žádný důvod, proč by to dělal bankéř Guiny či guvernér Valer. Kdybych se jim nezamlouval, stačilo jim říct jedno slovo a Masner by se musel poohlédnout po někom jiném. Anebo bylo všechno úplně jinak a kdosi už dávno soustředil kolem Masnera výkonnou špionážní síť. Opět mi však nebylo jasné, proč by to dělal. Masner vypadal jako člověk, který přímo úzkostlivě dodržuje zákony, a nebyl natolik vlivnou osobou, aby ho někdo hlídal z politických důvodů.

A pak zde ještě zbývalo Lucyino varování. Musela ho myslet smrtelně vážně, protože kvůli němu porušila své zásady a riskovala pověst celého podniku. Snažil jsem se přesně si vybavit její slova. Jak to říkala? Ten kšeft je opravdu špinavý? Protivníci jsou mnohem mocnější než vy? Spousta lidí ve městě disponovala většími prostředky než Masner, pár by se jich možná mohlo postavit spojené moci guvernéra města, předního bankéře, rejdaře a známého právníka. Ale záhadou mi zůstávalo, co znamená slovo špinavý kšeft ve městě, kde existují pravidelně aktualizované ceníky profesionálních vrahů, společnosti pronajímající agenty, hospody plné práskačů, seznamy křivých účetních a úplatných daňových úředníků.

Na tržišti jsem bez problémů koupil všechno, co jsem potřeboval. Největší radost mi udělala psací hlinka, byla dobře slinovaná a při držení v prstech se téměř neotírala. Až na odchodu mi padl do oka friiský šátek. Friiské šátky jsou ceněné, protože jsou tenoučké, současně však tak hustě tkané z nejjemnějšího hedvábí, že je vítr neprofoukne, a uvázané kolem krku udělají dobrou službu. Tenhle byl navíc nádherný, zdobený nesymetrickými ornamenty složenými z temně zelených listů hroznového vína na hnědočerveném podkladu. Také byl dvojnásobně dražší než obvykle. Když jsem šátek platil – stál týdenní mzdu zkušeného žoldnéře, pokusil se mi obchodník ulehčit odpočítávání zlatek z váčku.

„Vaší paní se bude moc líbit,“ řekl.

Svou poznámkou mě překvapil a v první chvíli jsem nevěděl, co odpovědět. Potom jsem si uvědomil, že má vlastně pravdu. Nekupoval jsem ho pro sebe. Někde v hloubi duše jsem si představoval, že ho bude nosit někdo úplně jiný, někdo, komu bude určitě slušet. Ta myšlenka mi přišla jaksi nepatřičná. Raději jsem šátek schoval a věnoval se důležitějším záležitostem.

Dnes jsem chtěl rozhodit sítě a porozhlédnout se, za kolik a jací žoldáci jsou právě k mání. Protože však správný čas pro podobná jednání přichází až večer, zamířil jsem do fenidongské městské knihovny. Fenidongská knihovna patří ve skutečnosti místní univerzitě, ale přístup je veřejný. Přijímacímu úředníkovi jsem se příliš nelíbil, ale když jsem mu ukázal Masnerovu obchodní vizitku a bez reptání zaplatil zálohu dva zlaté, pustil mě s nedůvěřivým výrazem ve tváři dovnitř. Návštěvníci zde neměli přístup přímo ke knihám, nýbrž jen ke katalogům s názvy děl, jmény autorů a stručnými abstrakty. Je to pohodlné, ale pokud člověk opravdu něco hledá, nemůže se na katalogy zcela spolehnout. Někdy se stává, že ho písař psal podle momentální nálady a množství alkoholu v krvi.

Chtěl jsem se podrobně seznámit s historií vzniku Obchodní ligy. Zatím jsem věděl jen to, že kupecká města, jak se v minulosti členské státy Ligy nazývaly, existují víc než dvě stě padesát let a stále zápasí s přílišnou závislostí na Crambijském impériu. Jedním z pout byla právě nesoběstačnost v produkci potravin. Čtvrt tisíciletí je dlouhá doba, nevěřil jsem, že se v minulosti nikdo nepokusil o něco podobného jako dnes Masner. A pokud se pokusil, chtěl jsem vědět, proč neuspěl.

Do setmění jsem prošel tři oficiální kroniky vzniku a vzestupu Fenidongu s povinnými oslavnými tirádami na předky nynější finanční nobility a získal jsem odkazy na čtyři další, méně oficiálně působící dílka. U opisovače jsem si koupil příšerně předražené svíčky a pokračoval ve studiu. V deset večer jsem toho měl plné zuby, navíc mi za zády neustále přešlapoval hlavní knihovník. Za noční práci přes čas mu zřejmě neplatili, ale vyhodit se mě neodvážil. Bylo mu přes šedesát a i s velkými oplechovanými dřeváky z dubového dřeva nevážil víc než šedesát kilogramů. Pancéřované dřeváky nosili v knihovně všichni zaměstnanci, protože některé knihy v kovaných kožených vazbách vážily okolo dvaceti kilogramů a při pádu z police by snadno amputovaly palec i s kusem chodidla. Při odchodu jsem nechal na stole ležet dva stříbrné.

Opustil jsem areál university a po Motýlí třídě jsem došel až na most, kde jsem uhnul doleva do Lucernové čtvrti. Po několikahodinovém prohlížení knih v mizerném světle mě pekelně bolela hlava. Vstoupil jsem do první hospody, kterou jsem potkal, a objednal si džbán vína a jídlo. Naneštěstí se k vedlejšímu stolu posadili dva přiopilí kupci a při rozhovoru na sebe téměř řvali. Musel jsem vyslechnout jejich debatu o potopení pěti obchodních lodí naložených luxusním kořením. Snažili se odhadnout cenu nákladu a nakonec se shodli na pěti tisících zlatých. Byli pěkně vedle, protože přes oceán dovážené koření se běžně desetinásobně vyvažuje zlatem, a náklad pěti lodí měl cenu minimálně šedesát, sedmdesát tisíc. Taky nechápali, jak někdo může takovou finanční ztrátu přežít. Kdyby tolik nehulákali, vysvětlil bych jim, že se obchodníci sdružují do malých konsorcií a dělí se o riziko, zisk i náklady. Jen blázen by vsadil celý svůj majetek na osud pěti lodí. Nakonec se utišili. Zdálo se, že se propili do zamlklé otupělosti. Bohužel jen na chvíli. Přešli k zážitkům s děvkami v bordelu, kam oba pravidelně chodili, a řvali přitom ještě víc. Nemám nic proti erotice ani pornografii, ale tenhle rozhovor byl spíš pro prasata. Nechal jsem na stole nedopitý džbán a šel domů. Některé dny se prostě úplně nevydaří.

* * *

Kowalski se unaveně posadil na špalek, nabral si do misky ze společného kotlíku hustou polévku a spolkl první sousto. Oči nespouštěl ze skupiny stanů postavených okolo čtyř chatrných vozů. Dvě hodiny trvalo, než se mu podařilo urovnat hádku mezi lidmi z pobřeží a horaly. Puritány pohoršovalo, že otužilá děcka horalů chodí nahatá po celém tábořišti, a posílali na ně kvůli tomu psy. Nepomáhaly žádné argumenty a horké hlavy zchladila až nabídka, že dětem z obou skupin bez rozdílu uštědří výprask na holou, aby je náležitě poučil. Obdobných hádek a sporů vypukala spousta, a jeho muži, pokud tady nechtěl mít malou rolnickou válku, museli rolníky neustále uklidňovat. Na hlídkách zůstalo málo lidí, k tomu se v okolí motalo stále víc zvědavců.

Opatrně odložil misku se zbytkem polévky. Nejvyšší čas vyinkasovat mzdu a vypadnout. Vzhledem ke špatné organizaci začínalo okolí zapáchat výkaly, čisté vody ubývalo a muselo se pro ni daleko od tábora. Kowalski nechtěl být u toho, až lidé začnou umírat na nakažlivé nemoci. Nedával jim příliš nadějí na šťastnou budoucnost. Ne s Koniášem jako vůdcem, nebo s pomocníkem, který přijel včera. Jmenoval se Bonsetti. Na první pohled vypadal jako šikovný chlap a lidem se zamlouval, ale Kowalskimu se na něm něco nelíbilo. Připadal mu ještě pokřivenější a nebezpečnější než Koniáš a čímsi mu připomínal škorpióna. Kowalski si byl čím dál tím jistější, že celé tohle shromáždění je jeden velký podfuk. Bylo mu farmářů líto. Věděl, jaké to je, když rolníci nemají půdu. Jeho otec přišel o svůj statek po třech letech slabé úrody, kdy se zadlužil u lichváře. Později byl kvůli dluhům odveden do otroctví a Kowalski stejnému osudu unikl jen tak tak. Po hubených letech na ulici vstoupil do armády, později se stal žoldnéřem a teď byl poměrně známým a dobře placeným žoldnéřským důstojníkem. Přesto ale tu práci neměl rád.

„Dáš si jelito?“ uslyšel za zády Bonsettiho hlas.

Kowalski v duchu zaklel: Jak se k sakru někdo může pohybovat tak tiše?

„Pomáhal jsem se zabijačkou a dostal jsem za to výslužku.“

Bonsetti se přátelsky usmíval a bez čekání na odpověď zavěsil nad oheň prázdný kotlík, vymazal ho tukem a vložil do něj dvě jelita. Led Kowalski ho úkosem pozoroval. Proč ho vlastně nemá rád? Protože všechno umí lépe než on sám? Protože ho mají všichni rádi? Bonsetti se pohodlně natáhl na deku, sádlo v kotlíku praskalo a jitrnice začínaly vonět. Kowalski pokývl zamyšleně hlavou. Možná to bylo Bonsettiho výrazem ve tváři ve chvílích, kdy si myslel, že se na něj nikdo nedívá. Jeho obličej pak vypadal úplně prázdný.

* * *

Kowalski se na mou nabídku práce netvářil tak odmítavě a dohodli jsme se. Za dvojnásobek obvyklé mzdy žoldnéřského důstojníka se upsal k roku služby pod mým, potažmo Masnerovým vedením, a zůstala i většina jeho lidí. Pouze Amos se nenechal zlákat, tvrdil, že ho klidná práce nebaví. Bonsetti se už stačil ujmout svých povinností a bez problémů farmáře organizoval. Protože jsem neměl žádnou práci, zamířil jsem v poledne ke Kristýnině domácnosti. Po celou dobu jsem se připravoval na okamžik, kdy ji opět uvidím, ale stejně mi to vyrazilo dech. Měla na sobě jednoduchou lněnou sukni zdobenou batikou a blůzu s krátkými rukávy sešněrovanou bílou šňůrkou. Viděl jsem už spoustu rafinovaných večerních toalet ušitých s jediným cílem – jak v muži co nejvíc rozbouřit krev, ale tuhle šňůrku napínající se přes malá pevná ňadra jsem cítil jako nůž ve slabinách. Do očí jsem se jí podíval jen na okamžik. Byly pro mě příliš hluboké.

„Dobrý den, paní,“ pozdravil jsem.

„Dobrý den.“

Čekala a napůl tázavě mě pozorovala. Zpoza vozu s křikem vyběhl malý kluk, prokličkoval mezi námi a ztratil se ve vysoké trávě.

„Chtěl bych mluvit s vaším manželem.“

Zatvářila se zvědavě, záhadně a trochu překvapeně zároveň. To překvapení bylo na místě. Vlastně jsem s ním vůbec nechtěl mluvit. Za ojí vozu se schovávala asi čtyřletá holčička a ustrašeně mě pozorovala. Měla stejné oči jako matka.

„Vaše dcera se mě bojí.“

„Není se čemu divit,“ odpověděla s úsměvem a v očích se jí zablýskalo. Něco uvnitř mě cvaklo, věděl jsem, že víc takových blýsknutí nevydržím.

„Manžel přijde za chvíli, šel pro vodu.“

„Počkám.“

Usadil jsem se ve stínu nedaleké břízy. Kristýna připravovala oběd a sem tam se po mně podívala. Měl jsem stejný pocit, jako když jsem před dvaceti lety poprvé stál v aréně s opravdovým mečem v ruce a věděl jsem, že mi soupeř může hodně ublížit. Možná to bylo ještě o něco horší. Hammonda jsem zahlédl už z dálky. Na vahadle přes ramena nesl dvě padesátilitrová vědra a nezdálo se, že by ho jejich hmotnost nějak omezovala. Kráčel dlouhými, klidnými kroky a dával pozor, aby nádoby při chůzi příliš nerozhoupal. Tvářil se jako někdo, komu se líbí kráčet krásným slunečným dnem, komu se líbí nést na zádech sto kilogramů vody, koho prostě těší být na světě. Počkal jsem, až náklad shodí, a přišel k němu.

„Dobrý den, rád bych s vámi probral pár věcí.“

Pohledem sklouzl k mému meči a nožům. Plášť jsem odložil, protože bylo teplo, a vypadal jsem jako pochodující reklama na obchod se zbraněmi.

„Proč ne, poobědváte s námi?“

Souhlasil jsem dřív, než jsem si uvědomil, k čemu se dobrovolně odsuzuji.

Jedli jsme venku pod napnutou plachtou u velkého stolu z borového dřeva. Byl prostý, ale pohodlný. Děti seděly na vysokých, speciálně pro ně vyrobených židlích a snadno dosáhly na talíře. Znovu jsem si uvědomil Hammondovu schopnost jednoduše dělat krásné a účelné věci. Cítil jsem se v jejich rodinném kruhu jako vetřelec a chuť jídla jsem téměř nevnímal.

Poté, co jsme dojedli a Kristýna sklidila ze stolu, jsem se vrátil k důvodu své návštěvy.

„Za nějakou dobu vás bude víc než tisíc kolonistů, a ani já, ani moji zástupci nemůžeme jednat se všemi. Ustanovíme radu náčelníků, vůdců, je jedno, jak to nazveme, kteří vás budou zastupovat. Náčelníci musí být respektováni vlastními lidmi a musím mít jejich důvěru. Chtěl bych, abyste byl jeden z nich.“

Hammond sklonil hlavu, jakoby studoval strukturu borových prken stolu.

„Ne, nebudu to dělat.“

„Můžu se zeptat proč? Jste dobrý hospodář, lidé vás znají, důvěřují vám. Mohl byste jim velmi pomoct.“

Hammond se usmál a promnul si spánky. Měl obrovské ruce. Já sám mám velké kostnaté pěsti, ale ty jeho byly téměř jako lidská hlava.

„Mluvíte pěkně, ale mě ostatní lidi nezajímají. Zajímá mě jen má žena, mé děti a má práce.“

V jeho hlase se neskrývala ani stopa nerozhodnosti, proto jsem jakékoliv přemlouvání a přesvědčování vzdal předem.

„Jaká práce?“ zeptal jsem se.

„Pojďte se podívat.“

Při slově práce přeběhl Kristýně přes tvář výraz znechucení, téměř nenávisti.

Hammond vytáhl z vozu soupravu řezbářských a tesařských dlát a zavedl mě k nehotovému reliéfu lidské tváře vyřezané do oje vozu.

„Tohle jsem měl na mysli,“ řekl tiše, vzal velké dláto a začal vyřezávat.

Chvíli jsem ho pozoroval. Pracoval systematicky a rovnoměrně, vůbec nepřemýšlel, kde jakou čáru udělá, využíval letokruhů a přirozené barevnosti dřeva. Byl génius. Hrubá řezbářská skica se měnila ve tvář poutníka hledícího ostražitě a zvědavě zároveň do dálky. Uvědomil jsem si, že mě bolí za krkem. Narovnal jsem se a rozhlédl. Zjistil jsem, že jsem ho při vyřezávání pozoroval několik hodin. Slunce se už pomalu blížilo k horizontu.

Kristýna se vynořila z přístěnku.

„Už jsem se bála, že jste úplně stejný fanatik jako on,“ řekla.

Hammond si našeho rozhovoru nevšímal a zůstával pohroužen do práce.

„Je geniální umělec, vytváří nádherné věci,“ bránil jsem ho.

„Ano, nádherné,“ souhlasila smutně a položila vedle něj krajíc chleba a džbán mléka k večeři. Beze slova odešla do vozu. Na cestu do Fenidongu už bylo pozdě. Zbytečně jsem pozdravil Hammonda a odešel. Měl jsem dojem, že když jsme spolu hovořili, přehodil pořadí věcí, které pro něj byly důležité. Záleželo mu hlavně na jeho práci, někdy možná i na dětech a ženě. Dal bych všechno na světě za takovou ženu.

* * *

Kowalski měl za úkol sehnat sto dvacet co nejlepších žoldnéřů a teď nespokojeně prohlížel Masnerův šek. Chápal, že se advokátovi nechtělo dávat mu do ruky tisíc zlatých, ale obchody se žoldnéři se obvykle dělaly za hotové. Naštěstí dostal alespoň dvě stovky zálohy. Schoval šek do kapsy u kazajky, kradmým pohledem se ujistil, že se o něj nikdo příliš nezajímá, a dlouhými kroky vyrazil. Rozhodl se, že nejprve zkusí štěstí u svého vlastního agenta, i když si nebyl jist, zda má dostatečný počet kontaktů. Chok se specializoval spíš na seržanty a velící důstojníky než na obyčejné mužstvo. Kowalski při chůzi přemýšlel. Najali ho jen jako velitele žoldnéřů, ale celý podnik ho zasáhl víc, než si byl ochoten připustit. Dvacet let se živil jako voják. Měl pověst chytrého a spolehlivého důstojníka, vydělával stále víc peněz, ale přes to všechno tuhle práci neměl rád. Někdy ji vlastně nenáviděl. Neměl rád zbraně, neměl rád zabíjení. V hloubi duše byl zemědělec, farmář. Ještě teď ho občas ve snech strašil den, kdy exekutoři přišli zabavit statek jeho otce. Bylo mu tehdy deset let a znamenalo to pro něj zhroucení všeho, co znal.

Vzpomínky nebyly povzbudivé a Led Kowalski se raději vrátil myšlenkami zpět do přítomnosti. Z údolí do Fenidongu jel spolu s Koniášem. Zachmuřený zabiják mu poté, co ho najal, důvěřoval a otevřeně hovořil o celé záležitosti. Nejméně tisícovka lidí se měla usadit v naprosto cizí zemi několik tisíc kilometrů daleko. Kowalski si uvědomoval, že se Koniáš soustřeďuje jen na jednu stránku problému, a to dostat lidi v pořádku na místo. Oba však věděli, že ani potom nebudou mít vyhráno. Pokud nestačí postavit pořádné domy před první zimou, polovina lidí, hlavně ženy a děti, umře. Farmáři, kteří se podniku účastnili, pocházeli z těch nejnuznějších poměrů a jejich vlastní majetek byl velmi skromný. Kowalski odhadoval, že i s obilím a dobytkem, které nakoupí Masner se společníky, budou mít právě tolik jídla, aby přežili první zimu a na jaře oseli pole. Každá měřice obilí nebo dobytče navíc mohly být kamínkem na misce vah, který rozhodne v jejich prospěch či neprospěch.

Na druhou stranu, jen málo mužů dostane v životě šanci začít úplně od začátku. Ve svobodné zemi, nesvazováni žádnými zákony a pravidly, odkázáni jen na svou vůli a dovednost. To bylo lákadlo, které stálo za nebezpečí a riziko. A potom tu byl Koniáš. Kowalski se s podobnými lidmi už několikrát setkal. Obvykle se jim platilo právě za provádění podrazů.

V zamyšlení málem porazil chlapíka s kárkou. Zatřásl hlavou, jako by se chtěl zbavit nepřípustných myšlenek. On byl jen velitel žoldnéřů, nic víc.

Dům, kam měl namířeno, na pohled vypadal zcela obyčejně, ale Kowalski věděl, že dveře vyztužené železnými pruty jsou zajištěny třemi závorami a malý otvor nad nimi je ve skutečnosti střílna. Zaklepal a čekal. Po chvíli zámky zarachotily, podsaditý chlápek ho posunkem pozval dovnitř a zase za ním dveře zavřel. Žoldáci jsou někdy netrpěliví a když získají dojem, že je jejich agent podvedl, ne vždy dodržují etiketu. V šatně poslušně odložil zbraně a nechal se odvést dalším svalnatým strážným do Chokovy kanceláře. Až když si sedal do křesla pro klienty, uvědomil si, že poprvé tu není jako žoldnéř, ale naopak jako někdo, kdo si chce muže najmout.

KAPITOLA PÁTÁ

ÚTOKY ZE ZÁLOHY

Po příjezdu do Fenidongu jsem se zastavil u Masnera a informoval ho o posledních krocích, které jsem podnikl. Potom jsem zamířil do knihovny. Zavírali za hodinu. To je krátká doba na to, aby člověk začal něco studovat, ale dostatečně dlouhá, aby se během ní stačil někde schovat.

Vybral jsem si nejzazší výklenek studijního sálu, stíněný z jedné strany kachlovými kamny. Při zavírací hodině kontroloval hlavní knihovník místnosti překvapivě poctivě, ale naštěstí už byla tma a jeho zrak zřejmě nepatřil k nejostřejším. V temném koutě mě přehlédl ze vzdálenosti dvou kroků. Konečně se za posledním zaměstnancem zavřely dveře a já jsem mohl opustit svůj stísněný úkryt. Neuklízeli zde příliš často, pavučiny jsem cítil až někde za krkem. Měl jsem teď celou noc na to, abych našel něco o předchozích pokusech získat úrodnou půdu kolonizací. S potěšením jsem si posloužil místními předraženými svíčkami, z police jsem snesl dalších šest kronik a začal hledat.

Po půlnoci se mi klížily oči, svíčky dohořívaly, ale nebyl jsem o nic chytřejší. Začínal jsem mít pocit, že pátrám po něčem, co se nikdy nestalo. Boj Obchodní ligy za nezávislost se omezoval na diplomatická jednání, jednou nebo dvakrát došlo k obchodní válce, zákazu vývozu a dovozu některých druhů zboží, nebo uvalení vysokých cel. Ze zápisů jsem pochopil, že se to nevyplácelo ani jedné straně, protože okamžitě rozkvétalo pašování. Udělal jsem si krátkou procházku mezi policemi knih, abych si protáhl nohy, potom jsem kroniky vyměnil za obchodní ročenky. Soustředil jsem se na obchody s obilím a po dalších dvou hodinách luštění miniaturních písmenek – netuším, proč jsou všechny obchodní knihy psány tak drobně – jsem zjistil, že před dvaaosmdesáti lety, v roce 312, došlo k výraznému kolísání cen pšenice a ječmene. Podle záznamů na tom nejvíc vydělal obchodník Achromet. Dokonce na něj bylo podáno několik žalob pro podvodné spekulace. Zajímavé na tom bylo také to, že ceny kolísaly nezávisle na cenách crambijských vývozců. Se sebezapřením jsem prošel několik dalších svazků. Nad ránem jsem měl krví podlité oči, bolelo mě v zádech od věčného sezení a zdálo se mi, že dokážu přemýšlet jen o sloupcích jmen a čísel. V dalších deseti letech se už žádné podobné výkyvy neopakovaly a obchodování se vrátilo do obvyklých kolejí. Jméno Achromet se však od té doby vyskytovalo v ročenkách téměř neustále, podle zápisů náhle disponoval výrazně větším množstvím peněz i zboží. Dokonce se dalo říci, že částečně ovládal celý trh. Poslední zápis týkající se Achrometa byl z roku 353, a od toho data jsem o něm neobjevil ani zmínku.

Nevěděl jsem, zda mohu výsledky svého pátrání považovat za úspěch, ale přece jen jsem se něco dozvěděl. Uklidil jsem po sobě, z kanceláře hlavního knihovníka si půjčil rezervní klíče a ve čtyři ráno jsem se ocitl venku na ulici. Většina pouličních lamp už zhasla, ale obloha ještě nezačala světlat, v ulicích se válela mlha. Oči mě po celonočním studiu pálily a cítil jsem se zralý na postel. Tiché zašramocení mě okamžitě probralo. V půl páté ráno je každý zvuk podezřelý. Připadalo mi to, jakoby někdo zadrhl podrážkou boty o dlažbu. Předstíral jsem, že si zapínám plášť, a naslouchal. Bylo jich víc. Někdo příliš hlasitě oddychoval, jiný nervózně obtahoval ocelové ostří po kůži. Pamatoval jsem si, že okolní domy mají vysoké kamenné portály podpírané masivními sloupy. V každém se mohl ukrývat muž. S nožem v pravačce jsem udělal první líný krok směrem do středu ulice a vzápětí jsem se rozběhl.

Podcenil jsem je. Ne jeden, ale tři v každém stínu. Nejbližší byl sotva tři kroky daleko a snažil se mi překřížit únikovou cestu. Neuhnul jsem a místo toho po něm hodil nůž. Zaslechl jsem charakteristické zasvištění šípu, můj druhý nůž kovově zařinčel. Buď měl chlapík vedle brnění, nebo jsem trefil jeho meč. Stačilo to však, aby zpomalil. Prorazil jsem a natahoval nohy, jak nejlépe jsem uměl. Podle zvuků jsem pomalu získával náskok. Při první příležitosti jsem odbočil z hlavní třídy, spleť užších a členitých uliček nabízela víc příležitostí k úkrytu. V rychlém sledu jsem několikrát změnil směr, ale pořád běželi za mnou. Mohlo jich být sedm, osm. Trochu moc na jednoho muže. Přestože jsem byl rychlejší, nedokázal jsem se jim ztratit, vyznali se ve městě lépe než já a při každé příležitosti mi nadbíhali. Konečně jsem našel uličku přesně tak úzkou a temnou, aby v ní doslova a do písmene nebylo vidět ani na krok. Jásal jsem předčasně, po patnácti metrech končila vysokou hladkou zdí. Zastavil jsem a snažil se potlačit zrychlený dech. Ticho. Možná jsem měl štěstí a opravdu jsem se jim ztratil. Příliš mnoho mužů však umřelo na slůvko možná. S mečem v jedné a nožem v druhé ruce jsem se pomalu vracel k odbočce. Dával jsem si pozor, aby mě neprozradil sebemenší hluk.

Nesetřásl jsem je. Mlha ještě víc zhoustla, kdyby nemluvili, přehlédl bych je. Stáli na křižovatce, jeden u zdi, druhý ve středu ulice, a blokovali mi cestu. Nemělo cenu čekat, až se shromáždí všichni. Krok za krokem jsem se přibližoval k muži u stěny. Temné pozadí uličky mi poskytovalo výhodu. Viděl jsem ho jen jako nejasný stín. Vlhkost mi kondenzovala ve vlasech a stékala po obličeji, mokrý jílec studil do dlaně. Musel mou přítomnost vycítit. Otočil se mým směrem, ještě okamžik jsem věřil, že mě nevidí.

„Hej! Tady je!“ zařval.

Na druhou slabiku slova tady jsem zaútočil. Byl tak soustředěný na svůj výkřik, že se ani nebránil. Bodl jsem ho do krku a okamžitě vyrazil po jeho partnerovi. Můj vnější sek na bok se štěstím odrazil. Chyběla mu však praxe a držel meč příliš pevně. Nalepil jsem svou čepel na jeho, okamžik jsme se přetlačovali, využil jsem jeho topornosti a krátkým odsmykem mu vyrazil zbraň z ruky. Vyjekl a uskočil vzad. Příliš pomalu. Sekl jsem ho šikmo přes prsa a okamžitě se stáhl zpátky ke stěně domu. Padl na záda a sotva slyšitelně sténal. Zatím jsem si vedl dobře, ale nedaleko se potulovali další, a s nimi bych už nemusel mít tolik štěstí. Bez otálení jsem se rozběhl cestou, kterou jsem původně přišel. Několikrát jsem ještě zaslechl jejich výkřiky, ale byly slabší a slabší, až úplně ustaly. Po deseti minutách jsem schoval meč do pochvy a pokračoval rychlou chůzí.

Do penzionu se mi nechtělo, předpokládal jsem, že tam na mě budou čekat, a dalších možností jsem moc na výběr neměl. Ani ve Fenidongu není v pět hodin ráno mnoho hospod otevřených. Z doslechu jsem věděl jen o jedné. Jmenovala se Plechový stůl a víc než hospoda to vlastně byla vývařovna a prostá ubytovna v jednom. Opustil jsem lepší čtvrti města, zkrátil si cestu přes prázdné Viinské tržiště, a byl jsem u cíle. Měl jsem hlad, ale nejvíc jsem se těšil na čistou postel.

K Plechovému stolu se procházelo branou přes malý dvorek. Hodiny odbily šestou, mlha začínala šednout, ale byla tak hustá, že to nemělo žádný význam. V okamžiku, kdy jsem vstoupil na dvorek, jsem si uvědomil, že pokud si dali práci postavit zabijáky k penzionu, mohou klidně čekat i tady. Sám bych to tak udělal. Sáhl jsem po noži, současně se od stěny po mé pravé ruce odlepil rozmazaný stín, koutkem oka jsem zahlédl dva další na druhé straně. Krátkým švihem předloktí od pasu jsem po muži vpravo vrhl nůž a vyrazil mu vstříc. Potřeboval jsem se vzdálit těm dvěma vlevo. Muž při zásahu překvapeně vydechl a zvláčněl. Skrčil jsem se pod něj, jednou rukou ho chytil v rozkroku, druhou za paži se zbraní a s využitím zbytku jeho setrvačnosti ho přehodil přes hlavu proti jeho společníkům. Získal jsem tak pár sekund, tasil meč a po vnější linii zaútočil na bližšího chlapa. Byl menší a působil zavalitým dojmem. Překvapivě snadno zneškodnil můj útok tvrdým krytem a skluzem se mi dostal na tělo. V poslední chvíli jsem zachytil jeho levičku s dýkou. Rychle jsem obloukem ustoupil a znemožnil tak druhému, aby mu pomohl. Na okamžik zpomalili svůj postup a změnili postavení, aby na mě mohli zaútočit oba najednou. Za jejich zády jsem u zdi rozeznával nejasné obrysy velkých balíků naskládaných na hromadu. Zřejmě sláma pro koně ve stájích. Nečekal jsem a riskantní kombinací zaútočil na vyššího muže. Jeho zálud byl příliš pomalý, srazil jsem mu zbraň, ale v poslední chvíli mu pomohl partner. Kryl jsem pozdě, levička mi po zásahu zdřevěněla. Při návratu do krytu jsem hlavicí jílce zasáhl vyššího muže do hlavy. Vrávoravě ustoupil, přitom zakopl o balík a přepadl dozadu. Nemohl jsem toho nijak využít, protože na mě opět dotíral podsaditý pořízek. S vypětím všech sil jsem odvrátil rychlou kombinaci bodu, zpětného řezu na trup a pokusu o páku, vzápětí se na mě opět navalil. Tentokrát jsem mu vyšel vstříc, jeho paži se zbraní jsem nechal za sebou a sevřel ji v levém podpaždí. Meč jsem pustil, v souboji tělo na tělo mi byl k ničemu. Trochu pozdě jsem srazil dýku, bolest v boku mě celého zkroutila. Dvakrát za sebou jsem ho udeřil čelem na kořen nosu. Zvrátil hlavu a znovu bodl, ale už neměl sílu a rána sklouzla po prošívané kazajce. Pěstí a vzápětí ještě loktem jsem ho praštil zespodu do čelisti. Zachroptěl, dýka zarachotila na dláždění. Pro jistotu jsem ho kolenem nabral do slabin a mrštil jím proti stěně. Druhý muž se právě malátně zvedal. Hodil jsem po něm poslední nůž z bandalíru. Minul jsem. Trochu se mi podlamovaly nohy. Chlap vyrazil s napůl pozvednutým mečem, jako by se nemohl rozhodnout mezi bodem a sekem. Skrčil jsem se, do ruky mi vklouzl nůž z pouzdra na předloktí, špička meče zavadila o mé ucho. Pokusil se svůj zbrklý útok zastavit, ale nedokázal to a naběhl si na čepel. Nemohl tušit, že mám tak dlouhé ruce.

Přibelhal jsem se k menšímu soupeři. Pokoušel se vstát, ale jeho pohyby byly ještě příliš nekoordinované. Zřejmě měl otřes mozku – údery, které inkasoval, byly opravdu těžké. Jedním kolenem jsem mu klekl na hrudník, druhým na levou paži. Krvácel jsem z boku, levá paže mě odmítala poslouchat. Nevěděl jsem, jak jsou zranění vážná. Bylo příliš brzy po boji na to, aby mě něco bolelo.

„Gdo dě najal?“ zachraptěl jsem.

Ani jazyk mě příliš neposlouchal.

Napodruhé jsem v kapse nahmatal špaček svíčky. Muž najednou začal být příliš živý. Zatlačil jsem mu kolenem na solar a udeřil ho hřbetem ruky do tváře. Na čtvrtý pokus se mi podařilo svíčku zapálit. Klečel jsem na Amosovi. Oči měl rozostřené, nos vychýlený na stranu, vyhozená čelist začínala otékat. Světlo chvějícího se plamene svíčky zvýrazňovalo vrásky smíchu kolem koutků úst, dešťová voda rozmývala krev po celém obličeji.

„Proč jsi mě chtěl zabít?“ změnil jsem otázku.

Pokusil se pokrčit rameny, ale vleže a se mnou na hrudníku mu to moc nešlo.

„Pro peníze,“ zasípěl.

„Kolik ti za mě zaplatili?“

„Sedm set, ve zlatě.“

„Pro všechny? Vždyť vás bylo osm!“

„Deset, ale věděl jsem, že jich pár zabiješ. Zůstalo by dost pro každýho.“

„Kdo tě najal?“

„Nevím.“

„Kdo tě najal?“

„Nevím.“

Nepatrně se pod mou vahou zkroutil, aby si připravil lepší výchozí pozici pro následující útok.

„Fakt nevím, řek bych ti to,“ zopakoval odpověď a usmíval se přitom.

Můj svět se začínal vlnit, zvuky se změnily v nesrozumitelné šumění, každou chvíli jsem mohl omdlít. Prořízl jsem mu krkavici. Krev pár sekund tryskala jako gejzír, pak už jen pulsovala, a potom se v podobě propletených červených hadů rozplývala v kalužích okolo. Prohledal jsem ho, vzal mu měšec a teprve potom jsem omdlel. Vzbudil jsem se v louži červené vody. Věděl jsem, že si musím zavázat rány a že se potřebuji napít. Zvedl jsem se na čtyři. Neodvažoval jsem se postavit, protože jsem ztratil příliš mnoho krve. Mrákoty střídavě ustupovaly a vracely se, temné jako inkoustová čerň. Vybral jsem si dům s dřevěnou tabulí nad vchodem a tvrdohlavě jsem se k němu plazil. Zvolil jsem správně. Bylo odemčeno a jídelna zela prázdnotou. Vyšplhal jsem se na barovou stoličku a zabouchal na pult. Za chvíli se objevil ospalý kuchař. Podíval se na mě a zbledl. Položil jsem na pult zlaťák.

„Chci pokoj, něco k pití a ranhojiče. Hned.“

I dýchání mi najednou připadalo obtížné. Byla to krvavá noc. I na mě trochu moc krvavá.

Přikývl. Ještě jsem se dokázal vybelhat do schodů a v pokoji jsem se svalil rovnou do postele.

Ranhojiče i oběd jsem zaspal, ale odpoledne už jsem byl schopný vstát. Rány se mi stejně jako divokým zvířatům hojí dobře a velmi rychle. Tyhle naštěstí nebyly tak vážné, nebezpečné bylo hlavně silné krvácení. Sešel jsem dolů do jídelny. Byla téměř plná, ale našel jsem místo u stolu v rohu a objednal si dvojitou porci všeho, co měli napsáno na tabuli. Když jsem dostával jídlo, vykoukl z kuchyně kuchař a okamžik si mě prohlížel. Napůl jsem očekával, že se tady za chvíli objeví městské pořádkové síly, ale nic se nedělo. Z rozhovorů lidí jsem se dozvěděl, že ráno našli na dvoře tři mrtvoly, ale nikdo nedokázal důstojníkovi městské hlídky vysvětlit, co se vlastně stalo. Když jsem dojídal, uvědomil jsem si, že záda muže, který platí u pultu, znám. Byl to Kowalski.

Od Plechového stolu jsem se přemístil do penzionu. Kdyby se městská garda začala vážně zajímat o události včerejší noci, nebyl jsem tam tak na ráně. U domácí na mě čekal vzkaz od Masnera. Na šest hodin svolal schůzku s ostatními společníky, se mnou se chtěl setkat o něco dřív. Umwald se v penzionu od doby, co jsme se rozloučili, neukázal. Doufal jsem, že si vzal mou radu k srdci a začal se učit nějakému řemeslu. Moc jsem tomu nevěřil, spíš bych vsadil na vytrvalé hledání nevěstince, kde neberou čepový zákon úplně vážně. Teprve nyní jsem si vzpomněl, že mám Amosův měšec. Našel jsem v něm deset zbrusu nových desetizlaťáků a Hammondovu dřevěnou figurku koně. Připomněla mi Kristýnu. Dlouho mi trvalo, než jsem je oba dokázal vypudit z hlavy, i když u Kristýny se mi to úplně nepodařilo. Zůstala někde hluboko, schovaná pod nánosem krve, zlata a špíny, nádherná jako paprsek slunce a stejně tak zraňující. Vlastní myšlenky mě překvapovaly a nepoznával jsem se. Jako by pouhá její existence odhalovala části mé osobnosti, o nichž jsem neměl ani tušení. To přinášelo nebezpečí, protože přežít v téhle zamotané hře mohl jen bezohledný a prohnaný chlap bez skrupulí, s dobrými reflexy, jakým jsem až dosud byl.

Po zbytek dne jsem ležel v posteli a přemýšlel o všem, co se dosud přihodilo. Včerejší útok nic nevyjasnil, naopak situaci ještě víc zamotal. Celá záležitost připomínala jedno velké klubko, které má příliš mnoho konců a za každý tahá jiný hráč. Po řadě se o mě zajímaly minimálně tři osoby. Hned po první schůzce s Masnerovými společníky mě dal někdo sledovat, ale když jsem se jeho mužům ztratil, podruhé svůj pokus nezopakoval. Hatovu se mě pokusil zabít, protože si myslel, že nejsem pro podnik ten pravý. A poslední útok? Dobře připravený a velkorysý. Mohl jsem děkovat štěstí, že jsem unikl. Štěstí a šermířské zručnosti, i když ani ta by mi nepomohla, kdyby byla jasná noc. Někdo si najal Amose, muže, který věděl jak vypadám a tušil, co ode mě může čekat. A musel ho kontaktovat okamžitě po jeho návratu do města. Navíc jsem u Plechového stolu potkal Kowalskiho. Náhoda? Plechový stůl vypadal jako podnik, který by si vybral. Na druhou stranu se s Amosem znal a navíc měl kontakty v místním žoldnéřském prostředí. Připadalo mi to jako příliš mnoho shod okolností najednou.

* * *

Masner nespokojeně přecházel po pracovně. Na stole měl rozložené dokumenty, ale nedokázal se na ně soustředit. Dopoledne se zastavil na prokuratuře, aby zjistil, jak pokročily některé jeho starší případy, a při té příležitosti se dozvěděl, že ráno našli vojáci ve městě šest mrtvých. Podle zasvěcené šeptandy to byli všechno profesionálové zatažení do vyřizování obchodního sporu. Aby se dozvěděl víc, využil známosti s vyšetřujícím důstojníkem a navštívil městskou márnici. Koniáš naštěstí mezi mrtvými nebyl, ale jeden z mužů byl zabit jedním z jeho nožů. Masner věděl jak vypadají, protože jeho agent ho již dříve na jejich charakteristický vzhled v hlášení upozornil.

Další příčinou jeho rozmrzelosti bylo včerejší večerní posezení s kolegy. Každé úterý se pravidelně účastnil malé párty v právnickém klubu spojené s večeří. Částečně to považoval za pracovní povinnost, protože to napomáhalo udržování užitečných kontaktů a dozvídal se tak množství obchodních klípků. Včera však pod uhlazenou konverzací vycítil spodní proudy. Pokud ho všechny jeho společenské instinkty neklamaly, mělo to něco společného s ním. Masner nespokojeně potřásl hlavou, zastavil se u stolu a napil se vody z karafy. Vlastní špatná nálada ho překvapovala, protože dnešek pro něj začal nejlepším možným způsobem. Ráno dostal od svého vyjednavače zprávu, že dohoda o průchodu karavany přes Marmocké knížectví je připravena k podpisu. Kníže nakonec souhlasil s oficiální smlouvou stvrzenou podpisem guvernéra Fenidongu na jedné a jeho vlastním jménem na druhé straně. Masner věděl, že takovou smlouvu se kníže porušit neodváží. Přechod Ryžského hrabství měli také předběžně přislíben, i když hrabě Devascius vyžadoval celou platbu předem. Problémem zůstávalo jednání s lordem Grookem, vládcem Vovenského svobodného panství. V úplatcích už utopili malé jmění a celá věc stála a padala se slovem muže, jehož politická síla spočívala v malé, elitně vycvičené armádě a který často násilím vybíral poplatky za průchod Kežským průsmykem, třebaže na to podle dohod neměl nárok. Masner se vrátil k mrtvým v márnici. Právě teď, když bylo v běhu tolik citlivých jednání, jim jakákoliv publicita nebo pozornost konkurentů mohla velmi uškodit.

Z myšlenek ho vytrhlo diskrétní zakašlání dveřníka: „Ehm – pan Koniáš, pane.“

Tobiáš Masner sluhovi pokývl, ať návštěvníka uvede, posadil se do křesla a čekal.

Okamžitě si všiml, že žoldnéř vypadá unaveněji než když ho viděl naposledy, i pod opálením se zdál bledý. Byl oblečen do svých obvyklých kalhot z jelenice a kazajky ze silné buvolí kůže, dlouhý plášť zřejmě odložil v hale. Po mramorové podlaze se pohyboval naprosto tiše a Masner si uvědomil, že nemá na nohou těžké okované boty oblíbené u většiny žoldnéřů, ale na míru šité mokasíny. Novou košili měl ušpiněnou zaschlou krví a na levém boku narychlo zašitou. Od posledního setkání přišel o lalůček pravého ucha. Když si sedal, nezapnutá kazajka se na okamžik rozevřela a Masner letmo zahlédl, že v hrudním bandalíru zbývá poslední nůž. Advokátovi přejel mráz po zádech, ten člověk naháněl strach.

Koniáš bez pobízení podal hlášení. Bylo stručné, ale věcné, a když skončil, Masner mu nekladl žádné doplňující otázky.

„Můžete vyloučit nebo potvrdit své podezření, že za únik informací je odpovědný některý z mých společníků?“ zeptal se.

Koniáš se pousmál a zavrtěl hlavou.

„Nemohu. Jde však o naše společníky. Zapomínáte, že vzhledem ke smlouvě, kterou jsem uzavřel s rejdařem, už nejsem jen najatá pracovní sila. Řekněme tichý společník.“

Masner souhlasně a napůl omluvně přikývl.

„Máte pravdu.“

* * *

Bankéř, rejdař i guvernér přišli za chvíli všichni společně. Ještě jednou jsem přednesl své hlášení, o nočním přepadu jsem se zmínil jen mimochodem a stručně. Trochu jsem přikrášlil situaci v táboře a tvrdil, že už mám všechny kolonisty pohromadě. Z tváří společníků se nedalo vyčíst nic, na to byli všichni příliš protřelí hráči. Potom jsem naoko odešel a přes chodbu se vrátil do vedlejší místnosti. Masner nechal pootevřené dveře, abych slyšel, o čem bude další jednání.

Bankéř Guiny se ozval jako první. Jeho sebeovládání bylo pryč, mluvil rychle a nervózně.

„Máme problémy, pánové. Zřejmě se na veřejnost dostalo příliš mnoho informací a začíná se šeptat o pokusu založit kolonii. Od dnešního rána jsem musel vyplatit úložky za čtyřicet tisíc zlatých. A objevují se požadavky na vyplácení dlouhodobě uložených peněz i za cenu finančních ztrát vkladatelů. Neumím si to vysvětlit jinak, než že se lidé dozvěděli o mé účasti v podniku a obávají se o své peníze.“

„Mohl by to být záměrný útok na vaši banku, který s námi vůbec nesouvisí. Může vás další vyplácení ohrozit?“ zeptal se Hatovu.

„Bez problémů mohu vyplatit ještě jednou tolik, potom budu muset pod cenou rozprodávat zásoby obilí nebo si půjčit na nepříznivý úrok,“ odpověděl Guiny znechuceně.

Masner zakašlal, aby si získal pozornost.

„Ehm, pánové. Vzhledem k načasování to musíme považovat za přímý útok. Právě jsme se dostali do stadia, kdy potřebujeme hotové peníze na zaplacení průchodu přes cizí území. Jak jsem už dříve řekl, předběžně požadovaná částka činí padesát pět tisíc. Pane bankéři?“

Kapesník šustil, jak si jím Guiny třel pleš.

„Právě teď je nemám. A pokud bude útok pokračovat i zítra, asi se mi je nepodaří shromáždit.“

„Každé zdržení nás velmi ohrožuje,“ řekl suše Masner. „Před definitivním podepsáním smluv a zaplacením stačí jediná protestní nóta od crambijského císaře zaslaná kterémukoliv z panovníků, přes jejichž území budeme přecházet, a cesta se uzavře. Snad jen marmocký kníže si může dovolit vzdorovat a projevit vlastní vůli, ale otázka je, zda-li mu to bude stát za to. Peníze musíme doručit do deseti dnů. Tři dny na cestu pro rychlé posly, zbývá nám tedy týden.“

„Zítra zasedá rada, bude se rozhodovat o nákupu obilí do městských sýpek. Pokud se mi podaří prosadit Guinyho jako dodavatele, budeme mít vyhráno. Město obchoduje jen se stabilními partnery, platí dobře a lidé si to uvědomují. To by mělo zastavit výběr z vašich vkladů, pane Guiny,“ zasáhl do rozhovoru guvernér.

„Pánové, ty peníze musíme sehnat co nejdříve, stůj co stůj,“ vrátil se Masner k původnímu tématu.

Následující dvě hodiny se dohadovali, kdo a jak rychle sežene kolik peněz. Přes všechny návrhy ležela hlavní tíha na Guinym. Poslouchal jsem na půl ucha a přemýšlel. Byl jsem si jist, že útok na banku není náhodný. Na to zapadala jedna kostička do druhé příliš dokonale. Od okamžiku, kdy jsem vyplatil Kowalskiho žoldnéře, kteří se nenechali najmout na další práci, byl s utajením amen, a ti chytří si dokázali spočítat, kolik je jedna a jedna. Pokud chtěl někdo celý podnik zarazit, bylo by pro něho nejjednodušší odstranit organizátora. Jenomže vražda známého právníka by se určitě řádně a dlouze vyšetřovala. Mnohem jednodušší by bylo odstranit dalšího člověka v pořadí – mě. Smrt žoldnéře nikoho nezajímá, vysloužil bych si maximálně zápis v kartotéce prokuratury. Na druhou stranu museli naši nepřátelé vědět, že nejsem jen obyčejný žoldnéř. Má likvidace se jim nezdařila, proto bez otálení zaútočili jiným způsobem – narušili naše finanční zdroje. To však znamenalo, že mají dokonalý přehled o všech zúčastněných. Znovu mě napadala myšlenka, že protivník je někdo ze čtveřice Masner, Guiny, Valer, Hatovu. Ale proč by to dělal?

* * *

Pomalu se stmívalo a ponocní rozsvěcovali první lucerny. Kowalski se zastavil před Chookovou rezidencí. Včera ho Chook ujistil, že je schopen zajistit dostatečné množství mužů. Kowalski si na jednání rezervoval celou noc, protože hodlal jednat o každém žoldnéři zvlášť. Nebyl to obvyklý postup, ale pokud chtěl najmout co nejlepší muže a měl k dispozici jen omezené množství peněz, musel každému platit podle jeho schopností. Dobrým dobře a průměrným průměrně. Už se chystal zabušit, když zjistil, že dveře jsou pootevřené. Kradmo se rozhlédl, vytáhl dýku a s ostřím u stehna vkročil dovnitř. Něco nebylo v pořádku. Dům byl tichý jako vždycky, ale žádný strážný ho nezastavil a neprohledal. Opatrně došel až do šatny. Ani tam nikoho nenašel, svíce ve stojanech už dohořívaly. Chook byl posedlý světlem, jeho personál musel svíčky vyměňovat v okamžiku, kdy byly spotřebovány sotva z poloviny. Kowalski za sebou přivřel dveře a pokračoval dále. Znal klikatou chodbu s neomítnutými stěnami dokonale a věděl, že na dvou místech jsou v ní malé otvory, za kterými se občas schovávali muži s kušemi nebo noži. U jedné ze střílen se zastavil, zdálo se mu, že na cihlách rozeznává tmavé skvrny krve.

S taseným mečem a skrytě drženou dýkou vstoupil do Chookovy kanceláře. Ještě než úplně otevřel dveře, věděl, co tam najde. Znal pach smrti příliš dobře na to, aby ho okamžitě neidentifikoval. Na zemi v uspořádané řadě leželo sedm mužů, Chook uprostřed. Kowalski je zběžně prohledal. Tři bojovali, tři zemřeli nepřipraveni, Chook to měl o něco těžší. Před smrtí mu vytrhali nehty a popálili chodidla. Kowalski nechápal, proč to udělali. Chook by žádné informace nezatajoval, stačilo mu nabídnout pár zlatých. Neozval se žádný zvuk, ale najednou si byl jist, že dům už není prázdný. O chvíli později uslyšel vzteklý hlas.

„Řekl jsem hlídat, dokud ten chlap nepřijde a ne jen do večera! Chtěl si tu najmout vojáky, musí sem přijít! Prohledejte to tu! A pořádně!“

Kowalski se horečnatě rozhlédl. Slyšel blížící se kroky. Východ, musí najít druhý východ! Chook byl opatrný a mockrát se mu to vyplatilo. Kowalski věděl, že měl tajný východ přímo v kanceláři. Jednou se tak zachránil před rozvzteklenými vojáky, kterým někdo nezaplatil. Odsunul povalené křeslo a spatřil za ním pootevřená dvířka do stěny. Chook se zřejmě pokoušel utéct, ale nestihl to. Kowalski se vmáčkl do malého otvoru ve zdi, ale zavřít už za sebou nestačil.

„Tam je!“ vykřikl někdo.

Kowalski zahlédl pár okovaných bot. Plazil se klikatou úzkou štolou jak nejrychleji mohl, za sebou slyšel pronásledovatele. Po dvaceti metrech se dostal do sklepa jiného domu. Tunel vyústil vysoko nad podlahou, musel se neohrabaně skulit na hromadu uhlí. Potlačil popud dát se okamžitě na útěk, místo toho se postavil zády ke zdi hned vedle otevřených dvířek tajné chodby a uchopil asi metr dlouhý dřevěný trámek, který ležel opodál. Jeho pronásledovatel byl buď velmi statečný nebo velmi hloupý. V okamžiku, kdy vykoukl z průlezu, ho Kowalski praštil do zátylku. Nebyla to silná rána, ale spodinu lebeční zlomila spolehlivě.

„Čeká tam!“ zaslechl úzkým prostorem zdeformovaný hlas z průlezu.

Kowalski vtlačil mrtvého o kus zpátky, zavřel dvířka do chodby a zapříčil je zlomenou násadou od lopaty. Potom vylezl malým okénkem ze sklepa ven. Zjistil, že stojí přímo naproti Chookově rezidenci. Chodba vedla pod ulicí. Byla už tma. Zhasl nejbližší lampu, schoval se ve výklenku dveří o dva domy dál a čekal na pronásledovatele. Vyšli ven jen chvíli po něm. Byli čtyři. Tři chlapi najatí na špinavou práci a jejich velitel. Ten byl skutečně nebezpečný. Měl sebejistý hlas zvyklý rozkazovat a mluvil s lehkým přízvukem, ale Kowalski nedokázal rozeznat, odkud pochází. Muž neztrácel čas marným pronásledováním uprchlíka. Bez řečí vyplatil na místě pomocníky a rychlým energickým krokem zamířil pryč. Kowalski ho opatrně sledoval. Ještě včera by ho nechal jít, protože to nebyla jeho starost, ale dnes se o protivnících chtěl dozvědět co nejvíc. Dnes to byli jeho osobní nepřátelé, protože v průběhu dne zakoupil dva vozy a výbavu pro založení celé farmy.

Kowalski měl sen. Jednoduchý sen prostého muže. Chtěl postavit velký bytelný dům, který by odolal i těm nejprudším vichřicím a který by svým obyvatelům poskytoval pohodlné bezpečí. Chtěl farmu, o kterou by se staral a kterou by zveleboval vlastníma rukama. Chtěl být svým vlastním pánem, svobodným člověkem neodkázaným na vrtochy kdejakého šlechtice a místního zbohatlíka. A úplně na dně své duše choval naději na hodnou ženu a spoustu dětí. Kowalski měl jednoduchý sen a nyní mu osud poskytl příležitost. Nemínil se jí vzdát.

* * *

Další den začal slibně. Dobře jsem se vyspal v namátkou vybraném hostinci, snídaně – nahřívané chleby obložené zelím a masem – byla o třídu lepší, než může člověk za půl stříbrňáku očekávat, jasná obloha ukazovala na krásný jarní den. Obcházel jsem stánky šmelinářů na vším trhu a objevil jeden z nožů, o které jsem přišel předminulou noc. Trhovec za něj chtěl pakatel, rukojeť z namotávané šňůrky a černěné ostří ho nezaujaly. Na otázku, kde kupuje takové nože, mě poslal na městský hřbitov. Majetek mrtvých, ke kterým se nehlásili žádní příbuzní, byl rozprodáván v pravidelných dražbách a ze zisku město hradilo pohřební náklady. Chvíli jsem se po pohřebišti potuloval a snažil se zjistit něco o mrtvolách z předvčerejší noci, ale nikdo se se mnou příliš nebavil. Už jsem odcházel, když z městské márnice přivezli novou várku čerstvých nebožtíků s jejich majetkem. Tedy s tím, co nestálo úředníkům za ukradení. Mezi jejich věcmi jsem objevil další dva nože a koupil je oba za jeden a půl stříbrňáku. Byly by lacinější, ale šéfhrobník odhadl můj zájem a chvíli přihazoval. O půl dvanácté jsem měl u Pelikána domluvenou schůzku s Kowalskim.

Čekal jsem na něho celou hodinu a vypil přitom tři poháry vína, ale neobjevil se. Nevěděl jsem, co si o tom mám myslet. I kdyby měl prsty v mém přepadení, nemohl tušit, že jsem ho u Plechového pultu zahlédl a neměl proč se mi vyhýbat. Dvě hodiny jsem se potuloval po tržištích a sondoval, jaké množství obilí a za kolik bych dokázal nakoupit bez Masnerovy a Guiniho pomoci. Většina prodejců sebou měla nejvýše pár pytlů a jejich ceny byly poměrně vysoké. Celou dobu jsem se po očku díval po Kowalskim. Pokud by nakupoval zásoby pro muže, bylo pravděpodobné, že se někde tady objeví.

Snažil jsem se zbytečně. Okolo čtvrté dav zneklidněl a mezi lidmi se začal šířit znepokojený šum. Tempo obchodů upadalo, obchodníci zavírali jeden krámek za druhým, náhle všichni někam spěchali. Nechal jsem se nést davem a proud lidí mě dovedl až před jednu z poboček Guinyho banky. Před vyrabováním chránil banku jen posílený kordon stráží. Lidé se mačkali v hustém davu, nadávali a spílali šťastlivcům, kterým se podařilo dostat dovnitř. Ve vzduchu se vznášely pověsti o totálním krachu banky. Všichni se snažili vybrat za každou cenu své vklady. Příčina všeobecné nevraživosti spočívala v obavách, že banka nemá dost peněz a nedostane se na každého. Nechal jsem dalšího vyptávání a spěchal přímo k Masnerovi. Tentokrát mě sloužící neohlašoval a zavedl mě rovnou do pracovny. Masner se zarputile probíral stohy papírů na stole, každou chvíli sahal po karafě s vodou a upíjel z ní.

„Co se děje?“ zeptal jsem se. „Guvernérovi se nepovedlo intervenovat?“

Masner na okamžik zvedl hlavu od dokumentů. Tvářil se sveřepě jako gladiátor v aréně bojující proti nespravedlivé přesile.

„Podařilo. Guiny projekt dostal, ale okamžitě po jednání někdo přímo v radě rozšířil zprávu, že ho guvernér podpořil jen proto, že má u něj sám uloženy velké částky peněz. A ten někdo dal do oběhu dokumenty ukazující finanční stav banky v nepříznivém světle. Dál se to šířilo jako lavina. Tohle Guiny nemůže zvládnout, bude rád, pokud ho to úplně nepoloží.“

„A je na tom skutečně tak špatně?“

Masner zavrtěl hlavou.

„Právě že není. Má možná trochu větší množství kapitálu v dlouhodobých podnicích, jako je například naše záležitost, ale všechna jeho aktiva jsou v dobrém stavu a v horizontu několika málo let výrazně zisková.“

Posadil jsem se na židli a bez pobízení si nalil z karafy. Opravdu pil vodu. Fuj!

„Předpokládám, že v městské radě nesedí hlupáci.“

„Nesedí,“ souhlasil Masner.

„V tom případě dokumenty, které lavinu vyvolaly, musely působit velmi věrohodně.“

Masner se zachmuřeně usmál.

„Právě se na to dívám. Kdybych se Guinyho situací sám dlouhodobě nezabýval, uvěřil bych jim. Vycházejí z údajů, které jsou pravděpodobně přesnější než mé vlastní odhady. Zpracoval je profesionál. Skutečnost, že celá kalkulace vychází katastrofálně, je dosažena mnoha drobnými změnami, které při prvním pohledu zaniknou. Při druhém na ně člověk samozřejmě přijde, ale…“ Masner pokrčil rameny.

„Ale to už je pozdě, protože městští radní vybrali své vklady, poradili to svým známým a spustili lavinu,“ doplnil jsem ho.

„Přesně tak, a pro nás to znamená, že jsme přišli o víc než polovinu našich finančních zdrojů.“

Masner byl zcela zdrcen. Považoval peníze za primární zdroj moci. Většina jeho práce spočívala v obhospodařování peněz, v jejich ochraňování a opatrování pro jiné. Peníze, zlato byly životodárnou krví v jeho podnikání a když mu je brali, cítil to jako chlapík mého druhu ránu nožem pod žebra.

„Co teď děláte?“ zeptal jsem se.

„Snažím se zjistit, zda mohla být podobná zpráva sestavena z veřejně dostupných údajů.“

„Aha.“

Věděl jsem, že ve společenství Ligy musí bankéři a obchodníci, kteří chtějí obchodovat přímo s vládami jednotlivých států, dodržovat poměrně přísná pravidla pro uvolňování informací o svém vlastním podnikání, ale nikdy jsem se o to pořádně nezajímal.

„Kolik ještě musíme zaplatit za smlouvy o průchodu přes cizí území?“

„Dvacet dva tisíc marmockému knížeti Ukoinovi, dvanáct tisíc Grookovi a ryžskému hraběti deset.“

„To není málo. Dokdy ty peníze potřebujeme?“

„Kurýři měli vyrazit pozítří. Každé zdržení zvyšuje riziko císařovy intervence a následného odmítnutí povolení průchodu.“

Masner opět horečnatě listoval papíry a odpovídal mi jen na půl úst.

„A máte nějaký nápad, jak ty peníze sehnat?“

„Část z nich možná. Pozval jsem naše společníky na večeři a doufám, že je přesvědčím, aby alespoň zčásti ztrátu pokryli. Guvernér a Hatovu mají značný osobní majetek. Budete se chtít zúčastnit?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Kolik si myslíte, že z nich dostanete?“

Masner odsunul svazek dokumentů a přimhouřil oči. V duchu jsem si představoval, jak za vysokým čelem rachotí složitý, neustálým používáním k dokonalosti vyladěný stroj. Jak přemílá možnosti, odhaduje současné spojence a odpůrce, zvažuje možná pro a proti.

„Deset tisíc, když budu velmi výmluvný. Víc však ne.“

„Deset tisíc budeme potřebovat na nákup obilí, zvířat a nezbytné výstroje,“ podotkl jsem.

„Ano, ale to přijde na řadu později.“

„A co falešná zpráva o stavu banky? Mohla být sestavena z veřejných zdrojů?“

„Nemyslím –“

„Pokusím se sehnat peníze, alespoň část. Objevím se, jakmile budu mít něco nového,“ přerušil jsem ho uprostřed věty a otočil se k odchodu.

Útok na mě, Kowalskiho dlouhá nepřítomnost, vybrakování Guinyho banky – jako řetěz náhod to bylo velmi nepravděpodobné. Sled událostí spíš připomínal jednotlivé kroky v předem připraveném plánu. Možná to nebyl úplně dokonalý plán, nepřátelské akce na sebe navazovaly trochu kostrbatě a nespojitě, ale nikdo není dokonalý. Celkově však zaznamenal úspěch. Ocitli jsme se pod palbou – někdo se nás snažil za každou cenu poslat ke dnu a docela se mu to dařilo.

Venku jsem se rozhlédl, zda náhodou nezahlédnu Umwalda, ale zbytečně.

Krátce po deváté jsem stál přede dveřmi rezidence Haurského klanu. To byla jediná možnost, kde jsem se chtěl pokusit sehnat peníze.

* * *

Kowalski se krčil v průchodu mezi zahradami obklopujícími výstavní rezidence dvou úspěšných obchodníků.

Snažil se vypadat nenápadně a přitom nespouštěl oči z domu, kam vstoupil muž, který nechal zabít Chooka. V luxusní čtvrti působila budova skromným, téměř strohým dojmem. Jedno patro, bíle omítnuté zdi bez jakýchkoliv ozdob a reliéfů, jednoduše upravená zahrada s několika zakrslými stromky, nakrátko stříhanou travou a jedním leknínovým jezírkem. Cestičky byly sypané velmi drobným bílým pískem. Neobvykle působilo množství malých, důkladně zamřížovaných oken do sklepa. Po svém příchodu Kowalski dům obešel, aby zjistil, kolika cestami se dá odejít. Objevil jeden hlavní vchod pro majitele a dvoje menší dvířka pro služebnictvo. Ze svého stanoviště přehlédl hlavní dveře a jedny vedlejší. Nezbývalo mu než doufat, že objekt jeho zájmu odejde tou správnou cestou. Pokud odejde.

Stmívalo se. Kowalskimu kručelo hlady v břiše a začínala mu být zima. Přitáhl si plášť těsněji k tělu a trpělivě čekal. Dvojice oken v patře se rozzářila, podle rozmístění světel to vypadalo na jednu velkou místnost. Okna byla z laciného matového skla, které neumožňovalo rozeznat, co se uvnitř děje, ale Kowalski usuzoval spíš na záměr než na snahu ušetřit.

Po desáté hodině večer se dočkal. Jeho muž, zvykl si o něm přemýšlet jako o ‚svém‘ muži, vyšel ven, zdánlivě ledabyle se rozhlédl a pohodlným, současně však svižným tempem prošel zahradou a vydal se ulicí dále. Kowalskimu se vrátil pocit bezprostředního ohrožení. Ten muž byl už na pohled nebezpečný. Choval se jako profesionál zvyklý na násilí. Na žoldnéře byl příliš uhlazený a obezřetný, spíš vypadal na někoho z polosvěta, na zprostředkovatele zakázek pro nájemné vrahy nebo obchodního agenta. Kowalski ho opatrně sledoval a snažil se držet v co největší vzdálenosti. Pokaždé, když se mu muž ztratil na křižovatce nebo v zatáčce, zrychloval do běhu bez ohledu na udivené pohledy kolemjdoucích. Nakonec se na něj usmálo štěstí. Po krátkém sprintu, kdy se mu muž téměř ztratil na dvou krátce po sobě následujících křižovatkách, ho zahlédl vcházet do třípatrového domu na rohu miniaturního náměstí. Kowalski rychle přešel přes ulici, přikrčil se u zdi a nahlédl pootevřeným oknem dovnitř. Z malé vstupní haly se vcházelo do velkého sálu s mnoha stoly oddělenými zástěnami, u zadní zdi stál dlouhý barový stůl. Podél obou bočních stěn místnosti vedlo vzhůru dřevěné schodiště s nízkým zábradlím, které ve výši druhého patra přecházelo ve vnitřní terasu. Místnost byla plná hostů, u většiny stolů seděla smíšená společnost, několik žen postávalo u baru. Na malém pódiu hráli tři muzikanti veselou melodii. Teprve nyní Kowalski pochopil, že to není hospoda, ale nevěstinec.

Muž se propletl mezi stoly, prohodil něco k matrónovité barmance, objednal si panáka a uvolněně klábosil se ženami okolo. Očividně zde nebyl poprvé. Když se na schodech objevila malá rusovláska v dlouhé sukni a s tak útlým pasem, že vypadala téměř přeštípnutá vejpůl, muž na ni zamával. Byla to víc dívka než žena, patnáct, nejvýše šestnáct let. Pihy ve tváři jí dodávaly čtverácky vyzývavý vzhled, hluboký dekolt odhaloval dvě malá pevná ňadra nadzvedávaná korzetem. Kowalski nesouhlasně sevřel rty. Byl žoldnéř, ale v hloubi duše se nikdy nezbavil přísné, až puritánské výchovy, kterou dostal na farmě. Zvykl si na vysloužilé děvky, které se obvykle vyskytovaly v okolí vojenských kasáren, zvykl si na svou profesi, zvykl si na běžnou špínu života, ale nic z toho se mu nelíbilo. A mladé prostitutky, které ještě měly být nevinnými dívkami, ho pobuřovaly. Tahle obzvlášť.

Dveře nevěstince se náhle prudce otevřely. Kowalski nečekal, odstoupil od zdi a předstíral, že právě přechází na druhou stranu ulice. Nepředpokládal, že muž odsud v noci ještě někam půjde, a dívku mohl navštívit později.

KAPITOLA ŠESTÁ

DIPLOMATICKÉ ŠARÁDY

Bez velkého vyptávání mě uvedli do menšího salónku s výhledem do vnitřní zahrady. Až teď jsem si uvědomil, že haurská rezidence zabírá mnohem větší plochu než se zvenčí zdálo. Ve skutečnosti ji tvořil celý blok domů lemující severní stranu Malého západního náměstí. Muž v řemeslnických šatech, který mě do pokoje doprovodil, mi gestem naznačil, ať počkám, a odešel. Buď zde k hostům chovali bezmeznou důvěru, nebo byli zabezpečeni mnohem lépe než to na první pohled vypadalo. Hádal jsem to druhé. Posadil jsem se na strohou, ale kupodivu pohodlnou židli a natáhl si nohy. Na stole stála karafa s průzračnou kapalinou a dvě prázdné sklenice. Nalil jsem si a usrkl. Tipoval jsem správně, byla to voda. Haurové patřili k odnoži čarodějů, která vyznávala asketismus jako zdroj vnitřní síly. Po mizerné večeři mi však přišla k chuti i voda. Chvíli jsem uvažoval nad tím, že teď možná příliš riskuji. V minulosti jsem víckrát zkřížil cestu různým kouzelnickým klanům a málokdy to bylo k jejich prospěchu. Nikdy jsem sice neměl co do činění s Haury, ale způsob uvažování čarodějů je z vnějšího pohledu často naprosto nevyzpytatelný, a oni se klidně mohli rozhodnout vyrovnat účet za mé drobné hříčky s jejich čarodějnickými soukmenovci.

Dveře se bezhlučně otevřely, vstoupil muž středního vzrůstu s černým plnovousem a hustým obočím. Na několika místech prosvítalo černí stříbro. Byl hezký způsobem, který obdivují ženy a tolerují muži. Jeho oděv připomínal mnišské roucho poněkud upravené pro běžný život. Poutka na široký řemen, dva páry hlubokých kapes se zapínáním a kapuce, která se dala stáhnout šňůrkou, dělaly z hábitu praktický kousek oblečení, který by v dílně nebo i při práci venku uvítal každý řemeslník. Nevstal jsem, a on to ani neočekával. Posadil se, v tichu si nalil sklenici vody a napil se. Okamžik pohár zamyšleně pozoroval, potom se podíval přímo na mě. Byl starší, než jsem v prvním okamžiku usoudil. Každý viditelný kousek pokožky v obličeji byl pokryt hlubokými vráskami.

„Proč jste sem přišel, pane Koniáši?“

Nepřekvapilo mě, že znal mé jméno.

„Chci mluvit s velmistrem klanu. Vy jste velmistr?“ zeptal jsem se.

„Ne, jmenuji se Baribald Bryzold a jsem člen klanové rady.“

Přikývl jsem. Kdo jde s prosíkem, musí se spokojit s tím, co mu dají.

Stručně a jasně jsem přednesl svůj návrh. Nic jsem nezatajoval, ale ani jsem nezabíhal do přílišných podrobností. Potřeboval jsem ho přesvědčit, že můj návrh je rovný a že se za ním nic neskrývá. Po půlhodině jsem skončil. Ani jednou mě nepřerušil, po celou dobu opíral ruce dlaněmi o sebe. Měl zjizvené ruce člověka, který pracuje se žhavým kovem a ostrým nářadím, nehty pečlivě zastřižené, pokožka se leskla krémem.

„Podstatu vašeho podnikání jsem pochopil, i obtíže, na které narážíte. Chcete po nás částku zhruba čtyřiceti tisíc zlatých na pokrytí vašich dalších výdajů. Teď bych potřeboval vysvětlit jménem koho jednáte a co za to nabízíte.

Čtyřicet tisíc je hodně peněz. Nevím, odkud berete přesvědčení, že takovým majetkem disponujeme.“

„Zatím mluvím za jednoho z pěti podílníků celého podniku,“ řekl jsem.

Nepokládal jsem za nutné vysvětlovat, že tím myslím sebe, a že nejsem plný podílník a patří mi jen třicet procent Hatovova podílu.

„Pokud se dohodneme, jsem schopen zaručit souhlas ostatních.“

Baribald Bryzold mlčel, jakoby čekal, že budu pokračovat.

Chvíli jsem uvažoval, z kterého konce začít, a rozhodl jsem se vzít to z gruntu.

„Od jisté doby nejsou čarodějové to, co bývali.“

Baribald Bryzold se při mém nelichotivém prohlášení pousmál.

„Na člověka s tuctem nožů pod kabátem jste opravdu vzdělaný. Čarodějové skutečně nejsou, co bývali, jak jste sám řekl, od dob Velké války. Byla to tak významná událost, že od ní počítáme náš letopočet. Netuším však, jak to souvisí s vaší záležitostí.“

Přikývl jsem a pokračoval ve svém postupu z gruntu.

„Před zhruba třista devadesáti lety skončila válka, která totálně změnila politickou strukturu světa. Jedním z jejích důsledků bylo, že čarodějové se stali nenáviděnými všemi lidmi bez rozdílu. Několik desetiletí byli lidé s nadáním používat magii pronásledováni a vyvražďováni i s příbuznými až do sedmého kolena. Výsledkem je, že schopnost používat magii je z lidského dědictví téměř vymazána. Dnešní kouzelnické klany disponují zlomkem moci, kterou měly před začátkem letopočtu.“

Odmlčel jsem se, aby Bryzold mohl protestovat, ale místo toho mi přitakal.

„Souhlasím s vámi. Členové našeho klanu nemají žádné magické schopnosti, jsme spíš společenstvím řemeslníků než čarodějů.“

Věřil jsem mu jen částečně, ale o to teď nešlo.

„Možná,“ souhlasil jsem. „Ale přesto vám lidé z tradice přisuzují odpovědnost za všechno špatné, co se kdy stalo. Zvláště tady, ve státech Obchodní ligy máte mizernou pověst. Dívají se na vás skrz prsty, každou chvíli vás otravují úřady a kontrolují vás, zda neprovádíte něco nezákonného. K tomu platíte mnohem vyšší daně než kdokoliv jiný. Přes všeobecnou nevraživost pomalu bohatnete a snažíte se posilovat svůj vliv. I když vám ze starého umění, jak jste mi prozradil, nic nezůstalo.“

Už se neusmíval, pozoroval mě vážně a soustředěně. Obvykle se tvářím jako hlupák, ale tady by mi podobný postup nepomohl.

„Určitě znáte oficiální kolonizační protokol,“ pokračoval jsem.

Přečetl jsem si ho před třemi dny v Masnerově knihovně. Měl ho položený na stole a byla to ta nejohmatanější kniha, kterou jsem u něj doma objevil.

„Na dobu padesáti let se svrchovanými pány v kolonii stávají lidé, kteří ji založili a jejichž zástupci na místě podepsali ustavující listiny. Navíc je veškerý obchod s kolonií na dobu třiceti let osvobozen od daní. Za čtyřicet tisíc vám nabízím místo šestého společníka. Měli byste půlstoletí na to, abyste se uchytili. Žádné problémy s vládou, s podjatými soudy, nikdo se vám nebude dívat pod pokličky a kontrolovat, zda v nich náhodou nevaříte lidské maso.“

Baribald přimhouřil oči.

„Vy jste příklad absolutního pragmatika, Koniáši.“

Nevěděl jsem, zda oslovení ‚pane‘ přeskočil nevědomky nebo záměrně.

„Víme o vás, že nemáte čaroděje rád. Na několika místech je na vás v našich kruzích dokonce vypsána odměna, vy sem přes to všechno klidně přijdete a předložíte nám nabídku, která, pokud jste něco nezamlčel, dokonce vypadá i zajímavě.“

Mlčel jsem.

„Tak závažné rozhodnutí je mimo mou pravomoc. Je zbytečné, abyste sem opět chodil, mohlo by to vzbudit nežádoucí pozornost. Je nějaké místo, kde budete zítra k zastižení?“

„U Pelikána mezi osmou a devátou hodinou večer,“ navrhl jsem.

„Dáme vám vědět, jak jsme se rozhodli, děkuji vám za vaši návštěvu.“

Nic dalšího mi už neprozradil a zdvořile mě vyhodil na ulici.

Bylo před půlnocí; pro člověka, který před dvěma dny ležel v posteli s děravým bokem nejvyšší čas jít spát. Pro člověka, který má na krku tisíc lidí a ve tmě okolo blíže neurčený počet mrchožroutů doba na to, aby pátral. V kapse jsem ještě stále měl klíče od universitní knihovny a pokud jsem si pamatoval, nějaké svíčky jim tam ještě zbyly.

Noc jsem strávil v knihovně a až do rána jsem se přehraboval v nekonečných svazcích obchodních ročenek, ale neobjevil jsem vůbec nic. Po Achrometovi, velkoobchodníkovi s obilím, jako by se před padesáti lety slehla zem.

Univerzitu otevírali v devět. Tři hodiny jsem se prospal na podlaze v komoře s košťaty a jiným úklidovým náčiním, potom jsem se nenápadně vetřel mezi první várku vědychtivých návštěvníků a spořádaně odešel. Najedl jsem se v prosté vývařovně a zastavil se na vším tržišti, kde jsem měl včera domluvenou schůzku s Kowalskim, ale opět tam nebyl. V lázních jsem se umyl a ošetřil si zranění. Kůže se už začínala scelovat, jen občasné píchnutí naznačovalo, že svalovina uvnitř není ještě zcela v pořádku.

Krátce po poledni jsem klepal na Masnerovy dveře.

Sluha mě uvedl rovnou do jídelny. Masner právě obědval. Vypadal unaveně, oči měl červené od nevyspání a jeho tvář neopouštěl zamyšlený výraz. Gestem mě pobídl, abych se posadil a nabídl si. Číšníka propustil. Nabral jsem si vrchovatý talíř polévky s knedlíčky a snědl ho dříve než on. Chvíli jsem zápasil se zásadami slušného chování, které do mě kdysi dávno vtloukali, a potom jsem si nabral ještě jeden talíř. Vždy, když se zotavuji z nějakého zranění, jím za dva. Masner mlčel až do poloviny dezertu.

„Hatovu byl ochoten sehnat dalších sedm tisíc zlatých, Guiny nic, guvernér tři tisíce,“ řekl pomalu.

„Přesně podle vašeho odhadu.“

Masner přikývl a odstrčil talíř se zbytkem zákusku od sebe. Já měl místo dezertu sklenici bílého vezelského. Ročník jsem nepoznal, ale určitě to nebyl loňský ani předloňský. Poslední dva roky počasí ve Vezelii za moc nestálo a sklizeň hroznů byla mizerná.

„Mám spoustu obchodních partnerů, řekněme obchodních přátel,“ pokračoval Masner, „a mám mezi nimi dobrou pověst. Jsem si jist, že před třemi týdny bych neměl problém, kdybych potřeboval rychle získat peníze. Možná by mi nepůjčili celých čtyřicet tisíc, ale za dvacet tisíc mé jméno určitě stojí. Včera a dnes jsem absolvoval šest schůzek, všechny naprosto zbytečně.“

Pozorně jsem právníka poslouchal. Nemluvil jako člověk zdrcený neúspěchem, spíš jako někdo, kdo ještě během řeči přemýšlí a analyzuje všechno, co se přihodilo.

„Není ani tak důležité, že mi ty peníze nechtěli půjčit, ale to, jakým způsobem to udělali. Jednání o půjčkách je obvykle složité a zdlouhavé, každý se snaží minimalizovat rizika a maximalizovat zisk. Nikdo z nich na tuhle hru nepřistoupil, od prvního okamžiku byli rozhodnuti odmítnout, ať už má nabídka byla jakákoliv. Rozumíte, co tím chci říci?“

Upřeně se na mě podíval.

Zvedl jsem se z křesla, potichu jsem přistoupil ke dveřím a zprudka je otevřel. Bohužel se za nimi žádný špión neschovával.

„Někdo jim přikázal, aby se drželi stranou?“ nadhodil jsem a zavřel dveře.

Masner zavrtěl hlavou.

„V obchodě se špatně přikazuje. Spíš jim učinil lepší nabídku, než byla ta moje.“

„Ale oni se nenamáhali vás vyslechnout. Pokud by to bylo, jak říkáte, určitě by se chtěli přesvědčit, že nabídka našeho pana X je skutečně lepší,“ oponoval jsem.

„Mohla to být záporná nabídka. Pokud mu nepůjčíte, já nepodniknu nic, co by vám uškodilo.“

„Myslíte hrozbu,“ řekl jsem.

Masner zhluboka vydechl.

„Ano, tohle pojmenování je výstižnější.“

Čekal jsem. Tohle byla jeho hra a jeho parketa. Neznal jsem mantinely, skryté proudy, ani pravidla. Dopil jsem pohár a nechal ho stát. Víno bylo skvělé, ale potřeboval jsem jasnou hlavu.

„Mám za to, že náš neznámý čeká, až vyčerpáme všechny možnosti,“ uvažoval Masner nahlas, „poté nám učiní nabídku. Za částku čtyřiceti tisíc zlatých, kterou nutně potřebujeme, a která zhruba odpovídá jedné pětině nákladů, bude požadovat mírně nadpoloviční podíl na celém podniku. Počká, jak se situace vyvine, a buď při hlasování využije své majority a celý podnik zastaví, nebo se bohatě zahojí na případném zisku. Podle mého osobního názoru nás zastaví. Založení kolonie naruší obchodní status quo a to mocným obvykle nevyhovuje. Získání většinového podílu je pravděpodobně mnohem jistější a lacinější způsob, jak celou záležitost sprovodit ze světa, než vedení obchodní války.“

Masnerova úvaha měla hlavu a patu a vyplývalo z ní, že náš protivník má dokonalý přehled o situaci. Hatovu, Guiny nebo Valer? Žádné jméno nedávalo smysl.

O svém vyjednávání s Haury jsem se nezmiňoval, protože i profesionál jako Masner by se nemusel chtít dát do spolku s čaroději.

Od Masnera jsem oklikou přes kovotepeckou čtvrť zamířil k Pelikánovi. Na ulicích bylo rušno, ale párkrát jsem za sebou zahlédl vysokého ramenatého chlápka. Když jsem si však začal dávat větší pozor, zmizel. Buď se mi to zdálo, nebo to byl opravdu dobrý stopař. Do putyky jsem dorazil příliš brzy. Zatím byla poloprázdná, hudba tří fidlalistů zněla ještě falešněji než obvykle. Objednal jsem si něco k jídlu, čekal a přemýšlel o Amosovi a chlápcích, které někdo najal, aby mě zabili, o lidech v údolí, o Hammondovi, o Kristýně. V zásadě to všechno byly myšlenky, se kterými jsem si nevěděl rady.

„Pan Koniáš?“

Vzhlédl jsem k příchozímu. Už podruhé v poslední době se mi stalo, že jsem nevnímal okolí. Muž v mé situaci by si to neměl dovolit, tedy pokud chce ještě nějakou dobu žít.

Chlapíka, který mě oslovil, jsem nikdy neviděl. Menší, hubený s vyzáblým obličejem. Oblečený byl jako bohatší řemeslník nebo tuctový kupec.

„Ano?“ řekl jsem.

„Pro vás.“

Položil přede mě na stůl ruličku pergamenu a odešel.

Opatrně jsem svitek rozbalil. Nebyla na něm pečeť ani žádná jiná stopa, která by ukazovala na pisatele. Písmo bylo úhledné, hodně skloněné doprava. Zpráva byla stručná:

Vaše nabídka je velmi zajímavá, ale vzhledem k situaci, v níž se nacházíte, ji nemůžeme akceptovat. Menší pomoci se však neodříkáme.

Podpis chyběl. Přečetl jsem si text ještě jednou. Pravděpodobně ho napsal Bryzold, ale dal si pozor, aby zprávu k němu nikdo nedokázal vysledovat. Stočil jsem pergamen zpátky do ruličky a schoval ho. Haurové můj návrh odmítli, ale současně naznačili, že za jiných okolností by nebyli proti. Ve státech Ligy se kouzelnické klany nacházejí ve velmi choulostivé situaci a musejí si dávat zatracený pozor, aby někomu silnému nešlapaly po prstech. To znamenalo, že po našich prstech dupe někdo opravdu mocný.

* * *

Kowalski nepřítomně otáčel pohárem vína. Celý den měl o čem přemýšlet. Předevčírem v noci, když se vracel od nevěstince do hostince, kde byl ubytován, zahlédl Koniáše. Ze zvědavosti ho sledoval a zjistil, že navštívil haurskou rezidenci, a co víc, později se s jedním z jejich lidí setkal a dostal od něj nějaký vzkaz. Kowalski čarodějům stejně jako většina lidí nevěřil a schvaloval jejich diskriminování. Neměli volební právo, platili větší daně než ostatní, nesměli vykonávat spoustu činností jako léčení, kovotepectví a zlatnictví, museli se podrobit každému vyšetřování prováděnému Velkým konventem, zda opět neprovozují nějaké zakázané kejkle s magií. Kowalski si nedokázal představit žádnou výhodu, kterou mohla spolupráce s čaroději přinést. Napadalo ho jediné vysvětlení: Koniáš hrál dvojí hru.

„Pane? Rezka už je tady,“ upozornila ho starší šlapka, jíž se před chvílí vyptával na holku, se kterou včera jeho muž strávil noc. Přesunul před ženu po barovém pultu čtvrťák a otočil se k dívce. Znovu ho zarazilo, jak je mladičká, nemohlo jí být víc než šestnáct.

„Ambrosie,“ ukázala dívka na obtloustlou bordelmamá, „říkala, že jste se po mně ptal.“

„Ano.“

Kowalski si uvědomil, že najednou neví, jak začít rozhovor. Jako vždy ve střízlivém stavu ho prostředí nevěstince vyvádělo z míry. Dívka si ho okamžik zkoumavě prohlížela, přes tvář se jí mihl stín pobaveného úsměvu, který však ihned zmizel a nahradil ho úsměv zcela jiný.

„Nepozvete mě na skleničku?“

Kowalski s ulehčením přikývl. Napadlo ho, že jméno Rezka se pro ni výtečně hodí. Ve světle lamp a loučí měly její vlasy divoce rezavý odstín, záplava pih ve tváři propůjčovala podobný nádech i její pleti. Vybral stůl v rohu, který poskytoval relativně nejvíc soukromí. Ve skutečnosti to bylo jedno, protože večer už značně pokročil a hosté se s naprostým zaujetím věnovali jen svým společnicím. Rezka při cestě kolem baru rutinovaně sebrala džbánek vína a dva poháry. Zákazníkovi se připočítají k účtu a ona dostane měďák provize. Postavila číše na stůl a nalila víno. Sobě třetinu, zákazníkovi celou.

„Připijeme si?“

Kowalski si rozpačitě odkašlal, odtrhl pohled od jejího výstřihu a vyprázdnil pohár naráz. Měla dívčí, mladistvě pevná ňadra, na levém mateřské znaménko připomínající srpek měsíce. Znovu pocítil palčivý nesouhlas se způsobem dívčiny obživy. Kdyby měl děti, mohla by být jeho dcerou. Současně si však uvědomoval, že ho vzrušuje, že ji chce. Stačilo říct jednu větu a položit na stůl pár mincí.

„Vy se mnou nechcete jít nahoru na pokoj,“ zkonstatovala.

Kowalski vypil na ex i druhý pohár.

„Ano, totiž ne. Teda nechci s váma jít na pokoj.“

Kowalski cítil, jak se mu s odpovědí ulehčilo. Odmítnout ji byla jedna z nejtěžších věcí, kterou kdy udělal. Měl pocit, že toho možná bude litovat, ale kdyby jí zaplatil za sex, bylo by to později pro něj ještě horší.

„Chci se vás na něco zeptat.“

Rezka zahlédla zkoumavý pohled Ambrosie. Její zákazník se nechoval jako typický návštěvník nevěstince a bordelmamá měla ráda všechno pod kontrolou.

„Možná bychom stejně měli jít raději nahoru. Budeme mít větší klid. Vezmu nový džbán vína, aby všechno vypadalo normálně,“ nedovolila Kowalskimu pokračovat v rozhovoru.

Když za sebou zavírala dveře, nebála se. Dokázala vytušit, se kterým mužem mohou být problémy, kdo je násilník nebo úchylák. Těžký úchylák byl lepší termín, protože v Ambrósiině podniku se malé úchylky tolerovaly, zvyšovalo to tržbu. Odložila džbán se sklenicemi a nabídla Kowalskimu jedinou židli. Zbytek vybavení pokoje tvořila jen prostorná postel a stolek na pití. Sama se posadila na pelest. Chvíli se na sebe mlčky dívali. Snažila se porozumět jeho očím. Pozoroval ji opatrně, jako by se bál; občas v jeho očích zahlédla záblesk chtíče a pak něco, co nedokázala rozluštit. Snad stud, ale nebyla si jistá.

Rezce za celé dva roky, po které pracovala jako lehká holka, nikdo neublížil a díky svému šestému smyslu neměla ani strach. Snad až teď z Kelemana, svého jediného stálého zákazníka. Keleman si ji však oblíbil a platil dobře, navíc se k ní choval docela pěkně. Ale jen protože byla jeho poslušná panenka. Cítila, že někde uvnitř je Keleman zkažený a nebezpečný a občas jí z něho běhal mráz po zádech. Tenhle muž, i když se choval zvláštně, byl jiný.

„Jsme na pokoji, budete muset zaplatit plnou taxu, tři stříbrné,“ řekla.

Kowalski bez protestování položil mince na polštář.

„Včera za vámi do podniku přišel muž a strávil s vámi celou noc. Co je zač?“ zeptal se.

Rezku napadlo, že by možná měla vycouvat. Nabídnout mu, ať si užije za své tři stříbrňáky a rychle ho vypakovat pryč. Necítila se vůči svým zákazníkům vázána žádným slibem mlčenlivosti, ale právě o Kelemanovi se jí nic vykládat nechtělo.

„Proč bych o něm měla něco vědět?“ zeptala se místo toho. „Kunčaft jako kunčaft,“ dodala schválně co nejobhroubleji.

„Protože za vámi chodí často a určitě vám o sobě něco řekl.“

„A proč bych to měla prozradit právě vám?“

„Protože vám zaplatím.“

Rezka začala horečně počítat. Taxa byla tři stříbrňáky, ale z toho jí patřila pouze čtvrtina, tři čtvrťáky. K tomu, aby se vyplatila, potřebovala sehnat ještě patnáct zlatých. Potom by si mohla vybrat podnik podle vlastních představ. Líbilo by se jí pracovat u Lucy Lou. Patnáct zlatých. Vysoký sloupec zlatých mincí se jí blyštěl před očima.

„Kolik mi zaplatíte?“ zeptala se opatrně.

„Záleží na tom, kolik se toho dozvím.“

Rezka si uvědomovala, že se pouští na opravdu nejistou půdu. Odhadovala muže před sebou. Vysoký, hubený se smutnýma očima a tváří rozbrázděnou hlubokými vráskami, které ho dělaly starším, než byl ve skutečnosti. Připadalo jí, že nemá rád sám sebe. Podle opálené a větrem ošlehané pokožky pobýval často venku, u opasku mu visel prázdný závěs na meč, který musel odevzdat u vchodu.

„Dáte mi pět zlatých bez ohledu na to, zda vám ty informace k něčemu budou. Pak budete přidávat.“

Kowalski přikývl, sáhl po měšci a vytáhl pět zlatých mincí.

Rezka se přinutila dívat se na něj a ne na peníze. Kowalski se přinutil dívat se jí do obličeje a ne do výstřihu.

„Jmenuje se, nebo to o sobě alespoň tvrdí, Ricord Keleman. Má hodně peněz, ale netuším, kde je bere. Není statkář a podle mě ani s nikým neobchoduje. Několikrát mě vzal k sobě domů, když měl návštěvu. Půjčil mi dobré šaty, starala jsem se o jeho hosty.“

„Nepamatujete si jméno některého z hostů?“

Kowalskimu se líbilo, jak nakrčila nos, když přemýšlela.

„Ne,“ řekla a výmluvně se podívala na pět mincí.

Sáhl do měšce a přihodil k nim další dvě.

„Jeden z nich se jmenoval Nevym, s krátkým tvrdým y. Viděla jsem ho podepisovat nějakou listinu.“

„Vy umíte číst?“

„Naučila jsem se to z účetních knih.“

Kowalski přikývl. Sám četl špatně, a to si ze žoldu dvakrát zaplatil učitele čtení a psaní.

„Všimla jste si něčeho zvláštního? Jakékoliv drobnosti, detailu.“

Rezka sklouzla pohledem k prázdnému pouzdru na nůž na Kowalskiho opasku.

„Dobře to umí se zbraněmi, nosí u sebe několik dýk, které nikdy neodkládá, a stýká se s podezřelými lidmi.“

„Jak podezřelými?“

„Se zabijáky. To je všechno, co o něm vím.“

Kowalski přihodil na hromádku ještě další dvě mince.

„Zkuste se o něm dozvědět víc, za pár dní se tady stavím a zeptám se.“

Okamžik pozoroval zlaťáky na posteli.

„Nebojíte se, že si je vezmu zpátky?“

Rezka se usmála, shrábla mince a schovala je do širokého pásu sukně.

„Ne, toho se opravdu nebojím.“

Kowalski pokrčil rameny a postavil se.

„Neměla byste se živit – takhle.“

„Proč?“ zeptala se výsměšně.

„Protože je to špatné, nízké. Je to hřích.“

„Vy jste nevyrůstal v chlévě s prasaty, že ne? Neměl jste otčíma, který vás tloukl, když měl vztek, trápil vás hlady pro nic za nic a zavíral vás na celé dny do komory, že ne?“

„Neměl, ale to nic nemění na vašem hříchu. Prodáváte se za peníze, jste – jste děvka.“

Kowalski to slovo málem vykřikl.

Rezka se zašklebila. Nesnášela takové řeči a zvláště ne od chlápka, kterému na nose viděla, jak rád by si to s ní rozdal.

„Vy mě chcete, že jo? Hodně. Ale něco vám brání, i když jste mi zaplatil. Nebo byste raději slyšel, co všechno se mnou můj otčím dělal?“

Kowalski zrudl, vyšel z pokoje a rychle za sebou zavřel dveře.

Na ulici se několikrát zhluboka nadechl, aby se vzpamatoval a uspořádal si myšlenky. Celá záležitost byla mnohem komplikovanější než předpokládal. Možná by měl vycouvat, prodat s malou ztrátou vybavení, které nakoupil, vybrat si žold a najít si jinou práci. Okamžik myšlenku zkoumal ze všech stran. Už to nešlo. Měl sen a věděl, že když se ho vzdá, bude toho do smrti litovat. Nejprve se musel vypořádat s Koniášovou dvojí hrou. Ta jeho sen ohrožovala nejvíc.

* * *

Slunce se ztratilo za stěnou západního svahu a dno údolí se ponořilo do šera. Koruny stromů na opačné straně se zeleně leskly v šikmých paprscích, které pomalu přestávaly hřát. Obvyklý ruch rychle utichal, lidé se chystali na kutě stejně rychle jako narůstal večerní chlad. Jaro bylo ještě příliš mladé a s tmou přicházel mráz.

Bonsetti seděl u ohně a mechanicky hrál drápky sám se sebou. Levá ruka proti pravé. Přestože se na své dlaně nedíval, neztratil ani jeden pokus a pravá vyhrála jen o zlomek sekundy před levou. V další hře to dopadlo opačně. Až ve třetí mu upadl jeden kamínek. Po deseti minutách ho hra přestala bavit, zvedl se a procházel táborem. Vše se dařilo až podivuhodně dobře. Rady starších fungovaly, většinu problémů řešili osadníci sami mezi sebou a jen občas se svými rozepřemi přicházeli za ním. Napětí mezi puritány a horaly sice nepolevovalo, spíš naopak, ale už dva dny nedošlo k žádné rvačce. Lidé respektovali zavedený pořádek, nikdo neznečišťoval prameny určené jako zdroj pitné vody, tábor nesmrděl, nakažlivé nemoci se neobjevily. Nářadí, nástroje a zásoby potravin se až na drobné výjimky dařilo rozdělovat k všeobecné spokojenosti. Tohle všechno zařídil on sám, aniž by k tomu potřeboval podpořit svou autoritu silou žoldnéřů. Dokonce mu připadalo, že když zde není Koniáš s Kowalskim, jde všechno rychleji a lépe. Na okamžik pocítil uspokojení z dobře vykonané práce a zapochyboval, zda se opravdu neměl stát společníkem. Potom však zavrtěl hlavou, emoce zmizely a nahradila je prázdnota. Na to, aby se zajímal o podobné věci, už urazil příliš dlouhý kus cesty. Procházku zakončil nedaleko Hammondova tábořiště. Velký muž stále trávil většinu času v lese a veškerou starost o rodinu přenechával své ženě. Bonsetti se sám pro sebe zašklebil.

* * *

Seděl jsem na koberci, zády opřený o zavřené dveře, a poslouchal debatu v salónu. Masner odhadl situaci přesně. V devět hodin ráno přinesl kurýr návrh pana X. Za pětačtyřicet tisíc požadoval jedenapadesátiprocentní podíl na celém podniku. Stejný kurýr si měl pro naši odpověď přijít následujícího dne ráno. Nezahálel jsem a během dopoledne najal deset zkušených chlapů, se kterými jsem byl schopen sledovat kohokoliv přes celé město tam i zpátky, aniž by si nás všiml. Masner právě seznamoval společníky se situací. Nedalo se říci, že by diskutovali, spíše se hádali, ale bylo to zbytečné, protože bez peněz jsme nemohli pokračovat dál. Těch čtyřicet pět tisíc jsme prostě potřebovali. Jednomu z nich se situace určitě vrcholně zamlouvala, ale byl příliš chytrý na to, aby to dal najevo. Masner se se skutečností, že pravděpodobně ztratí kontrolu nad celým podnikem, vyrovnával podivuhodně dobře. Na mou otázku mi odpověděl, že pokud proti nám intrikuje někdo ze společníků, přichází podle zákona o svůj podíl ve prospěch poškozených. To by změnilo situaci. Zbývala maličkost, zjistit, kdo je dvojitý hráč.

Někdo potichu zaklepal. Vyskočil jsem na nohy a tasil meč. Jediný, kdo věděl, že jsem v domě a právě v této místnosti, byl Masner. Dveře se otevřely a vešel Umwald. Byl oblečený do stejných špinavých a otrhaných hadrů, jako když jsem ho viděl poprvé. Pokud vydělané peníze do něčeho investoval, oblečení to nebylo.

„Co tady děláš?“ zašeptal jsem a gestem mu naznačil, že si pohovoříme jinde.

Vypadalo by hloupě, kdyby se někdo ze společníků Masnera zeptal, kdo mluví za dveřmi salónu, ve kterém se odehrává přísně důvěrné obchodní jednání.

Navigoval jsem ho rovnou do kuchyně. Určitě měl hlad a já také. Nikdo zde nebyl, posloužili jsme si proto sami. Ve spíži se houpal osamělý kus slaniny a pod ošatkou jsme našli půl bochníku čerstvého chleba.

„Co se děje?“ zeptal jsem se, když jsme začali oba jíst.

„Občas jsem se ochomejtal okolo penzionu, ale nebyl ste tam. Až dneska ráno se objevil nějakej cizej chlápek. Říkal si Kowalski. Takovej zamračenej. Mám pro vás vod něho vzkaz. Poradil mi, abysem vás začal hledat tady.“

„Vezmi to popořádku,“ doporučil jsem mu.

„Kowalski najal pár lidí a vrátil se do údolí. Ti chlapi prej za moc nestojej, podrobnosti vám řekne až v táboře,“ zahuhlal Umwald s plnými ústy.

Protože masa bylo víc než přílohy, zajídali jsme malé kousky chleba velkými kusy slaniny. Nebyl to špatný poměr. Já jsem večeři zapíjel Vezelským, Umwald poněkud neochotně vodou. V některých věcech jsem zásadový – děti nemají pít alkohol. Navíc bylo v karafě vína sotva pro jednoho.

„Co ste celou dobu dělal?“ zeptal se.

„Pokoušel jsem se najít stopu po Achrometovi, po chlapíkovi, který před osmdesáti lety hodně vydělal na obchodech s obilím,“ vybral jsem si informaci, která mi připadala nejméně závadná.

„Před osmdesáti lety?“

Zaujalo ho to.

„Jak se hledaj osmdesát let starý stopy?“

Ve zkratce jsem mu popsal své marné snažení v knihovně.

„A před padesáti šesti lety se jeho jméno vypařilo ze všech záznamů. Neumím si to vysvětlit, takové rodiny obvykle nevymírají,“ zakončil jsem své vyprávění.

Umwald zamyšleně přikyvoval.

„Třeba se jeho synovi narodily jen dcery a ty se vdaly.“

Málem mi zaskočilo, Umwald se na mě překvapeně podíval.

„To přece zní rozumně, ne?“

Měl pravdu, znělo to rozumně a jednoduše. Jen jsem si připadal duševně poněkud méněcenný. Ještě že mám na logické problémy dobré pomocníky, například čtrnáctiletého negramotného kluka.

„Co máš do budoucna v plánu?“ zeptal jsem se.

Umwald pokrčil rameny.

„Nic.“

Obvykle lhal lépe, ale nekomentoval jsem to. Byla to jeho věc.

„Určitě se ale naučím číst a psát! Zdá se, že je to fakticky k něčemu dobrý. A abych nezapomněl. Potom se po vás v penzionu sháněla nějaká ženská, prej Lucy Lou. Tohle mi pro vás dala,“ řekl a podal mi pergamenovou obálku s pečetí. Otevřel jsem ji a začal číst:

Včera se u mě stavoval Tobiáš Masner a žádal mě o půjčku čtyřiceti tisíc zlatých. Byl velice přesvědčivý a otevřený. Z toho jsem usoudila, že celý váš podnik je ohrožen. Vzhledem k informacím, s nimiž jsem tě již dříve seznámila, jsem odmítla. Přes noc se mi to však rozleželo v hlavě. Těším se na naše další setkání.

Podepsána byla Lucy Lou.

K dopisu byl přiložen šek na mé jméno s vyplněnou sumou. Zašel jsem za Masnerem a společníky a řekl jim, ať nabídku pana X odmítnou, že peníze mám.

* * *

Další den začal napůl úspěšně a napůl fiaskem. Zpočátku bylo stopování kurýra pana X velmi jednoduché. Bez problémů jsme ho sledovali až k Jakatevovi, úspěšnému advokátovi specializujícímu se na složité obchodní případy. V duchu jsem zajásal, protože další postup byl jednoduchý. Zbývalo jen projít seznam Jakatevových klientů a vytipovat lidi, kteří mohli mít zájem o naši záležitost. V okamžiku, kdy jsem se chystal vyplatit sledovací skupinu, vyšli z domu dva poslíčci a každý z nich zamířil jiným směrem. Bylo nás deset, nebyl žádný problém sledovat je oba. Bohužel se obdobná situace opakovala ještě desetkrát. Náš pan X najal tisícovku lidí, kteří obešli všechny lepší advokáty ve městě, a já jsem neměl nejmenší šanci zjistit, který z nich je ten správný.

Úspěšnější jsem byl v záležitosti hledání Achrometových potomků. Za poplatek jednoho stříbrného má ve Fenidongu každý člověk možnost nahlédnout do městské matriky. Po pěti hodinách hledání jsem zjistil, že Antonius Achromet měl tři dcery, z nichž dvě umřely v útlém věku a jedna se provdala za pana Maletavila. A pak že prý velcí obchodníci stoupají po žebříčku bohatství a společenské úspěšnosti jen za pomoci vlastní píle a umu. Základem Maletavilova impéria byly Achrometovy peníze.

Po poledni jsem vyjel z města. Ve Fenidongu jsem sice stále měl spoustu práce, ale už jsem dlouho nebyl v táboře. Chtěl jsem se ujistit, že všechno běží jak má, od Bonsettiho jsem potřeboval upřesněný seznam věcí, které bude ještě třeba nakoupit, a také jsem si přál vidět Kristýnu. Obloha byla bez mráčku, slunce pálilo a pod kopyty koně se zvedaly obláčky prachu. Pod kovem vyztuženou kazajkou mi po zádech podél páteře a po hrudi stékaly čůrky potu. Nechal jsem koně, ať si jde svým tempem, a přemýšlel. Náš nepřítel měl široký herní rejstřík, už se pokusil o ozbrojený útok i o obchodní úskok. Co mělo přijít na řadu teď?

KAPITOLA SEDMÁ

NEČEKANÉ ZVRATY

„Tady jsi v táboře, ty hovado!“ zařval Kowalski na žoldnéře, který se právě chystal ulevit si za stanem.

„Jestli ho vytáhneš, zkopu tě tak, že ještě tři dny budeš močit krev!“

Voják místo odpovědi zavrčel kletbu, ale zase si kalhoty zapnul a zamířil k lesu. Kowalski znechuceným pohledem zkontroloval žoldnéřské ležení. Přestože se snažil jak nejlépe uměl, víc než vojenský tábor připomínalo příbytek potulných kočovníků. Zapříčinili to muži, které ve Fenidongu najal. Patřili k absolutní spodině a mnohé z nich s vojenským řemeslem spojoval jen meč u pasu. Kowalski však nedokázal najít nikoho jiného, přestože navštívil všechny žoldnéřské agenty ve městě. Někdo si dal práci, aby se zpráva o předčasném Chookově skonu dostala i do té nejzapadlejší žoldnéřské putyky, a k barvitým detailům mučení zřejmě přidal i varování, že něco podobného potká každého, kdo bude mít s Kowalskim cokoliv společného. Několik agentů se s Kowalskim odmítlo dokonce i sejít. Přesto se mu nakonec podařilo shromáždit dvacítku mužů, kteří po desetihodinovém drilu víceméně plnili jeho rozkazy. Nejnáročnější úkol dne však na něho teprve čekal. Kowalski se nenápadně vytratil z tábora a lesem zamířil k místu, které si vybral už včera večer. Relativně pohodlně se uvelebil v osikovém houští a pozoroval sotva znatelnou pěšinu na dně údolí. I kdyby se někdo čirou náhodou procházel přímo před střílnou prosekanou travou a šlahouny maliní, jen těžko by ho v zelené spleti objevil. Kowalski předpokládal, že Koniáš přijede až večer. V té době bude mít slunce pěkně v zádech a jasně osvětlený cíl. Ještě jednou zkontroloval nastavení mířidel kuše, hrot šipky a lučiště. Zasáhnout cíl na vzdálenost sedmdesáti metrů se záporným převýšením třiceti metrů nebyla zcela jednoduchá záležitost, ale v tomto ohledu o sobě Kowalski nepochyboval; byl vynikající střelec. Přemítal o jiné věci. Nebyl si jistý, zda se rozhodl správně. Koniáš byl dvojí agent a jeho smrt by měla spoustu věcí zjednodušit, ale Kowalski stejně váhal. Ještě nikdy nikoho nezabil ze zálohy. Opovrhoval takovými lidmi. Na druhou stranu chtěl svou farmu a dům. Pohledem zkontroloval prázdnou stezku a roztrhal pavučinu, kterou během chvilky usoukal pavouk mezi předloktím jeho ruky a vysokým stéblem trávy. Najednou jeho pozornost upoutal záblesk pohybu v porostu na protějším svahu. Dlouhé minuty se nic nedělo, pavouk opět začal soukat svou síť. Kowalski nechal pohled klouzat po okolí a setrvával ve stavu uvolněné pozornosti. Znal les a věděl, že divočina skrytě kypí životem. Několikrát spatřil srnce a jednou mývala. Veverek, ptáků a zajíců se nedopočítal. Znepokojovalo ho, že pohyb zahlédl v místě, o kterém sám uvažoval jako o střeleckém stanovišti číslo dvě. Slunce sestoupilo níž k horizontu, Kowalski zahlédl paprsek odražený od lesklého kovu, větve akátů se zachvěly, jako by si pod nimi někdo budoval doupě. Teď už si byl Kowalski jistý, že se v porostu protějšího svahu někdo skrývá.

* * *

Byl to krásný jarní den. S večerem teplo sice ustoupilo, ale zdálo se, že přízemní noční mrazíky jsou definitivně pryč. Zapnul jsem si kazajku a plášť nechal přivázaný k sedlu. Během cesty jsem nespatřil živou duši a po horečnatém ruchu Fenidongu to byla příjemná změna. Popohnal jsem koně, abych do údolí dorazil ještě před setměním. Cesta pomalu stoupala, zvlněná rovina se zvolna měnila v pahorkatinu s oblými kopci vystupujícími dvě stě, tři sta metrů nad okolní terén. Nejkratší cesta do tábora vedla mělkým, pro vozy nesjízdným údolíčkem. Svahy byly porostlé různorodou směsicí stromů, od mohutných smrků až po pokroucené břízy a husté shluky osik; skrze zelený koberec křovin a travin jsem nezahlédl ani píď holé země. Pahorkatina okolo Mitchova údolí byla posledním kouskem divočiny široko daleko. Snad právě proto ho Masner vybral jako úkryt pro osadníky. Mezi stromy se modře mihla sojka, zdálo se, že se usadí na nejvyšší větvi vzrostlého akátu, ale v poslední chvíli prudce změnila směr a podrážděně zakřičela. Bez varování zaznělo zprava suché lupnutí zlomené větve. Jakoby někdo přehodil výhybku, idyla byla ta tam. Vysunul jsem levou nohu ze třmenu, zaklonil se, abych sklouzl ze sedla. Příliš pomalu, rána do boku mě srazila na zem.

Musel jsem být pár minut v bezvědomí, protože když jsem otevřel oči, kůň už nade mnou nestál. Ležel jsem mimo pěšinu v hluboké trávě, v levém boku mi hořel oheň. Nepokoušel jsem se vstát. Za prvé jsem si nebyl jist, zda to vůbec dokážu, a za druhé zabiják mohl čekat na příležitost k dalšímu výstřelu. Ještě jednou jsem si promítl sled událostí těsně před výstřelem. Vyplašená sojka vlevo, zlomená větev vpravo, zásah zleva, z druhé strany než jsem čekal. Bolest trochu ustoupila a to nebylo příliš dobré znamení. Opatrně jsem si na bok sáhl a ucítil teplou krev. Hodně teplé krve. Trefili mě do stejného místa, které mi pochroumal Amos. Kdybych se při pokusu sesednout trupem nevytočil, střela by mě zasáhla naplno a místo vnitřností bych teď měl krvavou kaši. Čas běžel. Viděl jsem jen oblohu, rozhled do stran mi zakrývala vysoká tráva okolo, současně mě však chránila i před očima lučištníka někde nahoře ve svahu. S připraveným nožem v pravé ruce jsem naslouchal, zda se někdo neblíží, levačkou jsem si tiskl na ránu kus látky z košile, abych alespoň trochu omezil krvácení. Pochva meče byla prázdná, zřejmě jsem stačil tasit, ale při pádu jsem meč upustil. Nepamatoval jsem si to. Levá paže mi brzy začala dřevěnět. Soustředil jsem se na ni a střídavým napínáním a povolováním svalů jsem se snažil neztratit v ní cit.

Slunce konečně zapadlo a začalo se smrákat. Nejprve zeleň ztratila své nejživější tóny, poté ztmavla a získala lehce namodralý nádech, který postupně přešel ve všeobjímající šedou. Postavil jsem se, až když stébla trávy nade mnou splývala s temnou oblohou. Tedy, pokusil jsem se o to. Vleže člověk nikdy nepozná, o kolik krve ve skutečnosti přišel. Až když se postaví a hlava se mu odkrví, zjistí, jak na tom opravdu je. Byl jsem na tom ještě hůře, než jsem čekal. Ztratil jsem tolik krve, že jsem se musel opírat o kmeny stromů, abych vůbec dokázal udržet rovnováhu. S hučením v hlavě a s bezvědomím natahujícím své pařáty zpoza okrajů zorného pole jsem opatrně vrávoral vpřed. Snažil jsem se vyhýbat otevřeným prostranstvím, i když jsem nevěřil, že na mě střelec ještě čeká. Největší obavu jsem měl z nepřítomnosti bolesti. Když člověka nic nebolí, znamená to, že je mrtev, nebo ho od smrti dělí jen příslovečný krok. Nutně jsem potřeboval vyčistit si ránu a někam se schovat.

Dobelhal jsem se k místu, kam lidé chodili pro vodu, klekl si do proudu a čekal. V mžiku jsem promrzl až na kost, ale právě to jsem potřeboval. Chlad zúžil cévy a omezil další krvácení. Po půlhodině jsem se s cvakajícími zuby vyplazil zpátky na břeh. Z kapsy kazajky jsem vytáhl troud. Byl nacucaný jako houba po dešti, zapomněl jsem ho odložit na břehu. Kdyby mi ještě zbývala síla, klel bych jako námořník. Takhle jsem se jenom svalil na břeh a odsunul se do trávy. Mohl jsem se pokusit dostat do tábora, ale obával jsem se, že právě tam na mě střelec čeká. Musel to být někdo, kdo věděl, kudy pojedu, kdo to tady dobře znal. Stačilo, aby počkal, až v noci usnu. Ve svém stavu bych proti němu neměl nejmenší šanci.

Z mrákot mě probraly kroky. Někdo přicházel po pěšině směrem od tábora. Nesnažil se skrývat, občas jsem zaslechl duté zadunění, jako když něco udeří do prázdného vědra. Zřejmě šel pro vodu. Sebral jsem poslední zbytky sil a přebrodil se na jeho břeh. Tma byla úplná, neznámý kráčel bez světla a orientoval se po paměti. S nožem v ruce jsem se opřel o strom u stezky. Pod příkrovem korun stromů panovala absolutní tma, nebál jsem se, že mě uvidí. Počkal jsem, až projde kolem, a přitočil se zezadu. Nůž jsem mu opřel o hrdlo a současně ho levačkou objal kolem pasu. Ji jsem objal kolem pasu. Poznal jsem ji ještě než promluvila. Podle vůně. Okamžik nehybně stála, tělo ztuhlé překvapením, potom se uvolnila.

„Pane Koniáši?“

Pustil jsem ji a odstoupil o krok, naštěstí jsem se opřel o strom, jinak by se mi podlomily nohy.

„Ano, jsem to já. Potřebuji pomoc, jsem zraněný. Nikdo v táboře se o mně nesmí dovědět.“

Vnímal jsem ji jen jako temnou siluetu proti o chloupek světlejšímu pozadí. Připomněl jsem si okamžik, kdy jsem se jí dotýkal, srdce mi náhle začalo bušit rychleji, v ráně jsem ucítil probouzející se puls. Tohle jsem teď opravdu nepotřeboval.

„Naberu si vodu a hned jsem zpátky.“

Bez dalších řečí odešla. Čekal jsem na břehu potoka u paty staré olše schoulený do klubíčka a přemýšlel, zda přijde nebo ne. Představil jsem si, jak bych se zachoval já, kdyby mě požádal o pomoc někdo, komu bych byl o samotě vydán na milost a nemilost. Někdo o téměř půl metru vyšší a půl metráku těžší, někdo, kdo mi jediným stiskem ruky dokáže zlomit krk. Nevyčítal bych jí, kdyby nepřišla.

Neuběhla ani půlhodina a byla zpátky s velkým rancem na zádech. Předpokládal jsem, že se vrátí s manželem, ale přišla sama. Bez vyptávání začala rozdělávat oheň. Byl jsem jí vděčný, protože jsem se právě rozhodoval, zda umřu na podchlazení nebo celkovou slabost způsobenou ztrátou krve. Pracovala rychle a účelně, přesto bylo v každém jejím pohybu obsaženo tolik půvabu a elegance, že se o tom spoustě jiných žen mohlo jen zdát. Přišlo mi absurdní, že i ve svém stavu věnuji pozornost takovým věcem.

„Váš muž vás nechal jít samotnou?“ zeptal jsem se, když se oheň rozhořel.

„Je nahoře v lese. Našel kus pískovce a teď z něj tesá sochu. Svlečte se, jste skrz na skrz promočený. Rozvěsím oblečení kolem ohně, zatím se zabalte do deky.“

Poslechl jsem. Svlékání krví slepené kazajky a košile bylo bolestivější, než jsem čekal, opět jsem začal krvácet.

„Potřebuji vyčistit a zašít ránu,“ řekl jsem. „Velmi pozorně vyčistit. Mohly by v ní být malé šupinky mědi z hrotu. Všechny musíte najít a vytáhnout ven. Pokud tam nějaké zůstanou, zemřu na otravu mědí.“

Přikývla na znamení, že rozumí.

Ležel jsem na zádech s poraněným bokem natočeným k ohni. Kristýna přiložila, aby měla víc světla, a dala se do práce. Jsou okamžiky, kdy si připadám tvrdý jako skála, neporazitelný a nezničitelný. Obvykle mezi třetím a čtvrtým pohárem dobrého vína. Teď jsem se cítil jako rozbitá skládačka, kterou se někdo nepříliš jemným způsobem pokouší dát dohromady. V přestávkách, kdy jsem nebyl v bezvědomí, jsem pozoroval její tvář. Ústa měla pevně sevřená, kolem koutků se jí rýsovala síť drobných vrásek, v jejích očích se odrážela má vlastní bolest. Přesto ani jednou nezaváhala.

„Dělá to často?“ zeptal jsem se bez úvodu, ale ihned pochopila, že mluvím o jejím muži.

„Někdy,“ odpověděla. „Je to jako zimnice. Několik měsíců se nic neděje, žijeme šťastně a spokojeně, potom uvidí kámen nebo kus nějakého prohnilého kořene a zapomene na mě, na naše děti, na celý svět. Kdybych se o něj během té doby nestarala, umřel by hladem a žízní. Pracuje do naprostého vyčerpání, dokud to nedokončí. Teď je to horší než dříve. Začal už druhou věc v řadě za sebou.“

„Koniáši?“ V jejím hlase se objevilo znepokojení.

„Ano?“

„Nic se neděje. Byl jste dlouho bez sebe. Ta rána je hluboká, musela jsem sešívat i svalovinu.“

„Vy se v tom vyznáte?“

„Pomáhala jsem kdysi ranhojičům.“

Chtěl jsem se jí zeptat, zda svého muže miluje, ale opět jsem se na chvíli ztratil v temnotě. Když jsem se probral, nebyl jsem si jist, zda jsem se zeptal nebo ne.

„Vy si myslíte, že vás postřelil někdo z tábora. Jinak byste šel pro pomoc tam,“ řekla do ticha přerušovaného jen příjemným praskáním ohně.

Myslelo jí to.

Ukousla nit a protáhla si záda.

„Hotovo. Pokud se rána nezanítí, máte slušnou šanci přežít.“

„Vy si nepotrpíte na falešné naděje,“ řekl jsem.

Na okamžik se usmála, v očích jí zatančily plamínky, ale možná to byl jen odraz ohně. „Ne. Ne u lidí, kteří je nepotřebují. A vy mezi ně patříte. Teď byste měl spát. Budu hlídat až do rána.“

Uvažoval jsem nad zákeřnou lstivostí osudu. Další příležitost strávit noc o samotě s Kristýnou už pravděpodobně nedostanu a tuhle asi promarním. Když člověk mele z posledního ve rvačce nebo v boji, může se pokusit překonat sám sebe. Musí to udělat, pokud chce přežít. Jak má však překonat sám sebe v případě, kdy se jedná o zábavnou a duchaplnou konverzaci, kdy se jedná o upoutání zájmu ženy? To prostě nejde. Sklouzl jsem ve svých úvahách k teoretickému problému, jak by to dopadlo, kdybych byl najednou zcela v pořádku. Zjistil jsem, že stejně mizerně. K čertu s univerzitním vzděláním, když vás nenaučí, jak svést ženu, kterou milujete. Poslední slovíčko jsem obracel tam a zpátky tak dlouho, dokud jsem neusnul.

Oči jsem otevřel za svítání, do východu slunce zbývala jen chvilka. Seděla vedle mě a dívala se do posledních řeřavých uhlíků.

„Dobré ráno,“ pozdravil jsem.

Deka, kterou jsem byl přikrytý, ještě sálala teplem, musela udržovat oheň celou noc a až k ránu ho nechala vyhasnout.

„Dobré. Jak se cítíte?“

„Jako rybička.“

„To je dobře.“

Ve tváři měla potutelně pobavený výraz.

„Nemám vám vymýt ránu?“

Zvážil jsem její nabídku, ale za světla jsem se styděl před ní obnažit své pokroucené a stokrát zjizvené tělo.

„Zvládnu to sám.“

„Jak si přejete. Musím už jít, děti se budí brzy.“

„Děkuji vám.“

Místo odpovědi se usmála, zvedla se a odešla. Kráčela tiše, doprovázelo ji jen šustění dlouhé sukně. Ještě okamžik zůstal ve vzduchu náznak její vůně.

Shrnul jsem deku, nejvyšší čas dát se do práce. O rybičce jsem lhal. Cítil jsem se jako mrtvola, která už sice začíná zapáchat, ale ještě stále přemítá o návratu do života – tvrdohlavá mrtvola. Měl jsem horečku a trochu se mi motala hlava. Svlékl jsem se a po čtyřech se doplazil k říčce. Břeh mi připadal nebezpečně vysoký, ale nakonec jsem to s trochou štěstí a s pomocí osikových větví zvládl. Posadil jsem se doprostřed řeky do ledového proudu. Chlad mi vyrazil dech, srdce vynechalo pár úderů, ale hlavu jsem měl najednou jasnou a v ráně přestalo pulsovat. Ve vodě jsem zůstal, dokud jsem neměl pocit, že se mi do každého kousku těla zabodávají stovky mrazivých jehliček. U vyhaslého, ale stále ještě hřejícího ohniště jsem si vyměnil obvaz na ráně, oblékl se a pomalým krokem zamířil do tábora. Pokoušel jsem se natrénovat takový styl chůze, aby nebylo na první pohled jasné, že se mi někdo pokusil udělat díru do břicha. Šlo to, ale nebylo to jednoduché.

Pomalu jsem procházel ležením. Bonsetti změnil rozmístění jednotlivých tábořišť, povozy a stany vytvářely kruhy soustředěné kolem rodových náčelníků. Zpočátku jsem naivně doufal, že podle nějakého náznaku odhadnu, kdo byl včerejší neúspěšný střelec, ale všichni se na mě dívali jako na přelud. Když jsem konečně došel k ležení žoldnéřů, měl jsem procházky plné zuby. Kowalski s Bonsettim právě vařili kávu, ostatní spáči se teprve probouzeli.

„Tvůj kůň přišel už včera,“ oznámil Bonsetti a bez ptaní mi nalil hrnek kávy.

Až teď jsem si uvědomil, že jsem už déle než čtyřiadvacet hodin nic nejedl. Horký nápoj stékal do žaludku a hřál.

„Splašil se. Špatně jsem ho uvázal, něco ho polekalo a utekl.“

Bonsetti přikývl, Kowalski neříkal nic. Všiml jsem si, že v mých dekách na spaní, které jsem si tady nechal, někdo leží.

„Kdo je to?“ zeptal jsem se.

„Tvrdil, že je s tebou domluvený.“

Zpod deky se vynořila Umwaldova rozčepýřená hlava.

„Říkal ste, že mám udělat něco rozumnýho a ne se jen tak poflakovat po městě. Tak sem tady. Nakoupil sem pár věcí a přidal se k vám.“

Vzmohl jsem se jen na krátké aha. Ještě nikdo si mou radu nevyložil hůř. Kdyby Umwald utratil svých pár zlatek někde v nevěstinci, udělal by pravděpodobně lépe.

„Doufám, že máš vlastní výbavu. Pořádné oblečení, dobré boty, lano, nůž, kotlík, nějaké zásoby jídla,“ řekl jsem místo rodičovského pokárání.

Pohledem jsem zabloudil k mužům, kteří se právě hrabali z dek. Nepatřili k původním Kowalskiho lidem a nevypadali příliš důvěryhodně.

„Noví vojáci?“ zeptal jsem se.

Kowalski se zatvářil nespokojeně a tlumeným hlasem mě stručně informoval o svém nezdaru.

„Za moc nestojí, ale potřebujeme pár chlapů pro hlídkování a další běžné práce. To zvládnou,“ ukončil nakonec hlášení.

Osobně bych našim novým žoldnéřům nesvěřil ani hlídání prázdného vozu, ale Kowalskimu jsem důvěřoval. Pokrčil jsem rameny.

„Alespoň máme jistotu, že nepracují pro nikoho jiného. Trénuj je, dři je, vymačkej z nich všechno, i to, co v nich není. Budeme potřebovat každého.“

Schválně jsem se na výcvik přišel podívat. Kowalski nelhal, byla to skutečně ta nejhorší sorta. Víc pouliční lapkové a členové lupičských band, než žoldnéři. Už ráno jsem od jednoho z ohnišť zaslechl pár chlípných poznámek na adresu žen a dívek kolonistů. I teď, v plném zápřahu, se chlapi mlsně dívali do tábora. Po Fenidongu, kde je městští vojáci nutili udržovat jakýs takýs pořádek, jim ležení, kde sami měli být jeho ochránci, muselo připadat jako malý ráj. Počkal jsem, až jim Kowalski nechá malou pauzu, a předstoupil před ně.

„Jmenuji se Koniáš.“

Dívali se na mě a snažili se odhadnout, co jsem zač. Doufal jsem, že se nespletou.

„Mé slovo je zákon. Platím vás za to, abyste tyhle lidi chránili. Platím dobře. Jejich ženy jsou pro vás tabu, jejich majetek je pro vás tabu. Každého, kdo se nějaké ženy jen dotkne, zabiji. Toho, kdo něco ukradne, zmrzačím. Useknu mu ruku, nohu. Je mi to jedno.“

„Slovo je jenom tak silné, jako paže toho, kdo ho řekl,“ pronesl zřetelně chlapík v první řadě.

Postavil jsem se přímo před něj a doufal, že na mně není vidět, jak mizerně se cítím. Dlouhé černé vlasy měl sepnuté do neuspořádaného culíku, na bradě několikadenní šedé strniště, velký nos. Jeho sebevědomé, zářivě modré oči přede mnou neuhnuly ani o píď. Ozbrojený byl dlouhým jezdeckým mečem a aby s ním mohl pohodlně chodit, měl závěs pochvy posunutý vysoko na levý bok. Jilec byl omotaný kůží, z kdysi zdobené hlavice už dávno někdo vyloupal všechny drahé kameny. Muž očividně zažil i lepší časy. Prohlíželi jsme se navzájem, jeho tvář neopouštěl pohrdavý úsměv.

„To je pravda,“ odpověděl jsem nakonec.

„A co když si vo to samy řeknou?“ zahulákal chlap na kraji řady.

Pár mužů se zasmálo. Muž byl vysoký, sotva o pohlavek menší než já, ale určitě o dobrých dvacet kilogramů těžší. Měl široká ramena a groteskně mohutný trapézový sval způsoboval, že mu hlava zdánlivě vyrůstala přímo z trupu. Zvířecí vzhled korunovalo nízké gorilí čelo a malá prasečí očka utopená ve stínu nadočnicových oblouků. I ze vzdálenosti pěti metrů smrděl jako tři dny stará mršina. Ženskému vkusu nerozumím, ale kdyby mi někdo řekl, že s ním nějaká šla dobrovolně, bez váhání bych ho označil za lháře.

„Víš, jaké jsou ženy někdy vrtkavé. Na začátku řeknou ano, potom ne. Na tvém místě bych to neriskoval,“ poradil jsem mu s přátelským úsměvem.

Nebyl tak hloupý, jak vypadal, a mé varování pochopil. Na rozdíl od dlouhovlasého šermíře.

Odešel jsem a přenechal je Kowalskimu.

V boku jsem opět cítil stále silnější návaly bolesti a horka, ale ještě jsem chtěl prohledat údolíčko, kde si na mě počíhal střelec. Začal jsem pátrat na místě, kde jsem spadl ze sedla, a pokračoval v postupně se zvětšujících soustředných kruzích. Nevynechal jsem ani dlaň země, přesto jsem střelu nenašel. Mohla mi toho hodně prozradit, protože lidé, kteří se živí střelbou do zad na velké vzdálenosti, jsou obvykle šikovní a neustále nástroje své obživy vylepšují. Často si šipky nebo šípy do kuší vyrábějí sami a neexistují dva stejné exempláře. Sotva jsem pletl nohama, ale ještě jsem se přinutil prochodit křížem krážem okolní svahy údolíčka. Objevil jsem dva úkryty, oba asi čtyřicet metrů nad stezkou, zhruba naproti sobě. Našel jsem i nedávno zlomenou březovou větev, která mi zachránila život. Někdo oba kusy položil vedle sebe kousek od místa, kde původně ležel. Nevypadalo to na náhodu, spíš na záměr, jako by se mě před druhým mužem pokoušel varovat. Celé to nedávalo smysl, dva zabijáci, a jeden mi zachrání život před druhým.

Do tábora jsem se vracel až k večeru. Obloha byla zatažená, schylovalo se k dešti. U napajedla jsem potkal Kristýnu. Vypadala smutně, vláčela sebou vědra, v každém šplouchalo pár litrů vody.

„Zastavte se u nás, převážu vám ránu.“

„Pomůžu vám s vodou,“ nabídl jsem jí.

Napůl rozhořčeně a napůl pobaveně zavrtěla hlavou.

„Abyste tak zničil mou včerejší práci?“

Nechal jsem ji jít napřed. Po chvíli váhání jsem se vydal rovnou vzhůru svahem. Někde na vrcholu kopce pracoval Hammond. Našel jsem ho snadno podle tupého bušení kladiva. Na mýtině objevil pískovcový kámen, nebo možná vrchol celé skály, která vyčnívala z měkké půdy, a postupně ho přetvářel v sochu. Už před tím, než se pustil do práce, musel mít kámen bizarní tvar. Voda, vítr a mráz vyhlodaly do poddajného materiálu díry a prohlubně, část naopak vypadala jako vyleštěná. Abych lépe viděl, obešel jsem mýtinu krajem lesa. Sochal obrovského medvěda chystajícího se strhnout jelena. Ještě zdaleka nebyl hotov, medvěd byl jen náznakem ukrytým v záhybech zvrásněného povrchu, ale již teď se z rodícího se sousoší dala vycítit budoucí dynamika, síla, kouzlo okamžiku na věky zakletého do kamene. Nebyl jsem tu však proto, abych obdivoval umělecké dílo. Před očima jsem měl jeho ženu, Kristýnu. Chtěl jsem ji a on mi stál v cestě. Mohl jsem ho zabít. Konečky prstů mě svrběly, srdce bušilo pravidelným rytmem jako před bojem. Vynořil bych se z lesa, udělal deset rychlých kroků a bodl ho zezadu do ledvin. Mohl jsem ho vyzvat na souboj. Ocel proti oceli, případně holá ruka proti holé ruce, pokud bych mu chtěl dát alespoň nějakou šanci. Ať už bych to však provedl jakkoliv, stejně bych byl jen zloděj a vrah, který chce toho druhého okrást a neštítí se ničeho. Vlastně jsem nemohl vůbec nic. Stál mi v cestě a já byl naprosto bezmocný. Měl jsem takové tušení, šimrání dole na bránici, že nejsem Kristýně úplně lhostejný, současně jsem si však pamatoval i výraz v jejích očích v okamžiku, kdy ji Hammond objímal. Zatřásl jsem hlavou a stejně tiše, jako jsem přišel, jsem i odešel.

Při sestupu do údolí jsem si uvědomil, že jsem to dnes se svou činorodostí přehnal. Horečka se vrátila a rána pulsovala tupou neustávající bolestí. Nejraději bych se Kristýně vyhnul, ale opravdu jsem potřeboval bok vyčistit. Do tábora jsem se dostal až za šera. Čekala na mě venku v přístěnku, děti spaly. Jestliže před týdnem bylo jejich tábořiště jako z cukru, teď se objevovaly drobnosti ukazující, že zde chybí mužská ruka. Velký špalek na sekání dřeva stál šikmo, v kádích nebyla voda, stavba provizorní kamenné zídky u ohniště nepostoupila ani o kousek. Na ohni se v hrnci vařila voda s bylinami, na stole na mě čekala hromádka látkových obvazů a pár krabiček s mastmi.

Kristýna neváhala a hned se dala do ošetřování. Když skončila, cítil jsem se mnohem lépe. Pomalu a opatrně jsem se začal oblékat.

„Viděl jste ho?“ zeptala se najednou.

„Ano.“

Podívala se na mě pátravým pohledem.

„Pracuje a ještě dlouho nebude hotov,“ řekl jsem.

Přikývla. Oheň pohasínal, plameny vrhaly na plátěné stěny proměnlivé stíny, ve vzduchu se vznášel kouř, jemná vůně bylin a silnější odér kafru. Vypadala unaveně, smutně a velmi zranitelně. Měl jsem spoustu různých chutí, ale současně jsem věděl, že nejchytřejší bude co nejrychleji odejít. Místo toho jsem zůstal sedět na lavici a vychutnával kouzlo okamžiku. Na plátěnou střechu zabubnovaly první kapky vody, pozvolna se rozpršelo. V mysli mi vykrystalizovala otázka, jednoduchá i složitá zároveň. Váhal jsem a hledal odvahu vyslovit ji nahlas. V šeru byly její oči hluboké a měkké, občas se v nich odrazila zář ohně. Odhodlal jsem se a zhluboka se nadechl, náhle přerušil šumění deště a spokojené praskání ohně ženský křik. Potlačil jsem zaklení a vyběhl ze stanu.

V prvním okamžiku mi tma připadala naprosto neproniknutelná. Poslepu jsem běžel za křikem, který se nyní změnil v plačtivý nářek. Zakopl jsem o kládu v mokré trávě a vzápětí uklouzl. Při zakolísání jsem si namohl zraněný bok a probuzená bolest mě málem poslala k zemi. Zpomalil jsem a pokračoval rychlou chůzí, tmou okolo mě se míhaly stíny probuzených spáčů. Ve chvíli, kdy jsem konečně dorazil, už na místě čekala spousta lidí. Uprostřed otevřeného prostranství, obklopena zástupem přihlížejících se v trávě choulila žena. Dlouhé tmavé vlasy jí zakrývaly tvář, seděla s koleny přitisknutými k bradě a naříkala. Pod roztrhanou blůzou svítila nahá ramena, sukni jí kdosi rozpáral odshora až dolů. Přelétl jsem okolostojící pohledem. Většinou to byli osadníci z nejbližšího okolí, žoldnéři přibíhali až nyní. Pár lidí drželo v rukou pochodně, plameny v dešti podrážděně syčely, citelně se ochladilo, od úst stoupala pára. Velký chlap, který se mnou ráno diskutoval o své sexuální přitažlivosti, se objevil mezi prvními, ale jeho oděv byl suchý, kapky vody na něm vytvářely tmavé skvrny.

„Pomozte jí,“ řekl jsem.

Lidé se na mě podívali způsobem, jako bych právě vyslovil oplzlou nadávku. Jejich obličeje byly studené, plné odsouzení a pohoršení. Poznal jsem stařešinu jedné z větších puritánských komunit. Až teď jsem pochopil, že neodsuzují mě, ale ženu uprostřed. Od lesa zaznělo veselé pobrukování, které přehlušilo i šumění deště. Někdo se blížil loukou. Očividně se neskrýval, právě naopak.

„Myslím, že vím, kdo to byl,“ zaslechl jsem vedle sebe Kowalskiho.

Ze tmy se vynořil modrooký šermíř.

„Říká si Sydney. Je dobrý s mečem, skoro bych řekl velmi dobrý,“ šeptal mi Kowalski do ucha, aby to nikdo jiný neslyšel.

„Ale! Máme tady nějakou sešlost!“ zahlaholil Sydney vesele.

„Co slavíte, sousedé?“

Kazajku měl zapnutou, rukávy košile vyrolované až po lokty, na levém předloktí ho před nedávnou dobou někdo pořádně pokousal.

Uvědomil jsem si, že nemám meč. I když jsem se sotva držel na nohou, vláčel jsem se s ním celý den a teď jsem ho nechal u Kristýny.

„V tom dešti to asi nestálo za moc, co?“ prohodil jsem do ticha.

Podíval se na mě, jako by si mě všiml teprve teď.

„No né, dokonce i náš generál se účastní nočního posezeníčka. To musí být fakt prima zábava!“

Lidé se rozestoupili a vytvořili kolem mě, Sydneyho a plačící ženy volný prostor. Až teď jsem si všiml, že je velmi mladá. Nemohlo jí být víc než šestnáct let, spíš méně. Už nevzlykala, pouze se třásla a konečky prstů jí modraly zimou.

„Proč jsi to udělal?“

Pokrčil rameny. Oba jsme věděli, proč. Musel ji znásilnit někde mimo, nejspíš na kraji lesa. Potom ji dosmýkal až sem a přinutil ji křičet, aby se všichni seběhli. Chtěl mít pro své představení co nejvíc diváků. Vnímal jsem vyčkávavé a hodnotící pohledy žoldnéřů, ustrašené očekávání vesničanů.

Neměl jsem meč, cítil jsem se mizerně, trochu se mi podlamovala kolena. Nepotřeboval jsem žádnou šarvátku se šermířem, který si chtěl dokazovat, že je nejlepší na celém světě. Možná jsem mu křivdil a nic si nechtěl dokazovat. Možná za mou smrt dostal dobře zaplaceno a potřeboval jen záminku. Člověk nikdy neví.

„Vyřešíme to hned, nebo máš chuť čekat až na ráno?“ zeptal se s pobaveným úšklebkem.

Sebevědomí mu nechybělo. Otočil jsem se na patě a vykročil pryč, současně zazněl zvuk ocele tažené z kožené pochvy.

„Nepospíchej!“ vykřikl.

Nepospíchal jsem. V límci za zátylkem nosím malý vrhací nůž. I s miniaturní rukojetí není delší než čtyři centimetry. Je ostřejší než břitva, ale aby měl zásah nějaký smysl, musí se člověk trefit do oka, průdušnice nebo tepny, protože čepel je příliš krátká a skrz žebra nepronikne do plic nebo do srdce. Dokročil jsem pravou nohou, nacvičeným pohybem vytáhl nůž z límce, vytočil se na patě levé nohy a švihl pravačkou. Dal jsem do toho všechnu sílu, která ve mně ještě zbyla. Celé to připomínalo rychlou piruetu baletky. Už když jsem nůž pouštěl z prstů, věděl jsem, že se přesně netrefím. Pošramocené a unavené svaly nepracovaly tak koordinovaně, jak by měly. Zazněl neidentifikovatelný zvuk, Sydney strnul a nevěřícně si levou rukou sáhl na čelo. Z hladké pokožky trčela teletinou omotaná rukojeť nože, čepel byla až po střenku zaražena do lebeční kosti. Sydney stál a levačkou křečovitě cloumal nožem. Kolem rány se objevily stopy krve a vytvořily jemnou pavučinu červených linek rychle rozmývaných deštěm. Sydney se naposledy pokusil vytrhnout nůž z rány, oči mu zeskelnatěly a jako dubová fošna se zvrátil dozadu na zem.

Námahou mi popraskaly stehy, cítil jsem, jak mi teplá krev protéká pod opaskem do kalhot. Otočil jsem se k odchodu, lidé se přede mnou rozestupovali a jejich ustrašené tváře svítily ze tmy jako mramorové masky. Prošel jsem mlčícím zástupem, poslední v řadě stála Kristýna. Odvrátila pohled stranou.

„Odneste ho,“ slyšel jsem za sebou Kowalskiho. „Odsloužil si dva dny. Jeho žold za tu dobu má cenu soudku červeného. Zítra večer ho vypijeme. Komu se tady nelíbí, může jít, ale bez peněz.“

Před tím, než jsem se dobelhal ke svému provizornímu přístřešku, zastavil jsem se u Kristýny pro meč. Znovu mi ošetřila ránu, ale nepromluvila jediné slovo a po celou tu dobu se na mě dívala, jako bych měl prašivinu. Přišlo mi to k vzteku. Já jsem tu holku neznásilnil, jen jsem zabil parchanta, který si o to přímo říkal. Na mé poděkování mi ani neodpověděla. Umwald naštěstí nerušeně spal, jinak by se mě určitě vyptával, proč se zase tvářím tak divně. Zabalil jsem se do dek a okamžitě usnul. Na jeden den toho bylo až dost.

Ráno jsem se vzbudil jako první. Mírně mrholilo, obloha byla zatažená od obzoru k obzoru. Ve Fenidongu na mě čekala spousta práce, ale nebyl jsem si jistý, zda bych se tam v sedle vůbec dostal. Chtě nechtě jsem si musel vybrat den volna. Někdo udržoval oheň skoro celou noc, protože popel pod tlustými poleny byl ještě žhavý. Rozfoukal jsem plameny a přiložil. Kotlík byl plný dešťové vody. Zavěsil jsem ho nad oheň a začal připravovat kávu. Ještě než byla hotová, přidal se ke mně Umwald.

„Je mi zima,“ zadrkotal zuby.

„Mně také.“

Naplnil jsem hrnek a dychtivě usrkl. Káva byla silná, voněla a hřála. Umwald mě chvíli pozoroval a čekal, zda mu nenabídnu. Potom odběhl a za chvíli se vrátil s otlučeným plecháčem.

„Až dotyčný zjistí, že jsi ho okradl, seřeže tě jako psa. Vojáci nemají rádi, když si někdo půjčuje jejich nádobí.“

Sebevědomě se zašklebil.

„Nedoví se to.“

„Mezi žoldnéři se krádež obvykle trestá bičováním. Dvě rány za maličkost, pět ran za větší věc, deset ran za boty nebo výstroj.“

Nakrčil nos.

„Deset ran není moc, to bych vydržel,“ odpověděl přezíravě.

„Možná,“ souhlasil jsem. Neměl jsem moc chuť do hovoru.

Bonsetti se vyhrabal z dek a přidal se k nám. Nabral si plný hrnek, z vědra přilil do kotlíku novou vodu a přidal další hrst kávy.

Usrkl, podíval se na Umwalda a usmál se.

„Někteří lidé umírají už po šesti ranách a neslyšel jsem o nikom, kdo by přežil víc než čtrnáct.“

Bylo to poprvé, co jsem viděl Bonsettiho se usmát.

Umwald si překvapeně lokl a vzápětí horký nápoj vyprskl.

„To sem nevěděl! Vy byste je nechal?“ obrátil se na mě.

„Každý nese odpovědnost za své činy.“

„Ale mně ještě není patnáct!“

„Život je krutý.“

Pochopil, že se mnou nebude velká zábava, a nechal mě na pokoji.

Zalezl jsem si zpátky do dek a odpočíval. Lomcovala mnou zimnice, ale dalo se to vydržet. Od ohniště jsem dohlédl k místu včerejšího incidentu. Dívka stále seděla na svém místě a tupě hleděla do prázdna. Nikdo si jí nevšímal. K obědu jsem sežvýkal pár kousků sušeného masa a zbytek bochníku chleba, který ve vlhkém vzduchu začínal plesnivět. I kuchař byl na cvičáku. Snažil jsem se promyslet, co všechno se dosud přihodilo, kdo a proč se mě pokusil zabít a zda byl Sydney najatý vrah, nebo jen chlapík se širokými rameny. Zimnice však získala na síle a mé myšlenky se podobaly rozpitým inkoustovým kaňkám.

Odpoledne se ke mně posadili Kowalski s Umwaldem. Pokud jim bylo divné, že se celý den jen povaluji, nedali ani jeden nic najevo.

„Nutně potřebujeme víc mužů,“ začal Kowalski.

„Tihle nestojí za nic?“ zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou.

„Budou lepší, než jsem si myslel. Dal jsem jim najevo, že dostali šanci něco dokázat a většina z nich se jí chopila. Pár lidí v noci odejde, pár vyrazím sám, ale zbytek bude stát za to. Nemůžeme však uchránit tisíc lidí, víc než sto vozů a spousta zvířat a nákladu s třiceti lidmi. Jestli se farmáři rozhodnou porvat mezi sebou, nezvládneme je ani uklidnit.“

Poslouchal jsem jen napůl. Hlava mi začínala třeštit a žaludek signalizoval, že můj lehký oběd byla chyba.

Zato Umwald zvědavostí špicoval uši a ještě stačil pokukovat po holce v trávě.

„Proč tam pořád sedí?“ zeptal se, když jsme se s Kowalskim dohodli, že se pokusí u druhořadých agentů najmout i druhořadé žoldnéře za jakoukoliv cenu.

„Asi nezvládne vstát a odejít jinam,“ řekl jsem.

„A proč jí někdo nepomůže?“

Místo odpovědi jsem pokrčil rameny.

„Protože je nečistá, poskvrněná,“ odpověděl za mě Kowalski. „Její lidé ctí morálku a nechtějí s ní mít nic společného.“

Umwald si už samozřejmě stačil zjistit, co se v noci stalo.

„Ale ona za to přece nemohla!“

„Mohla!“

Kowalskiho hlas zněl pobouřeně a přesvědčeně zároveň.

„To je pěkná blbost!“ vybuchl Umwald. „Velkej silnej chlap jí zatáh do křoví a udělal jí to. Jak to, že za to může? Nikdy sem nepochopil, proč se lidi dycky dívaj na znásilněný ženský tak blbě!“

„Čest je to nejcennější, co žena má, a proto o ni musí dbát. Když o ni přijde, vždy na ni padá část viny. Proto je ta dívka nečistá, poskvrněná.“

Kowalski teď mluvil jako kazatel. Jeho hlas ke mně doléhal zdálky. Toužil jsem jen po tom, aby oba co nejrychleji vypadli a nechali mě spát.

Umwald si odplivl. „Nejhorší kecy, který sem kdy slyšel. Když jsem byl malej, jedna štětka mi každý pondělí dávala dva měďáky na jídlo. Ctihodný paničky mě vobčas polily pomejema.“

Odmlčeli jsme se a všichni tři dívku chvíli pozorovali.

„A co se s ní stane?“ zeptal se váhavě Umwald.

„Jestli tam bude sedět ještě nějakou dobu, pravděpodobně umře podchlazením,“ řekl jsem a zabalil se do dek.

„Vám přece nevadí, co se jí stalo, že ne?“ Umwald se otočil přímo ke mně.

„Ne.“

„Tak proč jí nepomůžete?“

„Neznám ji, a kromě toho – jak bych jí mohl pomoct? Polovinu mých dek jsi mi sebral ty, polovinu potřebuji sám. Nemám dům, ani stan, ani vůz, kam by se mohla schovat. Umře, protože ji znásilnil špinavý chlap a její lidé ji odvrhli. Možná by někde mohla najít pomoc, ale je v šoku a nedokáže se o sebe postarat.“

Dával jsem pozor, abych se přitom ani koutkem oka nepodíval na Kowalskiho. Neměl jsem chuť přít se o mravnosti a dalších prázdných slovech. Kowalski naštěstí přešel k problémům s nákupem dobytka. Jeho zasvěcený rozbor odolnosti krátkorohého a dlouhorohého skotu mě naprosto udolal. Když se jednalo o jakoukoliv věc, která měla spojitost s farmařením, byl nezastavitelný. Nakonec jsem debatu ukončil s tím, ať si vše ještě jednou promyslí. Jeho doporučení jsem chtěl přednést Masnerovi. Jakmile Kowalski odešel, usnul jsem. Zdálo se mi o býcích s jedním rohem dlouhým a jedním krátkým. Měl jsem už i lepší sny.

Brzy ráno mě probudilo kručení v břiše. Pořád jsem se necítil úplně v pořádku, ale hlavu jsem měl jasnou a také zraněný bok se umoudřil. Posnídal jsem zbytky večeře, kterou pro mě kuchař ušetřil, připravil koně na cestu a vyhoupl se do sedla. Přesněji řečeno, opatrně jsem se na koně vyškrábal. Nechtěl jsem zranění zatěžovat víc, než bylo nezbytně nutné. Holka byla pryč, jen slehlá tráva ukazovala místo, kde skoro dva dny seděla. Buď jí někdo pomohl, nebo příbuzní překonali po její smrti své vysoké morální zásady a pohřbili ji. Kowalski odjel už včera večer, žoldáky měl nyní na povel jeho nový pobočník, můj starý známý troglodyt. Při sestavování výplatní listiny jsem se dozvěděl, že se jmenuje Kant. Kowalskiho volba mě překvapila, ale hlídka na kraji lesa byla vzhůru a žoldnéřské tábořiště získalo alespoň přibližnou podobu vojenského ležení. Kdyby nebylo něco v pořádku, byl tady Bonsetti s desítkou původních Kowalskiho lidí k ruce.

Obloha zůstávala zatažená, ale příkrov mraků se zvedl a nepršelo. Projel jsem se táborem, abych věděl co a jak. Přibylo nových a opravených vozů, nakoupený dobytek spásl většinu trávy v údolí, vyšlapané cesty ukazovaly, kam jej honáci vodí za vzdálenou pastvou. To mi připomnělo, že se mezi naše protivníky zařadil i čas. Třináct set lidí s dobytkem bylo na jedno údolí příliš mnoho. Museli jsme spěchat, protože za pár dní nebudeme mít pastvu pro dobytek, dřevo na otop, a přes veškerou snahu se začneme topit ve vlastních splašcích. Minul jsem dva zbrusu nové Kowalskiho vozy stojící těsně vedle sebe. Byly to velké, čtyřkolové vozy celé ze dřeva, s koly o průměru výšky dospělého muže a klenutou plátěnou střechou nataženou na čtyřech proutěných žebrech. Jeden uvezl dobře tunu nákladu a tři lidi k tomu. Dva páry tažných volů a tři krávy se spokojeně krmily z nachystané kopy posečené trávy u kůlu. Kowalski si zřejmě zaplatil někoho k ruce. Z bližšího z vozů zaznělo tiché zavrzání, jakoby kdosi chodil po dřevěné podlaze. Pomalu jsem sesedl z koně a s nožem v ruce se potichu krok za krokem přibližoval. Uvnitř se skutečně někdo skrýval. Prudkým pohybem jsem rozhrnul plachtu a současně se vyšvihl nahoru. Nahá dívka polekaně vykřikla a zvedla před sebe deku.

„Já jsem…, on…, dovolil mi tady být!“ podařilo se jí konečně vykoktat.

Zřejmě právě vstala z postele a nestačila se ještě obléknout. Svým způsobem byla velmi pěkná. Jemným obličejem a velkýma očima připomínala panenku na hraní. Než se stačila skrýt za dekou, všiml jsem si jejího útlého pasu a klenutých boků. Celkový dojem trochu kazily podlitiny v obličeji, které už začínaly světlat. Na podlaze v misce stála polovina včerejší žoldnéřské večeře. Kowalski byl složitý muž.

„Požádej kuchaře, ať ti dá něco k jídlu. Kdyby se vzpíral, řekni mu, že je to můj rozkaz. Kowalski se vrátí nejdřív zítra ráno, postarej se mu zatím o zvířata.“

Byla tak vyděšená, že se nevzmohla na odpověď. Děsit umím dobře.

Znovu jsem se vyšplhal na koně a vydal se na cestu. Před napajedlem jsem potkal Kristýnu. Vláčela se s vědry, v každém šplouchala trocha vody.

„Dobré ráno,“ pozdravil jsem a pokusil se uklonit. Pokud se dá uklonit z koně ženě, která nese těžký náklad.

„Nepřišel jste si převázat ránu,“ řekla stroze bez úsměvu.

Včerejší noc ještě stále nebyla zapomenuta.

„Ještě se nevrátil?“ přešel jsem její poznámku otázkou.

„Zase odešel.“

Náš rozhovor se rozhodně nedal označit za plynulou konverzaci, ale stejně jsem byl rád, že ji vidím.

„Mrzí mě, –“ na okamžik jsem zaváhal, protože jsem nevěděl, jak větu dokončit, „že jste to viděla.“

Vážně přikývla.

„Přemýšlela jsem o tom. Zasloužil si to.“

Nevěděl jsem, co říct dál. Uklonil jsem se a pobídl koně.

KAPITOLA OSMÁ

TKANÍ PAVUČIN

Kowalski se narovnal a vztekle pohlédl na Gedroga. Žoldnéřský agent ho víc než hodinu zdržoval, vyptával se na všechno možné i nemožné jen proto, aby mu nakonec oznámil, že pro něj stejně žádné muže nemá. Pro budoucí obchody se vyplácelo být při jednání s agenty alespoň částečně zdvořilý, ale Kowalski si nebyl jist, zda v dalším okamžiku nevybuchne vztekem. Raději přestal očima probodávat špinavého tlouštíka a rozhlédl se po kanceláři. Velká, nezařízená místnost se stolem, dvěma židlemi a jediným oknem zastřeným záclonou působila podobným dojmem jako sám žoldnéřský agent. Záclona byla stejně zažloutlá jako okno a její spodní lem se válel po podlaze, na parapet někdo po velmi dlouhou dobu vyklepával popel z dýmek. Kupky pokrývaly plochu v téměř souvislé zvlněné vrstvě. Kowalski se v myšlenkách opět vrátil k okamžiku, kdy Koniáše varoval před druhým střelcem. Ještě stále nechápal, proč to vlastně udělal. Jeho problém za něj mohl vyřešit někdo jiný. Možná ho varoval, protože si nebyl stoprocentně jistý, zda Koniáš opravdu hraje dvojí hru. A také kvůli tomu, že neměl rád střelbu ze zálohy. Kowalski zavrtěl hlavou. Nebyl zvyklý, aby měl v myšlenkách takový chaos. Koniáš sice měl pochybné kontakty s čaroději, ale na druhou stranu Kowalskimu stoprocentně důvěřoval a nijak se nesnažil ovlivnit najímání žoldnéřů. Kowalski si nedokázal představit, že by Koniáš vojáky dokázal použít proti němu. Na druhou stranu si uvědomoval, že Koniáš je smrtelně nebezpečný člověk. Šermíř, intrikán, bojovník a zabiják v jedné osobě, chytřejší než divoká kočka a houževnatější než vlk. A k tomu vzdělaný. Kowalski si nemohl pomoci, aby ošklivého muže ve skrytu duše alespoň trochu neobdivoval.

Kowalski se z myšlenek vynořil zpět do reality a všiml si, že na něj Gedrog poněkud nervózně civí.

„Tím jsme zřejmě skončili,“ přerušil své dlouhé mlčení a s úlevou se zvedl ze židle.

Dnes už vystřídal pět různých kanceláří, ale Gedrog měl bezkonkurenčně nejnepohodlnější židle. Zamyslel se, kolik dalších agentů ve Fenidongu ještě zná. Bylo to zbytečné. Dobře věděl, že když započítá i své předchozí pokusy, obešel všechny.

„Pane Gedrogu?“

Mladý pihovatý úředník oslovil svého šéfa ještě téměř za dveřmi. Na okamžik nervózním pohledem spočinul na Kowalskim. Po krátkém zaváhání se rozhodl nebrat ho na vědomí a vstoupil do kanceláře.

„Mám vpředu zákazníka, který hledá práci.“

Gedrog po svém pomocníkovi loupl pohledem, sepjal ruce na blahobytně klenutém břiše a zhoupl se na židli.

„Tak ho zapiš. Děláš to skoro měsíc, už bys měl vědět jak.“

„Jenomže on chce nechat zapsat celou jednotku.“

Než stačil Gedrog cokoliv říct, Kowalski vykročil ke dveřím, odsunul mladíka stranou a prošel chodbou do kanceláře určené pro vojáky hledající práci. Gedrog neměl rád, když se mu žoldnéři pletli se zaměstnavateli, a přijímal je v oddělených místnostech. Kowalski vešel dovnitř, zavřel za sebou dveře a otočil klíčem v zámku. Nestál o to, aby se Gedrog zbytečně míchal do dalšího jednání. Teprve potom se otočil k muži stojícímu na druhé straně kanceláře. Byl podsaditý a ramenatý, měl nakrátko ostříhané šedivé vlasy a hladce oholenou bradu s tmavým nádechem rašících vousů. Na příchod Kowalskiho nijak nezareagoval, pouze ho pozoroval pronikavýma, ocelově šedýma očima. Voják, ohodnotil ho prvním pohledem Kowalski. Muž stál vzpřímeně ve stoji spatném, jednu ruku držel dlaní položenou na stehně, druhou zaklesnutou za přezku opasku. Jezdecké boty se leskly čistotou, oděv si nedávno pečlivě vykartáčoval. Bývalý voják, opravil Kowalski svůj odhad, když si všiml velkých závěsných kroužků pochvy meče, vydřeného obrysu pravého nárameníku na krátkém kabátci a štíhlé levoruční dýky v pouzdře na pravém boku. Meč neměl, protože ho nechal podle zvyklostí platných při jednání s žoldnéřskými agenty v hale. Kowalski podle závěsného kroužku odhadoval, že to je mírně zakřivená zbraň východních kočovníků nošená v pochvě vodorovně se zemí. Spolu s dýkou zvláštní kombinace. Důstojníci všech pravidelných armád neměli obecně rádi, když výstroj jejich mužů připomínala kolekci posbíranou po všemožných bojištích kontinentu, ale tenhle chlapík si zřejmě s podobnými předsudky nelámal hlavu a bral vše, co se mu hodilo.

„Prý hledáte práci. Jmenuji se Kowalski a najímám žoldnéře.“

Muži se ve tváři nepohnul ani sval. Zdálo se, že neregistruje ani Kowalskiho slova, ani zuřivé Gedrogovo bušení na dveře.

„Duno. Jmenuji se Arthur Duno,“ odpověděl po dlouhé pauze. „Je nás devadesát. Všichni jsou to moji muži, zkušení a dobří. Musel byste nás vzít všechny.“

„Kde jste pracoval naposledy?“

„Pro pana Huurana. Je to svobodný dobytkář, kvůli smlouvám na půdu se nepohodl s leníky hraběte Ukoina. Nakonec se do toho vmísil sám hrabě a celé to trvalo moc dlouho. Rozhodli jsme se změnit vzduch.“

Kowalski si umínil, že si informaci v budoucnu prověří, ale nepochyboval, že je pravdivá. Podobné obchodní spory řešené za pomoci profesionálů nebyly řídkým jevem.

„Nabízím tři zlaté za týden pro mužstvo, šest pro vás. Beru vás všechny,“ vyslovil nabídku. „Jde o několikaměsíční práci, ochrana rolníků.“

Gedrog se přestal dobývat zamčenými dveřmi.

„To je velmi slušný žold,“ pronesl Duno tónem, jako by ho to vůbec nezajímalo.

„Ano. Odpadá provize.“

„Mám dva seržanty, pro ně chci čtyři zlaté.“

Kowalski na okamžik zalitoval, že mužstvu nenabídl jen dva a půl, ale potom myšlenku zaplašil. Ještě před okamžikem netušil, zda sežene alespoň pár schopných chlapů, a teď měl celou vycvičenou jednotku.

„Souhlasím.“

„A jako zálohu žold na dva týdny předem.“

„Souhlasím.“

Dveřmi z haly se do místnosti vřítil udýchaný Gedrog. Odešel z domu zadem a oběhl celou ulici, aby se dostal dovnitř hlavními dveřmi.

„Ale pánové! Musíte dodržovat zvyklosti! Nejprve předjednám tady s panem – ehm, velitelem, podrobnosti a pak vám učiním nabídku, pane Kowalski!“

„Zbytek bychom mohli dohodnout u oběda, ne?“ otočil se Kowalski na Duna.

Žoldnéř místo odpovědi lehce přikývl a zamířil ke dveřím. Ještě na ulici Kowalski slyšel bolestivý nářek tlučeného pomocníka.

* * *

Rezka si s požitkem uhladila nabíranou sukni. Elegantní a drahé oblečení patřilo k nejpříjemnějším věcem na Kelemanových večírcích. Několikrát se ho snažila přemluvit, zda by jí pár kousků nedaroval, ale nenechal se obměkčit. Teprve později zjistila, že to není kvůli lakotnosti, ale protože si liboval v ponižování a trápení lidí. Měl dokonalou schopnost využít jakékoliv slabosti, kterou mu člověk odhalil. Už nikdy od něj nic nechtěla, ale pokaždé, když šaty vracela, mu viděla na očích, že ví, jak nerada to dělá.

Naposledy se zkontrolovala v zrcadle. Bez vyzývavého líčení a zbytečně odvážného dekoltu ničím nepřipomínala třístříbrňákovou děvku z Ambrósiina bordelu. Věděla, že až vstoupí do salónu, vydechnou hosté úžasem a budou se k ní chovat jako k dámě. Samozřejmě jen do chvíle, než jim Keleman po pár skleničkách s požitkem prozradí, že je pouhá štětka. Dělal to však pouze tehdy, pokud si to před svými obchodními partnery mohl dovolit. Nevadilo jí pracovat v nevěstinci, ale přechod z jedné role do druhé bolel.

„Jsi parchant,“ zašeptala směrem ke Kelemanově mizernému portrétu na zdi, „ale aspoň dobře platíš.“

Zpočátku netušila, proč ji příležitostně zaměstnává i jako hostesku a paní domu, když si mohl na stálo najmout řádnou hospodyni. Později však pochopila, že mu to tak vyhovuje. Keleman nechtěl, aby mu někdo cizí příliš podrobně nahlížel pod pokličku, a holka z laciného bordelu, kterou si sám vyškolil a kterou mohl mít k dispozici kdykoliv chtěl, byla ideální. A navíc, tím si byla jistá, ho v posteli pořádně rajcovala.

Zpoza závěsu vykoukl drobný kluk.

„Všechno je připraveno, madam.“

Keleman na své večírky najímal pokaždé jiné služebnictvo a Rezčinou prací bylo postarat se, aby všechno běželo jako po másle.

„Začněte roznášet aperitiv,“ přikázala a naposledy se zkontrolovala v zrcadle. Čas vyjít na scénu.

V okamžiku, kdy vstoupila do salónu, si uvědomila, že tento večírek je jiný než obvykle. Hostů bylo pět a pouze muži. Zvědavě si ji při jejím vstupu prohlédli, potom se však vrátili k tlumenému rozhovoru. Keleman jí posunkem přikázal, ať se postará o občerstvení na vedlejším stole. Věděla, že ve sklepě je nachystáno několik baterií prvotřídního vína a v nevěstinci Zlatá růže čeká pět holek na poslíčka. Keleman chystal po uzavření obchodu pořádný flám.

Do salónu vstoupili tři číšníci s pojízdným barem a servírovacím stolkem; muži se odmlčeli. Rezka sloužící tiše a účelně dirigovala. Keleman ji už dřív donutil naučit se etiketu stolování do poslední maličkosti a na dnešním večerním menu mu obzvlášť záleželo. Vše bylo podřízeno maximální spokojenosti hostů a navození uvolněné atmosféry. Po odchodu číšníků se hovor opět pomalu rozproudil. Rezka se posadila stranou do křesla. Místo, kde měla sedět, Keleman pečlivě vybral předem, aby nikdo z návštěvníků neměl podezření, že je odposloucháván. Pohledem na okamžik zabrousila k debatující skupince, vzápětí stočila zrak k velkému zrcadlu. Všimla si, že jeden z mužů ji úkosem zkontroloval. S předstíraným zaujetím studovala svůj obraz. Vzpomněla si na zachmuřeného žoldnéře, který ji navštívil v nevěstinci. Napadlo ji, kolik by asi zaplatil za informaci, o čem se tady jednalo. Soustředila se na hovor, ale vnímala jen slévající se šumění hlasů. Pokusila se alespoň si zapamatovat, jak Kelemanovi hosté vypadají. Nevym, vyzáblý aristokrat s koňskou tváří, se obdobných jednání a flámů účastnil již dříve, menšího robustního chlápka se studenýma očima viděla poprvé, hubeňour s bílým límcem podle poslední módy tady také nebyl žádný nováček. Při zkoumání jednotlivých hostů si uvědomila, že se bojí. Byl to druh strachu, který ji obvykle varoval před muži, s nimiž si nebylo radno zahrávat. Netušila, kam má návštěvníky zařadit. Nevypadali jako obchodníci, šlechtici nebo vysocí důstojníci. Všichni však v sobě měli aroganci skutečně mocných a nebezpečných lidí. Byla si jistá, že kdyby jim jen trochu překážela, pohodili by ji někde ve stoce a vůbec by se nad tím nerozmýšleli. Zachvěla se. Keleman byl trochu jiný. On by v tom navíc našel potěšení.

Večer ubíhal pomalu a Rezce nebylo jasné, proč Keleman vše tak pečlivě připravoval. Jednání se neslo v klidném duchu, nezdálo se, že by se muži o něco přeli nebo se na něčem nemohli dohodnout. Přesto byl Keleman stále ve střehu, jako by to nejdůležitější mělo teprve přijít.

Po deváté se obchodní rozhovor změnil ve společenskou konverzaci a prázdných lahví začalo rychle přibývat. Rezka dostala příkaz, aby vyslala poslíčka ke Zlaté růži a okamžitě uvedla děvčata dovnitř. Sama pro sebe se ušklíbla. Víno hostům očividně chutnalo, měla pocit, že dnes si holky odbudou jednoduchou šichtu. Pouze Keleman a podsaditý chlapík se strohým výrazem ve tváři pili méně než ostatní. Ani ji nepřekvapilo, když se právě oni dva po další hodině vzdálili. Zábava už byla v plném proudu a nikdo je nepostrádal.

„Postarej se o ně. Snaž se, ať si nevšimnou, že jsem pryč,“ sykl na ni Keleman, když procházel kolem.

Rezka jen přikývla, ale cítila, jak se jí zmocňuje zvědavost. Pochopila, že to zajímavé se bude odehrávat nahoře. Prošla se mezi stoly, dolila víno, u sklepníka objednala další láhve a nechala doplnit mísy s jídlem. Přestože bylo pět holek oproti třem flamendrům v přesile, stálo ji to dvě plácnutí přes zadek. Postavila se ke schodům do patra. Zábava začínala získávat říz, pracující holky se poslušně chichotaly, nechávaly se pomalu svlékat a současně napájely klienty vínem. Ji nikdo nepostrádal. Se zatajeným dechem vykročila nahoru. Držela se těsně u zdi, protože většina schodů hlasitě vrzala. Už dřív podezřívala Kelemana, že je to záměrné bezpečnostní opatření. Dva kroky před dveřmi do pracovny zůstala stát, protože blíž se neodvažovala. Snažila se ovládnout strach, dýchat pomalu a zhluboka, ale příliš jí to nešlo. Riskovala a dobře si to uvědomovala. Těžko by Kelemana přesvědčovala, že za ním právě spěchá s nějakým naléhavým problémem.

„Vy chcete, abych se protivil císařovým rozkazům!“ slyšela podrážděný hlas neznámého muže.

„Ne, to vůbec ne. Rozkazy musí být splněny, ale –“ Keleman nemluvil tak nahlas a jeho slova se částečně ztrácela v halasu nesoucím se zezdola.

„– jde pouze o malé zdržení. Rozkazy budou přesně vyplněny, i když trochu jiným způsobem a –“

Někdo se hlasitě zasmál, bouchly dveře, Rezka leknutím zatajila dech. Uklidněte se, přemlouvala v duchu společnost, ale bylo to zbytečné. Hlučný mužský smích a vysoké chichotání zesílilo, někdo shodil židli nebo přes ni přepadl, a zřejmě nebyl sám. Večírek očividně spěl k obvyklému vrcholu.

„Tohle byla jediná možnost, jak se s vámi tajně zkontaktovat…,… malá změna…,… v konečném důsledku zničíte celou karavanu,… peníze…, pro nás oba,… zajistím zbytek.“

Hluk se neustále stupňoval, Rezka už neslyšela ani slovo. Otočila se a co nejrychleji se vrátila dolů. V okamžiku, kdy opustila schody, zaslechla zvuk otevíraných dveří. Přešla ke svému místu a posadila se. V salónku zůstal jen Nevym se dvěma prostitutkami, ale tropili ještě víc hluku než předtím celá společnost. Ostatní se uklidili do přilehlých pokojů.

Keleman vyšel z chodby a studeným pohledem zkontroloval situaci.

„Nevšimli si, že jste pryč,“ přinutila se Rezka říct s uštěpačným úsměvem. Srdce jí přitom bilo rychle jako sýkorce, nebyla si jistá, zda ji Keleman na schodech nezahlédl.

„Nevym byl vždycky prase,“ okomentoval Keleman znechuceně počínání svého hosta, který se s kalhotami na půl žerdi snažil dostihnout nahou prsatou blondýnku v závodech okolo stolu.

„Můžeš jít spát, těmhle je všechno jedno a já mám ještě spoustu práce,“ propustil ji.

Nevym na svou kořist konečně dosáhl a nadšeně zahýkal.

Rezka se s úlevou postavila, přestálým napětím se jí třásla kolena a cítila se vyčerpaná jako po dlouhém běhu. V pokoji se svalila na postel a usnula.

* * *

Tobiáš Masner mlčky pozoroval Koniáše. Připadal mu ještě hubenější a unavenější než když se potkali naposledy, ale nezdálo se, že by to nějak ovlivňovalo jeho výkonnost. Argumenty, které předložil, zněly logicky a rozumně. Čas se stal jejich nepřítelem a bylo skutečně vhodné vydat se s kolonisty na cestu, přestože ještě všechno nebylo zajištěno. Pouze v otázce opatření zajišťujících jeho vlastní bezpečnost s ním nesouhlasil. Koniáš narozdíl od něho neznal spleť psaných a nepsaných zákonů, kterými se lidé vyšších tříd obklopili, aby v obchodních válkách nebyly přímo ohroženy jejich vlastní životy. Každý, kdo by tabu porušil, by se odsoudil k doživotní izolaci a následně k bankrotu. Obchodně a společensky by tak popravil sám sebe. Masner se v myšlenkách vrátil zpět k žoldnéři. Ve zprávách, které mu obstarali jeho agenti, stálo, že umí číst, psát i počítat a je velmi chytrý. Nebyla to tak docela pravda. Ten muž očividně studoval na některé z nejlepších univerzit a pravděpodobně by byl nepříjemným protivníkem u jakéhokoliv soudu ve Fenidongu. K tomu všemu z jeho gest občas probleskovaly stopy šlechtického vychování. Velmi dobrého vychování.

„Najal bych důvěryhodné muže. Spolehlivé profesionály,“ zopakoval Koniáš svou nabídku.

„Aby mě vyrušovali od práce? Jestliže vy jste o krok pozadu, jak tvrdíte, já jsem o dva,“ odmítl Masner návrh ještě jednou.

„Vaše bezpečí. Doufám, že víte, co děláte.“

Koniáš pokrčil rameny a lehkou úklonou hlavy se rozloučil. Masner se sám pro sebe usmál. Takové jemné nuance v pozdravech se mohl naučit jen někde blízko císařského dvora.

„Umwald na vás čeká v kuchyni,“ zavolal za ním.

Odložil zábavný hlavolam žoldnéřova původu stranou a vrátil se zpět k dokumentům na stole. Během dvou dnů si obstaral všechny relativně volně dostupné informace o finanční situaci svých společníků a s pomocí ne zcela poctivě získaných knih z berního úřadu pátral dál. Tobiáš Masner si uvědomoval, že je před ním spousta mravenčí práce, ale věděl, že pokud vytrvá a nechá se vést logikou a intuicí současně, nakonec se ke kořenům věci dostane. Pokud existovala příčina, proč někdo ze společníků hrál dvojí hru, v berních knihách po ní určitě musela zůstat stopa.

* * *

Následující den ráno jsem podle Masnerova seznamu navštívil několik obchodníků s obilím. Do oka mi padl Hugo Glavitz. Menší rtuťovitý chlapík, který se nesnažil nikoho oslnit svými znalostmi, ale na první pohled se vyznal, navíc jsem na něj i od ostatních obilnářů dostal dobré reference. Jeho nevelké zásoby obilí jsem koupil na místě a uzavřel s ním smlouvu o zprostředkování dalšího nákupu. Sám se nabídl, že zorganizuje dopravu zrní do údolí, a nechtěl za to ani příliš mnoho. Domluvili jsme se, že naložené vozy budou připravené pozítří v poledne. Chystal jsem se je doprovodit osobně. Podle našeho plánu měla většina, zhruba osmdesát procent osiva, cestovat po moři na Hatovových lodích. Zbytek sebou vezla karavana jako železnou rezervu pro případ nepředpokládaných událostí. Ještě jsem potřeboval najít dobré skladiště v přístavu a i tady mi Glavitz pomohl. Samozřejmě za malou provizi.

S krávami to nešlo tak hladce. Až do večera jsem obcházel dobytkáře. Jeden jako druhý byli horší než koňští handlíři, a buď neměli skot toho správného druhu, nebo ho chtěli prodat jen pár kusů za příliš vysokou cenu. Doufal jsem, že zítra budu úspěšnější.

Večer před devátou jsem seděl U Pelikána. Pokud Umwald správně vyřídil můj vzkaz, měl se tam se mnou sejít zástupce Haurů. Vyřídil ho. V devět hodin přede mnou stál sám Baribald Bryzold. V prostých lněných kalhotách, jednoduché volné haleně se zavazováním až ke krku a vyšoupané kožené kazajce připomínal řemeslníka, který si zaskočil po práci na pár piv. Objednal jsem vlhkuvzdorné vaky na obilí, lékařský materiál, a pro sebe soukromý trezor. Ten mi jen pronajali, tvrdil, že podobné výrobky neprodávají.

Zamíchal se mezi lidi a byl pryč.

Vypadl jsem od Pelikána deset minut po něm. Chvíli jsem bloumal po nočních ulicích, abych se přesvědčil, že mě nikdo nesleduje, a potom jsem šel spát do svého domovského penzionu. Už čtrnáct dní jsem se tam neukázal a pochyboval jsem, že ho někdo bude hlídat tak dlouho. Přesto jsem z opatrnosti vlezl do pokoje po střeše ze zadní strany. Ani domácí o mně neměla ponětí. Pokoj už stačil získat pach místnosti, ve které dlouho nikdo nebyl. Praštil jsem sebou do postele a spal jako zabitý.

* * *

Ráno jsem se stavil u Masnera, podal mu hlášení a vyzvedl peníze na zaplacení pytlů. Byl nevyspalý, zřejmě pracoval celou noc, na stole i podlaze se povalovala spousta knih a složek s papíry. Když si masíroval spánky, převrhl loktem sklenici a vylil její obsah na rozložené dokumenty. Okamžik na rychle se rozšiřující vlhkou skvrnu unaveně mžoural očima.

„Není to nic smrtelně důležitého a trocha vody…“ okomentoval provinile svou nešikovnost.

Vsadil bych se, že ještě před dvěma dny by hubkou horečně zachraňoval co se dá.

„Objevil jste něco nového?“ zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou.

„Ne. Přesněji – ještě ne. Jdu však po stopě a je jen otázkou času, kdy mě k něčemu nebo k někomu dovede.“

Bůh ví, jak dlouho se nepřetržitě hrbil nad knihami, ale když to říkal, oči mu svítily dychtivostí jako oči honícího psa na čerstvé stopě.

„Až se dozvíme, kdo nám hází klacky pod nohy, posloužíme mu stejně. Teď jsme v defenzívě, bráníme se a bojíme se, zda přežijeme další úder. Nemusím vám vysvětlovat, že je to velmi nevýhodná pozice. Naše nejlepší obrana je útok,“ řekl jsem, aby prozradil alespoň něco.

„Nemám nic určitého. Sleduji přelévání peněz, formování nových obchodních aliancí, procházím kartelové smlouvy. Dnem i nocí zaměstnávám několik agentů. Podle všeho proti nám stojí jednotlivec a vystačí si s vlastními zdroji. Zatím vím jen to, že je velmi silný. Jakmile objevím něco nového, dám vám okamžitě vědět.“

„A naši společníci?“

Přes tvář mu přelétl náznak úsměvu.

„Těm samozřejmě věnuji speciální pozornost. Dnes večer máme schůzku, nechcete se zúčastnit?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Mám spoustu práce s dobytkem. Mou zprávu máte, role nájemného žoldnéře mi vyhovuje. Pokud se tady nebudu moci pozítří zastavit, pošlu vám vzkaz po Umwaldovi.“

Masner přikývl.

„Chytrý kluk, občas pro mě pracoval.“

S Umwaldem jsme se opět setkali v Masnerově kuchyni.

Dal jsem mu za úkol koupit čtyřkolový povoz s velkými koly, čtyřspřeží koní, k tomu věci, které sám považoval za nutné na dalekou cestu, a přikázal jsem mu, kam s tím vším má přijet.

Díval se na mě, jako bych spadl z Měsíce.

„Vy ste se zbláznil! Nevyznám se ani ve vozech, ani v koních a už vůbec neumim řídit povoz! Koupím nějaký starý chromý herky nebo tak. Vážně bych nerad prošustroval vaše prachy!“

„Znáš někoho, kdo se vyzná ve vozech a koních?“

Umwald se zamyslel.

„Jo, jednoho ožralu. Živil se žebráním. Městští vojáci ho párkrát načapali otravovat ve vnitřním městě, kde se to nesmí, a zpřeráželi mu kosti. Teď se bojí a stal se z něho smetišťák. Žije z odpadků. Prej kdysi dělal vozku a jezdil s karavanama.“

„Najmi ho. Zaplať mu, on ti poradí.“

Umwald mlčel a zarputile přemýšlel.

Dojedli jsme. Kaše byla pryč. Do kuchyně vešla kuchařka doprovázená dvěma kuchtíky. Asi se tady s námi bála. Uvolnili jsme jí místo a přesunuli se do vstupní haly. Venkovní dveře byly zamčené, museli jsme počkat, až se objeví komorník.

Využil jsem času k utažení řemenů výstroje. Za posledních pár dní jsem zhubl, pouzdra s noži najednou neseděla, jak by měla. Jen řemen kalhot jsem utáhnout nemohl, protože nezbývala žádná další dírka. Umwald mě zvědavě pozoroval.

„Nezapomeň na jazyk. Až budeš kupovat koně a vůz, snaž se mluvit alespoň trochu slušně. Pomůže ti to i při smlouváni,“ poradil jsem mu.

Komorník se konečně pomalu přišoural a pustil nás na ulici. Díval se za námi podezřívavým pohledem, pravděpodobně neschvaloval, že nás jeho pán vůbec pouští do svého ctihodného domu.

„Není mi jasný, proč platíte zrovna mě,“ řekl Umwald.

„Okolo slídí spousta zvědavých očí. Každý, koho najmu, může být nastrčený agent nebo vábnička pro jiného agenta. Tobě mohu věřit, navíc ti málokdo bude věnovat pozornost, protože není obvyklé, aby důležitou práci dělali kluci jako ty. Chápeš?“

„Trochu,“ zamumlal Umwald.

Po chvíli zvedl pohled od země a vychytrale se na mě podíval.

„Ale když sem pro vás tak důležitej, měl byste mě lépe platit!“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Ne. Tomuhle se říká vykořisťování člověka člověkem. Zvykej si a dej se do práce.“

Neřekl jsem mu samozřejmě všechno. Držel jsem si ho u sebe hlavně kvůli tomu, že se mi líbil. Byla v něm jakási zvědavost, dychtivost a ochota vyzkoušet všechno nové a neznámé, kterou mi připomínal mě samého.

* * *

Kowalski seděl na schůdcích vozu a rozpačitě se díval do plné misky, kterou držel na kolenou. Už když přijížděl, tušil, že něco není v pořádku. Zaplatil sice jednomu farmářskému mladíkovi, aby se mu o zvířata postaral, ale příliš se na něho nespoléhal a předpokládal, že jeho dobytek bude napůl hladovět. Místo toho už zdálky zpozoroval, že někdo zvířata zaopatřil jako svá vlastní. Ve žlabech stála čistá voda, krávy přežvykovaly u hromady nedávno nasečené trávy, koně měli na krku pověšené plátěné pytle s ovsem. Až když spatřil kameny, které někdo pečlivě naskládal kolem ohniště, aby si usnadnil vaření, si vzpomněl na dívku, jíž poskytl útočiště. Potkal ji, když se vracela od potoka se džberem vody. Po třech dnech jí po modřině ve tváři zbyla jen stopa. Než před ním sklopila hlavu k zemi, stačil si všimnout, že má krásně hnědé oči. Byla menší a štíhlá, hlavou mu dosahovala sotva k prsům.

Při vzpomínce na jejich setkání po jeho návratu z Fenidongu potřásl hlavou. Měl ji okamžitě poslat pryč, zpátky k příbuzným, kteří se už pravděpodobně vyrovnali s jejím zneuctěním. Bohužel propásl vhodný okamžik. Než ji stačil vyhodit, špitla, že večeře bude za chvíli. Kowalski měl hlad jako vlk a duševně byl připraven na připálené kukuřičné placky s tuhým masem, kterými je pravidelně zásoboval žoldnéřský kuchař. Pokud zrovna nebyly na řadě nedovařené fazole, které chutnaly ještě mnohem hůř.

Polévka s kusy masa – pravděpodobně zvěřiny, rád by věděl, kde ji sehnala – chutnala výborně a měkký, nedávno upečený chleba se na jazyku přímo rozplýval. Podobný pekli doma, když byl ještě kluk. Kowalski vztekle odložil prázdnou misku, až se po něm dívka postrašeně podívala. Nevěděl si rady. Nedokázal si představit, jak se jí teď má zbavit. Nakoukl do vozu. Ustlala si na truhle a nad provizorní lůžko pověsila věnec upletený z modrých a bílých lučních květin. Vůz byl ještě cítit novotou a jemná vůně květin se ostře vydělovala ze směsice pachů kůže, dřeva a oleje, kterým bylo napuštěno vodotěsné dno. Na vlněné dece ležel batikovaný šátek, pravděpodobně její vlastní, na druhé truhle hrubá košile z režného plátna, kterou se snažila přešít na pracovní zástěru. Kowalski se pohledem vrátil k šátku. Pravděpodobně si ho barvila sama a dala si s ním práci. Červená barva přecházela od nejzářivějších odstínů přes cihlovou až do hněda. Už to nebyl vůz naložený materiálem na dlouhou cestu, ale čísi domov. Otočil se a spatřil, jak ho s obavami pozoruje. Už dlouho neměl ženu a právě teď si to zatraceně silně uvědomoval. Mohl ji u sebe nechat ještě jednu noc, vyspat se s ní a vyhodit ji až ráno. Nikdo by proti němu neřekl ani slovo. Podle morálky jejích vlastních příbuzných to přece byla cuchta, kterou si už jednou muž násilím vzal. Špinavá děvka.

Seskočil ze schůdků, až vůz zavrzal. Dívka sebrala misku, kterou odložil, a chystala se umývat nádobí. Všiml si, že má do krve odřené dlaně a předloktí. Pohledem mimovolně sklouzl ke kamenům kolem ohniště. Některé z nich byly opravdu velké, musela se nadřít, než je natahala od potoka až sem. Pocítil jemné bodnutí výčitky. Kowalski zastával zásadu, že jsou ženské a mužské práce. Budování ohniště patřilo mezi ty mužské.

„Bylo to dobré, díky,“ zabručel, ale tak nesrozumitelně, že mu nemohla rozumět.

Odvázal koně a vydal se směrem k žoldnéřskému ležení. Tam na něj čekala práce. Naštěstí.

Ležení se s příchodem nových mužů roztáhlo do šířky, ale zachovalo si vojenskou ukázněnost. Dunovi muži se rozmístili na vnější straně směrem k lesu a původní posádka se naopak shlukla těsněji k sobě. Bylo to normální, ale nelíbilo se mu to. Nepotřeboval žádné šarvátky. Když odsedlával koně a ukládal tašky pod přístřešek u stanu, kde přespával, několik mužů se po něm zvědavě obrátilo.

Potlačil svou podrážděnost. Ještě před třemi hodinami mu bylo úplně jedno, co si o něm kdo myslí. Teď, když v tom hrála roli žena, to viděl jinak.

„Kapitáne?“

Kant se přiloudal uličkou mezi stany. Oholený a s přistřiženými vlasy vypadal jako úplně jiný člověk. Dokonce se zdálo, že i jeho oděv je čistší. Kowalski nemusel dlouho hádat, aby poznal, v čem tkví příčina. Na protější straně tábora zahlédl Arthura Duna hovořícího se svými pobočníky. I v táboře vypadal jako ze škatulky. Kowalski si uvědomoval, že pokud má všechno klapat, bude muset rozbít zaběhnutou hierarchii. Dunovi vojáci si musí zvyknout přijímat rozkazy hlavně od něho.

„Kapitáne?“ připomenul se Kant.

„Kdy jsem získal takovou hodnost?“ zareagoval Kowalski.

„Slyšel jsem, jak tam toho,“ Kant opovržlivě kývl směrem k Dunovi, „oslovujou poručíku. Tak sem si řek, že byste měl mít vyšší šarži.“

„Možná. Máš něco na srdci?“

„Jo. Sledujou nás ňáký lidi. Objevili sme jich osm na třech různejch místech. Řek bych, že ani všichni nepatřej ke stejný skupině. Možná se jich tu fláká eště víc.“

Kowalski přikývl.

„Už tady nezůstaneme dlouho. Jakmile Koniáš přiveze první várku obilí, změníme vzduch.“

„Von je pěkně tuhej chlápek, že jo, kapitáne.“

Kowalski se na Kanta pozorně podíval.

„Sám jsi viděl.“

„A kapitáne?“

Kowalski znal žoldnéře jako svoje boty a pochopil, že až teď se Kant dostal k meritu věci.

„Sem slyšel, kolik berou žoldu. O zlatku tejdně víc.“

Kowalski zpozorněl. Teď nesměl udělat žádnou chybu. Bylo špatné, když bylo mužstvo placeno různě, ale s tím se teď nedalo dělat nic.

„Kante, bral už si někdy lepší peníze?“

„Jo.“

„Nekecej.“

„Ne.“

„Kolik jsi bral nejvíc?“

„Jedenáct stříbrnejch.“

„A teď?“

„Dva zlatý a šest stříbrnejch.“

„Tak si nestěžuj.“

„Já si nestěžuju, kapitáne. Mně se nelíbí, že nás považujete za ňáký podřadný šmejdy.“

„To jsi řekl ty, ne já.“

„Ale myslíte si to.“

Kowalski opětoval Kantův upřený pohled. Žoldnéř připomínal nadměrně svalnatého troglodyta, ale zevnějšek mu křivdil. Od doby, kdy z něj udělal pobočníka, se snažil jak nejlépe mohl a nevedl si vůbec špatně. Spíš výborně.

„Nikdy bych podřadným šmejdům neplatil dva zlaté a šest stříbrných a už vůbec bych je nikdy nevzal do svého vlastního oddílu. Je to jasné?“

„Jo, je to jasný, kapitáne,“ spokojil se Kant s odpovědí.

„A ještě něco,“ zdržel ho Kowalski na odchodu.

„Ano, pane?“

„Připomeň chlapům, ať si ženských nevšímají. Koniáš se zítra vrátí, nechci přijít o dalšího vojáka.“

„Spolehněte se, pane, tak blbej snad nemůže bejt nikdo. Radši to připomeňte tamtěm,“ pohrdlivě ukázal bradou směrem k Dunovým mužům.

* * *

S obilím nebyly žádné problémy, Glavitz splnil, co slíbil a kouzelníci také. V bance se sice trochu ošívali, když jsem u nich rušil svůj vklad, ale nic jiného, než mě vyplatit, jim nezbývalo. Umwald sehnal slušný vůz, překvapivě dobré koně a postaral se i o nákup výstroje. Zapomněl jen na zimní oblečení. Horší to bylo s dobytkem, včerejšek se opakoval. Navštívil jsem snad všechny dobytkáře ve městě, ale jeden jako druhý mi věšeli bulíky na nos. Naštěstí pro mě si mysleli, že o skotu nevím vůbec nic. Každý chytrý kluk z vesnice by mě sice strčil do kapsy, ale po Kowalskiho lekcích bylo vydávání přestárlých a podvyživených kravek za odolná horská plemena i na mě trochu moc. Pokusil jsem se je převézt a za pět zlatek jsem na večerní jednání s jedním z největších dobytkářů najal jako poradce chlápka z malé farmy, který se živil pěstováním býků na chov. Vypadal až příliš ochotně, proto jsem pro jistotu chvíli počkal schovaný u cesty. Připadal jsem si trochu hloupě a zbytečně podezřívavě, nakonec se to však vyplatilo. Ten chytrák ani ne za půl hodinky vyběhl ven a uháněl přímo za velkochovatelem. Možná jsem už byl trochu unavený a zbytečně jsem se rozčilil. Chytil jsem ho za kotníky, zdvihl do vzduchu a třásl s ním tak dlouho, dokud jsem z něj těch pět zlatých nevytřepal. Koupit dobytek mi to sice nepomohlo, ale aspoň jsem se odreagoval. Další pokus o nákup zvířat jsem odložil na později, až budeme mít první várku obilí v bezpečí v táboře.

Z Fenidongu jsme s naloženými vozy vyrazili přesně v poledne a téměř celá cesta proběhla bez problémů. Až před prudkým sjezdem lesem do údolí se najatí vozkové začali ošívat. Báli se, že vozy převrhnou. Přišlo mi zbytečné hádat se s nimi. Na místě jsem je vyplatil a poslal zpátky do města. Zanedlouho jsme zůstali s Umwaldem a patnácti vozy na cestě sami. Umwald znepokojeně pozoroval klikaté a strmé serpentiny před námi, občas nedůvěřivě přelétl pohledem okolní les. Byl zvyklý na město. V kamenné džungli plné lidí se cítil jako doma, bez ohledu na to, že lidé byli obvykle mnohem nebezpečnější než divoká zvířata. Za poslední tři dny jsem měl fenidongských obchodníků plné zuby, cesta a okolní osamělý les byly příjemnou změnou.

„Najíme se tady, v táboře na to až do večera nebudeme mít čas,“ rozhodl jsem.

Během pár minut jsem měl rozdělaný oheň a v kotlíku se vařila voda na kávu.

„Jak dostanem vozy dolů?“ zeptal se Umwald.

Problém mu očividně ležel v hlavě.

„Zajedu do tábora a přivedu sem farmáře, ať si je svezou sami.“

„Oni to umějí líp než vozkové?“

Umwald pochybovačně přehlédl naši karavanu. Všechno to byly dlouhé těžké vozy s vysokými koly používané obchodníky pro přepravu těžkých nákladů. Na vysokých, železnými obručemi zpevněných kolech dokážou projet téměř všude, samozřejmě pokud vozka skutečně umí. Pokud ne, končí cesta často převrhnutím. Na každém voze byla naložena víc než tuna obilí a základního vybavení – látky, nářadí, léky, lana a další potřebné věci.

„Určitě to neumí lépe, ale budou se to muset naučit. Je lepší, pokud si to vyzkouší už tady, kde všechno můžeme snadno spravit. Předpokládám, že než dorazíme na místo, budeme v kočírování mistři všichni.“

Mlčky jsem dopil kávu, uhasil oheň, ohořelé klacíky rozházel do okolí a popel zamaskoval větvemi. Neměl jsem k tomu žádný důvod, ale dělám to tak vždy. Zvyk je železná košile.

„Tak já du,“ řekl Umwald.

„Ne, ty budeš hlídat.“

Podíval se na mě jako na blázna.

„Já? Tady?“

Bál se, ale odmítal to přiznat.

„Vezmi si kuš, je natažená. Kdyby někdo otravoval, zastřel ho. Ale miř dobře, máš jen jeden výstřel, protože sám ji podruhé nenatáhneš.“

Nechal jsem ho sedět na voze s těžkou kuší na kolenou a pobídl koně. Nepředpokládal jsem, že by ho někdo obtěžoval, ale chtěl jsem, aby si uvědomil, že nás nečeká procházka růžovou zahradou.

Sjel jsem do údolí a okamžitě mě pohltila atmosféra místa, kde je na příliš malém prostoru stísněno příliš mnoho lidí. Ten dojem byl mnohem silnější než ve městě, protože tady nás místo kamenného bludiště domů a uliček obklopovaly zalesněné zelené svahy. Třebaže všude vládl pořádek, bylo na první pohled jasné, že zde táboříme příliš dlouho. Tráva byla spasená až ke kořínkům, místy dokonce zadupaná do země. Bližší potůčky, kde se dala nabírat voda, byly zakalené a měly rozbahněné břehy, les protkaný prošlapanými cestičkami ustupoval mýtinám. Ve vzduchu se vznášel kouř z nespočetných ohnišť.

Bonsettiho jsem našel v diskusi s desítkou stařešinů. Seděli v kruhu u lesa, Bonsetti na vysokém špalku, aby nikdo neměl pochyby, kdo má hlavní slovo. Debata byla bouřlivá, ale když jsem se přiblížil, zmlkli a prohlíželi si mě pohledy naplněnými strachem a nedůvěrou. Bonsetti se na mě tázavě podíval. Nepamatoval jsem si, že by kdy projevil překvapení nebo údiv.

„Nahoře jsou vozy s obilím. Je třeba dostat je dolů a náklad rozdělit mezi lidi,“ řekl jsem mu.

Přikývl a začal udělovat rozkazy.

Potřeboval jsem se co nejpřesněji seznámit se situací v táboře, proto jsem večer uspořádal poradu. Pozval jsem na ni Kowalskiho, Bonsettiho a žoldnéřského důstojníka Arthura Duna. Na Kowalskiho přání přišel i Kant. Přiložil jsem pár polen a zavěsil nad ohniště kotlík s vodou. Dřepěli jsme v kruhu okolo ohně, proměnlivé plameny pokrývaly tváře přítomných maskami černých stínů. Umwald ležel na doslech. Pokoušel se schovat ve stínu plátěného přístřešku, ale prozradila ho bílá tvář a odlesk světla v očích. Nechal jsem ho na pokoji, nikdo z ostatních také nic nenamítal. Všichni mlčeli a čekali až promluvím. Slunce zapadlo teprve nedávno, ale nízké mraky způsobily, že se rychle setmělo. Rosa nespadla, i když byla ve vzduchu cítit vlhkost. Vypadalo to na déšť. Dlouhý vytrvalý déšť až do rána. Počkal jsem, až voda v kotlíku začne vřít, vhodil do ní pár hrstí kávy a začal jsem mluvit, až když si každý nabral hrnek. Byl jsem unavený a neměl jsem chuť na dlouhé rozhovory. Nejprve jsem se obrátil na Bonsettiho.

„Jak jsme na tom s rozdělováním zásob? Jsou už lidé připraveni na cestu?“

„Můžeme vyrazit ze dne na den. V poledne dáš rozkaz a ráno jsme v pohybu. Zásoby jsou rozděleny, bylo několik menších hádek, ale –“ Bonsetti pokrčil rameny, „nic velkého. Čím dříve se vydáme na cestu, tím lépe.“

Bonsetti odvedl obrovský kus práce. Dokázal lidi přesvědčit, dokázal je nadchnout pro náš cíl, bravurně používal cukr i bič. Přes to všechno, že musel prosadit spoustu nepopulárních a bolestných opatření, zůstával, alespoň pokud jsem slyšel, stále oblíben. Mohl a měl by být zatraceně hrdý na to, co se mu podařilo. Já bych na jeho místě byl. Přesto mluvil lhostejně, oči upíral s nezájmem kamsi do tmy za oheň. Usrkl kávu. Koutky mu zacukaly, jak se spálil. Chvíli doušek převaloval na patře a potom ho spolkl.

„Proč bychom měli co nejrychleji vyrazit?“ navázal jsem na jeho poslední větu.

Přikývl na znamení, že bude pokračovat, a s jakýmsi masochistickým uspokojením do sebe nalil zbytek horké tekutiny.

„Jsou tady lidé snad ze všech konců světa. Někteří utíkají před bídou, jiní prchají před náboženským pronásledováním, jiní jsou prostě tuláci. Zhruba patnáct set mužů, žen, starých lidí a dětí. Každou chvíli propukají spory a hádky. Snažím se je mírnit, jak se dá. Někdy musím být tvrdý, ale daří se to. Až na jednu výjimku. Z východních provincií císařství přišla velká skupina poměrně bohatých farmářů. Neutekli ani nebyli vyhnáni. Vydali se na cestu dobrovolně, protože jsou příslušníky jakési puritánské sekty. Prý jim nevyhovuje obecně příliš uvolněná morálka. Jsou nesnášenliví, tvrdohlaví a téměř se s nimi nedá rozumně mluvit. Jejich naprostým protějškem jsou horalé ze severního pohraničí císařství. Horalé jsou i na naše poměry poněkud svobodomyslnější a striktně dodržují krevní mstu, ale žádné velké problémy s nimi zatím nejsou. Je však jen otázkou času, kdy si s puritány vjedou do vlasů. Pak tady budeme mít malou farmářskou válku.“

Okamžik se mi zdálo, že se Bonsetti při té myšlence usmívá, ale spletla mě jen hra stínů v jeho obličeji. Očekával jsem, že s lidmi budou problémy, a zatím to bylo lepší, než jsem se vůbec odvažoval doufat. Byl jsem však odhodlán nepřipustit žádné zabíjení farmářů mezi sebou, i kdybych kvůli tomu měl zabíjet já. Lidi často spojuje i společný objekt nenávisti.

„Prý okolo slídí podezřele mnoho lidí,“ pronesl jsem do vzduchu poznámku.

Kant si poposedl, jako by chtěl něco říci, ale Kowalski ho předešel.

„Duno měl za úkol zmapovat situaci.“

Arthur Duno pohlédl na Kowalskiho a začal mluvit. Hrnek s kávou držel v levačce a krouživě s ním pohupoval. Mluvil klidným, tichým hlasem, nezabíhal do přílišných podrobností, držel se pouze důležitých věcí. Se svými muži objel celé údolí, vytipoval přístupové cesty, které by bylo dobré hlídat, objevil sedm míst, kde nedávno tábořili lidé. Vypadalo to, že jsme opravdu měli štěstí, když se ho Kowalskimu podařilo najmout. Několik let jsem sloužil v pravidelné armádě, ale jen málokterý důstojník by se mu dokázal vyrovnat. Když skončil, Kowalski kývl na Kanta.

„Něco k doplnění?“

Žoldnéř jen záporně zavrtěl hlavou. Očividně mu to nebylo po chuti, ale Dunovo hlášení nemělo chybu.

Vydal jsem několik všeobecných pokynů na zítřek a rozpustil celý dýchánek. Všichni byli unaveni a potřebovali každou chvilku spánku, který si mohli dopřát. Vzhledem k tomu, že jsem se už dva dny bezúspěšně pokoušel nakoupit dobytek, rozhodl jsem se pověřit tím Kowalskiho. Dobytkáři se ukázali jako příliš tvrdí a vychytralí handlíři, dychtiví oškubat každého, kdo nebyl v branži profesionál. Doufal jsem, že bude mít víc štěstí než já. Hotovost si měl vyzvednout u Masnera. Sám jsem hodlal zůstat dva dny do jeho návratu v táboře. Chystal jsem se s Bonsettim naposledy zkontrolovat seznam zásob a doplnit, co bude ještě třeba koupit. Také jsem se chtěl lépe seznámit s lidmi. Od doby, kdy jsem naposledy procházel táborem, jich skoro pět set přibylo. Nebude na škodu, když zjistí, jak vypadá člověk, který je povede pryč z civilizovaného světa. Poslední, ale ne nejméně důležitý důvod, proč jsem zůstal, byl Duno a jeho muži. Potřeboval jsem si je pořádně prohlédnout, abych věděl, jak jsou doopravdy dobří a jak moc se na ně dá spoléhat.

Protože se mi hlavou neustále honily myšlenky, šel jsem se před spaním projít. Ležení bylo tmavé a tiché. V přírodě lidé nikdy neponocují tolik jako ve městech. S tmou přichází chlad. Sbírání dřeva na oheň dá spoustu práce, temnota vzbuzuje strach, který je nejjednodušší zaspat, a opatření živobytí stojí mnohem víc energie než v civilizovaném světě. Uvědomil jsem si, že stojím nedaleko Kristýnina stanu. V plátěném přístřešku, kde vařila, se svítilo a uvnitř se někdo pohyboval. Chvíli mi trvalo, než jsem zjistil, že to není Hammond, ale Kristýna sama. Rozhodl jsem se ji navštívit, ale zastavily mě tiché kroky. Byl to Bonsetti. Postavil se vedle mě a chvíli stan mlčky pozoroval.

„Zabiješ ho?“ zeptal se.

Překvapil mě, takovou otázku jsem od něho nečekal.

„Znali jsme se docela dobře,“ řekl jsem, „dobře víš, že něco podobného bych nikdy neudělal.“

Spíš jsem slyšel, než viděl, jak krčí rameny.

„Lidé se mění. Neříkej, že jsi o tom neuvažoval.“

Neodpověděl jsem.

„Včera se po tobě ptala,“ řekl ještě a odešel.

Jeho poznámka mě zasáhla silněji než měla. Zůstal jsem tam ještě dlouho poté, co se ve stanu zhaslo a Kristýna se uložila ke spánku. Z lesa se ozval sýček, někde nezřetelně vzlyklo dítě. Přemýšlel jsem nad tím, jak si stojím. Přemýšlel jsem, co mohu já, dobrodruh, tulák, věčný zvědavec a samotář nabídnout ženě jako je Kristýna. A jejím dětem. Spousta lidí by mě označila za špatného člověka, za zabijáka, který porušuje lidské zákony a je mu jedno, zda působí zlo nebo dobro. Nebyla to pravda, alespoň z mého vlastního pohledu. Celý život jsem se řídil podle přesného žebříčku hodnot, podle mých vlastních zákonů, které se však možná až příliš často odlišovaly od těch obecných. Teď jsem si najednou nebyl jist, co je dobré a co špatné, co mohu a co nemohu. Věděl jsem jen, že po té krásné černovlasé ženě toužím jako dosud po žádné jiné. Netušil jsem, že se mi něco podobného v mých osmatřiceti letech může přihodit. Když jsem si však představil její oči, zvuk jejího hlasu, vůni a pružné tělo, západka někde uvnitř mého já zapadala stále hlouběji a definitivněji.

Spadla silná rosa a prudce se ochladilo. Otřásl jsem se zimou, ramena jsem měl úplně mokrá. Oblačnost se roztrhala a v dírách mezi neviditelnými mraky zářily hvězdy. Šel jsem spát.

KAPITOLA DEVÁTÁ

SÓLO PRO SMRT

S šekem na čtyři tisíce zlatých od Masnera určených na nákup dobytka se Kowalski cestou do banky zastavil v hospodě Kvítek. Byl to vyhlášený žoldnéřský podnik. Teď, v deset hodin dopoledne, zel prázdnotou, ale na Kowalskiho se přesto usmálo štěstí. V rohu místnosti, tak, aby nebyl příliš na očích, seděl chlapík, kdysi vazoun, který měl ta nejlepší, a také ta o trochu horší léta už dávno za sebou. Drsný život, chlast a stáří z něj učinili lidskou trosku s velkými silnými kostmi a klouby vystupujícími pod stařecky vrásčitou kůží. Jmenoval se Ichton a kdysi to byl vyhledávaný žoldnéřský důstojník s výbornou pověstí. To bylo kdysi. Majitel ho ve svém podniku trpěl, protože většina jeho zákazníků starého muže z doslechu znala a občas mu objednávala něco k pití.

Kowalski si bez ptaní ke starci přisedl a objednal dvě piva.

„Dyž mám třesavku, tak bysem za džbánek pěnivýho i vraždil. Co vode mě budeš chtít ty?“

Ichton byl sice starý alkoholik, ale pořád měl svých pět pohromadě a nedělal si o světě žádné iluze.

„Sháním informace o jednom člověku. Cokoliv, co víš.“

„Řeknu ti všecko, co se v týdle makovici,“ Ichton si pokrouceným ukazovákem poklepal na čelo, „skrejvá, ale chci za to víc než jeden džbánek piva.“

„Zlatku?“

Ichton přimhouřil oči a rozhlédl se po sále.

„Do večera bysem ji propil, nešlo by to zařídit nějak jinač? Mívám pořád hlad, ale všecky prachy, ke kterejm se dostanu, vyměním za tendle tekutej chleba.“

Kowalski se zvedl, přešel k výčepnímu pultu, chvíli hovořil s hostinským a potom se vrátil.

„Zaplatil jsem ti dopředu deset jídel a deset piv. Každý den jedno jídlo a jedno pivo.“

Ichton přimhouřil oči a na jeden zátah vypil polovinu džbánu.

„To je zatraceně víc než zlatka.“

Kowalski se také napil a mávl na hospodského, ať rundu zopakuje.

„Teď ty informace. Co víš o člověku, který se jmenuje Keleman?“

Ichton dopil pivo, počkal, až před ním bude stát další, a své silné kostnaté prsty prostrčil uchem džbánu, jako by se bál, že mu pití někdo odnese.

„Znám víc Kelemanů, ale ty se určitě ptáš na toho jednoho. Vysokej chlap s podlouhlým obličejem, od pohledu nebezpečnej, má vychování.“

„Možná,“ přikývl Kowalski.

„Nějakou dobu dělal naše řemeslo, ale potom toho nechal a najednou byl nápadně při penězích. Je z dobrý rodiny, má kontakty mezi vobchodníky i mezi šlechticema. Vobčas dohazuje fušky, vobčas sám lidi najímá. Řek bych, že musí pro někoho pracovat nastálo, protože se do vobyčejný práce pro vobchodníky nijak moc nehrne. Jenom dyž je to skutečný terno. Ale prej je fakt tvrdej.“

„S kým se stýká, má nějaké přátele?“

„Tihle lidi nemaj přátele. Nevím, s kým se stýká, ale když byl mladší, často to po hospodách táhl s Nevymem.“

„A to je kdo?“

„Na voko bohatej šlechtickej budižkničemu, kterej se poflakuje kolem. Vím ale, že kdysi pracoval pro císaře.“

Kowalski se ještě chvíli vyptával, ale už ze staříka nic kloudného nedostal. Přesto byl spokojen a když odcházel, zaplatil mu další tři rundy.

O dva dny později po setmění seděl Kowalski u baru v Ambrosiině nevěstinci a popíjel pivo. Nákup dobytka neprobíhal tak jednoduše, jak si zpočátku představoval. Po menších problémech to však zvládl a byl se svým výkonem spokojen. U prvního obchodníka prozradil, že zastupuje Koniáše, a dobytkář okamžitě nasadil naprosto nehoráznou cenu a nebyl ochoten prodávat ani když Kowalski nabídl téměř dvakrát víc, než bylo právě obvyklé. Totéž se opakovalo ještě jednou. Tam dokonce šel až na pět zlatých za kus, to byl dvaapůlnásobek běžné ceny. Kowalski věděl, že kdyby dobytkáři chtěli pouze využít skutečnost, že Koniáš potřebuje nakoupit hodně zvířat v krátkém čase, za pět zlatých by určitě prodávali. Protože však odmítli, usoudil, že je ve hře víc než obyčejný zisk. Někdo je pravděpodobně důrazně varoval, aby neměli s Koniášem nic společného. Kowalski proto utratil pět stříbrných za civilnější oblečení, než byla jeho žoldnéřská uniforma, a zkusil štěstí znovu. Všechno šlo jako po másle do chvíle, kdy prozradil, kolik zvířat chce. Potom se vše opakovalo podle starého scénáře. Pochopil, že někdo varoval dobytkáře ne před určitou osobou, ale před prodejem velkého množství skotu jednomu člověku. Kowalski se proto obrátil na nejmenší farmáře, od kterých krávu po krávě, stádečko po stádečku dokázal za slušnou cenu nakoupit tři sta kvalitních kusů. Ty nechal označkovat a zaregistrovat, a teprve poté zašel za nejmenším z velkých dobytkářů. Neřekl mu, že nutně potřebuje ještě sedmnáct set krav a býků. Místo toho si zahrál na nováčka v branži a prohlásil, že potřebuje vylepšit vlastní malé stádo o ušlechtilejší plemena. Postrašený dobytkář mu nejprve nechtěl prodat víc než padesát kusů, ale když Kowalski předstíral, že přesně nezná běžné ceny, muž mu nakonec téměř vnutil sto mírně předražených zvířat. Tak to zopakoval ještě třikrát a čím větší stádo měl zaregistrováno, tím tvrději smlouval. Nakonec se mu podařilo za tři tisíce devět set třicet zlatých koupit dva tisíce dvě stě kusů dobytka slušné kvality. Za zbytek peněz najal partu honáků, která zvířata zahnala až do údolí.

Kowalski se vrátil ze vzpomínek na nákupní maratón a objednal si další džbán. Za poslední dva dny spal sotva šest hodin. Nejhorší bylo dát dohromady prvních tři sta kusů. Z maratónu kličkování, blafování a polovičního švindlování byl naprosto vyčerpán a od nepřetržitého mluvení ho bolely čelisti. Navíc toho moc nesnědl ani nevypil. Pivo klouzalo do útrob jako životodárná tekutina a lehce mu stoupalo do hlavy. Cítil se příjemně povzneseně. Přestárlá, asi pětadvacetiletá děvka při těle s původně černými vlasy zničenými neustálým barvením se postavila těsně vedle.

„Máš dlouhou chvíli?“ zeptala se.

Hlas měla ve stejném stavu jako vlasy. Prohlížela si Kowalskiho přivřenýma očima a špulila přitom rty. Nepotřebovala to. I tak byly dost velké. Kowalski nervózně obemkl džbán prsty a napil se. Nevěstince odsuzoval, ale jako každý žoldnéř je občas navštěvoval. Obvykle potřeboval několik džbánů piva nebo ředěného vína, aby se uvolnil a překonal zábrany. Potom, když bylo přírodě učiněno zadost, potřeboval několik dalších rund, aby zapomněl a vyšel se svým svědomím. Teď mu do té správné nálady chyběl pravě jeden půllitr piva. Ten, který stál před ním na stole.

„Mám, ale na někoho tu čekám.“

Žena mu vyhovovala, byla přesně ten typ, který v podobných zařízeních vyhledával.

Chápavě přikývla.

„Jasně, zlato. Jmenuju se Leila.“

„Čekám na Rezku.“

Baculatá exčernovláska zkřivila ústa.

„To si ale počkáš, zlato. Předevčírem měla velkej mejdan a není jistý, esli vůbec přijde. Možná by ses měl povohlédnout někde jinde.“

Kowalski pokrčil rameny a objednal dvě další piva. Vzpomínka na Rezku zbavila jeho společnici veškerého lesku.

„Přesto na ni počkám.“

Posunul před Leilu pivo a stříbrňák.

Žena minci chvíli pozorovala, potom ji shrnula do kapsáře, uchopila džbán a na ex ho vyprázdnila.

„Sice mě to trochu štve, vojáku, ale stejně dík. A až tě opustí zákaznická věrnost, ptej se po mně. Myslim, že my dva bysme si mohli rozumět. Měj se.“

Přesunula se k opačné straně pultu a zapředla hovor se dvěma muži, kteří jako by jeden druhému z oka vypadli.

Kowalski dopil džbán a načal další. Lustry najednou zářily jasněji, ženy zkrásněly, hovor lidí mu připadal jako příjemná hudba. Uvědomoval si, že kdyby ho Leila oslovila nyní, neodmítl by. Soustředil se v myšlenkách na Rezku. Byla krásná a chtěl ji. Potom si najednou vzpomněl na dívku, které poskytl útočiště ve svém voze. Dočasně, samozřejmě. Nevěděl ani, jak se jmenovala. Přestože už zdaleka nebyl střízlivý, stále mu něco říkalo, že myslet na dvě ženy současně takovým způsobem je hřích. Hřích, se kterým si nevěděl rady. Rychle proto objednal další pivo a posílil ho panákem fenidongské kořalky, která se podle zlých jazyků pálila z bramborových slupek. Hřích byl najednou pryč, vlastně ani netušil, co to slovo znamená. Z příjemného meditování, kdy přeskakoval v duchu od tématu k tématu a od ženy k ženě, ho vyrušilo poklepání na rameno.

„Ptal jste se po mně?“

Kowalski se zeširoka usmál a sklonil hlavu. Rezka byla menší než si pamatoval.

„Jo. Nedáš si se mnou panáka? A potom zajdeme k tobě nahoru.“

Rezka přelétla žoldnéře zkoumavým pohledem. Nebyla si jistá, zda další dávku kořalky vůbec vydrží. Doufala, že jí ještě dnes zaplatí za informace, které s takovým strachem získala.

„Vezmeme si džbánek vína sebou.“

„Jak si přeješ,“ řekl Kowalski a lehce přitom zadrhával.

„Džbán toho nejlepšího červeného!“ křikl na barmana.

Několik lidí se pobaveně podívalo jejich směrem, protože večer teprve začínal a Kowalski byl očividně namol. Rezka si skrytě povzdechla. Pomalu se loučila s představou, že si s ním ještě dnes rozumně popovídá.

„Půjdeme?“ uchopila ho pod paží a pokusila se jej navést ke schodům do patra.

Zpočátku to šlo snadno, ale v mezipatře se jí vytrhl a dopotácel se zpět k baru. Naštěstí se za moment vrátil a nejistě se do ní zavěsil. Přede dveřmi pokoje ztěžkl a do postele ho dostrkala jen s největšími obtížemi. Než za nimi stačila zavřít, stáli na chodbě dva číšníci. Každý z nich nesl tác plně naložený masem, ovocem a sýrem.

„Tohle je co?“ zeptala se.

První číšník na ni významně zamrkal a kývl směrem ke Kowalskimu.

„Vypadá to na lehkou šichtu, co? Tohle objednal a dokonce i zaplatil. Prý pro tebe.“ Ironicky se ušklíbl.

Ustoupila stranou, aby mohli projít dovnitř. Věděla, že ji ten první bude chtít plácnout. Zkoušel to na všechny pracující holky a většina z nich se nechala uhnat. Rezka se mu vyhýbala, připomínal jí sliz a její šestý smysl ji varoval, že je horší než všichni zákazníci, které kdy měla.

„Nenecháme ochmelku spát a neodskočíme si?“ zašeptal, když kolem ní procházel.

„Co si myslíš, že udělá, když mu zítra ráno řeknu, žes mě obtěžoval a užíval si za jeho peníze? Objednal mi jídlo a čekal tady na mě celý večer,“ odpověděla nahlas.

Číšník hodnotícím pohledem sklouzl na Kowalskiho.

„Seš děvka,“ sykl, když odcházel.

„To vím i bez tebe, dobytku,“ zamumlala sama pro sebe a s úlevou zavřela dveře. Kowalski už byl naprosto dřevěný. Právě prohrával boj se zemskou tíží a pomalu klouzal z postele na zem.

„Seš divnej patron, vojáku,“ řekla, „ale nejsi zlej. Ještě nikdo mi neobjednal půlnoční menu.“

Sundala Kowalskimu boty, kazajku, odepjala mu opasek a nakonec ho přikryla dekou. Chvíli váhala nad plným měšcem, ale vzala si z něj jen zlaťák, taxu za celou noc. Posadila se ke stolu a začala jíst. Byl to pro ni zvláštní pocit, mít celé menu pro sebe, o nikoho se nestarat a uspokojovat jen vlastní chutě. Víno ve džbánu bylo skutečně dobré, barman se žoldnéře podvést neodvážil. Nakonec zjistila, že džbán je prázdný a ona sama má ke střízlivosti daleko. Přikryla Kowalskiho, svlékla si šaty, lehla si vedle něj a usnula. Svíčky nechala hořet. Neměla ráda tmu.

Rezka otevřela oči. Podle světla pronikajícího těžkým závěsem poznala, že je časné ráno. Spala stočená do klubíčka a teď viděla jen pokrývku na svých kolenou. Chvíli poslouchala, zda neuslyší zachrápání nebo klidné oddechování muže vedle sebe. V pokoji však bylo ticho, uvědomila si, že leží v posteli sama. Znepokojeně se překulila na druhý bok. Kowalski seděl na židli u protější stěny, ustrojený, s kruhy pod očima a ostražitým výrazem ve tváři.

„Dobré ráno,“ pozdravil chraplavým hlasem.

„Měla byste se přikrýt,“ dodal a odvrátil oči stranou.

Rezka si uvědomila, že jí pokrývka sklouzla z ramen až k pasu. Náhle měla chuť se smát. Pracující holka se ráno probudí s chlapem v pokoji a on ji nabádá, aby se cudně přikryla. Okamžik měla rošťáckou chuť dojít si nahá pro hrozen vína, který zbyl z nočního menu, ale tvářil se tak nejistě, že mu to prostě nemohla udělat.

„Ale zaplatil sis mě,“ neodpustila si poznámku.

Kowalski v rychlém sledu několikrát vystřídal rudou a bílou barvu.

„Zjistila jste něco nového o Kelemanovi?“ zeptal se.

Rezka si s překvapením uvědomila, že jí žoldnéř vyká. Bylo to poprvé v životě, kdy jí muž vykal.

„Naše původní dohoda platí, zaplatím za jakékoliv informace.“

Kowalski vysázel z měšce na stůl pět zlatých. Cítila, jak se změnou tématu rychle získává půdu pod nohama.

„Dobře,“ řekla a stručně mu popsala průběh celého večírku.

Její informace Kowalskiho očividně znepokojily, ani si nevšiml, že jí deka opět sklouzla z ramenou.

„Můžete se ještě jednou vrátit k rozhovoru, který jste vyslechla za dveřmi?“

Rezka se soustředila a snažila se vybavit si situaci do posledního detailu. Strach se vrátil a na okamžik ji téměř ovládl. Znovu si uvědomila, že tehdy riskovala až na samotné ostří nože.

„Ten muž obvinil Kelemana, že se protiví císařovým rozkazům. Keleman nesouhlasil. Ubezpečoval ho, že císařovy rozkazy budou splněny, i když prý jiným způsobem a s malým zdržením. Nějaká karavana měla být zničena a oni oba na tom měli vydělat. Keleman celý večírek uspořádal jen proto, aby se s tím mužem mohl tajně setkat. Myslím, že svou schůzku chtěl utajit právě před ostatními hosty.“

Rezka si odkašlala. Při vzpomínání jí vyschlo v krku.

„Řekla jsem vám všechno, co jsem slyšela. Můžete mi podat ty hrozny?“

Kowalski jí podal tác se zbytkem ovoce, postavil se a přecházel od stěny ke stěně jako vlk v kleci.

„Popište mi ještě jednou ty chlapy. Jak nejpřesněji dokážete.“

Znovu přivřela oči a začala. Když se dostala k muži, se kterým Keleman hovořil za zavřenými dveřmi, Kowalski přerušil své rázování a zatajil dech.

„Měl tmavě hnědé vlasy, lesklé a umyté. Zřejmě se o ně dobře staral. Modré oči, jasně modré. Kdyby nebyly tak,“ zaváhala nad vhodným slovem, „pichlavé a tvrdé, byl by velmi pohledný. Spíš menší postavy, ale široký v ramenou. Podsaditý, ale ne tlustý, jestli mi rozumíte. Když jsou muži velmi silní a nepříliš vysocí, zdají se někdy tlustí. To on ne. Měl pečlivě ostříhané nehty a celkově vypadal jako ze škatulky. Určitě se před večírkem holil, ale je to typ muže, kterému vousy rostou velmi rychle. Když odcházel, měl v obličeji modrý nádech nového strniště. Choval se stroze jako voják. Jo, a měl velkou bradu. Takovou hodně mužskou, těžkou a hranatou. A k postavě trochu delší ruce.“

Kowalski se hlasitě nadechl ústy skrz sevřené zuby. Rezčin popis přesně seděl na Artura Duna.

„Neslyšela jste jeho jméno? Neoslovil ho někdo?“

Dívka zavrtěla hlavou.

„Ne, ale kouřil fajfku a měl malou stříbrnou tabatěrku s vyrytým monogramem A.D.“

Kowalski obrátil oči v sloup. Sám přivedl do tábora téměř stovku chlapů najatých k tomu, aby je všechny pozabíjeli. Měl si hned na počátku uvědomit, že Dunovi muži jsou příliš dobří na to, aby byli jen obyčejní nájemní žoldáci. Ve skutečnosti zřejmě patřili k utajeným elitním jednotkám, které císař používal, když potřeboval silou řešit problémy za hranicemi říše. Koniáš se čtyřiadvaceti městskými, špatně vycvičenými žoldnéři neměl proti přesile nejmenší šanci, navíc o chystaném útoku nic netušil. Kowalski předpokládal, že Duno neponechal náhodě ani tu nejmenší maličkost a několik dní věnoval přípravě útoku. Mapoval terén, rozložení tábora, střídání hlídek, a čekal na vhodnou příležitost, aby Koniáše a jeho muže zlikvidoval s co nejmenšími ztrátami. Kowalski sám by to tak udělal. Nejpravděpodobnější mu připadal noční přepad. Dva tucty nic netušících spáčů proti devadesáti útočníkům. Poslední dvě temné a deštivé noci byly pro podobnou akci ideální. Logika studených vojenských úvah byla nezvratná, hra skončila. Kowalski si uvědomoval, že nic nezíská a naopak hodně riskuje, pokud se pojede do údolí podívat, ale nemohl si pomoci. Musel se přesvědčit na vlastní oči. Vzhlédl k Rezce.

Dívka ho téměř vyděšeně pozorovala. Žoldnéř stál několik minut naprosto nehybně, bílý jako stěna, a nereagoval na její otázky.

„Nech si je všechny,“ řekl chraptivým hlasem a položil měšec se zlatem na stůl.

„A dej si pozor, až je budeš utrácet. Sbohem.“

Otočil se a krokem člověka, kterého právě postihla těžká ztráta, odešel.

Rezka se bez vstávání z postele natáhla pro měšec a opatrně ho vysypala na pokrývku. Počítala nahlas a s každou další mincí byl její hlas tišší. Dospěla k číslu sedmdesát sedm. Opatrně uložila peníze zpátky do měšce. Přesně věděla, co by teď měla udělat. Zlato schovat, pár týdnů počkat a teprve potom se opatrně vyplatit. Spousta lidí by mohla být zvědavá, kde chudá děvka tak náhle k penězům přišla. Celkem dostala od Kowalskiho devadesát pět zlatých. I po zaplacení dluhů jí zbyde dost velká suma na to, aby mohla někde jinde začít úplně znova. A možná, na okamžik se v myšlenkách zarazila, by ani nemusela pracovat jako děvka.

* * *

Na začátku cesty nebyl Kowalski schopen rozumně přemýšlet. Neustále se obviňoval z toho, že hloupě vlezl do pasti, kterou na něho umně nalíčil někdo mnohem chytřejší a zběhlejší v intrikánství, a odsoudil tak spoustu lidí k smrti. Možná všechny. Teprve později, když se alespoň částečně uklidnil, začal probírat možné alternativy. Duno zabil Koniáše s žoldnéři a vedení karavany předal někomu jinému. Podle Rezčiných slov vypadalo tohle na nejpravděpodobnější variantu. Případně Duno zabil Koniáše a sám se chopil vedení farmářů podle pokynů někoho v pozadí. To se Kowalskimu nezdálo. Duno mu připadal především jako voják a určitě neměl zájem starat se o patnáct set rolníků. Nejhorší možností bylo, že Duno zabil Koniáše a povraždil zemědělce. Odporovalo to sice vyslechnutému rozhovoru, ale dohoda se klidně mohla změnit. Nebo se zatím nestalo vůbec nic a Duno svůj plán ještě neuskutečnil. Před polednem to už Kowalskimu nepřipadalo tak nepravděpodobné. Nad Fenidongem po uplynulé dva dny řádily bouřky, ale dál od města to vypadalo spíš na sérii silných vichřic a povodní. Podemletou cestu přehrazovaly stromy vyvrácené z kořenů, zemědělské usedlosti kolem měly poničené střechy, dokonce spatřil stodolu, kterou vítr složil jako domeček z karet. Žádný rozumný velitel by nehnal své muže do akce v hurikánu. Zvláště pokud měl všechny trumfy na své straně. Kowalski začínal doufat, potom si však uvědomil, že vlastně není vůbec důležité, zda k masakru došlo či ne. I kdyby přijel včas, dvacet pět proti devadesáti mělo stejnou naději jako dvacet čtyři. Něco však udělat musel. Se zoufalou zarputilostí probíral Kowalski jednu možnost po druhé a ještě nikdy v životě se necítil tak bezmocný a hloupý. Měl pocit, že opravdový stratég a taktik by na jeho místě určitě přišel na nějaký zázračný plán. Kowalski však nikdy nechtěl být vojákem. Někde v hloubi duše toužil být obyčejným farmářem. Pokaždé, když se jeho myšlenky uchýlily k beznaději, sehnal je vůlí jako zatoulané ovce do stáda a snažil se z nich vykřesat alespoň jiskřičku nápadu. Nakonec ji měl. Sesedl z koně, zavedl ho ke kraji cesty do vysoké trávy, uzdu přivázal k větvi pokroucené břízy a nechal zvíře, ať se v klidu napase. Dřepl si na paty, zády se opřel o strom a se stéblem trávy v ústech začal vše promýšlet ještě jednou. Muselo to klapnout bez jediné chybičky.

* * *

Pozoroval jsem muže, jak s pomocí dvou klidných valachů odtahují kmeny do středu ležení, kde budou rozřezány na palivové a stavební dříví. Širší konec kmene vyrýval do rozměklé půdy hlubokou brázdu, kopyta koní podkluzovala v blátě. Po celé poslední dva dny nepřetržitě pršelo, půda byla nasáklá vodou, mezi slehlými trsy trávy se leskla černá oka kaluží. Narychlo vykopaný odvodňovací kanál byl ještě stále plný kalné břečky. Vichřice nám ušetřila práci s kácením stromů, na druhou stranu spadla spousta stanů a přístřešků, dobrá třetina vozů přišla o plachty, pár lidí utrpělo úrazy. Většinou pohmožděniny a lehčí zlomeniny, jen jednoho smolaře srazil splašený kůň a nadvakrát mu přerazil stehenní kost. Obvyklé zlomeniny napravovat umím, ale tohle byl tvrdý oříšek. S Bonsettiho pomocí se nám to podařilo až na čtvrtý pokus a muž přitom snad desetkrát omdlel. Připomnělo mi to, že bych měl najmout dobrého lékaře, lépe dva nebo tři, protože patnáct set lidí na cestě bude vyžadovat stálou péči. Nedovedl jsem si představit, kdo z dobrých lékařů se zavedenou klientelou by se na naši šílenou výpravu vydal. Možná by stálo za to obejít mediky těsně před absolvováním, nebo zkusit najmout pár slušných ranhojičů. Slunce se blížilo k západu a konečně začínalo hřát. Ještě před polednem bylo nebe plné mraků, ale teď se obloha vyčistila a zdálo se, že nás konečně čeká klidná noc. Duno se postavil k ohni a hřál se. Po dvou dnech deště jsme byli všichni promočení a promrzlí.

„Pokud bude takhle pršet častěji, musíme postavit další odvodňovací kanály, nebo se všichni utopíme v bahně,“ řekl zachmuřeně.

„Máte pravdu. Už jste někdy budoval tak velký tábor?“ zeptal jsem se.

Neurčitě pokrčil rameny.

„Poslední dvě noci jsme nedrželi hlídky, jak to bude dnes?“

Duno byl protřelý válečný veterán. I v bouřce chtěl postavit hlídky, ale nakonec ustoupil, protože nás zcela zaměstnal boj s vichřicí.

„Postarejte se o to. Chci, aby bylo vzhůru vždy osm mužů.“

„Ano, pane,“ přikývl.

Mezi splihlými stany se objevil jezdec na koni. Už zdálky jsem ho poznal podle držení těla. Kowalski seděl strnule, jako by spolkl pravítko, ale uzdu měl volnou a řídil svého hnědáka jen nohama. Než koně ustájil, postavil jsem na oheň kotlík s vodou a připravil kávu. Vypadal unavený, téměř strhaný, oči měl červené nevyspáním, pod očima hluboké vaky. Buď flámoval, nebo tvrdě pracoval, nebo obojí. I když jsem si nedokázal představit, že by se Kowalski někdy opravdu bavil. Podal jsem mu hrnek s horkou kávou. Vděčně ho přijal. Očima sklouzl po spoušti okolo, podíval se na Duna a opatrně se napil.

„Vypadá to, že jste měli plné ruce práce.“

Bonsetti se odkudsi vynořil jako duch a nabral si také hrnek. I on měl všeho už na první pohled plné zuby. V bouři vzala křehká organizace, kterou mezi farmáři vybudoval, za své a každý myslel jen na sebe. Musel uplatnit veškerou svou autoritu, aby je přinutil spolupracovat, kopat kanály, pomáhat postiženým. Možná to pro ně byla docela dobrá lekce a příště všechno půjde snadněji. Hřbet levé ruky měl nateklý. Patrně nevystačil jen s autoritou a musel rozdat i nějakou tu ránu.

Uvědomil jsem si, že jsem pro nás čtyři dal do kotlíku málo vody a na mě už nezbylo. Asi bych měl víc dbát na své velitelské postavení. Kowalski si toho všiml také a podal mi svůj hrnek. Chtěl jsem odmítnout. Oheň hořel silným plamenem, za okamžik by byla čerstvá káva, ale ucítil jsem, že mi do dlaně vtiskl složený kousek pergamenu. Snažil se, aby si toho nikdo jiný nevšiml. Stáli jsme kolem ohně, čtyři unavení muži, a mlčky upíjeli horkou kávu. Nebylo o čem mluvit, každý věděl, co je třeba udělat. Když jsem se otočil do zásobního koutu pro další dávku kávy, přečetl jsem si vzkaz. Kowalski byl stručný. Kostrbatým, skoro dětským písmem v něm stálo: Duno pracuje pro císaře. Má za úkol nás zlikvidovat. Asi dnes v noci.

Otočil jsem se zpátky k ohni. Do soumraku zbývaly sotva dvě hodiny. Kowalski se tvářil, jako by o nic nešlo. Duno se také tvářil, jako by o nic nešlo. Bonsetti se netvářil nijak. Prázdný pohled upíral kamsi do dálky.

Bylo sice skvělé, že nás Kowalski varoval, ale nechápal jsem, proč to vlastně udělal. Každý rozumný chlap by se na jeho místě držel stranou. Jich bylo devadesát, nás dvacet pět. Nějaký plán však určitě měl, protože nebyl žádný hlupák a nepoložil by zbytečně hlavu na špalek. Horečnatě jsem svůj líný mozek poháněl k činnosti a hledal, jak přežít. Přitom jsem pomalu upíjel kávu. Bylo těžké tvářit se navenek ospale a unaveně. Kowalski nás stručně informoval, jak pochodil ve městě. Duno mu se zájmem naslouchal. Zaregistroval jsem jen, že přes všechny problémy lacino nakoupil dobrá zvířata. Když skončil, stále jsem ještě fintu, jak se zbavit devadesáti zkušených bojovníků, neobjevil. Měl jsem jen malý nápad. Maličkost, která nám mohla pomoci. Snad.

„Jsme unavení a prokřehlí, Kowalski ušetřil peníze. Svařte všechno víno co máme, zítra pošleme pro další,“ rozkázal jsem.

„A ohniště chci pohromadě. Chlapi si na sebe musí zvyknout.“

Bonsetti přikývl beze stopy nadšení a začal zařizovat potřebné, Duno zamířil ke svým mužům.

„Potřebuji, aby, až přijde čas, na sebe někdo strhl veškerou pozornost,“ řekl jsem tiše Kowalskimu. „Promluvíme si později.“

„Půjdu obstarat dobytek, musím oddělit býky od krav,“ odpověděl, jakoby se nic nedělo.

Nechtěl jsem, aby Duno získal podezření, že se děje něco nezvyklého, a neuspíšil kvůli tomu svůj útok. Pomalým krokem jsem zamířil ke Kristýnině tábořišti. Když jsem vcházel do přístřešku, sledovali mě Duno a Bonsetti zkoumavými pohledy.

Při zvuku mých kroků se polekaně otočila. Byla unavená, promáčená a promrzlá. Rty měla modré zimou a právě se snažila zapálit oheň. Nešlo jí to, zřejmě jí navlhl troud. Přestože jsem měl plnou hlavu starostí, sevřely se mi útroby. Vypadala tak zranitelně. Nepřišel jsem však, abych ji litoval.

„Potřebuji vaši pomoc, veškerou pomoc, kterou dokážete získat.“

„Bolí vás rána?“ zeptala se.

„Ne,“ zalhal jsem. V noci jsem srůstající svalovinu opět přetížil a bok jsem měl v jednom ohni.

„Na ránu se mi můžete podívat později. Potřebuji konvalinky. Na kraji lesa a na paloucích jich roste spousta.“

Zkoumavě mě pozorovala.

„Tráva je vysoká a mokrá a venku je zima.“

Najednou nestála zimomřivě schoulená do sebe, ale hrdě se napřímila.

„Já vím. Lidé jsou prokřehlí a unavení a nebude se jim nikam chtít. Potřebuji co nejvíc konvalinek – květy i listy. Víc než dokážete nasbírat vy sama s dětmi. Musí je sbírat hodně žen a musí to být na druhém konci tábora, aby nebyly vojákům na očích.“

Zdůrazňovat, že je to důležité, bylo zbytečné.

„Zvládnete to?“

Přikývla.

„Přijdu si pro ně při západu slunce.“

Odešla okamžitě, doprovázelo ji jen šustění její mokré sukně.

Rychle jsem rozštípal pár polen, vyčistil ohniště a s pomocí suché březové kůry zapálil oheň. Jakmile se plameny rozhořely, přiložil jsem dvě půlky velkého borového polena a vyšel ven. Kowalski právě něco rozebíral s Dunem. Tři z pěti ohnišť už byly připraveny, kuchař právě narážel sudy. Držel jsem se opodál a čekal na příležitost promluvit si s Kowalskim o samotě. Duno se však stále vyskytoval někde poblíž. Určitě se nedomníval, že je jeho léčka prozrazena, to by zaútočil ihned. Zřejmě byl pouze opatrný, protože se Kowalski vrátil z města. Pozoroval jsem jeho muže při práci. Přinášeli palivové dříví, usazovali kotle na trojnožky, připravovali okleštěné kmeny k sezení u ohnišť. Teď, když jsem věděl, co mám hledat, jsem si připadal jako hlupák. Najednou to přímo bilo do očí. Byli dokonale vycvičeni. Lépe než obyčejní žoldnéři nebo odvedenci. Moc toho nenamluvili, pracovali rychle, úsporně a sehraně, jako dokonale promazaný stroj. Na každou šestici připadal jeden s vyšší autoritou. Ve chvíli, kdy jsem si byl jist, že si mě nikdo nevšímá, jsem za plentou svého přístřešku natáhl kuši, založil šipku a přehodil přes ni deku. Umwald mě viděl, ale na nic se neptal.

„Až ti řeknu, uklidíš se někam pryč,“ zabručel jsem při odchodu na půl úst.

Zastavil jsem se u kuchaře. Padesátilitrové bečky byly těžké, musel si přivolat dva pomocníky. Ze čtyř sudů otevřel tři. Poslední nechal stát opodál. Ve třech sudech bylo výčepní víno, které dostanete v každé hospodě, ve čtvrtém várka přímo od obchodníka s vínem.

„Přidejte ho tam také,“ ukázal jsem na poslední sud.

„A do každého kotle přilijte litr lihu.“

Podíval se na mě překvapeně, ale nic nenamítal. Před časem jsem mu kladl na srdce, aby tenhle sud spolu se zásobou lihu opatroval jako oko v hlavě. Víno bylo na pití pro mne, Kowalskiho a Bonsettiho, čistý líh na dezinfekci ran. Nedělal jsem to proto, aby se muži opili, na to bylo alkoholu příliš málo, ale kvůli chuti. Doufal jsem, že líh s aromatickým kvalitním vínem přehluší vůni konvalinek. V konvalinkách je obsažen alkaloid, který přinutí srdce zatančit si skočnou, a navíc způsobuje prudké křeče útrobních svalů. Zdravého člověka nezabije, ale na dost dlouhou dobu naprosto zneschopní. Nevěděl jsem však, jak takový elixír chutná. A také jsem nevěděl, jak zařídit, aby vylepšené víno pili jen Dunovi muži.

„A nešetřete skořicí ani hřebíčkem. Je to poslední příležitost, tak ať stojí za to.“

Kuchař mě znal jako šetřílka, který nerad mužstvo zbytečně rozmazluje, a teď mě pozoroval, jako bych se zbláznil. Možná měl pravdu. Letmo jsem se ohlédl po Kowalskim, ale Duno se ho stále držel jako klíště. Do západu slunce zbývala ještě chvíle. Měl jsem sucho v krku. Potřeboval jsem nervozitu něčím spláchnout. Uvědomil jsem si, že podvědomě kontroluji pouzdra nožů a meč. Naštěstí si mě nikdo moc nevšímal. Kuchař začal rozdělovat do kotlů cukr, hřebíček a skořici, a směs zaléval malým množstvím vody na vyvaření. Deset kotlů, dva pro každý oheň. Pět nových a pět otlučených, s historií vojenských tažení vepsanou do odpadávajícího smaltu a různobarevných skvrn rzi. Dostal jsem nápad. Vrátil jsem se k přístřešku, rychle naškrábal vzkaz a zmačkal ho do kuličky. Z bečky s dobrým vínem jsem odlil trochu do koženého vaku a se třemi otlučenými poháry, které kuchař vyhrabal bůhvíkde, jsem se přidal k Dunovi s Kowalskim. Bonsetti někam zmizel. Neměl jsem strach, že by právě on propásl tu pravou chvíli. Rozdal jsem poháry a při té příležitosti jsem podstrčil Kowalskimu vzkaz. Stáli jsme v těsném hloučku, v klidu upíjeli, občas někdo prohodil pár slov. Přátelská idylka. Rychle se ochlazovalo, vydechovaný vzduch se srážel v páru, poslední paprsky slunce mizely za zvýšeným horizontem, obloha na východě získávala temně modrý odstín.

„Vypadá to na chladnou noc,“ prohodil Kowalski.

„Snad se dokážeme zahřát,“ odpověděl mu Duno a téměř se pousmál.

Ten suchar měl možná i jakýsi zvrácený smysl pro humor.

„Myslím, že svařené víno se bude opravdu hodit,“ řekl jsem místo rozloučení a oklikou přes ohrady s koňmi jsem zamířil za Kristýnou. Devadesát proti pětadvaceti. Když všechno dobře dopadne, bude jich polovina, když špatně, bude polovina nás. Ke každému ohni patřily dva kotle s vínem. Jeden s čistým, druhý s vylepšeným. Napsal jsem Kowalskimu, ať naši muži pijí z těch otlučenějších. Bohužel jsme nedodržovali stolovací etiketu a neměli jsme pevný zasedací pořádek, abych mohl předem určit, kde budou sedět Dunovi a kde Kowalskiho vojáci. A úplně jiným problémem bylo, kolik mužů skutečně poslechne. Žoldnéři nemají rádi rozkazy bez vysvětlení. Také se mohlo stát, že se řetěz tiché pošty někde zauzluje a naši žoldnéři budou pít konvalinkové víno. Při téhle myšlence jsem dalšího analyzování situace raději nechal.

Kristýna už na mě čekala, na stole ležel pytel velikosti polštáře plný zelených lístků a bílých květů. Přístřešek byl naplněn jejich těžkou vůní.

„Měla byste jít ven, nebo vás z nich bude bolet hlava,“ řekl jsem.

Vzal jsem pytel, chytl ho pod paži a zůstal nerozhodně stát.

„Až se setmí, vezměte děti a odejděte s nimi do lesa. Pak se můžete rozhodnout, zda se vrátíte nebo ne. Neberte si s sebou žádné věci a nikomu nic neříkejte.“

Věděl jsem, že dělám chybu. Mohla mít někde kamarádku, které by poradila to, co já jí, a panika by se rozšířila táborem rychleji než požár. Nemohl jsem si však pomoct, musel jsem ji varovat.

„A děkuji vám za pomoc.“

Sklonil jsem se k ní a políbil ji. Nerozmýšlel jsem se nad tím, ani jsem to neplánoval. Prostě jsem to udělal a potom zůstal překvapeně stát. Najednou jsem neměl co říct, otočil jsem se a vyšel ven. Měla měkké, horké rty, voněla něčím jiným než konvalinkami a kupodivu ani nevypadala překvapená. Právě naopak, vlastně na ten polibek čekala.

Vak jsem položil ke kotvícímu kůlu stanu se zásobami. Teď jsem potřeboval, aby Kowalski způsobil slíbený rozruch. Nervy jsem měl napjaté k prasknutí. Šestým smyslem, který k životu probouzí jen nejvyšší vypětí a soustředění, jsem registroval každého muže v okolí; hlídal jsem, co kdo dělá, kde je Duno a ostatní. Setmělo se, vzduch ještě víc zchladl, tráva, která stačila během odpoledne proschnout, navlhla bohatou rosou. První oheň se rozhořel. Prošel jsem kolem Kowalskiho a napůl úst zamumlal:

„Už.“

Každým okamžikem mi naše šance připadaly horší a horší. Nepřátelé měli zdrcující přesilu a naše plány závisely na příliš mnoha okolnostech. Stačila sebemenší maličkost, která by probudila Dunovu podezřívavost, a okamžitě by zahájil otevřený útok. To by znamenalo naši zkázu. Ve chvíli, kdy jsem se začal rozhlížet po slibovaném divadle, které mělo na sebe strhnout pozornost, to přišlo. Ostrý zvuk dopadu pěsti na čelist slyšeli snad všichni. Kant se zeširoka rozkročil nad padlým mužem a zahulákal:

„Říkal sem mu, že mi má jít z cesty!“

Tři Dunovi vojáci se na něj okamžitě vrhli, rváči byli v momentě obstoupeni davem diváků.

Kowalski se hnal okamžitě mezi ně, o krok zpět za ním Duno. Kant to hrál na ostří nože, nepotřebovali jsme, aby se zinscenovaná rvačka změnila ve skutečnou šarvátku. Kuchař s pomocníkem zavěsili nad ohně první čtveřici kotlů a rozběhli se ke skrumáži. Na podobnou příležitost jsem čekal. Nikdo si mě nevšímal, všichni sledovali zuřivou potyčku. Přikrčil jsem se a celými hrstmi házel drcené lístky do vína.

Začal jsem kotli, které ještě nebyly na ohni. Konvalinky voněly tak silně, až mi připadalo nemožné, aby si toho nikdo nevšiml. Na půl ucha jsem poslouchal divoké nadávky a Kowalskiho vyšetřování. Konečně jsem byl hotov. Prázdný vak jsem zahodil do stínu a rychle roznosil na ohně zbylé nádoby. Potřeboval jsem skořici s hřebíčkem a cukrem zavařit, aby koření alespoň trochu přerazilo chuť nezvyklé příměsi. Zuřivě jsem míchal hned jeden kotel, hned druhý, a modlil jsem se, aby voda začala vřít co nejrychleji.

„Bude to exemplární trest za porušení kázně. Aby se to příště neopakovalo,“ doléhal ke mně zdálky Kowalskiho hlas.

„Pět ran bičem!“

Zástupem žoldnéřů to zahučelo. Kowalskiho rozsudek byl nezvykle přísný. Míchal jsem a míchal a vzýval patrony všech kuchařů. Pro případ, že by se někdo moc vyptával, podle jakého receptu svařené víno připravuji, jsem v levé ruce držel vrhací nůž. Střídavě jsem pozoroval víno a střídavě dav žoldnéřů.

„Určete člověka, který vykoná trest.“

„Bude to poškozený. Oswalde, chop se biče,“ poznal jsem Dunův hlas.

V okamžiku, kdy třeskla první rána, voda konečně začínala klokotat. Tančil jsem mezi ohni jako zběsilý a rychle přiléval víno. Několikrát jsem se při tom ošklivě spálil, ale musel jsem spěchat. Při páté ráně byly kotle plné. Zajímalo mě, jestli Kowalski Kantovi předem řekl, jak to s ním dopadne. Vadilo mi sice, že máme o bojeschopného chlapa méně, ale udržení pozornosti sto dvaceti lidí vyžadovalo opravdu velké divadlo. Nalil jsem si hrnek nepančovaného vína a za židli si vybral nejvyšší špalek. Začali se trousit muži. Kuchař s pomocníkem mezi prvními. Chvíli si kotle nedůvěřivě prohlíželi, ale potom nad tím jen pokrčili rameny. Každý člověk je rád, když mu nečekaně ubude práce. Cinkání plecháčů zvolna sílilo, kolem ohňů se rozproudila volná zábava. Zhluboka jsem vydechl. Až teď jsem si uvědomil, že jsem po dlouhou dobu zadržoval dech.

Já, Bonsetti, Kowalski a Duno jsme seděli vedle sebe a společnost u našeho ohně byla promíchaná půl na půl. Jinde se žoldáci rozdělili svůj k svému. Dopil jsem hrnek, Duno mi gestem nabídl, že mi ho doplní. Neviděl jsem dobře, z kterého kotle nabírá, ale nemohl jsem s tím nic dělat. Zkusmo jsem usrkl, víno vonělo hřebíčkem a skořicí, nedokázal jsem rozlišit žádnou další příměs. Teď, když všichni muži seděli, jsem si ještě víc uvědomil, jak málo nás je. Netušil jsem, co plánuje Kowalski, ale byl jsem rozhodnut zaútočit v okamžiku, kdy prvního chlapa sklátí křeče. Richmanova Encyklopedie rostlin byla považována za nejpodrobnější botanické dílo, ale u konvalinek opomněla údaj, za jak dlouho začne jed působit. Po půlhodině jsem ucítil lehké svírání kolem žaludku, ale mohly to být nervy. Stále jsem netušil, co má v plánu Kowalski.

„Jak jste si vlastně vytvořil takhle silnou jednotku?“ zeptal jsem se Duna, aby řeč nestála.

Pokrčil rameny.

„Delší dobu jsem pracoval pro jednoho hraběte. Po pár měsících jsem se rozhodl změnit vzduch a spousta mužů chtěla jít se mnou. Občas někdo z nich odejde, nebo umře, ale stále je dost nových zájemců.“

„Člověk, který dokáže zvládnout takové vlky, by mohl mít mnohem větší ambice.“

Podíval se na mě, co svou otázkou sleduji, ale nakonec usoudil, že je to jen zvědavost.

„Vyhovuje mi to.“

Země pod nohama se náhle začala chvět. Duno to ucítil také. Ostražitě se rozhlédl, ale už byla tma a ohně osvětlovaly jen nejbližší okolí. Kowalski seděl, jako by si ničeho nevšiml. Vzápětí klid noci narušil cizí zvuk, okamžik jsem netušil, co to je, potom jsem ho poznal a pochopil, v čem spočívá Kowalskiho plán. Byl to dusot stovek kopyt.

„Utíkejte!“ zařval někdo.

Část mužů vyrazila doprava, část doleva. Menšina zůstala na místě. Ze tmy se vynořily býčí siluety ověnčené korunami dlouhých zatočených rohů. Svět se utopil v chaosu. Dusot kopyt, pach zvířecích těl, temné dunění, vibrace půdy pod nohama. Hlavou mi bleskla myšlenka – zvířata se bojí ohně. Zůstal jsem stát na místě. Srdceryvný výkřik, jeden, druhý, další a další, agonický řev člověka drceného těžkými kopyty. Řeka těl se před ohništi rozdělila a během pár sekund byla pryč. Duno se podíval na mě a potom na Kowalskiho.

„To byl dobytek, který jste dnes přivedl,“ řekl tiše.

Kowalski přikývl. Rozhlédl jsem se. Zůstalo nás asi třicet, v poměru jedna k jedné.

Neslyšel jsem ho, ani neviděl, přesto jsem však najednou držel v ruce meč a kryl se před Dunovým sekem plynule navazujícím na tasení z pochvy. Byl dobrý.

„Skála! Skála!“ zakřičel a nízkým výpadem následovaným stykem čepelí mě donutil ustoupit.

‚Skála‘ bylo zřejmě jejich heslo. Ocel klouzala po oceli, testoval si mě. Okamžik vytržený z proudu času, rychlé oddechování, lesk v očích, řinčení mečů v pozadí. Jemná šermířská hra náhle skončila, pokusil se o přenos a sek přes ruku, kryl jsem bez protiseku a zachránil se jen zárazem jílec na jílec. Nebyl dobrý – byl vynikající. Možná lepší než já. Přešel jsem do protiútoku. Sek, zálud, nelidsky rychlá, okem téměř nepostřehnutelná dvojitá riposta. Nějaký muž se mi snažil pomoci, Duno ustoupil a nečekaně rychlým vodorovným sekem pod levou paží ho poslal k zemi s hlubokým šrámem přes hrudník. Vytušil jsem někoho za sebou, ukročil jsem, kryl se vysokou septimou a bodem shora do hrudi ho zabil. Duno už byl u mě. Okamžik tvrdě dotíral, dvakrát mě škrábl do ramene. Ustupoval jsem, podařilo se mi vnutit mu dlouhou hru tenčím čepele na tenčí čepele, potom jsem ho překvapil svýma dlouhýma rukama a nohama. Měřím dva metry a ruce mám jako opice, málokdo to odhadne správně. Byl skvělý, zachránil se hlubokým úhybem trupu, ale stačil jsem ho lehce seknout přes prsa, zmohl se na pomalý kryt, současně zakopl a přepadl vzad. Než se stačil překulit, byl jsem u něho. Překvapený záblesk jeho modrých očí, sekl jsem ho přes krk a otočil se k dalším soupeřům.

Byl nejvyšší čas. Náš souboj netrval víc než minutu, ale Dunovi muži už nás stačili přečíslit. Buď netušili, že jejich velitel je mrtvý, nebo jim to bylo jedno. Dva tísnili jednoho našeho. Vrhl jsem se mu na pomoc, ale pozdě. Najednou jsem s nimi měl sám plné ruce práce. Zahlédl jsem smrt dalšího našeho muže. Bonsetti stál mezi ohni tísněn ze tří stran. Bojoval dvěma meči zároveň. Z krytu protisekem jsem škrábl levého chlapa přes stehno, vyvedlo ho to z rytmu, riskl jsem zdržení a zasáhl ho ještě do ruky. Dva naši žoldnéři padli k zemi současně, oba v souboji jeden na jednoho. Před očima mi tančily útržky okolních soubojů přerušované ocelovými záblesky útoků mých soupeřů. Dunovci byli dobří, zatraceně dobří. Náhle proti mně byli tři. Zahnali mě do defenzívy, ustupoval jsem. V mezeře mezi stany jsem získal okamžik oddechu, prvního chlapa, který se mě pokusil obejít, jsem přivítal nožem do hrudníku. Další náš muž padl. Kruhovým máchnutím jsem podsekl tři vypínací kůly stanů najednou. Před chaosem hroutícího se plátna se stáhli, já naopak vyrazil nízkým výpadem a jednoho dostal. Ze stínu se vynořil další, pokusil jsem se krýt z otočky, ale byl jsem příliš pomalý. Dokázal jsem jen nastavit levou ruku. Čepel sklouzla po koženém nárameníku a zakousla se hluboko do masa. Uklouzl jsem. Muž vpravo přiskočil, ještě jsem ho stačil seknout přes holeň, v levačce už jsem držel nůž, ale příliš pozdě. V pádu se přede mnou mihlo jasné souhvězdí Orionu. Pravý útočník nasměroval hrot meče na mou hruď. Poslední centimetry. Náhle strnul jako socha, oči vyděšeně, levou rukou se drásal na prsou. Nechápal jsem proč.

Hodil jsem nůž, ale špatně. Odrazil se od něj rukojetí. Muž se však stejně zhroutil na kolena a upustil meč. Druhý soupeř se skelným pohledem se mírně kolíbal ze strany na stranu a bojoval o rovnováhu. Pokusil se sice ještě zaútočit, ale byla to jen jeho labutí píseň. Konvalinky mě zachránily.

Kromě mě, Kowalskiho, Bonsettiho a Kanta přežilo ještě šest žoldnéřů, z toho tři těžce ranění. Do rána jsme ve tmě prohledávali bojiště a hlídkovali. Nedopočítali jsme se čtrnácti Dunových mužů, i když to mohlo být o jednoho či dva víc nebo méně. Z člověka, po kterém se proběhne splašené stádo, toho moc nezůstane. Z některých těl zbylo tak málo, že jsme soudili spíš z utržených podpatků a přezek, než ze samotných lidských pozůstatků. Čtrnáct mužů, kteří se potulovali po okolí, nebyl příliš povzbuzující výsledek. Kdykoliv se mohli vynořit ze tmy a vrátit nám to i s úroky. Nejvíc mě znepokojovalo, že mezi mrtvými chyběl i Duno. Byl to druh chlapa, který se nenechá zlomit jedním neúspěchem. V místě, kde ležel, jsem sice objevil kaluž krve, ale zřejmě jsem ho napůl minul a on byl natolik chytrý, že hrál mrtvého. Až s rozedněním jsem se částečně uklidnil.

Ráno bylo studené a mokré. Uvědomil jsem si, že se únavou sotva držím na nohou, ostatní na tom nebyli o nic lépe. Spíš naopak. Kant se náhle zhroutil a zůstal bez hnutí ležet na zemi. Po včerejším bičování bylo s podivem, že se vůbec zúčastnil boje. Připravili jsme mu lůžko vedle raněných a přitom jsme zjistili, že dva jsou mrtví. Tři poslední žoldnéři seděli u ohně, jeden z nich zavěsil nad plameny kotlík s vínem. Kowalski vypadal ztrhaně, oči zapadlé hluboko v očních důlcích, kůži na levé straně tváře měl sedřenou až do masa, někde přišel o lalůček levého ucha. Jediný, kdo zdánlivě nočním bojem neutrpěl, byl Bonsetti. Spokojeně si čistil zbraně a tiše si pohvizdoval.

Sklesle jsme seděli kolem ohně, dokola putoval jeden stále doplňovaný hrnek se svařeným vínem. Ležení bylo tiché, tišší než obvykle. Lidé se báli vyjít ven. Kowalski stručně poreferoval o nákupu dobytka, o setkání s holkou, od které se dozvěděl o Dunovi, a o své hře vabank, kdy oddělil býky od krav a potom je nechal v noci vypustit. Bývalí vůdcové stád, vybičovaní přítomností ostatních samců k maximální agresivitě a k tomu ještě odloučení od samic, se samozřejmě rozběhli ke kravám a smetli všechno, co jim stálo v cestě. Duno, Bonsetti ani já jsme takovou léčku nemohli odhalit, natož ji vymyslet. Kowalski byl tak unavený, že se mu pletla slova. Věděl jsem, že později budu chtít slyšet jeho rozhovor s tou dívkou ještě jednou a to slovo od slova, ale teď jsem ho nechal být. Jeden ze tří žoldnéřů, zavalitý chlapík s krátkým masitým krkem chvíli nerozhodně pokukoval po mně a po Kowalskim.

„Du pryč. Chci svoje prachy a du pryč. Takový jatka sem eště nikdy neviděl. Ani sem vo nich neslyšel,“ řekl nakonec nerozhodně do prostoru.

Nikdo mu nevěnoval pozornost. Bonsetti si dával do pořádku zbraně, Kowalski klímal, ostatní muži jen vyčerpaně mžourali do ohně. Umwald kupodivu spal.

„Pro obranu budeme potřebovat víc lidí. Musíme vycvičit farmáře,“ obrátil jsem se na Bonsettiho.

Právě skončil s přebrušováním levého meče a kritickým pohledem kontroloval čepel. Jeho zbraně pocházely odněkud z východu. Už na první pohled byly lehčí než celokalené meče používané v Impériu a na západním pobřeží Kontinentu. Zrcadlově lesklou ocel zdobila výrazná namodralá linie kalení oddělující tvrdé břitvovité ostří od houževnatého železného těla čepele.

„Můžu je začít cvičit, ale ze žádného zemědělce za pár dní šermíře neuděláš,“ odpověděl, aniž by odvrátil pohled od zbraně.

„Musíš z nich dostat to nejlepší. V jejich vlastním zájmu. A připravte se co nejrychleji odsud odejít. Ať po nás jde kdokoliv, ví, kde nás má hledat.“

Naše situace byla zoufalá. Bez vojáků, vydaní napospas jakémukoliv dalšímu útoku. Navíc byli Kant, Bonsetti a zbylí tři žoldnéři ve Fenidongu a okolí jediní muži, o kterých jsem s jistotou věděl, že nepracují pro někoho jiného. A protože přežili, patřili pravděpodobně k těm nejlepším.

„Pánové,“ promluvil jsem ke společnosti u ohně, „pokud zůstanete, dostanete dosavadní nevyplacený žold mrtvých. Váš vlastní vám ztrojnásobím.“

Hrnek s vínem v tichu oběhl další kolo.

Potřeboval jsem si toho tolik promyslet, ale únavou se mi kalily myšlenky. Poslední dvě noci jsem strávil na nohou. Pořádně jsem se protáhl, několikrát se zhluboka nadechl a vydechl, abych si pročistil plíce a alespoň trochu zaplašil vyčerpání. Levačkou jsem téměř nedokázal pohnout, jak jsem měl rameno ztuhlé. Bylo třeba zařídit spoustu věcí. Nově zorganizovat hlídky, začít s výcvikem farmářů, zahájit přípravy k odchodu a vůbec dát lidem vědět, že je vše pod kontrolou. Práce na celý den. Najednou jsem měl ústa plná slin a v břiše mi kručelo hlady. Odněkud se linula vůně hovězího vývaru. K ohni přicházela Nataša, dívka, které Kowalski poskytl azyl. Opatrně nesla velký smaltovaný hrnec, ze kterého se kouřilo, každý krok si pečlivě rozmýšlela, aby nezakopla. Postavila hrnec do trávy před Kowalskiho, na kámen položila čtverec bílého plátna, na něj položila půl bochníku chleba a lžíci. Nejistě se rozhlédla a spěšně odešla. Kowalski se přitom probudil, ale nevzmohl se na jediné slovo. Nemohl jsem odtrhnout oči od ubrousku a chleba. Stačilo tak málo a uprostřed chaosu a zkázy se najednou objevil prostřený stůl. Raději jsem odešel.

Byl to dlouhý den a večer jsem sotva pletl nohama. Podařilo se nám však uklidnit lidi a zahájit přípravy k odjezdu. Bonsetti shromáždil padesát nejobratnějších chlapů a začal s jejich výcvikem. Zpočátku jsem měl obavy, aby se vůbec někdo dobrovolně přihlásil, ale stačil jediný jeho krátký a plamenný proslov o nutnosti chránit děti a ženy, a mohl si vybírat. Kowalski uspořádal stádo a zahnal ho na severní konec údolí, kde bylo dost trávy. Po poledni přijel z města posel a přivezl zprávu od Masnera. Svolal na zítřek schůzi společníků a chtěl, abych byl také přítomen.

KAPITOLA DESÁTÁ

SPLETENCE

Se soumrakem jsem seděl u ohně, čichal vůni jídel připravovaných v okolí a žvýkal starý chleba se studeným masem. Největší smůla je, když zabijí i kuchaře. Kowalski si přisedl s provinilým výrazem ve tváři a odmítl svou porci. Nataša mu pravděpodobně připravila něco lepšího.

„Umwalde?“ zavrčel jsem podrážděněji, než jsem měl v úmyslu.

Podíval se na mě opatrně jako na vzteklého psa.

„Jo?“

„Ode dneška jsi kuchař.“

„Ale já neumím vařit!“

„Naučíš se. A pokud možno co nejrychleji a nejlépe. Pokud se mnou chceš vyjít po dobrém.“

Na chvíli se zamyslel a potom bojovně vysunul čelist.

„A co za to?“

„Budu tě učit číst a psát.“

Nabídka mu vyrazila dech, zatvářil se, jako bych mu právě vytrhl bolavý zub.

„Nic takovýho sem po vás nechtěl!“

„Jistě, bál ses říci si o tak velkou odměnu, ale jsem dnes výjimečně velkorysý. Příště to však raději nezkoušej. Uvař kávu a podívej se, jestli ještě někde nenajdeš zbytek vína. Bez konvalinek!“

Ještě chvíli vzdorně seděl na místě, ale když jsem se natáhl pro velké poleno, hbitě vyskočil a dal se do práce.

Kowalskimu cukaly koutky úst a Kant se naplno rozesmál, i když přitom syčel bolestí. Jen Bonsetti vypadal netečně jako vždy.

Vrátil jsem se v myšlenkách k věci, která mi celý den ležela v hlavě.

Z rozhovoru, o kterém se Kowalski dozvěděl, jasně vyplývalo, že za včerejším útokem stál císař. Bylo pochopitelné, že se mu tenhle podnik vůbec nelíbil. Obilí patřilo k jednomu z trumfů, kterými nutil státy Ligy a své vazaly na západním pobřeží k poslušnosti. Šance na úspěch spočívala v co nejdelším utajení celé akce. V okamžiku, kdy by se císař o pokusu založit kolonii dozvěděl, by následovala celá řada diplomatických triků, z nichž nejjednodušším, a zároveň velice účinným, by bylo znemožnění průjezdu kolonistů přes území svrchovaných vládců. Málokterý z nich by asi odmítl prokázat císaři takovou laskavost. Teprve v případě, že by snaha o politické zlikvidování Masnerových aktivit selhala, by měla na řadu přijít přímočará akce. Císař při ní riskoval prozrazení svých agentů a nepříjemnou aféru s vládami jednotlivých států Obchodní ligy. Možná měl Duno jen vyčkávat a my jsme ho svým odhalením přinutili otevřít hru dřív, než zamýšlel. Nebo byly Masnerovy smlouvy o průchodu karavany tak neprůstřelné, že se císařův rezident ve Fenidongu rozhodl jednat okamžitě.

„Není mi jasné, co vlastně Keleman po Dunovi chtěl. Duno měl devadesát mužů a k tomu, aby nás vyřídil, nepotřeboval radu od nějakého místního hochštaplera, a už vůbec se od vás nemusel nechat najímat. Stačilo, aby zaútočil v noci a měli jsme to spočítané,“ řekl jsem a podíval se na Kowalskiho.

„Ano, ale určitě by tak o pár chlapů přišel. Kdyby se mu jeho úskok vydařil, pozabíjel by nás ve spánku jako králíky. Duno je profesionál a šetří své muže,“ vmísil se do debaty Bonsetti.

Kant a žoldnéři zvědavě naslouchali, ale bylo jedno, jestli se něco dozví. Všichni čtyři souhlasili, že pro nás budou pracovat i nadále, a pozítří jsme měli být na cestě.

Kowalski přiložil na oheň a zamyšleně se rozhlédl po usínajícím táboře.

„O to, abych najal Duna, se vlastně postaral Keleman. Nechal zabít Chooka a všem žoldnéřským zprostředkovatelům poslal hlášku, že je, pokud mi někoho přihrají, potká to samé. A podle toho, co se o něm povídá, není císařský agent. Je to ostrý chlápek, který se vyzná, nemá skrupule a dělá všechno, za co mu někdo zaplatí.“

„Ale udržuje s císařskými dobré styky. Nevym je císařův neoficiální vyslanec pro špinavé záležitosti, možná i hlavní rezident,“ doplnil jsem.

„Podle toho, co ta holka říkala,“ nadhodil Bonsetti, „to vypadá, jako by Keleman hrál na dvě strany. Někdo mu zaplatil, aby pro něj získal nad karavanou kontrolu. Keleman zařídil, že jsme nemohli najmout dostatek mužů a chystal se toho využít. Potom se však od svých kamarádů dozvěděl, že se o nás zajímá císař. Nabídl své služby i druhé straně. Přemluvil Duna, aby změnil plán, nás pobil, ale farmáře nechal na pokoji. Tím by si zasloužil odměnu od první strany.“

„Jenomže císaři by určitě nestačilo, kdyby karavana pouze přešla do jiných rukou. Jemu je jedno, kdo s obilím obchoduje. On chce, aby Liga nakupovala obilí právě od něho, nebo alespoň aby karavany s nákladem musely přes území říše. Tahle finta by Kelemanovi neprošla, navíc by si to rozházel se svými imperiálními kamarádíčky,“ pokračoval v úvahách Kowalski.

Souhlasil jsem s nimi, oba jen nahlas vyslovili mé myšlenky.

„To znamená, že má určitě něco v záloze a nás čeká ještě druhé kolo,“ uzavřel jsem.

Úvahy zněly pravděpodobně, ale bylo v nich příliš mnoho aby, kdyby, asi. Přemýšlel jsem, jak do toho zapadají předchozí události. Zrádce mezi společníky, který bůhvíproč spolupracoval s někým zvenčí a pomáhal mu získat nad celou akcí kontrolu. Na počátku se mě několikrát pokusil zabít, zřejmě proto, aby na mé místo dosadil svého muže. To se mu však nepovedlo. Potom se prostřednictvím Kelemana pokusil zařídit, abych měl k dispozici jen pár žoldnéřů. Jenomže Keleman hrál na dvě strany. Neznámý téměř současně, jako by si nebyl jist zdarem jednoho plánu, zorganizoval nájezd na Guinyho banku, kterým Masnera připravil o veškeré volné peníze. Chvíli na to se nás pokusil koupit. Bez pomoci Lucy Lou by nám nezbylo nic jiného, než mu jít na ruku. Vlastně to byl malý zázrak, že jeho plány zatím vycházely naprázdno. Zázrak, shoda okolností a výsledek Masnerova, Kowalskiho a mého téměř nadlidského úsilí. Teď se do toho zamíchal i císař, který se nezdržoval okolkováním a šel na věc přímo. I když jeho cíl byl trochu jednodušší. On chtěl osadníky zničit, ne převzít. Přemýšlel jsem, co bych na místě svých nepřátel udělal já. Mohli se samozřejmě pokusit o další ozbrojený útok, ale i jim bude chvíli trvat, než získají nové muže. Zdálo se mi, že pro tuto chvíli vyčerpali veškeré prostředky.

„Zkuste ještě jednou vyzpovídat tu dívku,“ obrátil jsem se na Kowalskiho. „Vytáhněte z ní o Kelemanovi úplně všechno. Co dělá, jaké obchody v poslední době uzavřel, co o sobě kdy řekl, s kým se stýká. Prostě všechno. Pozítří se vydáme na cestu. Pokud budou chtít dělat další potíže, budou muset za námi.“

Podíval jsem se na Bonsettiho, zda má nějaké výhrady, ale ten mlčel. Stal se z něho opravdu divný patron. Když právě nepracoval, vypadal jako loutka, jako živá mrtvola, kterou vůbec nic nezajímá. A pokud nebojoval. Vybavila se mi noční momentka – Bonsetti stojící mezi ohni tísněný třemi muži najednou. Odlesk plamenů na zakrvácených čepelích a úsměv ve tváři. Změnil se.

Dopili jsme kávu a chystali se ke spánku. Dnes poprvé hlídkovali Bonsettiho odvedenci, i když pod dozorem naších žoldnéřů. Kowalski se úkosem podíval po svých vozech a začal si chystat polní lůžko.

„Máte rodinu?“ zeptal jsem se.

Přestal rozbalovat deku a otočil se ke mně. Bylo to poprvé, kdy jsem se ho zeptal na něco soukromého.

„Ne.“

Je nezdvořilé a někdy i nebezpečné míchat se chlapovi do života a většinou to nedělám, ale Kowalski mě rozčiloval na nejvyšší možnou míru. Možná to bylo tím, že odmítal něco, po čem jsem já tak toužil.

„Co po vás zbude, když na nás dnes znova zaútočí a vy zemřete?“

Zatvářil se, jako by se nad tou představou vážně zamýšlel.

„Meč, boty, pár zlatek v opasku a tamty dva vozy. Utratil jsem za ně většinu úspor. Lidi si to rozeberou.“ Pokrčil rameny a usmál se, jako by ho ta představa pobavila.

Pomalu jsem vytíral trávou hrnek od kávy. Byl jsem příliš unavený a věděl jsem, že nebudu moci usnout. K tomu zbitý, zraněný a špinavý.

„A jak jste na tom vy?“ zeptal se.

Zvědavost mu byla viditelně proti srsti, ale nechtěl mi zůstat otázku dlužný.

„Podobně. Pár lidí si oddechne, peníze v bance si po nějakém čase rozdělí bankéři. Jako bych nikdy nebyl.“

Sebral jsem z tlumoku mýdlo, poslední čisté onuce a košili, k tomu smotek čistých obvazů.

„Máte pěkné vozy, byla by jich škoda,“ řekl jsem na rozloučenou.

Záměrně jsem šel oklikou kolem Kristýnina stanu. Měl jsem nutkavou potřebu ji vidět, popovídat si s ní, i když jsem přesně nevěděl o čem. Bohužel dávala právě děti spát a měla plné ruce práce. Protože v okolí ležení byly břehy potoků i říčky poničené lidmi, musel jsem hlouběji do lesa, než jsem našel místo, kde padlý strom zanesený hlínou a listím vytvořil na potoce přirozenou hráz. Stromy se kolem jezírka rozestoupily a vytvořily malý palouk. Když jsem se postavil do nejhlubšího místa, sahala mi voda téměř po pás, byla čistá a ledově chladná. Zůstal jsem v ní dlouho, lehký kal, který jsem zvířil, se usadil, tisícová hejna rybího potěru se shlukla kolem mých nohou a okusovala šupinky kůže a možná zbytky soli. Když jsem zatajil dech, donesl se ke mně sotva slyšitelný zvuk sochařského kladiva. Hammond pokračoval ve svém díle. Možná byl velký umělec, možná největší na světě, ale byl to také největší blázen. Uvědomil jsem si, že jsem promrzlý až na kost. Opatrně jsem vyšel z vody a vytřel se kusem lněného plátna do sucha. Setmělo se, obloha byla jasná, jen na východním horizontu ještě zbývalo pár mraků, za kterými se schovával měsíc. Příšeřím stromů za hranicí palouku někdo přicházel.

* * *

Kristýna si uvědomovala, že dělá chybu, ale bylo jí to jedno. Nesla sebou sice ranec s čistými obvazy, mastmi a dalšími drobnostmi pro ošetřování ran, ale to byla jen zástěrka před ní samotnou.

„Jste to vy?“

Při zvuku jeho hlasu se usmála a otřásla zároveň. Drsný chraplavý zvuk, ve kterém se skrývalo něco jemného.

Možná si to namlouvala. Ale nenamlouvala si jeho pohledy. Vždy se choval korektně až odměřeně, ale oči ho prozradily. Každé ženě by stačil okamžik, aby poznala, co má Koniáš na mysli, když se na ni dívá.

„Ano. Napadlo mě, že budete potřebovat převázat rány.“

V šeru rozeznala jen jeho siluetu proti lesklé vodní hladině. Byl nahý, stál mírně rozkročen, ruce volně podél těla. Ve tmě vypadal ještě hubenější než ve skutečnosti.

„Hm, možná byste se měl trochu obléknout. Tedy, pokud vás mám ošetřit.“

Dvojsmyslnost vlastní poznámky jí došla se zpožděním a málem vyprskla smíchy.

„Okamžik.“

Pohyboval se rychle a účelně, ani v noci nemusel hledat žádný z odložených svršků. Stříbrný měsíc zředil tmu svým studeným světlem. Nespouštěla z něj oči. Pokud se nehýbal, skutečně ho mohl někdo označit za ošklivého neforemného chlapa. Vysoký, téměř vyzáblý, silná kostra potažená provazci dlouhých svalů a šlach, které se pod tenkou kůží vlnily jako hadi nadaní vlastním životem. Stačil jediný pohyb a všechno se změnilo. Příroda nikde neplýtvala, nikde nešetřila, a vytvořila tak dokonale funkční exemplář. Precizní, přirozená koordinace svalů, účelná elegance pohybů kočky snoubící se s vražednou přímočarostí šedého vlka. Predátor predátorů. Ostře řezaná zjizvená tvář s příliš velkým nosem a velkou bradou, k tomu hluboké oči, které byly někdy tak měkké a smutné, až se jí tajil dech. Kristýna věděla, že by se do těch očí dívat neměla.

„Jsem připraven,“ řekl tiše. „Myslím, že nebudete mít ani moc práce. Bok se i přes námahu hojí a rameno je na tom podivuhodně dobře.“

Byl oblečený do půli pasu, hlas měl klidný. Na povrchu klidný.

Ani si neuvědomila, jak dlouho ho ošetřovala. Myšlenky jí klouzaly sem a tam, stejně jako její dlaně, když mu na závěr masírovala silně zhmožděné trapézové svaly. Nevěděla, jak se to stalo, ale najednou držel její ruce ve svých. Cítila jeho vzrušení, ale sama byla napůl zasněná. Políbil ji. Byl to zkusmý polibek, lehký a letmý. Zkoumavý. Podobný, jaký si v dětství vyměňovala s chlapci na zahradě rodného domu. Vrátila mu ho. Pořád jí to připadalo spíš jako hra, jako nevinná dětská hra. Položila mu ruce na ramena. Kůže byla vláčná krémem a sálala horkem. Ucítila bříška jeho prstů na tváři. Pohladil ji po líci, sklouzl po krku, přejel přes klíční kosti, jemně se dotkl ňader a nechal dlaň opřenou o její břicho. I přes látku šatů z ní sálal žár. Pocítila nával touhy přitisknout se k němu. Hladila ho po prsou a se zavřenýma očima mu oplácela polibky. Dlaněmi přejížděla přes zvrásněné jizvy, laskala ho na hrudi. Kdyby tak nehřál, mohla by si myslet, že objímá kamennou sochu. Uvědomila si, že slyší hlasitý dech. Svůj vlastní dech. Pořád byl něžný, nesnesitelně něžný. A přitom jí její dlaně říkaly, že se v něm skrývá i něco jiného, protože jinak by nepřežil. Dlouze ho políbila a přitom ho kousla. Cítila, jak se zachvěl. Jediným pohybem mu rozepnula kalhoty. Představila si, jak dlouho by to trvalo, kdyby si už připjal svůj silný opasek se spoustou přezek a pouzder, a téměř se zachichotala. Byl tak vzrušený, že se ho podruhé bála dotknout. Přetáhl jí šaty přes hlavu, najednou byla nahá. Něha byla pryč, vystřídala ji vášeň. Podstrčil jí ruku pod zadek a zvedl ji jako člověk zvedá malé dítě. Obemknula ho nohama kolem boků a přitiskla se k němu. Divoce ho líbala, až se jí nedostávalo vzduchu. Uvědomovala si, že se stále ovládá, že se drží zpátky. To ji vzrušovalo ještě víc, ztrácela sebekontrolu. Tiskla se k němu, hladila ho, kousala, snažila se ho povalit, ale nenechal se. Jeho ruce byly všude, současně jí nepovoloval sklouznout dolů.

Zvrátil jí hlavu, zvedl ji ještě výš, políbil ji na ňadra, do žlábku mezi nimi, a potom ji pomalu spouštěl a současně ji laskal jazykem na hrudi, krku a ústech. Křičela na celý les a na celý svět.

Ležela svinutá do klubíčka a vnímala teplo jeho těla. Byla hluboká noc, les byl tichý, cvrkání kobylek a bzučení hmyzu dávno ustalo. Cítila se slabá, malátná, současně však naprosto v bezpečí. Odněkud zleva zazněl zvuk, který nedokázala identifikovat. Jindy by ji zneklidnil a v noci v lese vyděsil. Teď jen líně zauvažovala, co to asi může být. Věděla, že Koniáš nespí. Člověk se ve spánku druhého dotýká jen zlehka a náhodně v několika málo místech, on se okolo ní ovinul jako dlouhý šál. Jeho dlaň ji hřála na boku, čelo měl zabořené v jejích vlasech. Přehrála si v myšlenkách pár uplynulých hodin a téměř se začervenala. Kdyby to nebylo tak přirozené a – a krásné, určitě by se styděla. Zdálo se jí, že zavřela oči jen na okamžik, ale najednou svítalo. Čerň ztratila sytost, ve vzduchu se vznášel příslib nového dne. Ani teď nespal. Zřejmě po celou noc nezamhouřil oko.

„Zůstaň se mnou.“

Strohá věta bez příkras způsobila, že se celá schoulila. Přála si ji slyšet, ale současně se jí bála. Otočila se k němu, aby mu viděla do tváře, ale byla ještě příliš tma.

„Dokážu se postarat o tebe i tvé děti.“

„Mám muže.“

„Odešel. Zapomněl na tebe. Jsi sama.“

Podvědomě tušila, že podobný rozhovor na ně oba čekal od okamžiku, kdy se poprvé uviděli.

„Nemůžu.“

„Proč?“ vyptával se dál.

Nevěděla. Představovala si to všechno snadnější.

„Nenávidím ho. Zapomněl na mě, na své děti. Kvůli pitomým sochám a obrázkům. Jsem sama, sama úplně na všechno. Kdybys nám nepomáhal, budeme mít hlad. Od té doby, co odešel, se bojím. O děti, o sebe.“

Přitiskla se k němu, slova z ní tryskala jakoby nadána vlastním životem.

Řekla toho tolik, až ji to překvapilo. Vlastně pověděla všechno. Mluvila o tom, jak svého muže obdivuje a nenávidí, jak nesnáší, když kvůli svému umění zapomíná na ni i na děti. Nevynechala ani období, kdy odešel s nějakými potulnými kameníky. Byl pryč rok. Pokusila se ho tehdy zbavit. Odjela z města a našla si jiného muže. Nakonec ji vystopoval a ona se k němu vrátila.

Koniáš ji přitáhl blíže k sobě. Jednou rukou ji hladil po zádech, druhou vískal ve vlasech. Částečně se rozednilo, ale do tváře mu stále neviděla, protože se díval stranou. Měla pocit, že schválně.

„Odjedeme a už ho víckrát neuvidíš.“

Překvapeně k němu vzhlédla.

„Ty bys to udělal? Staráš se o tolik lidí.“

„Jsem žoldák. Nesplním, k čemu jsem se zavázal – nedostanu zaplaceno. Nic víc, nic míň.“

„A udělal bys to?“ přerušila ho.

Odmlčel se.

„Udělal bys to? Hned teď?“

Ticho bylo dlouhé.

„Ne,“ řekl nakonec. „Nedokázal bych to.“

Ještě chvíli leželi ve vzájemném objetí.

„Nemohla bych s tebou být, kdybys odpověděl ano.“

Přemýšlela, co by ještě řekla, ale nic ji nenapadlo. Jen pochybnosti. Najednou si nebyla jistá, zda svého muže opravdu miluje, zda si přeje, aby se vrátil.

Svítalo. Mlčky se rozloučili. Odcházela rychle, jako by se chtěla zbavit čerstvých vzpomínek. Ještě zaslechla kovové zacvaknutí přezky na opasku a vrzání kůže, když se oblékal do válečnického postroje.

* * *

Muž, který stál pod stromy na kraji louky, se pohnul. Čelisti měl křečovitě sevřené, díval se napůl do země a napůl k jezírku, kde se před okamžikem rozloučila milenecká dvojice. Otočil se a zmizel v osikovém houští. Zanedlouho se ránem neslo tlumené dunění sochařského kladiva.

* * *

Bonsetti přišel od lesa po stopách skrytého pozorovatele. Pořádně si prohlédl půdu kolem, prsty prohmatal dvě šlápoty, které muž svou vahou vytlačil do měkké půdy. Musel tam stát téměř celou noc, protože prsť byla suchá. Když si Bonsetti všiml slehlé trávy u jezírka, pobaveně se usmál.

* * *

Došel jsem do tábora. Oheň nikdo neudržoval, ale našel jsem v popelu pár žhavých uhlíků a za chvíli jsem měl kávu hotovou. Kowalskiho deky byly prázdné. Nalil jsem si hrnek a vestoje popíjel. Horká a silná káva mi udělala dobře. Jindy by mi ráno zvedlo náladu, ale dnes mi rosa připadala mokřejší a studenější než jindy, připadal jsem si starý a zdálo se mi, že cítím všechny rány, které jsem kdy utržil. Znal jsem chlapíka, který, když šlo všechno šejdrem, říkal: Jo, jsou špatný dny. Nevěděl jsem, že mohou být až tak špatné. Umwald se vyhrabal z pelechu, demonstrativně zívl, ale oči měl dokonale probuzené. Nalil si hrnek kávy.

„Kowalski tady nespal. Šel do vozu, ale ne do toho, ve kterým spala vona,“ řekl.

„Víš, kdy se kluk stává dospělým?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

„Když pochopí, že jsou věci, do kterých mu vůbec nic není.“

Spolkl slovo a na okamžik vypadal zklamaně. Zřejmě se chtěl zeptat, kde jsem byl v noci já.

„Už ses naučil psát všechna písmena abecedy?“ zeptal jsem se, než stačil říct cokoliv dalšího. Byl jsem nabroušený jako nůž po obtažení na koženém řemenu a jakákoliv jeho zvědavá nebo peprná poznámka by mě zbytečně rozčilila.

„Ne,“ řekl zamračeně.

„Snídaně už je hotová?“

„Ne.“

„Koně jsou připravení? Máš sbaleno? Za chvíli odjíždíme.“

Na další odpovědi jsem nečekal a začal balit věci. Nebylo jich mnoho. Spíš by se dalo říci velmi málo. Kowalski přišel za chvíli. Učesaný, umytý a oholený. Mou nerudnou náladu nijak nekomentoval.

* * *

Keleman pozoroval Artura Duna a okamžitě věděl, že něco nevyšlo. Voják byl bledý, měl obvázaný krk, přes tvář čerstvý šrám a vypadal, jako by právě utekl hrobníkovi z lopaty.

„Odhalili nás. Náš plán nevyšel,“ řekl Duno místo pozdravu.

Keleman se postavil a začal rázovat po pokoji sem a tam. Měl co dělat, aby nevybuchl, ale věděl, že Duno je příliš nebezpečný na to, aby si na něm vyléval vztek.

„Máte nějaký plán?“ zeptal se místo toho.

Duno zavrtěl hlavou.

„Málem jsem tam zůstal taky. Uklidím se někam do závětří a dám se dohromady. Pár dní mi to bude trvat.“

Keleman horečně uvažoval. Nebál se, že se mu nepodaří karavanu zničit, ale před tím ještě potřeboval dostát smlouvě a vydělat si své peníze. Polovinu už vyinkasoval.

„Přišel jste o jednotku, chápu váš pohled na věc. Potřebujete si odpočinout. Musíme ale nad osadníky získat kontrolu, jinak nedostaneme zbytek peněz. Uznejte, že dva a půl tisíce zlatých za to stojí,“ pokusil se o smířlivější tón.

Duno unaveně zavrtěl hlavou. Na čele mu perlil pot a byl ještě bledší než před chvílí. Zranění mu vzalo spoustu sil, uvědomoval si, že sem neměl vůbec chodit.

„Nejdu do toho. Ztráty jsou rizikem podnikání. Zálohu si nechám.“

Keleman málem vybuchl vzteky, ale přemohl se.

„Císař selhání neodpouští. Nemůžete se po tom, co jste neuspěl, jen tak vrátit domů.“

Duno se opatrně postavil, přitom se rukou opíral o hranu stolu. Oči se mu leskly horečkou.

„Tohle si uvědomuji mnohem lépe než vy. Nehodlám skončit s provazem na krku jako neúspěšný služebník Jeho excelence. Možná na to nevypadám, ale mám v hlavě mozek. Něco jsem ušetřil a uložil to v bankách mimo impérium. A moje záloha, vašich dvanáct set zlatých, také není právě špatný počinek do začátků. Ode dneška nejsem vojákem jeho imperiálního veličenstva a hraju jen na vlastní účet. Protože jsme bývali obchodní partneři, připomínám vám, že jste na sebe v očích císařského rezidenta vzal jistou odpovědnost. Váš případný neúspěch by na pana Nevyma vrhl na císařském dvoře velmi nepříznivý stín. Určitě by to nenechal jen tak. Tohle varování berte jako laskavost. Sbohem, Kelemane.“

Duno odstoupil o dva kroky a pozorně si Kelemana prohlížel. Keleman se v myšlenkách dotkl jílce dýky, ale potom svůj úmysl změnil. Kdyby Duna zabil, stejně by své peníze zpět nedostal. Duno měl pověst soubojového mistra a očividně byl ve střehu. I zraněný mohl být nebezpečným protivníkem. A navíc, Keleman se podíval na podlahu, koberec koupil před týdnem a vysolil za něj padesát pět zlatých. Z jemných pastelových barev by krev šla odstranit jen obtížně. Duno sledoval jeho pohled, chápavě se usmál a pozpátku vyšel z pokoje ven.

Keleman věděl, že musí jednat rychle. Druhá etapa jeho plánu už začala a nešla vzít zpět. Zbývaly mu nejvýš tři dny na to, aby získal kontrolu nad kolonisty, předal je svému zákazníkovi a vyinkasoval peníze. Potom karavana přestane existovat, ale on už bude z kola ven. Chvíli přemýšlel, jak se Kowalski dozvěděl o jeho spojení s Dunem, ale nic ho nenapadlo. Odsunul spekulace na později, protože musel zařídit spoustu věcí, které nesnesly odklad. Z trezoru ve stěně vybral dva váčky plné zlata, zavěsil je na opasek a oblékl si dlouhý plášť. Lidé, se kterými se chystal jednat, byli ochotni naslouchat, jen když viděli peníze v hotovosti. Z mísy s ovocem si vzal pár hroznů a vyšel ven. Už teď se těšil, až se večer staví u Zlaté magnólie. Malá Rezka vždycky věděla, jak ho postavit na nohy.

* * *

Seděl jsem v pohodlném křesle, upíjel víno z vysoké tenkostěnné sklenice a naslouchal hovoru ostatních. Masner nás tentokrát nezavedl do kanceláře, ale do pohodlného salónu, kde už bylo na stolech připraveno malé občerstvení. Dřevěný kazetový strop měl jen o chlup tmavší barvu než huňatý koberec, šedé závěsy splývaly podél stěn a příjemně místnost zútulňovaly. V krbu s čelní deskou z leštěné žuly hořel oheň. Sloužící, který ho před okamžikem zapálil, nebyl s plameny zrovna kamarád. V ruce držel navlhčenou metlu a nervózně sledoval jiskry, které občas zalétly do pokoje.

Netušil jsem, co přesně Masner zamýšlí, protože jsem přišel na poslední chvíli a nestačili jsme se předem domluvit. Kromě všech podílníků, Guinyho, Valera a Hatova, zde seděli další tři muži. Menší mladík s malýma hbitýma očima a sklonem k tloušťce nezapřel rodinnou podobu.

Vypadal jako bankéřovo mladší vydání. Dobře stavěný chlapík se sokolím nosem v bezvadně padnoucím kompletu z tmavého hedvábí patřil zřejmě k Valerovi. Nedokázal jsem odhadnout, jaké je jejich vzájemné postavení. Nepřipadalo mi, že jde o zaměstnance a zaměstnavatele, chovali se spíš jako dva rovnocenní partneři. S Hatovem zde byl dveřník, kterého jsem už jednou potkal. Snažil se vypadat jako správce, ale stačilo se na něho podívat a člověk ucítil slanou vůni moře. Pirát každým coulem. Sem tam si mě někdo znepokojeně a nesouhlasně změřil pohledem. Nedivil jsem se. Ve špinavých šatech, na několika místech potřísněných zaschlou krví, plně vyzbrojen a s mečem položeným na kolenou jsem se v jejich společnosti vyjímal jako toulavý podvraťák mezi šlechtěnými chrty.

Konečně přišel i Masner s dalším právníkem. Konzultovali spolu smlouvy, které společníci přinesli k podpisům. Masner se nezdržoval žádnými okolky a bez uvítání začal.

„Pánové, abychom dodrželi všechny zákony a náležitosti, musí být při zakládání kolonie přímo na místě přítomni naši zplnomocnění zástupci vzájemně uznaní všemi společníky. Smlouvy jsou připraveny. Vzhledem k tomu, že já sám jsem v této záležitosti osobně zainteresován, přizval jsem k tomuto jednání jako právníka pana Jakora.“

Masnerův společník se mírně uklonil a Masner pokračoval.

„Pana Guinyho zastupuje Fridrich Guiny mladší.“

Guinyho syn se postavil a počkal, až si ho všichni prohlédnou.

„Guvernéra Fenidongu, jeho excelenci pana Valera, zastupuje pan Ravlin.“

Pozornost ostatních se na okamžik přenesla na Ravlina. Zdálo se, že ho nikdo nezná.

„Zplnomocněným zástupcem rejdaře Hatova je kapitán Roland Gadon.“

Gadon nikoho nezajímal.

„Mým zástupcem bude pan Koniáš.“

Rozhostilo se ticho. Valer a Guiny mě pozorovali téměř vyděšeně, Hatovu se pobaveně šklebil. Masner se tvářil neutrálně a čekal, až se s jeho volbou ostatní vyrovnají.

„Nějaké námitky, pánové?“ zeptal se Jakora, ale nikdo se nevyjádřil.

Přešlo se k podepisování dokumentů, vždy ve dvou kopiích s otiskem palce přes podpis. Za půl hodiny bylo vše hotovo, Jakora se rozloučil a odešel.

Masner se znovu chopil slova a dal kolovat smlouvy s vládci jednotlivých území, které zaručovaly naší karavaně volný průchod. Všechno to byly oficiální listiny ověřené u fenidongského Obchodního soudu. Netušil jsem, jak se mu takový husarský kousek podařil. Politické smlouvy často nejsou víc než cár papíru, který platí jen tak dlouho, dokud je to pro všechny výhodné. Státy Ligy jsou však velmi citlivé na dodržování obchodních smluv a jakékoliv nedodržení závazků trestají. Samozřejmě ne vojensky, ale obchodně. Odstrašujícím příkladem byl baron, který před padesáti lety nezaplatil za dodávku koření a vonných dřev, zboží zabavil a kupce nechal vypráskat ze svého panství biči. Půl století se nic nedělo, ale když se jeden z jeho vnuků rozhodl obchodovat s vlnou, bylo na jeho zboží uvaleno speciální clo, dokud nezaplatil dluh i s padesátiletými úroky plus odškodné potomkům kupce. Nepomohly mu žádné úskoky a prostředníci. Obchodníci v podobných věcech drželi zázračně při sobě a měli sloní paměť.

Po Masnerovi jsem začal mluvit já. Stručně jsem popsal naše problémy s najímáním žoldnéřů a císařův pokus zničit karavanu. Zbytečně jsem se nezmiňoval o tom, jak moc jsme měli namále, a místo toho jsem zdůraznil, že z devadesáti ozbrojených útočníků nám jich uniklo jen deset. Kelemana a jeho roli v celé záležitosti jsem vypustil úplně. Prohlásil jsem, že musíme s lidmi odejít co nejdřív, i kdyby ještě nebyla veškerá nutná výbava v táboře. Po bouřlivé debatě se mnou nakonec všichni souhlasili. Celé diskusní martýrium trvalo skoro tři hodiny. Až pozdě večer jsem zůstal s Masnerem v salónku sám.

Sloužící uklidil, dolil nám oběma víno a odešel. Masner si s úlevou přesedl ze židle u jednacího stolu do pohodlného křesla. Teď, když ostatní odešli, vypadal k smrti unaven a zdálo se, že se sotva drží na nohou.

Dřevo v krbu zapraskalo, vyletěl snop jisker, dopadl na kraj koberce a zanechal na něm několik černých skvrn. Masner to beze stopy znepokojení pozoroval.

„Víte, tenhle podnik je mé dítě,“ řekl a krátce ke mně vzhlédl. „Celou řadu let jsem sbíral informace, analyzoval situaci, vybíral vhodné lidi. Hýčkal jsem tu myšlenku, věnoval jí veškerý svůj volný čas. Nemám děti, žena umřela při porodu před dvaceti lety a podruhé jsem se neoženil. Žiji skromně. Mám víc peněz než potřebuji a ještě jich dost vydělávám. Víc než peníze mě zajímají problémy, úkoly. Čím náročnější zadání, tím lépe. Tento úkol jsem si vytyčil, protože na první pohled vypadal téměř neuskutečnitelně. Lákal mne jako výzva, jako možnost něco dokázat. Ale dnes je to jiné. Nemám syna, který by využil majetek, jenž se mi podařilo nashromáždit. Přesto bych chtěl, aby po mně něco zůstalo. Abych nežil nadarmo. Jsem na tom osobně zainteresovaný a zdaleka mi nejde jen o peníze.“

Téměř omluvně se usmál.

„To by si obchodník samozřejmě neměl nikdy dovolit. Ale zdá se mi, že i vám na kolonii záleží víc, než pouze jako dobře placenému žoldnéři.“

„To máte pravdu,“ řekl jsem a dopil sklenici. Víno bylo svěží a lehce perlilo na patře. „Máme víc problémů, než se z mého hlášení mohlo zdát,“ přešel jsem zpátky k posledním událostem a vylíčil své dohady o Kelemanově dvojí hře pro císaře a našeho neznámého protivníka X.

Masnera to nepřekvapilo.

„Pracuji na tom. Mám pár známých, kteří mi dluží nějaké službičky. Obstaral jsem si daňová přiznání našich společníků, seznamy obchodů, kterých se v poslední době účastnili, procházím jejich kontakty. Mezi panem X a zrádcem musí existovat nějaká vazba, nějaké obchodní spojení. Je jen otázkou času, kdy ho odhalím.“

„A máte nějaké podezření?“

Masner zavrtěl hlavou.

„Ne, ještě ne, ale myslím, že to nebude dlouho trvat.“

Určitě už něco zjistil, ale věděl jsem, že z něho víc nedostanu. Byl hráč, ale pokud mohl, hrál na jistotu.

* * *

Kowalski se opíral o bar ve Zlaté Magnólii a zamyšleně pozoroval prázdnou sklenici od piva před sebou. Řekli mu, že se Rezka vyplatila a zmizela. Nevěřil, že by se od ní dozvěděl něco nového, ale chtěl ji vidět. Na vedlejší stoličku se poněkud neobratně usadila přiopilá žena a mávla na barmana. Byla oblečená jako zaměstnankyně, ale zdálo se, že se o zákazníky nezajímá. Šněrovačku měla tak staženou, až jí prsa téměř přetékala přes okraj a chvílemi bylo vidět bradavky. Kowalski raději odvrátil pohled.

„Eště panáka, Venco, ale ne abys mě šidil! Chci z tý správný lahve! Ten chlapík zaplatil dost na to, abych dneska mohla pít jenom to nejlepší!“

Při řeči mírně zadrhávala.

Barman před ní bez protestů postavil broušenou silnostěnnou sklenici a nalil do ní na dva prsty jantarové tekutiny.

„Jo, zaplatil dost. Zajímalo by mě za co. Pokud sem viděl, na pokoj s tebou nešel,“ poznamenal.

Žena mávla rukou.

„Hledal Rezku. Byly sme kámošky a vona mi řekla, kde bude bydlet. Kámošky, tss. Dyž nedělá v našem bordelu, nejni žádná kamarádka, ale vejtaha. Jako by byla něco lepšího, jako by to tady pro ni nebylo dost dobrý. Tak sem mu řekla, kde ji najde. No co. Třeba mu něco dlužila.“

Žena se uchichtla a obrátila do sebe drink na ex.

„Dáš si panáka?“ oslovil ji Kowalski.

* * *

Rezka už po tisící zvedla váček s penězi, potěžkala ho, položila jej zpátky na postel a přikryla dekou. Byly tam všechny. Držela ho v ruce už tolikrát, že by poznala, kdyby chyběla jediná mince. Věděla, že to je chyba, ale hned druhý den poté, co od Kowalskiho dostala peníze, se v Magnólii vyplatila. Když pracovala jako děvka, protože musela splácet dluhy, nestěžovala si. Uvědomovala si však, že je jen otázkou času, než se od nějakého kunčafta nakazí syfilisem nebo něčím ještě horším. U Magnólie si holka moc vybírat nemohla. Při odchodu na ni Ambrosie a ostatní šlapky dotíraly spoustou zvědavých otázek, ale nakonec ji nikdo nezdržoval. Možná i proto, že ji přišel vyzvednout Felix. Felix pracoval jako kovářský pomocník, byl silný jako medvěd, rád se rval a kromě toho byl homosexuál. Občas si chodil do bordelu popovídat. Než se ubytovala v penzionu U krejčího v malém podkrovním pokojíku, dvakrát obešla město, aby si byla jistá, že ji nikdo nesleduje. Bydlení si vybrala předem – byl to nejlacinější podnik, ve kterém se dívka mohla ubytovat sama, aniž by si okamžitě koledovala o problémy.

S Magnólií ji už spojovala jen Alexa, nejlepší kamarádka. Řekla jí, kde bude zpočátku bydlet, aby ji Kowalski, pokud by ji hledal, našel. Byl to náhlý popud mysli a o okamžik později toho litovala. Kowalski se jí sice líbil, ale dobře si uvědomovala, že se s ním seznámila jako děvka z bordelu. Znovu zabloudila pohledem k dece. Malá vyboulenina pod špatně zpracovanou plstí ukrývala devadesát šest zlatých. Rezka se v myšlenkách vrátila k tomu nejdůležitějšímu – co dál. Devadesát šest zlatých bylo hodně peněz, ale znala mnoho lidí, kteří dokázali za pár dnů utratit i větší balík. Ona nechtěla promarnit šanci, kterou jí náhoda přihrála do cesty. Na druhou stranu však ani netoužila po tom hledat si zaměstnání jako služka, kuchtička nebo šička, i když to byla na první pohled nejlepší cesta. Později by si mohla najít šikovného muže a mít s ním děti. Pak by se peníze hodily. Jenomže… Rezka si zamyšleně natáčela pramínek rezavých vlasů kolem prstu. Mohla by se poptat u Lucy Lou. Tahle dáma občas do svého podniku přijímala mladé dívky, které ji zaujaly. Jenomže… Rezka pokrčila rameny. Stále se nemohla rozhodnout.

Zaslechla zavrzání schodů. Někdo kráčel nahoru do podkroví. Rozpoznala mužské kroky. Na ně měla dobře vytrénované ucho. Majitel penzionu nebo Kowalski, napadlo ji. Ale majitel by si s ní promluvil při večeři, nebo by počkal do snídaně a nenamáhal by se až do podkroví. Byl to tlustý dýchavičný chlapík. Kroky se blížily. Rezka nadzdvihla slámou vycpanou matraci a schovala peníze pod ni. V poslední chvíli, poslušná záblesku intuice, zasunula závoru na dveřích. Návštěvník neklepal. Kopnutím vyrazil veřeje z pantů, dveře s hlasitým zaduněním dopadly na zem. Keleman se zastavil na prahu. Byl bledý, levý koutek mu cukal, v pravé ruce držel krátký dřevěný obušek.

„Zapálilo mi to, až když sem tě nenašel v bordelu. Jedna tvoje kámoška mi vyklopila, že od doby, co za tebou kromě mě chodí nějaký žoldnéř, seš nějaká divná. Myslel sem, že seš dost chytrá na to, abys dokázala držet jazyk za zuby. Splet sem se. No co, aspoň se spolu naposledy pobavíme.“

Keleman lehce udeřil obuškem o stehno. Rezka se zoufale podívala k oknu, ale malou špehýrkou by se protáhla sotva kočka. Při jejím gestu se usmál.

„Jsme v domě sami, nemusíme spěchat. Možná se ti to nakonec povede,“ kývl směrem k okénku a vykročil kupředu.

* * *

Kowalski bral schody po dvou. V prvním patře zaslechl plesknutí políčku a následné zadunění těla o stěnu. Nesnažil se tlumit kroky. Celou cestu běžel a teď sotva popadal dech. Věděl, že by měl chvíli počkat a vydýchat se, ale bál se, aby nepřišel příliš pozdě.

Vřítil se do pokoje s mečem v ruce. Keleman už na něho čekal. Stál u zadní stěny pokoje čelem k němu. Rezka ležela v rohu s rozbitými rty a podlitinami v obličeji, rozervané šaty odhalovaly její dívčí ňadra. Kelemana zdobila v obličeji dvojitá krvavá stopa po nehtech.

„Deš příliš brzo, sotva sme začali,“ řekl.

Kowalski si uvědomil, že protivník skrývá levačku za tělem. Dobře si pamatoval, jak umí být Keleman záludný a nebezpečný. Vrhl se vpřed s čepelí meče šikmo před sebou připravenou k bodu. Keleman plynulým pohybem pozvedl levačku, držel v ní malý ocelový samostříl. Kowalski věděl, že to nestihne. Odrazil se. Kovová tětiva zadrnčela, náraz do ramene pootočil Kowalskiho v letu. Dokázal reagovat zápěstím a v pádu škrábl Kelemana do boku hrotem. Pustil meč, v poslední chvíli uhnul hlavou před rychlostí rozmazanou špičkou boty. Úder do ramene ho téměř ochromil, přesto objal obě Kelemanovy nohy a setrvačností ho povalil na zem. Okamžitě inkasoval dvě rány pěstí do spánku, až se mu zatmělo před očima, potom Keleman nahmatal ocelovou šipku, kterou měl Kowalski v rameni, a zatlačil na ni. Kowalski zařval a bleskově se odkulil stranou. Oba muži se postavili. Těžce oddychovali.

Keleman se pobaveně šklebil. Rezka se krčila v koutě a vyděšeně je pozorovala. Zápas netrval déle než pět sekund a oba byli zraněni. Kowalski měl rozdrásané rameno, Kelemanova košile zrudla krví. Rezka by nejraději utekla, ale blokovali jí cestu.

„Zabiju tě a ji taky,“ zachraptěl Keleman.

Kowalski neříkal nic. Byl otřesen zásahy do spánku, levačku měl téměř ochromenou. Keleman dalece převyšoval všechny pouliční rváče nebo žoldnéře, se kterými se kdy setkal. Byl školený zabiják. Kowalski nahmatal druhou rukou ocelovou šipku a jediným škubnutím ji vytrhl z rány. Bolestí se mu málem podlomily nohy. Cítil celou záplavu teplé krve smáčející košili.

„Tím sis moc nepomohl, ta šipka má zpětné háčky, natrhl sis celé rameno,“ podotkl s úšklebkem Keleman a současně sáhl pro něco do kapsy. Kowalski nečekal. Věděl, že má jedinou šanci – pokusit se zvítězit co nejrychleji. Přiskočil v boxerském střehu, místo úderu pěstí kopl Kelemana pod koleno. Ten se pokusil ustoupit, za ním však byla zeď. Na jeho levičce se zaleskl boxer. Kowalski se na soupeře nalepil a zasypal ho sérií těžkých úderů na spodek hrudního koše. Keleman kontroval dvěma háky do obličeje, ale Kowalski stáhl hlavu mezi ramena, přitiskl bradu na prsa a pokračoval v útoku. Keleman ho třikrát za sebou tvrdě udeřil do boku. Zdálo se, že Kowalski inkasované rány vůbec nevnímá. Soustředil se jen na útok. Jedna ruka, druhá ruka, pěst, pěst, loket, pokus zasáhnout soupeře dlaní pod bradu do měkkého patra. Levá, pravá, pravá. Loket. Keleman znejistěl, jeho pečlivě umisťované kopy a údery nedokázaly Kowalskiho zastavit. Správně už měl ležet na zemi přemožen bolestí. Kowalski se ho místo toho držel jako klíště. Keleman si byl jistý, že boxerem trhá svaly a láme žebra, ale stejně to nepomáhalo. Kowalski ho nepřestával zasypávat celou smrští likvidačních úderů.

Rezka viděla, jak se v očích jejího mučitele objevuje znepokojení, úžas a potom strach. Kowalskimu se kolem obličeje mihlo něco lesklého, v poslední chvíli cukl hlavou dozadu, ocel mu rozsekla tvář a proud krve ho téměř oslepil. Cítil, jak se mu podlamují nohy. Poslední úder, ještě jeden, ještě jeden.

Kelemanovi náhle ochably ruce, zornice mu zapadly někam dozadu, zalapal po dechu. Kowalski ho natlačil na zeď a bušil do něj jako do pytle. Už svého soupeře neviděl, krev z roztržených obočí mu zalila oči. Keleman se náhle sesul na zem a zanechal na malbě pokoje rudou šmouhu. Kowalski se ještě chvíli potácel, zmateně se rozhlížel okolo, jako by nechápal, proč tu vlastně je, a potom se svalil vedle svého protivníka. Rezka se k dvojici opatrně přiblížila. Keleman byl mrtvý. Jeho hrudník byl podivně zploštělý, vypadal, jako by se po něm proběhlo stádo koní. Kowalski dýchal. Rezka se postavila. Napadlo ji, že teď může utéct a už ji nikdo nikdy nenajde. Ale ten zachmuřený chlápek, který ji v bordelu tak chtěl a bál se říct si o to, byl najednou bezmocný a potřeboval její pomoc. Zhluboka se nadechla. Lucy Lou? Služka? Klekla si zpátky ke Kowalskimu, odtáhla ho kus stranou a podložila mu hlavu. Nejhůře vypadalo zranění na rameni, stále krvácelo.

Dala se do práce.

* * *

Byl jsem zvědavý, zda si Masner během nočního studia dokumentů ujasnil své tvrzení, proto jsem v Umwaldově doprovodu už v osm hodin ráno stál před Masnerovou rezidencí a zvonil na komorníka. Ani na zabušení nikdo nereagoval a když jsem se opřel do dveří, zjistil jsem, že není zavřeno. Náměstí bylo tak brzy ráno ještě prázdné. Právníci a velcí obchodníci začínají pracovat až po deváté.

Vstoupili jsme dovnitř. Dům byl tichý, petrolejové lampy osvětlující večer halu stále svítily, ale oproti jasu dne byl jejich svit bledý a mdlý. Staromódní majordomus, který mě od pohledu neměl rád, seděl v křesle po pravé straně schodiště vedoucího do prvního patra a díval se kamsi doprava. Také jsem se podíval doprava, ale neobjevil jsem nic, co by stálo za pozornost. Pouze zeď zdobenou nudně modrou látkovou tapetou a zavřené dveře. Obrátil jsem se zpátky k majordomovi. Stále se ostentativně díval doprava, ale teď jsem si všiml, že má kolem krku tenkou červenou čáru. Zabili ho ocelovou strunou utaženou kolem hrdla. Tiše jsem tasil, v levé ruce jsem držel dýku. Umwald se krčil u stěny dva kroky za mnou. Letmo jsem se majordoma dotkl. Byl už studený a téměř tuhý. Odhadoval jsem, že umřel někdy kolem půlnoci.

V přízemí se kromě reprezentativní vstupní haly nacházela kuchyň, pokoje pro služebnictvo a šatna pro hosty. Nakoukl jsem do kuchyně. Byla prázdná a nezdálo se, že dnes někdo připravuje snídani. Větší štěstí jsme měli v levém křídle. Kuchařka, jejíž umění jsem tak obdivoval, ležela v posteli s polštářem přes obličej. Udusili ji ve spánku. Opatrně jsme vystoupali po schodech do prvního patra. Masnerovy osobní pokoje jsem nechal až na konec. Předpokládal jsem, že v noci nespal, ale pracoval.

Našli jsme ho za stolem v konferenčním salónku. Seděl v křesle s trojbřitým vrhacím nožem v hrudi. Byl to velký nůž, každá z čepelí svírala se dvěma ostatními úhel sto dvacet stupňů. Tady na západě jsem podobnou zbraň u nikoho neviděl, ale na východním pobřeží je používali ke srážení lehce obrněných jezdců ze sedla. Na jednoho drobného advokáta byl nůž až zbytečně velký. Musel být vržený velkou silou, protože prosekl žebra hrudního koše, prošel plícemi i zády a zabodl se až do opěradla křesla. Masner nepracoval v noci při petrolejkách, ale při svíčkách. Vzal jsem jednu svíčku ze zásobní krabice a porovnal ji s těmi ve stojanu. Rozdíl v délce byl sotva centimetr a půl. Někdo je nedávno, nejvýše před dvěma hodinami, vyměnil. V krbu ještě doutnaly uhlíky a když jsem prohrábl popel, objevil jsem v něm zbytky spálených papírů a pergamenů. Nikde jsem nemohl najít hromadu materiálů, kterou měl Masner na stole, když jsme spolu včera hovořili. Zdálo se, že vrah zde byl dvakrát. Poprvé kolem půlnoci, nebo krátce po ní. Zabil Masnera i jeho služebníky. K ránu se sem vrátil. To ho zřejmě jeho zaměstnavatel poslal zničit všechny písemné materiály.

„Předběhli nás,“ řekl jsem nahlas.

Cítil jsem se jako člověk, který měl všechny střípky hlavolamu pohromadě a stačilo mu učinit jen poslední krok, ale on se na to těsně před koncem vykašlal a prohrál. Umwald mě pozorně poslouchal, ale spíš než k němu jsem mluvil sám k sobě.

„Je to logické. Snaží se nás zastavit za každou cenu a postupují od nejjednoduššího ke složitějšímu. První pokus byl zabít mě a nahradit mužem, který by jednal podle jejich rozkazů. Smrt žoldnéře nikoho nezajímá, nemuseli by čelit žádnému vyšetřování. Potom to zkusili obchodně. Dalo jim to víc práce, ale v případě úspěchu by to byl jen povolený trik v obchodní válce. Nic protizákonného. Zaútočili na Guinyho banku a připravili nás o finanční zdroje. Zase jim to nevyšlo. Museli riskovat víc a vsadili na to, že nás vojensky oslabí a převezmou kontrolu nad karavanou při ozbrojeném přepadu. Tady se zkřížily zájmy pana X se zájmy císaře, ale ani jeden z nich nebyl úspěšný. Teď vytáhli ještě vyšší trumf a zabili váženého, vysoce postaveného občana Fenidongu. Je jedno, kdo to udělal, ale v každém případě riskuje podrobné a vleklé vyšetřování. Stojí mu to za to, protože bez Masnera končíme. On tahal za provázky.“

Namátkou jsem prohrábl stoh prázdných archů, které ležely na stole. Všechno ostatní spálili. Jeden list ležel přímo před Masnerem, okraj měl potřísněný krví. Pero leželo na zemi, jakoby právník do poslední chvíle psal. I poloha nože v trupu nasvědčovala, že ho vrah zasáhl, když se skláněl nad papírem. Člověk by řekl, že se každý podívá po návštěvníkovi, který k němu bez vyzvání v noci vtrhne do pokoje, ale Masner byl zřejmě tak pohroužen do práce, že ho vůbec nevnímal.

„Prohledáme jeho soukromé pokoje,“ rozhodl jsem. „Máme dvě hodiny času, než přijdou ostatní.“

V Masnerově ložnici ani v malém salónku toho moc nebylo. Žil prací a většinu času trávil v pracovně. Dokonce i na nočním stolku měl úřední listiny a poznámky k různým obchodním případům. Odložil jsem papíry stranou, Umwald si je vzal a začal se jimi probírat. Měl jsem z toho všeho nepříjemnou pachuť na patře. Udělal jsem příliš mnoho chyb, za které zaplatilo příliš mnoho dalších lidí.

„To je vaše méno, ne?“ zeptal se Umwald a podal mi jeden list.

Byl na něm jediný odstavec, ale obsah mi vyrazil dech. Byla to Masnerova poslední vůle, podepsaná jím a dvěma svědky, na hlavičkovém papíře nějakého notáře.

„Já, Tobiáš Masner, odkazuji svůj podíl na obchodu, který je v účetních knihách veden pod jménem Kolonie, se všemi právy a povinnostmi z toho vyplývajícími, panu Koniáši, se kterým jsem jménem svým a jménem svých společníků uzavřel smlouvu o…“

Dál jsem nečetl. Držel jsem ten papír před sebou jako by byl jedovatý a málem jsem zapomínal dýchat.

„Umwalde?“

Změna v mém hlase ho zarazila.

„Budeme to tu muset rychle uklidit a připravit na schůzku společníků. Služka, která roznášela pohoštění, tady nebydlí. Sežeň ji. Sežeň někoho, kdo připraví nějaké jídlo. Masner nebude přítomen, ale jinak musí být vše stejné jako jindy. A taky obstarej nějakého staršího chlápka, který jim bude držet dveře a pomáhat do kabátů. Na sluhy se stejně nikdo nedívá. Já se mezitím připravím na jednání.“

* * *

Stihli jsme to. Když se bankéř Guiny, guvernér Valer a rejdař Hatovu sešli v pracovně, vypadalo všechno na první pohled normálně. Jen ve sklepě vedle hrnců s nakládaným zelím ležela tři studená těla.

Přivítal jsem je bez pláště, jen v kazajce, aby všichni viděli bandalír s noži a pouzdra s dýkami. Přátelsky jsem se na ně usmíval a než se stačili na cokoliv zeptat, začal jsem.

„Pánové, doufám, že jste již své zástupce poslali do tábora, protože karavana se zítra ráno vydá na pochod. Pan Masner se náhle rozhodl, že osobně dohlédne na začátek celého podniku, a proto nemůže být přítomen. Zde mám jeho zplnomocnění.“

Předvedl jsem jim falzifikát, nejlepší, jaký jsem byl za jednu hodinu schopen vytvořit. Na firemním papíru a s originálním razítkem vypadal docela dobře.

„Jednatelem je pan Masner, chci mluvit přímo s ním, ne s vámi, žoldnéřem najatým na práci,“ protestoval guvernér. Kdyby měl místo očí dýky, ležel bych na podlaze dokonale rozporcovaný – kosti, kůže a maso zvlášť. Nějak jsem se mu znelíbil.

„Pan Masner bude za dva dny zpátky, navrhuji, abyste své námitky probral s ním,“ odpověděl jsem.

Hatovu pokrčil rameny.

„Vždyť o nic nejde, s Masnerem nebyly nikdy žádné problémy. Je spolehlivý. Stejně, smlouvy jsme podepsali včera, dnes šlo jen o poslední informace. To může dva dny počkat.“

Valer stále zachovával pokerovou tvář.

„A co když se za dva dny nevrátí?“ řekl podrážděně. „Karavana bude na cestě a my nad ní nebudeme mít žádnou kontrolu!“

„Máte nějaký důvod domnívat se, že se nevrátí?“ zeptal jsem se tak tiše, že to téměř nebylo slyšet.

Guiny se znepokojeně díval na mě a na Valera. Jakoby náhodou jsem přejel nehtem přes řadu rukojetí nožů v bandalíru. Jsem žoldnéř, ne politik. Někdo by mohl říci, že smrt je mým řemeslem. Neškodí na to občas poukázat. A ten, kdo tady hraje dvojí hru, si to určitě zatraceně dobře uvědomoval. Valer zaváhal.

„Pokud ale stále trváte na osobním rozhovoru, mohu vám během hodiny připravit rychlého koně. Mám sice spoustu práce, ale sám vás doprovodím.“ nabídl jsem se zdvořilým úsměvem.

„Ne, je zbytečné zatěžovat vás tím. Tahle situace se mi sice nelíbí, ale dva dny mohu klidně počkat,“ vycouval Valer s pravou guvernérskou diplomatičností.

Jeho prohlášení rozptýlilo zbytek pochybností a schůzka brzy skončila. Odešli všichni společně, ale Hatovu se za deset minut vrátil.

Nalil jsem mu skleničku pálenky z Masnerových zásob. Přitom jsem si uvědomil, že od okamžiku, kdy jsem ho málem zabil, mu důvěřuji. Oba jsme byli cizinci ve světě obchodních intrik a to nás částečně spojovalo.

„Masner je mrtvý, že jo?“ řekl náhle.

Překvapeně jsem přikývl.

„Víte, znal jsem ho dlouho. Vždycky, když měl nějaký těžký případ, nepracoval v pracovně, ale nanosil si knížky sem a seděl tady na té židli. Všiml jsem si zbytku zaschlé krve u jedné nohy a opěradlo má čerstvou rýhu. Někdo ho nechal oddělat. Škoda, byl to fajn chlap.“

Hatovu do sebe obrátil panáka a zamyšleně pokračoval.

„V tomhle podniku jsem už utopil dost peněz a jsem ochoten vypomoct, aby všechno klapalo. Když mi řeknete, že někde potřebujete moje lodě, budou tam. A nebudu chtít účetní doklady kvůli odečtení nákladů z daní, jestli víte, co tím myslím,“ zašklebil se a zvedl se k odchodu.

„Mohl jsem ho zabít já sám,“ řekl jsem jeho zádům.

Neotočil se, jen se mezi dveřmi uchechtl.

„Ne, nic bys tím nezískal a navíc, ty zabíjení nemáš moc rád. Udělal bys to jinak.“

Zavřel za sebou a slyšel jsem jen jeho vzdalující se kroky.

Podíval jsem se na Umwalda, který se mezitím vynořil z vedlejšího pokoje.

„Dva dny odsud nevystrčím paty. Budeš poslíček, spojka, prostě všechno. Musíme převzít obilí, od čarodějů odebrat obaly na osivo, uklidnit Valera. Je třeba, aby z formálního hlediska všechno klapalo. Nejdřív předáš Kowalskimu nové rozkazy.“

Umwald se na mě zkoumavě podíval.

„Vám je docela jedno, jesli mácháte nožem nebo píšete perem. Vy tam ty lidi prostě chcete dostat a je vám fuk, co to bude stát a co všechno kvůli tomu budete muset zkousnout.“

„Někdy ti to zapaluje.“

Před dalším Umwaldovým rozumováním mě zachránilo zaklepání na dveře.

„Vstupte!“ zavrčel jsem.

Měl jsem před sebou spoustu práce a nechtěl jsem se nechat vyrušovat nově najatým služebnictvem. Do místnosti vstoupila malá zrzavá holka s velkýma modrýma očima. Nikdy v životě jsem ji neviděl. Okamžik jsme se navzájem pozorovali. Prohlédla si mě, potom Umwalda a potom se opět obrátila ke mně. Nemohlo jí být víc než šestnáct, ale z toho, jak si nás přeměřila, bylo jasné, že toho má za sebou hodně.

„Tuhle adresu mi dal pan Kowalski. Víc neřekl, protože není úplně při smyslech,“ začala opatrně.

„Vy jste jeho informátor. Od vás se dozvěděl o Kelemanovi,“ odpověděl jsem.

Přikývla.

„A proč jste tady?“ zeptal jsem se.

Okamžik váhala.

„Chci mu pomoct. Je zraněný, potřebuje ošetřit. Předpokládala jsem, že lidé, pro které pracuje, se o něj postarají. Tohle jsem našla u muže, kterého zabil,“ podala mi svazek pomačkaných dopisů.

V duchu jsem nad tím zakroutil hlavou. Puritánský Kowalski, který se po ženských díval jen když si myslel, že ho přitom nikdo nevidí, měl takové štěstí, že se o něho zajímaly hned dvě najednou.

„Zeptám se vás rychle na pár věcí a potom vám dám k dispozici tady svého pobočníka, který vám pomůže, s čím bude třeba.“

Umwald své povýšení na pobočníka ani nezaregistroval a pouze ji hltal pohledem. Chápal jsem ho, bylo v ní nějaké fluidum, které ji činilo zajímavou. Něco podobného jako je šťáva ve steaku.

„Souhlasíte?“

Přikývla a bez ptaní se posadila na židli. Dveře nezavřela; opatrná dívka.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

NEMILOSRDNÍ

Rezka se pohodlněji uvelebila na kozlíku a pobídla koně. Povoz jí pomohl obstarat Umwald. Hledání prodejce a následné smlouvání mu zabralo sotva hodinu. Na chvíli se v myšlenkách vrátila k mužům, které v posledních hodinách potkala. Z Koniáše jí běhal mráz po zádech. Svým šestým smyslem vycítila, že se mu dá věřit, ale připadalo jí, že v sobě nosí smrt. Nebo přesněji, že chodí jejími stezkami, i když si to možná sám nepřeje. Vědomě nepřeje, opravila se v duchu. Jistým způsobem byl stejně bezohledný jako Keleman, přestože byl pravděpodobně mnohem lepší. Rezka měla s podobnými typy své zkušenosti a všichni takoví jí naháněli hrůzu. Měla ráda jaro a léto, teplé dny prozářené sluncem. Tihle muži byli jako lednové mrazy. Umwald byl z úplně jiného těsta. Nebyl válečník a stejně jako ona viděl do lidí. Teď se právě nacházel v nebezpečném věku, kdy se z kluků stávají muži. Nechtěla si ho znepřátelit, proto se k němu chovala velice opatrně a zdvořile. Stejně měla pocit, že ji prokoukl a poznal, co byla zač. Vzpomněla si na pohled, kterým si ji prohlížel, když si myslel, že si ho nevšímá. Umwald sice vypadal jako kluk, ale vůbec si ji neprohlížel chlapecky.

Nechtěně vjela do hluboké díry a Kowalski vzadu na voze zasténal. Jeho tvář vypadala jako jedna veliká krvavá podlitina s přišitými pruhy servané kůže. Rezka se zpočátku nemohla ubránit mrazení, když ho ošetřovala, ale postupně si zvykla. Připomínal – chvíli hledala přirovnání – tykev, na které se někdo učí řezat nožem. Byla ráda, že sténá. Celou noc proležel v bezvědomí a nejevil žádné známky života. Pravděpodobně při souboji utrpěl těžký otřes mozku. Přitáhla opratě a starý valach zpomalil. Za poslední týden udělala tolik životních kotrmelců, že se jí to zdálo nemožné. Řídila cizí vůz s cizím mužem za sebou a jela pryč z města. Vůbec neodporovala, když jí Umwald navrhl, aby Kowalskiho odvezla do Mitchova údolí. Uvědomovala si, že ve Fenidongu už pro ni nikdy nebude bezpečno. Keleman měl určitě společníky, nebo lidi, pro které pracoval. Ti by se o ni mohli později zajímat. Třebaže naprosto netušila, co budoucnost přinese, doufala, že zpět se už nikdy nevrátí.

Slunce krásně hřálo, obloha byla zářivě modrá, pastviny okolo cesty zdobily žluté pampelišky, bílé kopretiny a drobné sedmikrásky. Vrátila se v myšlenkách k táboru, do kterého měla namířeno. Pochopila, že pokud tam zůstane, čeká ji dlouhá cesta. Ze zkušenosti věděla, že samotná, bez muže nebo příbuzných, to bude mít hodně těžké. Spíš nemožné. Pohledem zabloudila ke Kowalskimu. Mohla by zůstat s ním, alespoň na chvíli. Pokud bude chtít, nebo spíš pokud to ona dokáže zaonačit, aby on chtěl. Nakrabatila čelo. Kowalski byl zvláštní muž, jiný než většina těch, které poznala. Stále si o něm nedokázala udělat úsudek. Jako by po ženách toužil a zároveň se jich bál. Najednou si uvědomila, že o něm přemýšlí jako o chundelaté, plstí vycpané hračce, ke které se tulila jako malá holčička ještě před tím, než ztratila domov. Rychle tu představu co nejrozhodněji zapudila. Aby v táboře přežila, bude potřebovat veškerý svůj úsudek i zkušenosti a nesmí propadnout naivním holčičím představám, ještě k tomu o nějakém muži.

Nespěchala. Nechtěla do neznámého prostředí přijet s jediným člověkem, kterého znala, v bezvědomí. K večeru zajela hlouběji do pastviny a zastavila mezi dvěma terénními vlnami, kam nebylo z cesty vidět. Kowalski se probudil. Nemluvil, jen unaveně mžoural a po chvíli opět usnul. I to jí však zvedlo náladu a v noci se bála o něco méně.

Dolů do údolí se dostala další den před polednem. Prudké klesání jí dalo zabrat, ale nakonec vše v pořádku zvládla. Díky zkušenostem nabytým během cesty z Fenidongu se bez problémů dokázala proplést i chaosem velkého ležení.

„Prr!“ Zastavila koně u dvou velkých vozů, které jí Umwald popsal, a celá zdřevěnělá slezla z kozlíku. Kowalski se, přestože se sotva držel na nohou, nechal vysadit na začátku tábora, protože prý potřeboval něco neodkladného zařídit. Rezka měla pocit, že je za tím něco jiného, ale nechala to tak.

Kowalskiho tábor byl dobře udržován. Vozy stály kolmo k sobě a vytvářely soukromí, někdo se mu staral o zvířata, půda kolem ohně byla vysypána drobným říčním štěrkem, na ohništi mezi kameny se vařila polévka. Rezka přistoupila blíže, když se plachta bližšího vozu rozhrnula a ven vyšla útlá tmavovláska s velkýma hnědýma očima. Rezka tak krásnou dívku ještě neviděla. Na okamžik ji přemohl vztek, žárlivost a závist. Samozřejmě že měl ženu, každý chlap ji má, a proč by jí o ní také říkal, byla jen děvka z bordelu! Potom ji napadlo, že to možná je jeho dcera. Nebyla starší než ona sama. Dívaly se na sebe navzájem a Rezka si náhle uvědomila, že ta kráska se jí bojí. Její oči byly stále větší a větší, plné panické hrůzy. Rezce připomněla ji samotnou, když utekla ze strýcova chlíva a ocitla se sama ve světě plném zlých cizích lidí. Při té vzpomínce jí přeběhl mráz po zádech. Ať se mělo dít cokoliv, ani za nic nechtěla té dívce ublížit.

Rezka odložila seznamování na večer a během odpoledne prochodila celý tábor. Zdálo se jí, že je na malém místě namačkáno neúnosně mnoho lidí a zvířat. Všichni byli připraveni k odchodu. Několik lidí si ji zvědavě prohlíželo, ale protože se chovala drze, jako by jí všechno patřilo, nikdo si k ní nic nedovolil a ani se na nic nevyptával. Hovory, které nepozorovaně vyslechla, ji utvrdily v přesvědčení, že cesta do neznáma nebude procházka růžovým sadem. Zdálo se jí, že nejvýhodnější pro ni bude přidržet se Kowalskiho a s tou hnědoočkou se nějak domluvit. Stále nechápala, proč se jí někdo, kdo vypadá jako svůdná lesní víla, bojí. Když se vrátila k vozům, čekala na ni večeře. Překvapilo ji to, ale byla ráda. Celý den byl naplněn dojmy, až si vůbec neuvědomila, jak je hladová. Dívka právě dojídala svou porci. Rezka se pustila do své. Srnčí guláš s čerstvým chlebem byl vynikající. Vytřela misku do sucha a ještě si olízala prsty.

„Kde ses naučila tak dobře vařit?“ zeptala se, ale hnědoočka neodpověděla.

Rezka si povzdechla.

„Tady bude asi důležité umět dobře vařit,“ řekla a potutelně se usmála.

Začala vykládat o svém dětství, o strýci, který ji týral, o tom jak utekla a dostala se až do Fenidongu. Poslední dva roky v nevěstinci vynechala a tvrdila, že se protloukala jak se dalo.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se, když skončila se svým vyprávěním.

„Nataša,“ odpověděla dívka po krátkém váhání.

Rezka se usmála. První ledy byly prolomeny. Nataša se nakonec rozpovídala a spát šly až pozdě v noci.

„On nespí tady s tebou?“ zeptala se Rezka, když Kowalski stále nepřicházel.

I potmě vytušila rozpaky své společnice. Nahmatala její ruku a jemně ji stiskla.

„Nic jsem tím nemyslela, promiň,“ omluvila se.

„Nesmíš takhle mluvit!“ zašeptala Nataša vyděšeně. Rezka si uvědomila, že i když je Nataša neskutečně krásná, dokázala by ji v souboji o kteréhokoliv muže porazit bez velkého snažení. Na druhou stranu věděla, že to neudělá. Přestože byly stejně staré, vnímala ji jako mladší sestru.

„Dobrou noc,“ řekla a přitáhla si deku k bradě.

„Určitě si s ním nějak poradíme. Neboj.“

* * *

Má administrativní válka se vyvíjela docela dobře. Umwald lítal sem a tam, a protože jsem ho přímo zavaloval prací – předáváním vzkazů a listin, předpokládal jsem, že si sám zorganizoval vlastní armádu poslíčků. Nejvíc práce mi dalo nenápadné zdržování a odkládání všech dalších Masnerových obchodních aktivit. Guiny a Valer, ale hlavně Valer, nepřetržitě bombardovali Masnerovu kancelář dotazy a žádostmi o vysvětlení. Měl jsem plné ruce práce, čtrnáct hodin denně jsem seděl za stolem nebo vyjednával s obchodníky. Náš obchodní nepřítel, kterého jsem ztotožňoval s Valerem, se zatím neodhodlal k žádné protiakci. Odhadoval jsem, že udeří tvrději než jen obchodní intervencí. Doufal jsem, že se Kowalski ze svého zranění co nejrychleji vykřeše, protože jsem potřeboval, aby pomáhal Bonsettimu v táboře. I když pomáhal nebylo to správné slovo. Bonsetti se mi líbil méně a méně, jako by to nebyl ten starý zastánce práva a pořádku, který mě před deseti lety pronásledoval přes půl kontinentu.

Podle dopisů, které přinesla Kowalskiho zachránkyně, to vypadalo, že jsme Kelemana hodně podcenili. Znal množství vysoko postavených lidí a zřejmě pro ně pracoval jako zprostředkovatel špinavé práce. Tím, že jsme mu překazili plány s karavanou, jsme ho dostali do prekérní situace. Dopisy oznamoval zainteresovaným lidem, že smlouvu splní až později. Podle toho, jak byl zdvořilý, musel mít pořádně nahnáno. Mezi adresáty byl samozřejmě hrabě Nevym a všichni, kteří byli u Kelemana na večírku, když je Rezka vyslechla.

Po třech dnech kancelářské práce jsem seděl v křesle a střídavě skládal a rozkládal prázdný list papíru. To byla nejsložitější práce, které jsem byl právě schopen; cítil jsem se duševně naprosto vyčerpán. Abych se dal alespoň trochu dohromady, zamířil jsem do kuchyně dát si něco na zub. Dům během dnů mého úřadování neuvěřitelně zpustl, hlavně místnosti, kde jsem přebýval já a Umwald. Bylo jasné, že při další Guinyho nebo Valerově návštěvě budu muset odhalit skutečný stav věcí. Z bývalé advokátovy rezidence jsme si udělali hlavní stan. V přijímací hale se vršily zbytky neodvezené výstroje, během dne se v domě objevovala spousta lidí, které by dřív ani nepustili dovnitř. Nejhorší úpadek postihl kuchyň. Tam jsme se s Umwaldem potkávali nejčastěji a naprosto se nám nedařilo udržet v ní pořádek. Přesněji řečeno, Umwaldovi se to nedařilo, protože to byla jedna z povinností, které jsem mu přidělil.

Vzal jsem si zbytek šunky a patku ztvrdlého chleba. Láhev od vína na stole byla prázdná, rozhodoval jsem se, zda nezajdu do sklepa pro další. Práskly venkovní dveře. Přicházel Umwald. Trochu nostalgicky jsem si vzpomněl na majordoma, který mě neměl rád, ale který tak starostlivě opečovával majetek svého zaměstnavatele. On by takové zacházení netoleroval. Všichni, majordomus, kuchařka i Masner, však byli mrtví. Dům zařízený se střízlivým vkusem a elegancí byl odsouzen k prodeji novému majiteli, který vše přestaví a přizpůsobí vlastním potřebám.

Umwald vyběhl po schodech a bez klepání vstoupil pootevřenými dveřmi. Ještě stále měl mezery ve výchově, ale byl jsem odhodlán během cesty s karavanou vše napravit. Chudák, netušil, že ho budu učit kompletní dvorní etiketu se všemi nuancemi a krajovými zvláštnůstkami. A k tomu jsem se samozřejmě chystal nacpat do něho co nejvíc všeobecného vzdělání, aby mohl bez problémů jednat se společenskou smetánkou. Umwald měl organizační talent od přírody a učil se s neskutečnou lehkostí, byla by škoda ho promrhat.

Posadil se přede mě do křesla a podal mi tři zelné pirohy zabalené v mastném papíru. Fenidongské pirohy nejsou špatné, ale vzhledem k tomu, že jsem je měl k snídani a včera i k obědu a k večeři, jsem jimi nebyl zrovna nadšen. Zato Umwald hltavě žvýkal a hladově pokukoval po mé porci. Jídlo kupoval on a k mé smůle získal nějakým záhadným způsobem těžkou závislost na pirozích.

„Jsme hotovi, alespoň prozatím. Zavřeme to tady a jedeme do tábora,“ řekl jsem s plnou pusou.

„Phoč teď nahvečeh?“ zamumlal.

„Nemluv s plnými ústy, není to slušné,“ začal jsem s první lekcí výuky slušného chování.

Spolkl sousto a ublíženě se ohradil.

„A vy můžete?“

„Ano.“

„Proč?“

„Protože jsem silnější!“

„Ale to není spravedlivý,“ protestoval rozhorleně.

„Dhobrý phostřech,“ přitakal jsem a spolkl další mastné sousto.

Chvíli si mě téměř zuřivě prohlížel, ale pak se rozhodl, že to nechá být. Opravdu jsem byl silnější.

Byl jsem nervózní, protože jsem už dlouho neměl žádné informace z tábora. Nevěděl jsem, jak je na tom Kowalski a také jsem chtěl mluvit s Kristýnou. Nehodlal jsem se Kristýny vzdát jen tak, ale na druhou stranu jsem ani neplánoval vraždu jejího muže. Někde uvnitř svého já jsem si však hýčkal jednu naději. Pokud by Hammond ve svém uměleckém vytržení zůstal a nechal si karavanu ujet, šance, že ji později dohoní, by nebyla příliš vysoká. Spíš mizivá. Potřeboval jsem se co nejrychleji dostat do tábora, abych věděl, jak si stojím.

* * *

Kowalski se téměř svalil na špalek, který mu sloužil jako sedátko. Skoro celý den byl na nohou a už nemohl. Od souboje s Kelemanem ho neustále příšerně bolela hlava, svět viděl rámovaný duhovými obrysy, a když se nesoustředil, koktal. Uvědomoval si, že pravděpodobně utrpěl otřes mozku, možná i zhmoždění, a že vyhlídky na úplné uzdravení nejsou příliš růžové. Znal několik mužů, kteří se z podobné nakládačky už nikdy nevzpamatovali. První den, kdy byl sotva schopen chodit, tak nějak napůl počítal s tím, že se ráno neprobudí. Snídani, ke které ho ráno Nataša vzbudila, přijal jako dárek z nebes. Cítil se sice stále mizerně, občas ztrácel rovnováhu a jednou téměř omdlel, ale duhových obrysů pozvolna ubývalo a jeho koktání se zlepšovalo. Začínal věřit, že se z toho dostane, třebaže možná ne úplně bez následků.

Opatrně se zhluboka nadechl nosem. Od ohně se linula vůně hovězího vývaru. Kolem ohniště se točila Nataša, vývar chystala speciálně pro něj. Bylo to to jediné, co byl schopen pozřít. Nemohl si na její starostlivost zvyknout a trochu ho znepokojovala. Kowalski ženám nikdy příliš nerozuměl. Rezka před chvílí odešla do lesa, aby přinesla další dříví na otop. To ho trochu podráždilo, protože to považoval za svou práci, ale nakonec si přiznal, že by to ještě nezvládl. Na okamžik se zamyslel, jak spolu ty dvě dívky vycházejí a jak do toho zapadá on sám, ale ničeho rozumného se nedobral. Věděl jen, že obě kolem něj chodí po špičkách a starají se o něj, chvíli hledal vhodné přirovnání, jako o vlastního. Pokrčil nad tím rameny. Pohyb mu však způsobil nečekaný nával bolesti, až si musel chytit hlavu do dlaní a zavřít oči. Když je otevřel, spatřil Rezku, jak si vesele vykračuje a vedle ní jde svalnatý mladík s velkou otepí dřeva na rameni. Rezka se usmívala a o něčem se svým průvodcem hovořila. Zdálo se, že mladík nevnímá své břemeno. Občas dokonce pobaveně gestikuloval volnou rukou. Ještě než si Kowalski rozmyslel, jestli mu má být vděčný nebo na něho žárlit, došli do tábora. Mladík shodil dřevo na zem a otočil se ke Kowalskimu. Kowalski se necítil povolán k posuzování mužské krásy, popravdě řečeno pochyboval, že něco takového existuje, ale mladíka by bez váhání označil za pohledného. Široká tvář, pravidelná výrazná brada a modré oči s náznakem nikdy nemizícího humoru. Vlastně byl tak pěkný, až to Kowalskimu připadalo nepřirozené.

„Menuju se Šoblaj. Honza Šoblaj. Dyž sem viděl, jak se vaše paní dře s dřevem, řek sem si, že jí trochu pomůžu.“

Kowalski sebou při slovech „vaše pani“ trhl a vysloužil si tím další vlnu nevolnosti. Opět musel zavřít oči. Nataša to zaslechla také a napůl pátravě a napůl podezíravě se na Rezku podívala. Honza Šoblaj nervózně přešlápl z nohy na nohu.

„Jak ste k tomu přišel?“ zeptal se nakonec zvědavě a ukázal Kowalskimu na tvář, která teď vypadala jako jeden velký hojící se strup.

„Chlap s boxerem,“ vysvětlil Kowalski neochotně.

„A jak dopad von?“ zeptal se Šoblaj s nadšením amatérského rváče.

„Je mrtvej,“ odpověděla místo Kowalskiho Rezka.

Šoblaj se široce usmál.

„To je dobře, pane. Chlap, kterej se nepere poctivě, si nic jinýho nezaslouží. Už musim, ale dybyste potřeboval pomoc, než se dáte dohromady, patřím tam k těm vozům,“ řekl a ukázal ke skupince malých dvoukoláků.

Po večeři Kowalski seděl unaveně na špalku a sbíral síly, aby se dokázal přesunout do postele. Obě dívky měly zřejmě pravdu, když ho ráno přemlouvaly, aby se ještě šetřil. Okolo procházela cizí žena. Nesla pytel plný trávy, zřejmě pro domácí zvířectvo. Najednou se zastavila, předklonila se a na chvíli se uchopila za břicho, jako by pocítila prudkou bolest. Asi je těhotná, napadlo Kowalskiho. Na to mu však připadala příliš štíhlá. Zavřel oči a pokusil se uspořádat si myšlenky. Šlo to opravdu jen těžce.

Rezka začala třídit dřevo, Nataša se věnovala úklidu po jídle. Měla přitom sklopenou hlavu a na Rezku se ani jednou nepodívala. Rezka si v duchu povzdechla. Honza jí svou poznámkou o paní pěkně zavařil. Rozhlédla se po okolí a uvědomila si, že v nedalekém remízku, napůl schovaný mezi kmeny hustě rostoucích mladých bříz, stojí muž a upřeně je pozoruje. Rezka se naoko dál věnovala své práci, ale přitom si muže nenápadně prohlížela. Zkušenost ji naučila odhadnout chlapa od pohledu. Párkrát se k němu pod záminkou drobných domácích prací přiblížila, aby si ho mohla lépe prohlédnout. Ten muž byl zlý. Říkal to její šestý smysl, který ji dosud nikdy nezklamal. Pokud viděla dobře, opíral se o silnou dřevěnou hůl s kovovou hlavicí. Podobné zbraně obvykle používali dráteníci nebo vandrovní řemeslníci. Lidé, kteří neměli peníze na lepší zbraň, ale často putovali z místa na místo. Měla nepříjemný dojem, že tam stojí a šmíruje už celý den. Od skupiny stanů blízko lesa zazněl zvon, muž sebou trhl, párkrát nerozhodně přešlápl na místě a nakonec odešel k ležení. Rezka ho po celou dobu provázela pohledem. Soustředila se na jeho způsob chůze, držení těla, gesta, studovala ho jako nebezpečné zvíře. U lehkého povozu s čepy kol natřenými červenou barvou se zastavil a chvíli s někým hovořil. Když procházel kolem skupinky žen, celý se napružil a díval se stranou. Rezka se s podobnými typy už párkrát setkala. Báli se žen, současně po nich toužili a nenáviděli je za to. Na takové si jako štětka dávala největší pozor.

Kowalski se brzy po večeři odbelhal na lůžko a okamžitě usnul, Rezka s Natašou začaly připravovat tábořiště na noc.

„Skoro celý den nás pozoroval cizí chlap,“ prolomila nakonec Rezka mlčení.

Nataša se na ni podívala vyčítavým pohledem plným strachu.

Rezce to přišlo líto a současně ji to popudilo.

„Na mě se tak nedívej! Já ti neublížím ani tě odsud nevyštípu! Toho chlapa by ses měla bát, ne mě!“

„Proč?“ zeptala se Nataša překvapeně.

Její naivita a nezkušenost způsobily, že se Rezka okamžitě uklidnila.

„Led nám nepomůže, je zraněný,“ začala vysvětlovat. „Budeme si muset poradit samy. Tady se každý stará jen o svou rodinu, o své příbuzné, možná o lidi ze své vesnice. My kromě Leda nikoho neznáme. Myslíš, že nám někdo přispěchá na pomoc? Je tu mnohem víc mužů než žen a spousta chlapů čeká na příležitost, jak nějakou dostat. A je jim úplně jedno jakým způsobem. Ani se nenaděješ a budeš v posteli cizího chlapa, který ti pro jistotu udělá z obličeje krvavou kaši, aby tě nikdy nenapadlo někomu vykládat, jak ses tam dostala. Až se tenhle proud lidí dá do pohybu, bude tu takový zmatek, že se nikdy nepřijde na to, kdo, kde a jak zmizel.“

„A ten venku? Co chce udělat?“

Nataša zbledla, ruce se jí chvěly.

Rezka přemýšlela. Ten muž byl zdravý a silný, prát se s ním nevypadalo na nejchytřejší způsob, jak situaci vyřešit. Křikem by si také příliš nepomohly. Vzhlédla k obloze. Začínalo se stmívat.

„Zajdu pro Honzu Šoblaje. Poprosím ho, aby tady dnes v noci hlídal. Pokud nebude chtít jít, nabídnu mu peníze,“ řekla.

Nataša vypadala ještě vyděšeněji než před chvílí, pokud to bylo vůbec možné. Rezka pocítila touhu pohladit ji po vlasech a alespoň trochu uklidnit.

„A co když i Šoblaj bude takový jako tamten?“

Rezka zavrtěla hlavou a přes tvář jí přelétl letmý úsměv.

„Ten ne. Toho ženské nezajímají, spíš chlapi.“

Nataše polkla.

„Jak –?“

„Znám je. Většinou se na ně můžeš spolehnout víc než na normální muže. I doma,“ zarazila se, když si uvědomila, že Magnólii označila za domov, „i doma jsem znala jednoho takovýho. Jdu, než se úplně setmí.“

* * *

Kowalski se probudil v mnohem lepší kondici než uléhal. Cítil, že je časné ráno, sotva pár minut po východu slunce. Vzduch voněl vlhkou rosou, plachtovinou pronikaly ještě slabé sluneční paprsky a vykreslovaly na prkenné podlaze vozu stínovou strukturu látky. Odpočinek udělal zázraky. Protáhl se. Viděl zřetelně, bez duhových obrysů z bolesti, která ho ještě včera téměř srážela do bezvědomí, zůstalo jen mírné trnutí v zátylku. Vyšel z vozu. Z ohně se ještě kouřilo, jakoby ho někdo udržoval celou noc.

„Přeju dobrý ráno,“ ozvalo se ze stínu levého vozu a Kowalski zpozoroval starého známého z předešlého dne.

„Vaše holky měly strach, večer je někdo votravoval. Poprosily mě, estli bych tudle noc nedržel hlídku, než se trochu vzpamatujete.“

Rozfoukali oheň, Kowalski vytáhl ze zásobní truhly chléb, slaninu, fazole, a za chvíli se v kotlíku vařila káva a z hluboké pánve to začínalo vonět. Rezka i Nataša stále spaly a Kowalski se nemohl přimět k tomu, aby je šel vzbudit. Jídlo bylo brzy hotové. Kowalski se Šoblajem se nezatěžovali prostíráním, jedli lžícemi z jednoho kotlíku a k fazolím s masem přikusovali chléb.

Během snídaně se Kowalski dozvěděl, že za dva stříbrné získal na tři dny pomocníka.

„Vy nejste člověk, kterej by měl hluboko do kapsy,“ prohodil Honza Šoblaj zamyšleně uprostřed jídla.

„Proč si to myslíte?“ zeptal se Kowalski mezi dvěma sousty.

Nikdy mu to tak nepřišlo, ale v porovnání s farmáři byl skutečně bohatý.

„Máte dvě ženy a dva vozy –“

Kowalskimu překvapením zaskočilo.

„Dvě ženy? Jak jste se to sakra –“

„Rezka mi to řekla,“ odpověděl Šoblaj nevzrušeně na otázku, ještě než ji Kowalski dokončil. „Mně je to fuk, pane. Já na takový věci nedám. Prostě máte dvě ženy, dva vozy, a pokud sem si všim, k tomu spoustu práce s řízením celýho tohodle blázince. Potřebujete někoho k ruce. Naše rodina je chudá. Přifařili sme se k Faraciovi Eduganovi, to je jeden z nejbohatších lidí mezi farmářema, a sme rádi, že nás u sebe trpí. Máme víc ruk než nářadí, esli mi rozumíte. Byli by jenom rádi, kdybych se trh a pracoval pro někoho, jako ste vy.“

Kowalski si Šoblaje zamyšleně prohlížel.

Mladík mluvil rozumně a docela se mu zamlouval, až na ten zvláštní pocit, který z něho občas měl.

„Budu vám platit stříbrňák a půl týdně, k tomu jídlo, které budeme jíst my všichni?“ navrhl.

Šoblajovi zasvítily oči.

„To je dost slušný, beru.“

„A k těm dvěma ženám,“ vrátil se Kowalski k věci, která mu ležela v hlavě.

Šoblaj nad tím mávl rukou.

„Nechte to bejt, mně je to fakt jedno a jazyk si na špacír zbytečně nepouštím.“

V tom okamžiku zavrzala podlaha vozu a zpod plenty se vynořila Nataša. Seskočila, či spíš byla vystrčena Rezkou ven, a nepříliš jistě zamířila k ohni. Kowalski měl náhle dojem, že obě dívky byly vzhůru už hodně dlouho a jen na něco čekaly.

„Dobré ráno,“ pozdravila Nataša rozpačitě a zastavila se metr před Kowalskim.

Z vozu zaznělo ostré, podrážděné zasyčení. Nácviku tohoto okamžiku věnovala Rezka půl noci.

Nataša udělala ještě jeden krok, neobratně políbila Kowalskiho na tvář a tiše řekla:

„Jsem moc ráda, že už jsi v pořádku.“

Rezka si oddechla. Nataša sice Kowalskiho políbila jako dcera otce, ale v jejím hlase zněla nefalšovaná radost a úleva. Sama vyklouzla z vozu mnohem elegantněji a přirozeněji a její polibek byl něco úplně jiného.

Honza Šoblaj je obě přátelsky pozdravil. Byl spokojen. Získal dobrou službu za slušné peníze u sympatických lidí. Jen mu bylo divné, proč Kowalski při polibcích svých žen tak zčervenal. Nakonec usoudil, že není zvyklý na důvěrnosti na veřejnosti.

Po snídani se Kowalski vydal na obchůzku tábora. Likvidace celého ležení probíhala podle plánu, vozy s obilím a nářadím byly rozděleny jednotlivým skupinám, muži určení k hlídání dobytka vyhnali zvířata z ohrad a zahnali je na čerstvé pastviny, aby se před zítřejší cestou naposledy pořádně napásla. Uteklo jim pár kusů a teď se procvičovali v jejich shánění a chytání.

Kowalski obešel stařešiny jednotlivých skupin, jestli u nich není Bonsetti, ale nikde ho nenašel. Žoldnéři hned po ránu prohlédli okolní svahy, zda nenajdou stopy po nezvaných hostech, ale nic neobvyklého neobjevili. Kowalski jednomu ze stařešinů rozkázal, ať vybraným mladíkům předá zprávu, že dnes se bude opět pokračovat ve výcviku. Ukončil obchůzku a zamířil zpátky k žoldnéřskému ležení, když zahlédl Bonsettiho. Právě vycházel z velkého stanu patřícího bohatému puritánskému farmáři. Bonsetti i v ležení chodil plně ozbrojen a Kowalskimu se zdálo, že se tváří ještě zachmuřeněji než jindy. Okamžitě zamířil ke Kowalskimu.

„Máme problém,“ řekl místo pozdravu, „pojďte se podívat.“

Otočil se a vracel se zpět ke stanu. Kowalski ho následoval. Vešli dovnitř, v prvním okamžiku ho do nosu udeřil pach výkalů a zvratků, který nedokázala zastřít ani vůně páleného kadidla. Prošli předsíní, která v době deště současně sloužila jako kuchyň, protáhli se pod vyšívaným závěsem a vstoupili do menší místnůstky. Zápach zesílil. Kowalski zpočátku v šeru nic neviděl. Silné plátno stanu a řasené závěsy moc slunečního světla nepropouštěly, ale za chvíli si jeho oči zvykly. Na cestovním lůžku v rohu, zabalená do dek, ležela žena a tiše naříkala. U její hlavy klečel muž. Závěs se rozhrnul, vstoupila služebná, přinesla balík čistého plátna a umyvadlo plné vody. Kowalski si přidřepl k lůžku. Muž klečící vedle nemocné je nebral na vědomí.

„Zpočátku trpěla průjmy, teď už jen zvrací. Má horečku,“ vysvětloval Bonsetti.

Kowalski položil nemocné ruku na čelo. Nezdálo se mu to tak hrozné.

„Bolí ji břicho. Alespoň to říkala, když ještě dokázala mluvit.“

Nemocná se zkroutila v křeči, na rtech se jí objevily bubliny zvratků. Měly krvavě hnědou barvu a spíš než zbytky jídla to byly jen žaludeční šťávy a krev.

„Pomozte jí, nebo se udusí,“ řekl Kowalski muži, který stále nereagoval.

Muž pomalu vzhlédl, v obličeji byl bledý, oči se mu leskly.

„Bolí mě břicho,“ zanaříkal, přepadl na bok a zkroutil se do klubíčka. Zápach výkalů ještě zesílil. Kowalski si vzpomněl na ženu, kterou zahlédl včera, a zamrazilo ho.

„Kdy to začalo?“ zeptal se.

Bonsetti vstal.

„Prý včera v noci.“

„Možná je nemocných víc. Co si myslíte, že to je?“ zeptal se Kowalski tiše.

Bonsetti nezúčastněně pokrčil rameny.

„Nevím, nejsem doktor.“

„Průjmy, zvracení, žaludeční křeče –“ vypočítával Kowalski pomalu. „Mohla by to být cholera.“

Bonsetti se otočil k východu.

„Mohla. Zorganizuji stařešiny, všichni nemocní budou mít domácí vězení. Budu potřebovat pár vašich nováčků, aby mi pomohli přesvědčit vzpurné.“

Kowalski přikývl.

„Pošlu je. Nejenom nemocní, ale všichni budou mít domácí vězení. Zorganizujeme čety lidí, kteří budou roznášet vodu. Každý si bude muset vystačit s vlastním jídlem. Nechci vidět žádného jiného člověka přecházet od tábořiště k tábořišti. Žádného. Pokud to opravdu je cholera, je karanténa naše jediná šance.“

Bonsetti si Kowalskiho chvíli pátravě prohlížel, jakoby váhal, zda od něj má rozkazy přijmout. Na okamžik se mu rty zkřivily do náznaku úšklebku. Přikývl.

„Dobře. Bude to ale chtít o fous tvrdší metody, abych je udržel na jejich místech. Pošlete mi ty muže.“

Kowalski zůstal v místnůstce sám. Zdálo se, že nemocné se ulevilo. Ležela klidně, bez křečovitých stahů. Zato její manžel na tom byl mnohem hůře. Služka nakoukla dovnitř a polekaně vyjekla. Na odchodu se Kowalski naposledy otočil. Světlo zvenčí dopadlo na obličej nemocné, její zornice zapadly kamsi dozadu, bělmo se studeně lesklo. Byla mrtvá. Kowalski sevřel rty. Cholera zabíjela pomaleji. Všechno se seběhlo tak rychle, že měl pocit, jako by ho někdo udeřil kladivem do prsou.

Slunce na obloze už žhnulo plnou silou, odněkud zaslechl sténání, zdálo se mu, že ve vzduchu se vznáší nakyslý zápach rodící se epidemie. Potřásl hlavou a silou vůle se zbavil pocitu beznaděje. Musel udělat všechno pro to, aby hrozící katastrofu odvrátil. S falešnou energií zamířil k místu, kde na něho čekali mladí muži vybraní k výcviku ve vojenském řemesle.

* * *

V okamžiku, kdy se přede mnou otevřel pohled do údolí, jsem věděl, že něco není v pořádku. Časně z večera najdete v každém tábořišti pár ohňů. Obvykle jsou to malé ohníčky určené k vaření nebo k posezení u trošky světla a tepla. Tady byla tmavá pláň posetá velkými vatrami a ve vzduchu se vznášel charakteristický puch. Stačí, abyste ho ucítili jedinkrát v životě, a potom ho bezpečně poznáte až do smrti. Puch páleného masa. Se zlým tušením jsem pobídl koně a rychleji, než bylo rozumné, jsem sjel po strmé stezce dolů. Umwald zůstal někde vzadu.

První mrtvý, na kterého jsem narazil, byl starší muž s šedými vlasy. V zádech měl dlouhý šíp a před smrtí stačil ještě zarýt prsty do země. Jel jsem pomalu dál. V každém samostatném tábořišti plál velký oheň, slyšel jsem nářek a bědování.

„Stůj! Stůj!“ zaslechl jsem výkřik.

Shrbená silueta se mihla tmou a proběhla od jednoho shluku stanů k druhému. Jezdec na koni zastavil na půl cesty mezi oběma tábory.

„Přeběhl k nakaženým. Zpátky ho nepouštějte!“ prořízl tmu Bonsettiho studený hlas. „Tři chlapi ke mně a hlídejte je!“

Ze tmy přiklusali tři mladí muži. V rukou měli meče, ale drželi je nezkušeně a křečovitě, zdálo se, že by si lépe poradili s cepy.

Z vedlejšího vozu osvíceného obrovskou planoucí hranicí vyrazila skupinka mužů.

„Stůjte!“ pokusil se je někdo na druhé straně zadržet, ale lidé nereagovali.

Bonsetti na místě otočil koně a ve skoku vystřelil z luku. Muž běžící v čele skupinky padl s šípem v boku. Druhého v pořadí srazil Bonsetti koněm. Zbylí muži se nerozhodně zastavili.

„Běžte zpátky, nebo vás zabiju,“ přikázal jim Bonsetti.

Muži váhali. Bonsetti se nenamáhal s dalším přesvědčováním, seděl klidně v sedle s lukem v levé ruce a čekal. Jeden z mužů se rozhodl vsadit na to, že Bonsetti nemá založený šíp, a vyrazil sprintem do tmy. Bonsettiho pohyb jsem nezahlédl, ale tupé zapraštění, když se čepel vrženého nože zaryla do zad, slyšeli všichni. Teprve teď se muži obrátili a pomalu se vraceli zpět ke svému ležení. Pobídl jsem koně.

„Nikdo nesmí projít, nebo pomřeme všichni. Je vám to jasné?“ přikazoval Bonsetti někomu napravo.

„Koniáš,“ ohlásil jsem se, aby mě náhodou nepřivítal svým nožem, a teprve potom jsem se přiblížil.

Tvář měl zašpiněnou od popela a krve, vypadal unaveně, ale tvářil se stejně nezúčastněně jako jindy. Kývl mi na pozdrav.

„Naráz onemocněla spousta lidí. Začalo to v noci nebo brzo k ránu. Zvrací, mají krvavé průjmy, někteří se dusí. Kowalski říká, že to je cholera. Uzavřeli jsme jednotlivá tábořiště a nedovolujeme, aby lidé přecházeli z jednoho do druhého,“ objasňoval situaci.

„Jsou nějací mrtví?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Kolik?“

„Hodně,“ odpověděl zvláštním tónem, až se zdálo, že ho to těší.

Náš rozhovor přerušil výhružný křik.

„Vraťte se zpátky, nebo vás rozsekáme!“

Bonsetti pobídl koně a než zmizel ve tmě, vyštěkl přes rameno: „To jsou nováčci, nezvládají to.“

Pomalu jsem projížděl táborem. Puch byl mnohem silnější než nahoře na svahu. Černý dým ze spalovaných těl byl ve tmě neviditelný a pokaždé, když jsem vjel do oblaku dusivého kouře, rozkašlal jsem se já i kůň. Potkal jsem další tři oddíly hlídkující mezi jednotlivými izolovanými tábořišti. Tvořilo je vždy pět mladíků a jeden zkušený žoldnéř. Kowalskiho jsem našel až na severním konci tábora. Vycházel z kruhu stanů, shrbený, jako by na ramennou nesl těžký náklad. Obličej a ruce se mu leskly v záři ohňů, tvář měl poznamenanou dlouhým a marným bojem s nákazou. Seskočil jsem ze sedla. Musel jsem na něho zavolat, aby si mě vůbec všiml.

„Epidemie,“ začal vysvětlovat. „Umřelo dvě stě, možná tři sta lidí. Nemoc se rozvíjí strašně rychle. Zpočátku jsem myslel, že je to cholera, ale mnoho nakažených umírá už dvě tři hodiny po prvních příznacích. Cholera má mnohem delší inkubační dobu. V některých táborech jsou mrtví všichni, jinde není nemocný nikdo.“

Mluvil mechanicky, jako člověk, který toho za jeden den viděl mnohem víc, než je schopný unést.

„Kristýna?“ zeptal jsem se.

Pokrčil rameny.

„Můžeme se tam jít podívat. Vlastně je úplně jedno, co uděláme.“

Pochopil jsem, že Kowalski právě dospěl na dno beznaděje. Nedivil jsem se, spíš bylo s podivem, že v pekle hranic obložených mrtvými těly vydržel tak dlouho. Kristýna ležela zhroucená ve stanu v louži krve, hlenů a výkalů. Obě děti seděly vyděšeně na truhle a tiskly se k sobě navzájem. Alespoň ony vypadaly v pořádku. Opatrně jsem ji zvedl a položil na postel. Poznala mě, ale nedokázala nic říct.

„Nedusí se. Pokud se o ni postaráme, udržíme ji v teple a budeme jí dávat každou půlhodinu pít, možná vydrží až do rána. Déle ne. Ti, co se dusí, umírají do dvou tří hodin,“ řekl Kowalski a prohlížel si přitom děti. „Vypadají zdravě. Zatím. Měli bychom je poslat ven.“

Vrásky na čele měl tak hluboké, až se zdálo, že za pár dnů zestárl o dvacet let. Kristýna sebou křečovitě škubla, opět dávila, ale v žaludku už neměla nic. Jen krev. Otřel jsem jí rty. Zasténala.

„Potřebuji mrtvá těla. Dvě nebo tři. A oheň, někde vedle, aby mě nikdo neobtěžoval,“ rozkázal jsem.

Můj vlastní hlas naplněný rozhodností mi zněl cize a falešně, ale zdálo se, že Kowalskimu má úsečnost dodala sil. Nedal najevo nejmenší pochybnosti a okamžitě se zvedl.

„Mrtvoly budeš mít hned. Pod velkým dubem u ohrady s býky, oheň bude chvíli trvat. Někdo jí musí dávat pít, nebo umře během hodiny,“ podotkl při pohledu na Kristýnu.

„Hned jsem tam, jen ještě něco zařídím,“ řekl jsem a vyběhl ze stanu.

Nevěřil jsem, že to vyjde, ale musel jsem to zkusit. Nejraději bych zůstal s Kristýnou až do konce a vyprovodil ji do smrti, ale musel jsem se alespoň pokusit zachránit ji. Bál jsem se, že než se vrátím, bude mrtvá. Ten strach požíral mou vůli a odvahu jako hladová anakonda z bažin tučného osla. Třásl jsem se obavami a mumlal kletby i zaklínání současně. Přesto jsem běžel vzhůru svahem, v boji o čas jsem se bezohledně prodíral houštinami a trnitými keři, ostré šlahouny mě řezaly do tváře a drápaly do rukou.

Hammond nepracoval. Nepřivedl mě k němu zvuk kamenické práce, ale záře ohně. Seděl na kameni, v jedné ruce dláto, ve druhé kladivo, a nepřítomně pozoroval pískovcové sousoší. Medvěd tyčící se nad jelenem v posledním tažení, v hrubé struktuře kamenného hřbetu byla patrná rána po úderu tlapou. Jindy bych strnul v posvátném úžasu, protože takové dílo, dýchající okamžikem a dynamikou, jsem ještě nikdy nespatřil. Byl jsem tu však z jiného důvodu.

„Hammonde?“ zavolal jsem.

Zamyšleně se na mě podíval.

„Ta noha ještě něco potřebuje. Aby to, aby to –“ Ukázal na jelenovo zadní kopýtko, pohroužil se do svých úvah a okamžitě na mě zapomněl.

„Hammonde!“ zařval jsem. „Tvá žena a děti tě potřebují!“

Vůbec nereagoval. Zvedl se, potěžkal dláto a vykročil k sousoší.

Postavil jsem se mu do cesty.

„Potřebují tě!“ drtil jsem vzteky slova mezi zuby.

Podíval se na mě jako bych byl myš nebo krysa, na okamžik se mu do očí vrátila soudnost.

„Zabiješ mě kvůli nim?“ zeptal se nezúčastněně.

„Ne,“ vydechl jsem přiškrceně. „To by nic nezměnilo.“

Pokrčil rameny.

„Ta noha potřebuje zvýraznit, aby bylo jasné, že –“ pokračoval ve svém pomateném monologu a zamířil k soše.

Ustoupil jsem, medvědí hlava s doširoka rozevřenými čelistmi se v okamžiku vytrženém z proudu času nade mnou tyčila jako zlověstný chrlič. Měl jsem ji nadosah. Hra světel a stínů plápolajícího ohně jí dodávala posměvačně vědoucí výraz.

„Ne, Hammonde, nezabiju tě,“ zavrčel jsem.

Vytočil jsem se na patě, odrazil se z pravé nohy, levou promáchl naprázdno před sebou, přitom jsem pravou nohu švihem vytáhl až vysoko nad hlavu a shora kakato úderem paty zasáhl medvěda do temene. Pískovec pukl. Málem jsem při doskoku přepadl dozadu, ale nakonec jsem udržel rovnováhu. Prohnul jsem se v pánvi, zaklonil trup a rotačním kopem vnějškem nártu pravé nohy zasáhl medvěda podruhé. Po zrnitém povrchu kamenné hrudi se rozběhla síť prasklin. Uvědomil jsem si, že křičím. Predkročil jsem levou nohou, pravou ruku stáhl až k boku a potom udeřil. Levou rukou, pravou, znova a znova. Stále jsem křičel. Původně hladké tělo jelena se rozpadlo, má levá pěst vězela až po zápěstí v pískovci, pravou jsem držel připravenou k další ráně, cítil jsem, jak z ní kape krev. Schopnost přemýšlet se mi vrátila.

„Nezabiju tě,“ pokračoval jsem v rozhovoru, „ale pokud se nevrátíš dolů a nepomůžeš své rodině, budu tě sledovat všude, kam se hneš, a všechno, co jsi kdy vytvořil nebo vytvoříš, zničím. Stejně jako tyhle sochy.“

Hammond užasle pozoroval rozvaliny, které zbyly z jeho díla. Vypadal, jako by se probouzel z dlouhého snu.

„Co se děje?“ zeptal se konečně normálním hlasem bez nádechu onoho téměř náboženského tvůrčího vytržení.

„V táboře řádí epidemie. Tvá žena je nemocná. Potřebuje, aby se o ni někdo postaral. Já půjdu pro pomoc do města.“

Přikývl, otočil se a vydal se dolů po svahu. Cítil jsem, že se třesu, srdce mi bušilo jako po dlouhém běhu a v žaludku jsem měl podivně prázdno. Zhluboka jsem se nadechl a následoval ho.

K ohradě s býky jsem dorazil ve chvíli, kdy Kowalskiho dívky zapalovaly oheň. Kowalski přišel za okamžik, vedl za sebou koně se třemi bezvládnými těly přehozenými přes hřbet. Složil nebožtíky do trávy, rukou si otřel zpocené čelo a obrátil se na své dívky.

„Schovejte se ve vozech,“ přikázal jim. „Honza Šoblaj na vás bude dávat pozor. Nechal jsem mu kuš, pro případ, že by se něco dělo. V žádném případě nevycházejte ven!“

Poslední větu vyřkl způsobem, kterým obvykle proháněl muže na cvičišti. Malá Rezka se na něho podívala. Příkazy ani jejich tón jí očividně nebyly po chuti. Kowalski si to také uvědomil.

„Nevycházejte ven, nebo –“ pokusil se dodat svému rozkazu důraz.

„Nebo co?“ opáčila Rezka posměšně a bojovně vystrčila bradu.

Druhá dívka jen tiše přihlížela.

„Nebo tě zítra posadím na koně a pošlu do města,“ odpověděl Kowalski a otočil se k ní zády.

Rezka bez dalšího odmlouvání uchopila druhou dívku za ruku a společně odešly. Přestal jsem si všímat okolí a soustředil se na těla.

„Podle příznaků to cholera není určitě. Je klidně možné, že se nákaza přenáší pouhým dotykem,“ uvažoval jsem nahlas.

„V tom případě je mi to už jedno,“ zabručel Kowalski.

Začal jsem mrtvé svlékat. Nedělal jsem to poprvé, ale nebylo to proto lehčí. První přišel na řadu mladý muž, spíš jinoch. Mohlo mu být sedmnáct, osmnáct let. Abych ho ze šatů dostal, musel jsem mu dvakrát zlomit ruce a kalhoty rozříznout. Kowalski přitom jen suše polkl, ale neříkal nic.

V záři ohně jsem prozkoumal mladíkovo tělo kousek po kousku. Podíval jsem se mu do hrdla, prohlédl mu ústní dutinu, skelné oči, nevynechal jsem ani čtvereční centimetr kůže. Neobjevil jsem však nic zajímavého. Druhý mrtvý byla žena. V prvním okamžiku jsem Kowalskimu málem vynadal, ale nakonec jsem zůstal zticha. Netušil, co s mrtvolami zamýšlím. Oheň praskal, z tábora zaznívaly tlumené výkřiky a nářek. Občas tmu prořízlo vzteklé volání žoldnéřů na hlídce.

Žena musela umřít nedávno, protože tělo bylo ještě vláčné a teplé. Halenka a sukně se svlékaly snadněji než kalhoty a těsná košile. Neustále jsem si opakoval, že je mrtvá, že už jí nic nevadí, ale moc to nepomáhalo. Byla statná, měla silné nohy a širokou pánev. Typ ženy, která mívá hodně zdravých dětí. Přinutil jsem se být stejně pečlivý jako u mladíka, ale ani na ní jsem neobjevil žádné zvláštní průvodní příznaky nemoci. Až třetí tělo, stařík s vysušenou pokožkou žlutou jako pergamen, bylo to pravé. Na chodidlech jsem našel pár puchýřků, které vypadaly jako od neštovic, jenomže některé byly namodralé. Byly malé, jakoby se nemoc nestačila pořádně rozvinout.

„Potřebuji se dozvědět víc, ale vy u toho nemusíte být,“ řekl jsem Kowalskimu.

„Dělejte, co pokládáte za nutné,“ odpověděl.

Puchýřky mi napověděly, že jsem na správné cestě. Obětoval jsem jeden ze svých nožů a rozřízl staříkovi kůži na hrudníku. Kowalski zaskřípěl zuby, ale zůstal. Dlouho mi trvalo, než jsem se skrze žebra dostal k plicím. Byly pokryté černou blanou, uvnitř zanícené a naplněné vazkou kapalinou. Možná to opravdu bylo ono. Ruce jsem měl špinavé, pokryté sraženou krví, vlhkým hnisem a černou snětí. Doslova a do písmene jsem na nich měl smrt.

Vzhlédl jsem ke Kowalskimu.

„Pojedu do Fenidongu. Snažte se tady udržet pořádek za každou cenu. Pokud se do oběda nevrátím, zabalte to. Nebude mít smysl zůstávat, protože všichni umřou. Svoje dívky pošlete pryč, snad mají šanci. Vy s nimi ale nechoďte, je velmi málo pravděpodobné, že nejste nakažen. A pokuste se prosím najít Umwalda. Pokud bude zdravý, postarejte se, aby se odsud dostal pryč. A teď mě nechte o samotě. Budu ještě chvíli pokračovat.“

* * *

Když jsem skončil, pořádně jsem si vydrhl ruce, do dvou vaků jsem hodil pár věcí, které jsem mohl potřebovat, sedl jsem na koně a bez dalšího zdržování vyrazil na cestu. Do Fenidongu to bylo kolem čtyřiceti kilometrů. Věděl jsem, že nesmím koně ztrhat, ale na druhou stranu mohla každá minuta pro spoustu lidí znamenat rozdíl mezi životem a smrtí. Kůň vydržel do půli cesty. Nechal jsem ho ležet, kde padl, a dál pokračoval po svých. Běžel jsem nocí, mé nohy ve stejnoměrném rytmu vířily prach ve vyježděných kolejích, nad hlavou mi zářily studené hvězdy. Proklínal jsem je, protože těm na mně ani na ostatních lidech vůbec nezáleželo. Slyšel jsem jen svůj hlasitý a pravidelný dech a tiché pleskání jezdeckých podešví. Nebyl jsem o moc pomalejší než kůň. Někdy po půlnoci se přede mnou objevila temná silueta městského opevnění. Možná jsem sebou nesl smrt pro spoustu lidí, ale bylo mi to napůl jedno. Během cesty jsem měl dost času rozmyslet si, jak budu postupovat dál. Věděl jsem, že i když jsem u Hammonda uspěl s násilím, tady budu muset zahrát jinou hru. Obchodní hru. Jinak nebudu mít já ani lidé v údolí nejmenší šanci.

* * *

Klepáním na stráže jsem se nezdržoval. Každá hradba se dá přelézt, když je člověk patřičně obratný a zoufalý. Toho druhého jsem měl na rozdávání. Jakmile jsem se dostal dovnitř, dal jsem se opět do běhu a zastavil se až na břehu Varaná. Veškeré šaty jsem naházel do vody a pořádně jsem se vydrhl pískem. Nechal jsem si jen zbraně, oba kožené vaky, a nahý pokračoval v cestě. Přezky a kožené řemeny opasků, popruhů a pouzder nožů dřely a studily. Naštěstí ve fenidongských ulicích člověk potká v každou noční hodinu opilce. Prvního jsem nechal na pokoji, ale druhý byl dostatečně vysoký. Strachem úplně zkameněl a dokonce ani nelamentoval, když jsem ho zanechal na chodníku ve spodním prádle. Nebyl zase tak čistotný, abych si vzal i to.

Před třetí jsem bušil na hlavní dveře rezidence kouzelnického klanu Haurů. Dveřník přišel kupodivu brzy. Slyšel jsem, jak otevírá špehýřku. Netušil jsem, kde se průzor nachází, ale čarodějové se většinou důkladně přesvědčí, než pustí někoho dovnitř. Často používají celé soustavy skleněných hranolů, aby si udělali co nejlepší obrázek o svých návštěvnících. Spořádaně jsem stál a čekal. Podle zvuků se jich na druhé straně vystřídalo nejméně pět.

„Co si přejete?“ ozvalo se tlumeně po několika minutách nesrozumitelné diskuse.

„Chci mluvit s vůdcem vašeho klanu. Nebo s Baribaldem Bryzoldem. Přináším zajímavou obchodní nabídku, která velmi spěchá.“

V okamžiku, kdy se dveřník pohnul k odchodu, jsem dodal: „Ráno bude pozdě.“

Pomalu, pomalu a klidně, opakoval jsem si sám pro sebe neustále dokola, ale nepomáhalo mi to. Čas hrál proti nám – proti mně a farmářům v údolí. Po dalších deseti minutách čekání a procházce spletí chodeb mě eskorta čtyř mužů dovedla do malé kobky s velkým stolem uprostřed. Na židlích už sedělo pět lidí. Místnost neměla okna, křížová klenba vysokého stropu se ztrácela ve tmě, ve vzduchu se vznášela vlhkost. Kryptu osvětlovala čtveřice olejových lamp a tři velké přenosné svícny. Vypadalo to na záměrně nepohodlné místo pro jednání s nebezpečnými klienty. Ti nejvíc nepohodlní se pravděpodobně už nikdy nedostali ven.

Bryzolda jsem poznal okamžitě. Oholený, vyrovnaný, vypadal jako ztělesnění klidu a smíření se světem. Nezdálo se, že by ho má přítomnost překvapila. Starší muž s holou hlavou a vráskami kolem očí nedokázal zamaskovat stopy spánku. Přes noční úbor měl přehozenu klanovou řízu. Odhadl jsem ho na Velmistra. Třetí přísedící připomínal kamennou sochu. Kdyby nebyl čaroděj, označil bych ho za královského kata nebo inkvizitora. Další dva vypadali na nájemné vrahy cvičené v dovednosti zabíjet holýma rukama. Oční panenky měli jako špendlíkové hlavičky, v obličejích se jim nepohnul jediný sval. Nevěnovali mi zdánlivě žádnou pozornost, ale jejich ruce utopené v širokých rukávech mohly svírat jakoukoliv krátkou zbraň.

„S čím přicházíte?“ zeptal se Baribald.

„Doufám, že to je opravdu důležité,“ zavrčel Velmistr a úkosem se na mě podíval.

Nemusel jsem být obchodník, abych chápal, že tři hodiny ráno není ideální doba pro uzavírání obchodů.

„Váš klan je do jisté míry informován o projektu Tobiáše Masnera týkajícím se založení obilné kolonie spadající pod správu Fenidongského státu,“ začal jsem.

Odmlčel jsem se, aby mohli protestovat. Mlčeli.

„Přes množství problémů jsme dospěli do stadia, kdy se kolonisté vydávají na cestu. Nabízím vám čtvrtinový podíl na celém podniku s odpovídajícími právy.“

„Proč by nás to mělo zajímat?“ ozval se Velmistr a zabubnoval prsty na desku stolu. Měl velké zažloutlé nehty, Baribald naopak čisté a krátce zastřižené. Ruce třetího jsem stále neviděl.

„Kolonie bude v průběhu dalších třiceti let přinášet svým správcům obrovský zisk. Mnohem větší, než se na první pohled zdá.“

„Jsme velmi bohatí, peníze pro nás příliš neznamenají,“ pokračoval Velmistr ve svém odporování.

„Se čtvrtinovým podílem byste se stali zákonnými spolusprávci kolonie s právem na vlastní správní sídlo. Pro vás čaroděje to znamená možnost založit oficiální citadelu, nezávislou na rozmarech fenidongské vlády. Mohli byste legalizovat činnosti a obchody, které provozujete načerno.“

„Neprovozujeme nic načerno,“ odsekl Velmistr a pohledem blýskl směrem k Baribaldovi, jako by ho vinil z mých slov.

„Předpokládám, že svou nabídku můžete úředně doložit,“ ujistil se Baribald.

„Mám všechny úřední doklady sebou.“

Dva tělesní strážci ke mně překvapeně vzhlédli a potom se vrátili do své strnulosti.

„To je dosti zvláštní a neopatrné, o nás čarodějích se tvrdí všelico.“ řekl Velmistr a zkřivil posměšně koutek úst.

„Dvacet pět procent je málo, ostatní nás mohou přehlasovat a omezit nás,“ vrátil se k obchodnímu tónu.

„Smluvně vám mohu zaručit ještě osmiprocentní podporu a neoficiálně padesátiprocentní.“

Velmistr po mně loupl pohledem.

„Jak to můžete zaručit?“

Zdánlivě klidně jsem pokrčil rameny, ale nejraději bych ho uškrtil. Jeho váhání a nerozhodnost zdržovaly. Všechny nás hodně zdržovaly.

„Tvrdím, že jsem schopen všechny tyto věci zaručit. Nemá smysl projednávat podrobnosti, dokud neprojevíte zájem.“

„A co za to chcete?“ zeptal se Velmistr konečně.

„Vaši pomoc při realizaci celého projektu.“

Velmistr se skřípavě a vítězně zasmál.

„Jakou pomoc? Vaše nabídka znamená, že jste v úzkých. Váš projekt je ztracen! Jinak byste tu nebyl! Nejsme vojáci, nedisponujeme ozbrojenou ani jinou mocí. Jsme řemeslníci, lidé vzdělaní v přírodních vědách. Vyrábíme zámky, pokladny, dveře, sejfy. To je vše, čím vám my můžeme pomoci.“

„Jste čarodějové,“ odpověděl jsem.

„Pane Koniáši,“ vmísil se do hovoru Bryzold, „my nikdy nepůjdeme do podniku, o kterém nic nevíme.“

Velmistr přikývl. Nezbývalo mi, než vyložit karty.

„V táboře vypukla epidemie. Velká část lidí je nakažená, někteří nemocní umírají v průběhu několika hodin. Bez vaší pomoci si neporadíme.“

Nasadil jsem pokerovou tvář a čekal.

Bryzold se podíval na Velmistra, ten pohledem sklouzl na třetího přísedícího.

„Nejsme léčitelé. Musíte se obrátit na lékaře, budou lacinější a pomohou vám spíš než my,“ odpověděl Bryzold.

„Slyšel jsem pár historek o tom, jak jste v zárodku zlikvidovali ohniska rudého moru, skvrnitého tyfu a antraxu. A nestalo se to až tak dávno.“

Velmistr mě sjel pohoršlivě pohrdavým pohledem.

„Léčení nemocí, o kterých mluvíte, vyžaduje zakázané postupy. Nemáme licenci na léčení, nemáme oprávnění k použití některých našich znalostí a schopností. Pokud bychom něco takového provedli, riskovali bychom, že nás státy Obchodní ligy vyhostí ze všech svých území. To by znamenalo náš konec, protože jinde nejsou zdaleka tak liberální.“

Tohle vypadalo jako konečné a definitivní odmítnutí. Byl jsem zoufalý, horečně jsem uvažoval, co dál. Nemohl jsem se vzdát, ale neviděl jsem žádný způsob, jak získat jejich spolupráci. I kdybych odsud vyšel s těmi třemi muži jako s rukojmími, nebyl jsem si jist, zda-li by mi to bylo něco platné. Nehledě na to, že bych to pravděpodobně ani nedokázal.

„A kdyby, podotýkám kdyby,“ zasáhl poprvé do diskuse třetí přísedící, „byly podobné historky pravdivé, uměli bychom vyléčit právě jen tyto nemoci. Zbytky starých znalostí a dovedností jsou kusé a roztříštěné.“

Jeho hlas přeskakoval a skřípěl, jako by nemluvil celé desetiletí a hlasivky dávno odvykly podobné námaze.

„Je to antrax,“ prohlásil jsem.

„Jak to můžete tvrdit?“ skoro vykřikl Velmistr a zdálo se, že neví, na koho má být víc vzteklý. Zda na mě, nebo na třetího čaroděje. Možná nebyli ve svých stanoviscích tak jednotní, jak předstírali.

„Jste lékař, nebo aspoň ranhojič, máte s podobnými věcmi zkušenosti?“ vychrlil na mě sérii otázek a vzrušeně přitom gestikuloval rukama.

„Nejsem, ale i já mám jisté přírodní vzdělání, které mi pomohlo při hodnocení choroby,“ řekl jsem co nejklidněji.

Ten starý paprika mi pil krev, ale všechno zřejmě záviselo na něm. Snažil jsem se proto být zdvořilý a vzpomínal jsem na všechny ty lekce v dvorním chování, které jsem kdy dostal, a že jich bylo požehnaně. Když jsem pokračoval v řeči, ujistil jsem se, že v mém hlase nezbyla ani stopa po sarkasmu a ironii. Zvolil jsem tón, kterým studenti odříkávají nabiflované pasáže při zkouškách.

„Zdrojem nákazy antraxem, neboli snětí slezinnou, jsou nemocná zvířata, dobytek, ovce, kozy, koně. Nemoc se přenáší výkaly zvířat, hnojem, prachem, kontaminovanou vodou. V suché půdě může přetrvávat i řadu let. Existují tři různé formy, kožní, střevní a plicní, podle cesty, kterou se nákaza do těla dostala. Lidé nakažení dotykem mohou přežít, lidé nakažení vdechnutím či požitím nikdy. Kožní forma se dá snadno rozpoznat podle namodralých neštovic, které se často změní v nekrotický vřed. Farmáři v táboře jsou nejčastěji nakaženi střevně a plicně, u jednoho staříka jsem objevil i kožní formu. Neštovice se zřejmě nestačí rozvinout, protože nemocní do té doby zemřou. Proto bylo tak obtížné zjistit, o jakou chorobu se jedná.“

„Ale to stále nedokazuje, že to je antrax!“ zaječel stařík vztekle.

„Sakra je to antrax!“ zařval jsem na něj.

S léty utrpělo mé sebeovládání trhliny. Vztekle jsem na stůl hodil kožený vak a rozvázal tkanici.

„Přesvědčte se sami! Tohle jsou plíce jednoho z nemocných!“

Velmistr poděšeně uskočil, Bryzold zůstal sedět bez hnutí, třetí muž se zvědavě sklonil nad stolem. Chvíli si černý chuchvalec tkáně prohlížel, potom se na mě podíval a v koutcích úst mu pohrával pobavený úsměv.

„To jste vypitval sám?“

„Ano.“

„A donesl až sem?“

„Ano.“

„Jste muž mnoha talentů.“

Postavil se, krátce se podíval na Bryzolda i na Velmistra a svým chraptivým hlasem s nezvyklým frázováním prohlásil:

„Mít vlastní citadelu, zbavit se represí a omezování od státu, který nám poskytuje azyl, je pro náš klan příliš velká šance na to, abychom se jí zřekli. Jako Mistr zapomenutých znalostí prohlašuji, že jsem schopen vyhovět požadavkům pana Koniáše na vyléčení farmářů. Navrhuji, abychom tento obchod uzavřeli. Požaduji hlasování.“

Velmistr znechuceně přikývl.

„Nastává hlasování. Jsem proti.“

„Jsem pro,“ řekl Mistr zapomenutých znalostí.

Všichni tři jsme se otočili k Bryzoldovi.

„Pro,“ vyslovil zřetelně.

Kdybychom nebyli ve sklepě, prorazil by kámen, který mi spadl ze srdce, podlahu.

Velmistr rezignovaně pokrčil rameny.

„Je rozhodnuto, uzavřeme ten obchod.“

Začalo jednání o podmínkách. Až později jsem se dozvěděl, že v tu dobu už vyráželi první čarodějové na koních a lehkých vozech s lékařským materiálem ven z města. Haurové sice byli vystaveni nejrůznějším omezením a oficiálním represím, ale když potřebovali mít v noci otevřené městské brány, nebyl to pro ně příliš velký problém.

Smlouvali jsme skoro dvě hodiny. Nyní jednal jen samotný Velmistr. Snažil se ze mě vytáhnout co nejvíc informací, na základě kterých by mohl vyšroubovat cenu, ale byli jsme rovnocenní soupeři. Nakonec to byla plichta a smlouvu jsme podepsali ve zhruba stejné formě, jak jsem ji navrhl na počátku. Kouzelnický klan Haurů se stal čtvrtinovým podílníkem. Haurové samozřejmě měli k dispozici vlastního advokáta a všechny formální záležitosti byly vyřízeny během půl hodiny.

Po skončení jednání Velmistr a Mistr zapomenutých znalostí odešli, zůstal jsem v místnosti sám s Bryzoldem. Pečlivě jsem ukládal dokumenty do dřevěné kazety, kterou jsem přinesl v jednom z vaků. Bryzold mě přitom zkoumavě pozoroval. Po probdělé noci a přestálém napětí se mi klížily oči, musel jsem se soustředit na každý pohyb. Během našeho jednání shořela skoro třetina vosku ze svíček, odhadoval jsem, že je kolem sedmé ráno.

„Zdá se, že váš šéf ve mně nenašel zalíbení,“ řekl jsem, abych alespoň částečně zaplašil ospalost.

Bryzold se pousmál.

„To ne. Udělal při jednání chybu a ta mu bude v dalších volbách přičtena k tíži.“

„Chyba je, že nedokázal zabránit obchodu?“

Bryzold zavrtěl hlavou a postavil se.

„Ne, to bylo v pořádku. Jeho povinností je zastupovat klan ve styku s vnějším světem, starat se o to, aby riziko bylo co nejmenší a zisk co největší. Selhal, protože se spokojil s pětadvacetiprocentním podílem. Kdyby tušil, že jste hlavním jednatelem a Masnerovým dědicem, získal by od vás všechno, čím disponujete.“

„Třeba bych na takový požadavek nepřistoupil,“ odpověděl jsem a zavřel schránku.

„Přistoupil. Byl jste v koncích a všichni jsme to věděli.“

„A Mistr zapomenutých znalostí? Proč se na rozhodování podílel i on?“

„Bylo pravděpodobné, že pokud žádáte pomoc čarodějů, potřebujete něco, co umějí jen oni. Navíc Mistr zapomenutých znalostí je náš nejlepší specialista v oblasti utajování používání starých čarodějných technik. Jeho souhlas byl ve skutečnosti nejdůležitější, protože kdyby se na veřejnost dostalo, že opravdu používáme magii, stali bychom se psanci ve většině civilizovaného světa a pravděpodobně bychom skončili na hranici.“

„A vy? Kdo vlastně jste vy? Jaká je vaše pozice v klanu?“

Bryzold se usmál.

„Studoval jsem vás, Koniáši. Jednou z vašich určujících vlastností je zvědavost. Já jsem praktik. Starám se o to, aby naše vnitřní záležitosti klapaly jak mají, urovnávám spory, organizuji. Kromě toho jsem také Mistr řemesel. Ale teď bychom měli už jít. Dozvěděl jste se o fungování našeho klanu víc, než zná kdokoliv nezasvěcený. Vypadáte unaveně, zavedu vás do pokoje, kde budete moci přespat. Naše zájmy jsou teď společné a nepomohlo by nám, kdybyste se někde na ulici zhroutil vyčerpáním, že ano?“

Pobaveně se na mě podíval. Mistr řemesel Haurského klanu měl osobitý smysl pro humor.

* * *

Baribald Bryzold mi nedovolil uložit se hned do postele. Přinutil mě jít do lázní a pořádně se vydrhnout ve vodě, do které kvůli dezinfekci přidal pár hrstí bílého prášku. Voněl docela příjemně. Mé nedávno ukradené šaty mi zabavil a místo nich jsem dostal volné roucho, připomínající noční úbor velmi cudné a velmi staré měšťanské panny. O boty jsem smlouval, ale nakonec jsem to vzdal. Bylo pravděpodobné, že přes mou snahu očistit je jsou choroboplodnými zárodky antraxu přímo obaleny. Opasek, pouzdra nožů, bandalír, řemeny hrudního postroje ani pochvu s mečem jsem si vzít nenechal, protože pokaždé, když člověk nahradí část výstroje novějším kusem, mu hodně dlouho trvá, než si na ně zvykne. Řemeny dřou, nejdou patřičně utáhnout, pouzdra na nože jsou buď příliš těsná nebo se v nich naopak zbraně viklají. Život lidí, jako jsem já, často závisí na zlomcích sekundy, kdo dřív tasí nebo vrhne nůž, a každé zdržení může být osudné. Ocel nejlépe klouže po kůži stokrát zvlhlé potem a vysušené sluncem. Bryzold po mém vysvětlení nakonec kapituloval a přinesl lahvičku oleje a dózu dezinfekčního prášku. Skoro dvě hodiny jsem pak všechny kožené části čistil, ostří zbraní jsem musel přebrousit a čepele naolejovat a přeleštit. Teprve potom byl Bryzold spokojen. Když mě konečně odváděl do mého pokoje, padal jsem únavou.

Probudil jsem se až odpoledne. Slunce svítilo do místnosti velkým oknem z tak čirého a rovného skla, že by se za něj nemuseli stydět ani v císařském paláci. V paprscích světla vířil prach, někde venku nadšeně povykoval drozd. To jeho nadšení jsem mu záviděl. Pomalu jsem se posadil. Klouby na rukou jsem měl sedřené do krve a napuchlé, totéž postihlo vnější nárt mé pravé nohy. Umínil jsem si, že až budu příště rozbíjet kamenné sochy, vezmu si na to raději nějaké nářadí. Opatrně jsem se postavil a počkal, než si zvyknu na všechny bolesti, kterými mě tělo tak štědře zahrnulo. První chvíle jsou vždy nejhorší.

Pokoj byl malý, většinu místa zabíral jednoduchý stůl a postel. Jediným luxusem bylo okno přes celou stěnu směřující do zahrady. Otevřel jsem ho a dýchl na mě teplý vzduch nabitý vůněmi. Haurská citadela ve svém nitru skrývala zelenou perlu, která by potěšila oko každého zahradníka a milovníka flóry. Vedle sebe tu rostly naprosto odlišné druhy, pichlavé agáve, juka, datlové a fíkové palmy; zpoza stěny tvořené zakrslými duby zněl zvuk tekoucí vody. Nechal jsem obdivování a vyšel z pokoje.

Dostal jsem nové šaty, které mi přesně padly, snídani a kupodivu i koně. Krátce po západu slunce jsem dorazil do cíle.

S mrazivým pocitem v zádech jsem projížděl ležením. Hranice, na které už nikdo nepřikládal, ještě dýmaly, panovalo neobvyklé ticho a lidé se drželi u stanů. Polehávali nebo posedávali na provizorních lůžkách, příliš slabí na to, aby pracovali nebo dělali cokoliv jiného. Ve vzduchu se vznášela únava a apatie, která se člověka zmocní, když ho něco stálo příliš mnoho sil. Bryzoldovi muži přecházeli mezi tábory jednotlivých skupin farmářů, vařili jídlo a ošetřovali nemocné. V nastávajícím šeru ve svých uniformních hábitech vypadali jeden jako druhý. U lesa skupina lidí kopala hromadné hroby. Někdo se unaveně zeptal, jestli to bude stačit. Chraplavý hlas mu odpověděl, že ne. Prý nejméně jednou tolik. Dva čarodějové zasypávali naplněný hrob vápnem.

Dojel jsem až ke Kristýnině tábořišti. Vypadalo jinak, než jsem si ho pamatoval. Zastavil jsem koně u malé břízy, uzdu obtočil kolem větve a dál šel po svých. Tam, kde před třemi dny byla jen malá hromada dřeva na otop, stála celá hranice, vědra na vodu někdo vyčistil a naplnil až po okraj, sloupek podpírající přístřešek kuchyňky byl opravený.

Slyšel jsem děti spokojeně si hrající za vozem. Ty už se stačily vzpamatovat. Tábořiště opět vypadalo zabydleně a spořádaně. Před stanem jsem tleskl do dlaní, sklonil jsem se a vešel dovnitř. Chvíli mi trvalo, než jsem si zvykl na přítmí. Olejová lampa visící u stropu byla seřízena na krátký knot a příliš světla nedávala. Čarodějové už skončili se svou léčebnou kůrou a ponechali Kristýnu domácímu ošetřování. Ležela na lůžku s podloženými zády, zhubla, měla propadlé tváře a hluboké kruhy pod očima. Hammond seděl na malé stoličce u lůžka a trpělivě ji krmil hovězím vývarem. Okamžik se na mě dívali oba dva. Velký, mlčenlivý muž a žena, která jen tak tak utekla rezavé kose Smrtky. Hammond se odvrátil.

„Prý je to vaše zásluha, že se tady objevili čarodějové,“ zašeptala s úsilím. „Věřila jsem, že nás zachráníte.“

Toužil jsem vidět její oči, ale byla tady příliš velká tma. Hammond čekal s připravenou lžící vývaru. Otočila se zpátky k němu a usmála se na něho. Vycouval jsem a pečlivě za sebou upevnil plátěnou zástěnu.

Kowalskiho jsem objevil ve společnosti Bonsettiho a tří žoldnéřů u mého vlastního ohniště. Ze všech lidí, které jsem zahlédl, vypadal nejunaveněji. Posadil jsem se, Kant mi podal hrnek s horkou kávou. Byla čerstvě uvařená, voněla a příjemně hřála v žaludku. Zvedl se studený vítr, plameny ohně uhnuly stranou, výrazně se ochladilo.

„Jak jsme na tom?“ zeptal jsem se, když se nikdo neměl k řeči.

„Čarodějové tvrdí, že mají nemoc pod kontrolou. Podle Bryzolda, jejich šéfa, ještě do rána umře pár lidí, ale mají to být poslední,“ odpověděl Kowalski.

K ohni přišla malá Rezka, bez ptaní přehodila Kowalskimu přes ramena plášť a zase odešla. Všiml jsem si, že mě po straně přejela zkoumavým pohledem.

„Kolik lidí umřelo?“

„Na nemoc tři sta dvacet, dvacet sedm jsme jich zabili, když se pokoušeli utíkat z táborů, kde se objevili nemocní.“

To znamenalo, že se postupně narůstající počet kolonistů snížil na necelých patnáct set.

Všichni byli unavení a já po včerejším maratónu také, oči se mi samy zavíraly. Zvedl jsem se od ohně a ostatní mě s úlevou následovali. Nachystal jsem si lůžko, zul boty a balil se do dek, když se z houstnoucí tmy vynořil Bryzold. Tvářil se vážně.

„Musím vám něco ukázat,“ řekl a díval se na mě z výšky. Potlačil jsem zaklení, opět se nasoukal do holínek a postavil se.

„Budeme potřebovat větší doprovod?“ zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou a ukázal na spícího Kowalskiho.

„Při ošetřování nemocných se jako jeden z posledních nakazil. Vyléčili jsme ho, ale neměl by se teď chvíli příliš namáhat. Bonsetti už čeká na okraji ležení.“

Tentokrát jsem zaklel. Trmácet se někam pryč od tábora se mi opravdu nechtělo, ale Bryzold vypadal, že to myslí smrtelně vážně.

Bylo to přesně tak, jak jsem se obával. Klopýtali jsme špatně schůdným terénem skoro půl hodiny. Nejprve nás Bryzold vedl přes spasené louky vzhůru údolím, posléze jsme se nějakou dobu prodírali trnitým porostem kraje lesa a nakonec jsme dlouho stoupali severním svahem. Ve chvíli, kdy jsem začal čaroděje podezřívat, že zabloudil, jsme mezi stromy před námi spatřili oheň. Čekal tam jeden z Bryzoldových mužů. V ruce držel pochodeň a když nás poznal, nedokázal ve tváři skrýt uvolnění. Slyšel jsem bublání a klokotání vody, kousek dál musel téct divoký potok. Ve vzduchu se vznášel zápach hnijícího masa.

„Musíme dál, k vodě,“ pobídl nás Baribald Bryzold.

K potoku to byl skutečně jen kousek, ale s každým krokem zápach sílil, až byl téměř nesnesitelný.

V korytě potoka ležela mršina mladého býka. Musela tam být už dlouho, protože část těla byla ohlodaná zvířaty a povrch mršiny se hemžil hmyzem. Voda obtékající mrtvé zvíře bohatě pěnila a v záři pochodní světélkovala.

„Hledali jsme příčinu nákazy,“ začal Bryzold vysvětlovat. „Musel být nějaký důvod, proč některá tábořiště propadla epidemii a jinde zůstali všichni zdraví. Vyptávali jsme se lidí, porovnávali jejich zvyklosti, způsob stravování. Zjistili jsme, že epidemii unikli lidé, kteří chodili pro vodu k pramenům na levé straně údolí. Moc jich nebylo, protože je to daleko a hodně do kopce. Prozkoumali jsme potoky jeden po druhém a v korytech čtyř největších jsme našli tohle. Dobytče nakažené antraxem. Říkám nakažené, protože ta zvířata nepošla na antrax. Někdo je zahnal do vody a tady je porazil.“

Naši nepřátelé byli bez skrupulí a neváhali rozpoutat soukromou biologickou válku.

„Okolo je dobytkářský kraj a lidé mají s antraxem bohaté zkušenosti. Mohlo to napadnout každého,“ řekl jsem.

Bryzold přiblížil pochodeň k mršině a pozorně si ji prohlížel.

„Máte sice pravdu, ale právě proto, že antrax znají, by nikdy nic takového neriskovali. Za žádnou cenu, protože v minulosti nákaza mnohokrát vylidnila celé vesnice a často musela být kvůli epidemii vybita celá stáda. Pro místní lidi to bylo horší než přírodní pohroma,“ odpověděl po chvíli.

Souhlasil jsem s ním. Určitě to na nás nenarafičili farmáři, ale někdo, kdo se od nich poučil.

Zápach nutil ke zvracení, ve vzduchu kroužilo stále více hmyzu. Vrátili jsme se zpátky k ohni.

„Použili ten nejtěžší kalibr, jaký měli k dispozici. Nemůžeme mít štěstí pořád dokola. Jednou jim to vyjde,“ řekl Bonsetti a díval se přitom stranou do tmy.

„Co nejdříve se vydáme na cestu. To jim zkříží plány,“ řekl jsem, protože měl pravdu.

„Možná. Zdrží je to o dva, tři dny. Tak dlouho jim potrvá, než vymyslí plán nové akce a seženou chlapy na koních, kterým se za správné množství zlata nebude příčit zmasakrovat pár set civilistů. Nemáme ozbrojený doprovod, navíc jsou lidé deprimovaní a zesláblí. Nedokážou se bránit,“ pokračoval Bonsetti.

Zdálo se, že ho to zajímá jen jako zajímavý problém. Sledoval svět s klidem entomologa, který si prohlíží tuctového motýla připíchnutého na špičku jehly.

„Postarám se, aby jim to trvalo ne dva tři dny, ale dva tři měsíce,“ řekl jsem hlasitěji, než jsem zamýšlel.

Zvuk mého hlasu vytrhl Bryzolda ze zamyšlení.

„Jak?“ zeptal se.

Můj nápad byl nebezpečný a napůl šílený, ale právě proto měl naději na úspěch.

„Stále přesně nerozumím pozadí celé hry, ale tohle je určitě práce císaře. Přesněji řečeno jeho lidí v Fenidongu. Obchodníci by karavanu raději získali pro sebe, než ji zničili. Navíc pouze císař a jeho muži jsou dostatečně arogantní a sebevědomí, aby si zahrávali s biologickou válkou. Nebylo by to poprvé. Postarám se, aby si další takový pokus pořádně rozmysleli,“ objasnil jsem.

„Císař si ve Fenidongu určitě platí celou armádu lidí,“ zdůraznil Bryzold a zvědavě mě pozoroval.

Pokrčil jsem rameny.

„To už je můj problém.“

Zpáteční cestu jsme zvládli za poloviční dobu. Kowalski se mezitím probudil, seděl u ohně zabalený do deky a na klíně držel misku s nedojedenou večeří. Kant dal vařit čerstvou kávu a silná vůně konečně přehlušila hnilobný pach, kterého jsem svůj nos nemohl zbavit. Posadili jsme se do kruhu a po chvíli se k nám přidal i Umwald. Neonemocněl, ale epidemie ho stejně poznamenala. Vypadal vážně a zaraženě, jeho věčné posměšné grimasy zmizely.

Plán cesty karavany v mé nepřítomnosti jsme probírali dlouho do noci. Nejraději bych byl, kdyby se vydali na pochod hned dalšího rána, ale Bryzold s Kowalskim mě přesvědčili, že toho lidé nejsou schopni. Dohodli jsme se na pozítří. Tempo mělo být zpočátku velmi volné, aby se lidé zotavovali i v průběhu putování. Pokud by za námi naši nepřátelé opravdu poslali jízdu, bylo by jedno, zda by nás dohonila po třech nebo čtyřech dnech. Kowalski chtěl za každou cenu najmout pár žoldnéřů ještě na území států Ligy, Bonsetti měl vyjíždět do okolí a přemlouvat k putování s karavanou další farmáře. V bohaté krajině států Obchodní ligy jsem si od toho moc nesliboval, ale doufal jsem, že až dorazíme do chudších oblastí, nějaké lidi zlákáme. Naše zásoby a vybavení byly počítány pro dva tisíce lidí.

Já se měl připojit ke karavaně ještě před vstupem na území marmockého knížete. To byl první nezávislý panovník, se kterým Masner uzavřel smlouvu o průchodu. Cesta k hranicím knížectví měla trvat třináct až šestnáct dní. Pro případ, že bych se do té doby náhodou nevrátil, jsem Kowalskimu nechal kopie smluv o přechodu území dalších panovníků s Masnerovými osobními komentáři. Svůj plán jsem nevysvětloval. Obával jsem se, že nahlas vyslovený by vypadal naprosto nerealizovatelný.

„Tak to je všechno,“ uzavřel jsem poradu, když obloha na východě zesvětlala příslibem budoucího úsvitu. Kowalski se zvedl k odchodu. Místo očí měl malé škvíry, pohyboval se pomalu a nejistě.

„Potřebuji, aby se mnou jela Rezka,“ řekl jsem tiše.

Zarazil se a pozorně se na mě podíval. Čelo mu rozbrázdily hluboké vrásky. Před třemi dny je ještě neměl.

„Už kvůli nám jednou málem umřela.“

„Nebude v nebezpečí, potřebuji jen, aby mi na místě ukázala pár věcí.“

Pozoroval mě, jako by se snažil odhadnout, jak moc lžu.

„Vyřídím jí to,“ řekl po dlouhém váhání, „nemohu ji k ničemu nutit.“

Lhal jsem tolik, že to více už nešlo.

Poslední lidé v táboře usnuli a jen já přemýšlel, plánoval a pozoroval, jak noc umírá a rodí se den. Všichni ti lidé, kteří se shromáždili v údolí, měli jednu věc společnou. Vsadili své osudy na naději, že si někde daleko, v cizí neznámé zemi, založí nové domovy. Možná mě neměli rádi, ale spoléhali na mě. Bral jsem peníze za to, že je tam dovedu. Pro mě už to ale dávno přestal být obyčejný obchod. Ve hře bylo mnohem víc než peníze. Kowalski, Umwald, malá Rezka s Natašou, Kristýna s dětmi a spousta dalších. Procházel jsem mezi nimi, osamělý uprostřed zástupů, a pozoroval je. Věděl jsem, že udělám všechno pro to, abych je dovedl tam, kam chtějí; že se kvůli tomu budu po kolena, po pás brodit v krvi. Zatřásl jsem hlavou. Nebyla to pravda. Klidně se kvůli nim v krvi utopím.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

NEMILOSRDNÝ

Za úsvitu jsme všichni tři, Umwald, Rezka a já, vyráželi k Fenidongu. Měsíc byl před třetí čtvrtí, jeli jsme, jak nejrychleji to v šeru šlo. Studený vzduch z nás brzy vyhnal zbytky ospalosti. Začínal jsem cestu do města a zpět znát jako svoje boty. Absolvoval jsem ji v sedle, na kozlíku povozu a dokonce i po svých.

Můj plán byl jednoduchý. Císař si možná ve Fenidongu platil celou armádu poskoků, ale mozků schopných zorganizovat pronásledování karavany mezi nimi určitě nebylo mnoho. A vsadil bych každou zlatku, kterou jsem za posledních pět let vydělal, že lidé, které Keleman pozval ten večer, kdy Rezka vyslechla jeho a Dunův rozhovor, patřili ke špičkám císařových rezidentů. Můj plán byl založený na jednoduchém předpokladu: Kde není mozek, tam jsou i ty sebesilnější paže k ničemu.

K hradbám jsme dorazili asi půl hodiny před otevřením brány. Koně byli rozehřátí, vodili jsme je sem a tam, aby neprochladli.

„Co po mně vlastně chcete?“ zeptala se Rezka.

Byla malá a připomínala mi jednu divošku, kterou jsem potkal v deštných pralesích na jižní hranici Crambijského impéria. Také měla hluboké, pronikavé oči a z každého jejího pohybu čišela přirozená energie.

„Kowalski říkal, že jste pro Kelemana občas pracovala,“ vyhnul jsem se odpovědi na její otázku.

Pozorovala mě a čekala, co bude dál.

„Prý jste pro něj dělala hostitelku a paní domu.“

Překvapeně pobavený úsměv nedokázala zakrýt. Umwald se díval stranou a ostentativně dával najevo, že nás neposlouchá. Připadalo mi, že dokáže natáčet uši stejně jako pes.

„Něco na ten způsob,“ přitakala.

Spodní okraj slunečního kotouče se odlepil od horizontu, ze strážního domku se mátožně vykolébal rozespalý voják. Přišoural se k bráně a začal močit. Všiml si nás, když byl v nejlepším. V prvním okamžiku se lekl a bohatě si potřísnil kalhoty. S klením dokončil potřebu, otočil se a zamířil zpátky k domku.

„Potřebuji, abyste zorganizovala další takový večírek. A aby bylo všechno přesně jako dříve.“

„Jen s tím rozdílem že tam Keleman nebude,“ doplnila.

„Přesně tak. Zlatým hřebem večera budu já.“

„Kdo budou hosté?“

„Stejní jako posledně.“

„Proč to děláte?“

„Chci je přesvědčit, aby pustili karavanu z hlavy.“

Tázavě se na mě podívala.

„Tohle jste řekl Ledovi?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Ne. Nenechal by vás jít. Řekl jsem mu, že vás potřebuji kvůli informacím. Zvládnete to?“

„Ano. Starala jsem se při takových příležitostech o všechno. Najímala jsem služebnictvo, objednávala jídlo, zajišťovala i následný úklid. Keleman má, teda měl, jen jednoho stálého starého sluhu a třikrát týdně mu docházela uklízet pradlena z vedlejší ulice. Oba jsou zvyklí, že se občas delší dobu neukáže, a mě znají.“

Rezka mluvila věcně a bez dlouhého rozmýšlení. Byla mnohem chytřejší a pohotovější, než se na první pohled zdálo.

„Fajn, jsme domluveni. Stavím se v bance a dám vám peníze na přípravu večírku. Dejte si záležet. Musí to vypadat stejně jako vždy.“

Vojáci už byli všichni venku. Chvíli po nás zvědavě pokukovali, potom se za nepříliš slušného povzbuzování svého velitele dali do práce a začali olejovat a kontrolovat ozubená kola zvedacího systému mřížové brány.

„Riskuju při tom krk. Co z toho budu mít?“ zeptala se Rezka.

„Větší pravděpodobnost, že se s Kowalskim v pořádku dostanete tam, kam máme všichni namířeno.“

Pro případ, že by odmítla, jsem měl připravenu ještě jednu alternativu. Noční lovy na jednoho muže po druhém. Bylo by to pracnější, zdlouhavější a riskantnější, ale byl jsem ochoten to zkusit.

„Nejnebezpečnější muži nejsou ti, kteří se umí ohánět mečem, ale ti, kterým to myslí. Vy víte, že mi to stojí za to, že jo?“ řekla a v očích se jí zlobně blýsklo.

Neodpověděl jsem.

„Souhlasím. Pomůžu vám s tím. Nám,“ opravila se nakonec.

Vojáci zvedli bránu. Vyhoupl jsem se do sedla, Rezce i Umwaldovi to kvůli jejich malým postavám trvalo o něco déle. Projeli jsme bez problémů. V bance jsem vybral sto zlatých a hned potom jsme zamířili do nejbližší vývařovny na snídani. Byl to prostý, ale slušný podnik využívaný hlavně drobnými úředníky, kteří museli do práce mnohem časněji než jejich šéfové.

„A co budu dělat já?“ zeptal se Umwald, když zhltal svou porci ovesné kaše.

„Zajdi za rejdařem Hatovem a vyřiď mu, že ode dneška za čtyři dny večer budeme nakládat obilí. Ať jsou jeho lodě připraveny. Po poledni se sejdeme u Masnera. Já něco nakoupím na tržišti a potom,“ otočil jsem se k Rezce, „se zastavím u vás, abych si připravil pár věcí a seznámil se s Kelemanovým domem. Pokud jsme všichni dojedli, jdeme,“ uzavřel jsem rozhovor.

Na první křižovatce jsme se rozdělili. Díval jsem se za nimi, dokud mi nezmizeli z dohledu. Přestože mi připadali oba stejně malí a bezbranní, zatáhl jsem je do hodně nebezpečného podniku. Já jsem, na rozdíl od nich, byl velký a nebezpečný chlap, kterého je těžké zabít.

Dvě hodiny mi trvalo, než jsem mezi zbrojířskými krámky našel, co jsem hledal. Koupil jsem dvě těžké kuše, používané obvykle při obraně opevnění, s krátkými, ale extrémně tuhými lučištěmi. Musely se natahovat kolovrátkem a trvalo to dobrou minutu. To mi nevadilo, protože jsem plánoval, že z každé vystřelím jen jednou. K tomu jsem se vybavil dvěma menšími samostříly s bronzovými rameny. Byly účinné jen na malou vzdálenost a asi by neprostřelily ani kvalitní kroužkovou zbroj, ale měly robustní konstrukci a vypadaly dostatečně reprezentativně. Doufal jsem, že vydrží pár hodin napnuté se založenou šipkou bez poškození. Zbytek nákupu mi zabral jen chvilku. Pilky, pilníky, vrtáky, dláta a lep. Potom jsem zajel do Masnerova domu. Umwald už můj vzkaz vyřídil, seděl v pracovně na stole, pojídal své oblíbené pirohy a klátil nohama.

„Co budem dělat teď?“ zeptal se s očekáváním.

„Rozesílat pozvánky.“

Zklamaně se tvářil jen do chvíle, než jsem mu prozradil, o co vlastně jde.

Dopisy, které Rezka sebrala Kelemanovi, se nám nyní hodily. Keleman v nich zval své společníky k důležitému jednání. V žádném listu nebylo zmíněno jediné jméno, ale naštěstí byly na obálkách adresy. Jedna pro hraběte Mardadettiho, druhá pro pana Kleviho, obchodníka s drahými kameny, třetí pro hraběte Nevyma a čtvrtá pro Jeho excelenci Giusepeho. Nevym byl jednoznačně císařský rezident, Giusepe finančník s dobrými kontakty na crambijské peněžní ústavy. O Mardadettim a Klevim jsem nevěděl nic. Třebaže Keleman psal dopisy v nepříjemné situaci, používal dokonale vybroušený dvorní styl. Klidně to mohla být pozvánka na konečné vyúčtování poskytnutých služeb. Doufal jsem, že to tak nějak budou chápat. Můj plán mohl být úspěšný, jen pokud se Duno se svým neúspěchem příliš nechlubil. Nic jsem nepřipisoval, stačilo upravit datum. To mi zabralo dvě hodiny. Doručení pozvánek jsem nechal na Umwaldovi a vydal jsem se za Rezkou.

* * *

Koně jsem nechal v nájemní stáji a ke Kelemanovu domu šel raději pěšky. V některých čtvrtích budí jezdec v sedle nežádoucí pozornost. Zvláště takový jezdec, jako jsem já. Rezku jsem zastihl v plné práci. Dům se hemžil služebnictvem. Čistili okna, utírali prach, vyklepávali koberce, z kuchyně to příjemně vonělo. Přišel jsem ve chvíli, kdy starému chlapíkovi, pravděpodobně zmiňovanému stálému sluhovi, vysvětlovala, že obrazy budou pověšeny stejně jako minule. Jeho chabé námitky, že nedávno si pán přál změnit jejich rozmístění, smetla jediným gestem. Připomínala spíš ráznou dvorní dámu než holku s pochybnou minulostí, která se před týdnem prodávala za tři stříbrné. Ale slušelo jí to.

Několikrát jsem si dům prošel a vryl jsem si do paměti rozmístění dveří, pokojů, schodišť; největší pozornost jsem věnoval vstupním dveřím. Byly silné skoro dvacet centimetrů, klížené z mnoha vrstev dubových dýh. Klížené dřevo vydrží víc, než dřevo zpevněné železnými hřeby.

Závory byly celkem tři, dole, uprostřed a nahoře. Malá špehýrka umožňovala prohlédnout si návštěvu bez nebezpečí. Skoro dvě hodiny mi trvalo, než jsem závory přeřezal a potom opět slepil. Doufal jsem, že budou držet dostatečně dobře. Vypadalo by divně, kdyby se někomu rozlomily pod rukama. Potom jsem ještě jednou vyzpovídal Rezku. Ukázala mi salónek, kde se hosté obvykle scházeli. Přálo mi štěstí. Keleman, jako většina bohatých mužů jeho typu, byl milovník zbraní – dekorací. Dva staré meče pověšené na stěně napravo od vstupních dveří jsem dal pryč a nahradil je mými nabitými samostříly. Předpokládal jsem, že se nad změnou nikdo nepozastaví. Podle Rezky chodili návštěvníci sice v doprovodu osobních strážců, ale každý prý měl u sebe vždy jen jednoho. Doufal jsem, že tomu tak bude i tentokrát. Dokonce mi popsala, čím jsou ozbrojeni. Už jsem byl na odchodu, když mě zavolala zpátky.

„Potřebuji poradit. Keleman sklepníka dělal sám a dával si záležet, co hostům nabízí.“

Ochotně jsem jí poradil a odměnil se za to lahví bílého vezelského z Kelemanových vybraných zásob. Mrtví víno stejně nepijí.

Krčil jsem se v úzké uličce mezi kamennými zdmi dvou sousedících zahrad a pozoroval dům. Tentokrát se dostavilo víc tělesných strážců než obvykle a celkem na mě čekalo sedm po zuby ozbrojených chlapů. Minimálně, protože někdo z hostů mohl nechat další dva nebo tři zabijáky pozorovat dům zdálky. Já bych to tak udělal. V tom případě by mě měli jako na dlani. Můj plán mi najednou nepřipadal tak dokonalý a proveditelný. Kdybych nepřinutil Rezku dělat návnadu, vycouval bych.

Smrákalo se. Potřeboval jsem, aby bylo ještě trochu vidět, až se pokusím dostat dovnitř. Pod dlouhým odřeným kabátem jsem schovával těžké kuše, v každé ruce jsem držel jednu. V luxusním prostředí rezidencí diplomatů a bohatých obchodníků jsem působil jako pěst na oko, ale zatím si mě nikdo nevšiml.

Zpoza rohu domu se vynořil muž. Kráčel pravidelným krokem a okolí věnoval jediný znuděný pohled. Byl ozbrojen mečem se širokou čepelí a mohutným ochranným košem. Před hlavním vchodem se zastavil, z váčku na krku si vysypal na hřbet ruky špetku tabáku, zaklonil hlavu a zhluboka si šňupl. Teď už bylo šero, ale za světla jsem viděl, že přitom přivírá oči. Zpoza protějšího rohu vyšel druhý muž. Každý obcházel polovinu domu v opačném směru a potkávali se jednou na jedné a jednou na druhé straně. Chlapík, který rád tabák, chodil skoro o polovinu rychleji než jeho parťák. Prohodili pár slov, ale zrovna zafoukal vítr a nerozuměl jsem jim. Otočili se a zamířili zpátky. Postavil jsem se a mírně rozhrnul plášť, aby nepřekážel. Koutkem oka jsem zahlédl, že v ulici za mnou lampář rozsvěcuje první lampy. To bylo nepříjemné, bude na mě víc vidět. Chlapík, přesný jako hodinky, se opět vynořil na své straně domu. Moje nervozita se rozplynula, karty byly rozdány. Počkal jsem, až si šňupne, a vyrazil. Neběžel jsem, pouze jsem kráčel rychlým krokem s hlavou mírně skloněnou k zemi. Pozoroval jsem ho úkosem, aby mi neviděl do obličeje. Kuše nepřirozeně vzdouvaly plášť, ale doufal jsem, že si toho v šeru nevšimne. Zaregistroval mě, až když jsem ušel téměř deset metrů. Okamžik váhal, další tři kroky. Zatvářil se výhružně.

„Hej, chlape –“

Stále to bylo příliš daleko na střelbu od boku. Za chůze, bez míření jsem pozdvihl pravou kuši a vystřelil. Měl pod krátkým koženým kabátcem destičkovou zbroj, ale byla mu k ničemu. Kovové zaskřípění, ocelová šipka zmizela až po křidélka v jeho břiše. Zásah ho zlomil v pase, na zem dopadl už mrtvý. Za chůze jsem odložil kuš na jeho břicho a nezměněným tempem pokračoval k rohu domu. Doufal jsem, že tam budu včas, abych druhého strážného překvapil. Tasil jsem meč, při chůzi jsem ho držel těsně u těla.

Nestihl jsem to. Buď něco slyšel, nebo měl skvělý postřeh. Vynořil se zpoza rohu s mečem v ruce a okamžitě mi vyrazil naproti. Skoro běžel. Šel jsem dál. Dobře odhadl vzdálenost, v tempu, přímo z kroku na mě zaútočil nízkým sekem na prsa s navázaným útokem rubem na rameno. Možná příliš rozmáchle. Záklonem trupu jsem naznačil ústup, ale místo toho jsem se dlouhým krokem přisunul a odvrátil hrubím čepele jeho útok. Udržel jsem styk čepelí a přešel do protiútoku skluzem. Nezareagoval včas, podařilo se mi ho škrábnout do levého boku. Bohužel málo. Odskočil a vodorovným sekem z půlotočky se mě pokusil zasáhnout do krku. Podklouzl jsem pod čepelí a bodl ho do hrudi. Vydechl, jako když praskne kovářský měch, a překvapeně se posadil. Dorazil jsem ho a obrátil se zpátky ke dveřím. Uvědomil jsem si, že krvácím z levého bicepsu. Jeho útok nebyl zas až tak rozmáchlý.

Chvíli jsem čekal těsně přede dveřmi. Oproti tmavému pozadí jsem v houstnoucí tmě poskytoval mizerný cil, ale stejně mi po zádech přebíhalo ledové mravenčení. Stačil jeden pozorný chlap s kuší nebo lukem. Naslouchal jsem, ale slyšel jsem jen svůj zrychlený dech. Uvnitř byl klid. Zatím si ničeho nevšimli. Kapka vody dopadla na zem. Potom druhá, třetí. Nebyla to voda, ale krev z mé rány. Rázně jsem zabouchal klepadlem. Podruhé. I přes dveře jsem slyšel kovové cvakání kroků.

„Co se to k sakru děje?“ ozval se zastřený hlas.

„Nesu masové koláčky,“ odpověděl jsem.

„Cože?“

„Paní domu je objednala. Pec netáhla, proto du pozdě.

Prej tu má bejt velkej mejdan. Pro pány nakupovala vedle v lahůdkářství a pro kmány u nás, v pekařství. Prej to bude velký, tak ať z toho něco maj i vostatní, říkala.“

„Kdo –“ začal chlapík.

„Hele, čoveče, mám zpoždění,“ skočil jsem mu do řeči, „Esli chcete, nechám vám to tady na zemi. Je mi to fuk. Ti dva, co tady choděj dokola jak dva kohouti, mi řekli, že můžu jít dovnitř. A nechám tady i to víno. Dyž ho vychlastaj, stěžujte si jinde.“

To rozhodlo.

„Dobře, dobře, už otevírám, ale postav se tak, ať si tě můžu prohlédnout skrze špehýrku.“

Horní a dolní závora zarachotily, prostřední nechal zavřenou. Byl opravdu opatrný. V okamžiku, kdy zaskřípěl zvedaný kryt špehýrky, jsem vystřelil. Střela bez stabilizačních křidélek a typického hrotu, pouhý ocelový prut s naostřeným a zakaleným koncem, zmizela ve dřevě. Opřel jsem se ramenem do dveří. Napilovaná závora s lupnutím povolila. Byl připíchnutý ke druhé straně jako motýl, jeho okované podpatky při otevírání drhly o kamennou podlahu a ohavně skřípěly. Zatím šlo všechno jako po másle, nevěřil jsem, že skočí na mou fintu s koláčky a bude mi chtít otevřít. Vstoupil jsem. Chodba byla osvětlena dvěma svícny. Závěs na konci se rozhrnul. Vysoký chlap s plnovousem se na mě překvapeně podíval.

„Co se to tady k čertu děje?“ vyštěkl.

Pustil jsem kuši na zem a s vrhacím nožem v levé a mečem v pravé ruce jsem se ztratil v pravém průchodu. Vedl do kuchyně a odtud se dalo přes první patro vejít přímo do salónku pro hosty.

* * *

Rezka se nervózně dívala na košík se šesti ještě zaprášenými lahvemi vína, které vybral Koniáš pro slavnostní přípitek. Pečlivost, jakou věnoval i tak nepodstatné maličkosti, ji znervóznila. Napadlo ji, že se opravdu namočila do záležitosti, ze které se nemusí dostat se zdravou kůží. Vrátila se ve vzpomínkách k okamžiku, kdy poprvé uviděla Kowalskiho. Pravděpodobně to všechno začalo už tenkrát. Stačilo, aby odmítla jeho nabídku a nikdy by se do takové situace nedostala. Ale také by nikdy neunikla ze Zlaté Magnólie, připomněla si. Možná by stačilo, kdyby se tenkrát Kowalski nezpil do němoty a ona se s ním vyspala. Asi by ho už nikdy neviděla, protože – použila svou intuici – by se před ní styděl. Závěr, ke kterému ji přivedla její znalost mužů, ji pobavil. Připadalo jí to neuvěřitelné, ale věděla, že to je pravda. Uklidněná se vrátila z úvah zpět do reality. Uchopila první láhev, aby ji otřela a uložila do chladící nádoby s ledem, ale místo toho strnula uprostřed pohybu. Dostala nápad. Vytáhla ještě další dvě láhve a z výšky je upustila na zem. Třesk rozbitého skla přivolal do přípravny pomocnou kuchtičku.

„To je v pořádku, uklidím to sama,“ zahnala ji posunkem.

Nahrnula střepy na lopatku a postavila ji do kouta, tak, aby ji nikdo nepřehlédl. Zbylé tři láhve vypadaly v chladící nádobě opuštěně. To bylo přesně to, co potřebovala.

Před sedmou vyplatila najaté služebnictvo a nechala v domě pouze dvě servírky. I ty pro jistotu poslala do kuchyně. Naposledy zkontrolovala naaranžování místností, čistotu sklenic, jídlo. Všechno bylo v nejlepším pořádku. Dokonce ani puntičkářský Keleman by neobjevil žádnou závadu. Za chvíli někdo zabušil na dveře. Poslala otevřít starého sluhu, ale sama se postavila za závěs, aby viděla, kdo přichází. První dorazil hrabě Mardadetti. Jenomže ho nedoprovázel jen jeden strážce, ale dva. Rezka polkla, aby se zbavila knedlíku strachu v hrdle, uhladila si sukni a rychle spěchala na své místo. Sluha uvedl prvního hosta do salónu. Hrabě Rezku pozdravil, jako by byla skutečnou paní domu. Dělal to tak vždy, i když v pozdějších stádiích večera byly některé jeho návrhy silně perverzní.

Klevi s Giusepem přišli společně a doprovázel je jen jeden strážný. Rezce se ulevilo. Snažila se, aby se hosté dobře bavili a jejich poháry nebyly nikdy prázdné, a docela se jí to dařilo. Uvědomovala si však, že každou chvíli se znovu zeptají po Kelemanovi a tentokrát s obecně neurčitou výmluvou nevystačí. Nevym přišel poslední. Rezka netušila, jak se dostal dovnitř, protože neklepal. Za ním na chodbě před salónem zahlédla čtyři muže ochranky.

„Kde je?“ vyštěkl Nevym místo pozdravu.

Rezka pochopila, že se hrabě zřejmě něco nepříjemného doslechl.

„Kdo?“ zeptala se a bezradně našpulila rty.

Nevym se k ní rychle přiblížil a bez varování jí vyťal dvojitý políček, až ji smetl z křesla. Rezka ucítila na patře železitou příchuť krve. To nezačíná dobře, napadlo ji.

„Nedělej ze sebe hlupáka, děvko! Dobře víš, na koho se ptám. Kde je Keleman?“

Horečně uvažovala. Pokud se zvedne, uhodí ji znovu a opět půjde k zemi. Když zůstane sedět, může ji ukopat k smrti přímo na zemi. Ostatní sice napohled vypadali překvapeně a znechuceně, ale věděla, že by pro ni nehnuli ani prstem. Opatrně se postavila.

„Kde je? Mluv!“

Políčku uhnula záklonem hlavy, ale úder pěstí na břicho nečekala. Skončila na kolenou a lapala po dechu.

„Mluv, nebo to z tebe vytluču!“

Nevym vzteky zatínal ruce v pěsti. Ostatní hosté je sledovali ze svých pohodlných křesel s mírným údivem. Mardadettimu, který vypil nejvíc, se to očividně líbilo. Všichni byste zasloužili chcípnout, pomyslela si nenávistně.

„To se mu nebude líbit. Nemá rád, když mě bije někdo jiný,“ zašišlala schválně tak, aby to vypadalo, že jí chybí zub.

Nevym se zarazil. Všichni věděli, že na ní Keleman jistým způsobem lpí. I když ji před nimi občas pro zábavu ponižoval, nikdy ji nepůjčoval.

„Slyšel jsem, že Kelemanovi něco vybouchlo a potřebuji s ním mluvit. Nikde není k sehnání, až teď, když si nás všechny pozval k sobě,“ pokračoval Nevym o něco klidněji. „Proč tu není?“

Rezka vytušila, že teď přišla její chvíle – měla šanci získat trochu času navíc. Koniáši, spěchej, nebo mě umlátí, modlila se v myšlenkách.

„Řekl mi, že to má být slavnostní večer na oslavu úspěšně dokončeného podniku. Prý něco velmi speciálního. Sklepník rozbil tři láhve vína na přípitek a Keleman šel pro nové,“ nasadila ublížený a nechápavý hlas.

„Nelži! Má plný sklep, tři flašky ho nemůžou rozházet!“

„Jaká to byla značka?“ vmísil se do rozhovoru zvědavě Klevi.

Rezka věděla, že tento muž sdílí Kelemanovu vášeň pro dobrá vína.

„Nevím, nerozumím tomu, můžeme se podívat do přípravny,“ zafňukala.

Následovali ji všichni. Nevym těsně za ní jako by se bál, že se pokusí utéct. Klevi se podíval do chladící nádoby a uznale zamlaskal.

„Chablis z dvanáct let staré sklizně. To byl vynikající rok. Sklepník by zasloužil ubičovat. Pokud dokáže Keleman ještě dnes večer sehnat další tři láhve, má mnohem lepší kontakty než jsem si myslel. Vraťme se zpět do salónu, pánové. Řekl bych, že na dnešní večer bychom své jazýčky měli připravit něčím jemným. Tohle víno si to zaslouží. Copak nám naše drahá hostitelka může nabídnout?“

Nabídl Rezce rámě a dvorně ji vyvedl z místnosti. Rezka věděla, že tenhle člověk nemluví o ubičování jen tak do větru. Kdysi obchodoval s otroky a sám Keleman o něm tvrdil, že osobně ubičoval několik lidí. Koniáši, proboha, přijď už! přála si v duchu.

První zašramocení uslyšela sama, při zvuku kovu drhnoucího o kámen zpozorněli i ostatní, a kletbu strážného slyšeli všichni. Pak se stala spousta věcí najednou. Pokusila se vyklouznout po schodech nahoru do patra, ale Nevym byl rychlejší a chytil ji za paži.

„Ty tu zůstaneš!“

Protějšími dveřmi se do salónu vřítil jeden ze strážných s malým samostřílem v ruce.

„Jsme přepadeni!“ vykřikl.

„Samostříl, hoď mi ten samostříl!“ zařval na něj Mardadetti. Muž poslechl.

„Je to léčka! Mizíme odtud! Zadním vchodem!“ zavelel Nevym.

Současně z přípravny vběhli dovnitř další dva strážci, jeden s krvavým šrámem přes obličej.

„Utekl do patra!“ vyštěkl zjizvenec.

„Kdo to sakra je?“ sípěl Giusepe, ale Nevym už strkal Rezku před sebou ven z místnosti. Rezka periferním viděním zahlédla pohyb za sebou a ohlédla se. Nevym si toho všiml také.

„Tam!“ zaječel.

Koniáš skočil z mezipatra schodiště až dolů a přistál v hlubokém dřepu, v pravé ruce držel meč, druhou měl prázdnou, žoldnéř u dveří do přípravny se skácel s nožem v hrdle.

„Sejměte ho! Je sám!“ zařval kdosi.

Rezka se pokusila vyškubnout z Nevymova sevření, ale držel ji před sebou jako štít. Klevi tasil svůj ozdobný mečík a než si uvědomil, jakou udělal hloupost, padl k zemi s šrámem přes hrudník. Koniáš se v otočce ohnal po Mardadettim, ale starý hrabě se vyhnul podřepem, jeho kuš zadrnčela, Koniášův meč zařinčel na podlaze, pravou ruku měl prostřelenou v nadloktí, šipka zůstala v ráně.

„Nemá zbraň! Skončete to s ním!“ hulákal Nevym. Dva strážní s meči si proklestili cestu všeobecným zmatkem, Koniáš couvl ke zdi. Měl prázdné ruce. Rezka zoufale hledala něco, čím by mu mohla pomoct. Na servírovacím stolku vedle ní stála jen starožitná váza z růžového porcelánu. Hrabě Mardadetti založil do samostřílu rezervní šipku z pažby. Vojáci byli sotva tři kroky od Koniáše. Ten se, místo aby unikl dveřmi, protáhl kolem Giusepeho, levým hákem na bradu ho poslal pronásledovatelům do cesty a ze zdi za sebou sundal dva samostříly. Při pohybu mu z poraněné paže vystříkl krátký puls jasně červené krve. Vystřelil od boku z obou zbraní současně, strážní skončili na podlaze s šipkami v břiše. Mardadetti pozdvihl kuš a pečlivě namířil, Rezka chytila vázu a vší silou ji mrštila po hraběti. Giusepe se s dýkou v ruce vrhl po Koniášovi. Porcelán se roztříštil o plešatý zátylek, kuš zadrnčela, Giusepe vykřikl, Rezka skočila vpřed a bolestivě se rozplácla na podlaze.

Rozhostilo se ticho. Opatrně pozvedla hlavu a rozhlédla se. V místnosti kromě ní zůstali naživu jen dva lidé – Koniáš a Nevym. Oba muži se pozorně sledovali, ona ležela mezi nimi na zemi. Neodvažovala se ani hnout.

Nevym pozoroval protivníka a odhadoval své šance. Zabiják byl očividně několikrát poraněný, v levé ruce měl stále zaraženou šipku, látka kalhot na stehně pravé nohy mokvala krví. Nezdálo se však, že by si svá zranění uvědomoval. Nevym nebyl bojovník. Nevym byl intrikán, dvořan a špión. Zkušenost ho naučila, že víc než silou se dá získat chytrým vyjednáváním, lstí, občas i šikovnými ústupky.

„Uzavřeme obchod?“ nabídl tázavě.

Mužovy oči zůstaly netečné, fixované na imaginární bod někde na Nevymově hrudi. Přesto odpověděl.

„Možná. Co nabízíš?“

Nevym přešlápl z nohy na nohu, v levé ruce držel dýku. Zdálo se mu, že ho rukojeť pálí do dlaně. Klevi vpravo za zraněným bojovníkem se pomalu pohnul. Nevym zatajil dech a začal hrát o čas. Doufal, že ten obchodnický páprda nezkolabuje a pokusí se zabijáka dostat zezadu. Ta malá děvka si naštěstí ničeho nevšimla.

„Cokoliv budeš chtít a já ti budu moci dát.“

„Chci vědět, pro koho jste pracovali, kdo najal Duna, kdo měl na svědomí záležitost s antraxem.“

Nevym přimhouřil oči. Kelemanův plán možná nakonec vyšel, pomyslel si a situace nebyla tak špatná, jak se obával. Teď se potřeboval jen zbavit toho hubeného zabijáka a všechno bude jako dřív. Možná lepší. Klevi zvedl hlavu, zdálo se, že naslouchá. Zmátoř se, dej se dohromady, ty obchodnickej posero, povzbuzoval ho v duchu Nevym. Stačí jedna rána do zad, ten chlap už mele z posledního.

„Když ti to prozradím, necháš mě jít?“ zeptal se Nevym.

Koniáš přikývl.

„Pracujeme pro císaře. My všichni, co jsme tady byli,“ Nevym se rozhlédl po spoušti okolo, „kromě Kelemana. Ten je na volné noze a občas od nás bere zakázky. Ty špinavější. Dostali jsme příkaz zničit Masnerovu karavanu za každou cenu, ale nějak nám to nevycházelo. Předpokládám, že za našimi nezdary stojíš ty.“

Nevym se odmlčel v řečnické pauze, ale Koniáš nereagoval. Klevi pomalu stahoval nohy a ruce k tělu, aby se dokázal co nejrychleji zvednout:

Nevym v duchu jásal. Zdálo se, že to vyjde.

„Pokračuj,“ pobídl ho Koniáš.

Nevym přikývl.

„Keleman bral práci na všech stranách a někdo mu nabídl pěkný balík za získání velení nad karavanou. Jenomže v té době už vyinkasoval zálohu od císaře, přesněji řečeno od Giusepa. Za třicetiprocentní provizi z jeho honoráře jsem Kelemanovi zprostředkoval kontakt na Duna, císařova agenta pro ozbrojené záležitosti. Podle nového plánu měl převzít karavanu a potom ji předat třetí straně.“

„A potom?“ zeptal se Koniáš klidně, jako by ho to skoro už nezajímalo.

„A potom měl udeřit antrax. Mardadetti kdysi obchodoval se skotem a měl dost kontaktů na to, aby od porážečů koupil čtyři nemocné kusy. Já jsem zařídil transport na místo a Keleman zbytek.“

Klevi už byl připraven, Nevym to poznal podle dlaní křečovitě se opírajících o podlahu. Teď! zakřičel v duchu. Obchodník, jako by ho slyšel, se bleskově zvedl, ale místo útoku utekl dveřmi. Koniáš natáhl zdravou ruku směrem k samostřílu, který ležel vedle Rezky na zemi. Rezka mu ho bez váhání hodila. Chytil ho do poraněné ruky, napnul bronzová ramena, potom jediným pohybem vytrhl střelu z rány v nadloktí a založil ji do samostřílu. Nevym se neodvažoval ani hnout. Zdálo se mu, že hubený muž snad ani není člověk. Klevi už přeběhl skoro celý trávník. Příliš velká vzdálenost na malý samostříl, chtěl Nevym vykřiknout. Koniáš vysokým obloukem vystřelil. Nevym natahoval krk, aby co nejlépe viděl oknem ven. V temnotě venku šipku nezahlédl, uslyšel jen tlumené zapraštění a vzápětí žuchnutí, jak se Klevi sesul do trávy.

„Už jsem řekl všechno,“ zablekotal Nevym nervózně.

„Já vím.“

Koniáš pustil samostříl na zem. Zbraň kovově zarachotila na parketách.

„Můžu jít?“

Nevym se teprve teď začal doopravdy bát. Nebyl si jistý, zda jeho vyjednávání bylo k něčemu.

Koniáš přikývl, pravou ruku si položil na přezku opasku.

Rezka ten pohyb téměř nezahlédla, byl to jen zákmit zápěstí. Nevym zachroptěl, chytil se za krk a zvrátil se dozadu. Když jeho ruce ochably, spatřila, že má v hrdle zarytou vrhací hvězdici z černého kovu.

Překvapeně a popuzeně se podívala na Koniáše.

„Řekl jste, že může jít, že ho necháte!“

„Já vím, ale někdy lžu,“ odpověděl skoro smutně.

* * *

Rezka se v polospánku poddávala drncání dvoukoláku, levou rukou si přidržovala na klíně těžkou kuši. Dvoukolák poskakoval po kamenech a výmolech staré kupecké cesty, která se klikatě vinula mezi kopci vystupujícími z mokřadu. Sjeli z mírného kopce dolů, pod koly zamlaskalo bahno a zašplouchala voda. Zaslechla Umwaldův výkřik a neumělé prásknutí bičem, kterým se snažil povzbudit koně k většímu úsilí. Nechala oči zavřené, podobných zatopených úseků projeli za celý den několik. Cesta původně spojovala farmy v meandrech řeky Varaná s městem a panoval na ní čilý ruch. Místy byla dokonce dlážděná velkými deskami břidlice. Před několika lety se však při velkých povodních přesunulo koryto řeky a úrodná nížina se změnila v bažinaté území, kde se dařilo jen plevelům a hmyzu. Lidé opustili své farmy, obchod upadl a cesta se pomalu rozpadala.

Za celý den nepotkali jediného člověka, zahlédli jen polorozpadlé pozůstatky původních vesnic. Koniáš tuhle polozapomenutou cestu vybral záměrně, bál se, aby je někdo nepronásledoval. V průběhu tří dnů, které s ním strávila, jí svými úvahami a nepřetržitými obavami ze sledování začínal připadat paranoidní. Už téměř probuzená si přesunula kuš na druhou nohu. Tohle byl také další důkaz jeho stihomamu. Pochybovala, že by s těžkou zbraní vůbec dokázala zamířit.

„Utáboříme se, nevidím už ani na krok,“ vytrhl ji z úvah Umwald.

„Tady? Uprostřed cesty?“

„Jestli víš o lepším místě k přenocování, sem s ním.“

V Umwaldově hlase nezněla ani stopa hádavosti, jen hluboká únava. Oheň nerozdělávali, nebylo z čeho. Zapřeli dvoukolák, koně uvázali na dlouho, aby si v bodláčí lemujícím cestu mohl najít něco k žrádlu. Seděli vedle sebe na dekách a mlčky žvýkali nasolené maso s chlebem.

„Neměli sme ho tam nechávat samotnýho!“ vybuchl náhle Umwald.

Rezka se na něho užasle podívala.

„Koho?“

„Koniáše.“

„Proč?“

Umwald se zarazil.

„Protože, protože – je zraněnej, potřebuje pomoc, je – je na tom špatně.“

Rezka pokrčila rameny.

„Ten se dostane ze všeho.“

Umwald zavrtěl hlavou.

„Znám ho jenom měsíc a na začátku jsem si to říkal taky. Jenomže on vypadá pořád hůř, jako by mu docházely síly.“

„Ty ho máš rád.“

Rezčina slova zněla jako obvinění. Umwald chtěl odseknout, ale zarazil se.

„Možná,“ řekl nakonec tiše. „Nechtěl bych bejt jako on, ale mám ho rád. Nikdy v životě se ke mně nikdo nechoval tak fajn.“

Chvíli hledal vhodná slova.

„Ví, že mám cenu. Že nejsem jenom malej špinavej kluk z ulice, kerej se protlouká jak může. Žebrá, krade, dělá každou práci.“

Rezka zavrtěla hlavou.

„Nemohla bych mít ráda takovýho člověka. V životě jsem musela překousnout spoustu věcí, ale nikdy jsem nezažila nic podobnýho jako dnes, nebo včera, nebo předevčírem. Nikdy jsem neviděla umřít tolik lidí, nikdy jsem nemusela pomáhat při porcování mrtvol, při nakládání zbytků těl do vápna. Chápeš to? Nikdy v životě na to nezapomenu. Na zvuk praskajících kostí a lámaných kloubů. Pořád mi to zní v uších. Nejhorší ze všeho byl ten jeho klid. Jako bysme sekali dřevo, nebo tkali látku, nebo prostě já nevím co. Jako bysme dělali něco úplně normálního.“

Rezka si uvědomila, že skoro křičí, a zarazila se.

Umwald pokrčil rameny. Snažil se tvářit lhostejně, ale mimovolně zkřivil rty do šklebu.

„Museli jsme to tak udělat.“

„Proč?“ vybuchla znovu Rezka. „Ti, kteří je poslali, budou stejně vědět, kdo je zabil. Proč jsme museli celý den řezat a zahrabávat těla?“

„Bez těl a svědků si může každej říkat cokoliv, ale místní soudy Koniáše nechají na pokoji. Kdyby ho kvůli zabití pronásledovala i vláda, neměl by šanci.“

Rezka odložila nedojedenou večeři a zabalila ji do plátna.

„Seš děsně chytrej a možná máš pravdu, ale to nic nezmění na tom, že se ho bojím a kdykoliv je v mé blízkosti, běhá mi po zádech mráz.“

V dálce zakuňkala žába, o chvíli později jí odpověděl celý kvákavý koncert. Ochladilo se, Rezka cítila na obličeji studené kapičky mlhy, oblečení jim za tu chvíli stačilo navlhnout. Otřásla se zimou.

„Je mi zima a jsem unavená, pojď si lehnout ke mně na káru.“

Umwald se na ni rychle podíval. Okamžik nevěděla, zda se má smát nebo mu rozbít hlavu pažbou kuše. Všichni muži byli vlastně stejní. Od dvanácti do sta.

„Neblbni. Tady možná v noci ještě mrzne, potřebujeme se zahřát.“

A obzvláště já, pomyslela si v duchu. Byla drobná a malá a snadno prochladla.

Přikryli se oběma dekami, které sebou vezli, a přitulili k sobě. Rezka se v noci několikrát vzbudila zimou, jednou slyšela Umwalda mluvit ze spaní. Nebylo mu rozumět, koktal. Zdálo se jí, že někoho o něco prosí. Svítání přivítali oba dva jako vysvobození.

Krátce po obědě vyjeli z mokřadu. Cesta zmizela a nahradil ji pás vyježděných kolejí vedoucí přes louky a pastviny. Projížděli dobytkářským krajem. Každou chvíli překračovali potok nebo mělkou říčku, téměř neustále měli v dohledu několik menších či větších stád pasoucího se dobytka. Spatřili i osamělého honáka, ale naštěstí je zdálky minul. K večeru je překvapil jezdec. Vynořil se z úzkého údolíčka mezi dvěma strmými kopci. Umwald předal opratě Rezce a sám sáhl po kuši. Jezdec přijel až k nim a široce se usmíval.

„Zdravím. Sem rád, že vás vidím.“

Teprve teď poznali Kanta, jednoho ze tří žoldnéřů, kteří jeli s karavanou.

Kant si otřel prach z tváře a napil se z čutory.

„Kowalski se tě už nemůže dočkat, holka. Tváří se jakoby nic, ale je nervózní jak pes. Dyž tě tak vidím, vůbec se mu nedivím,“ řekl na uvítanou a usmíval se přitom.

Rezka nevěděla, co si má o žoldnéři s tváří jeskynního opočlověka myslet, ale Umwald kuši odložil dozadu na vůz.

„Kowalskiho vozy jedou až vzadu. Já musím eště prosmejčit vokolí, estli tu na nás nečeká ňáký nepříjemný překvápko,“ poradil jim a pobídl koně.

„A dejte si pozor na puritány. V poslední době s nima nejni k vydržení a zvláště ty, holka, seš jim trnem ve voku,“ zahulákal ještě na rozloučenou.

Na karavanu narazili ani ne po deseti minutách další cesty mezi březovým hájem a širokou, ale mělkou říčkou. Umwald se opatrně proplétal mezi vozy, které na několika místech cestu zcela zatarasily. Rezka si uvědomila, že se vzrušeně rozhlíží a pátrá po… Přinutila se uklidnit. Po čem vlastně pátrá? Co očekává? Postel, teplé jídlo do žaludku a čisté prádlo, odpověděla sama sobě, ale nebyla si jistá, jestli si náhodou nelže. Konečně zahlédla Kowalskiho vozy. Stály u sebe ve tvaru L, mezi nimi hořel oheň, v kotlíku zavěšeném na trojnožce se vařila fazolová polévka. Nataša vyšla zpoza bližšího vozu, překvapeně se podívala na dvoukolák a poznala Rezku. Rezka, aniž by přemýšlela, co dělá, seskočila na zem. Dívky si vyběhly v ústrety a objaly se.

„Jsem strašně ráda, že jsi zpátky,“ zašeptala jí Nataša do ucha.

Rezka byla ráda, že jí v tu chvíli nikdo nevidí do očí. Nechtěla a nepotřebovala, aby ji viděli plakat. Tohle setkání pro ni znamenalo víc, než si ještě před okamžikem myslela.

„Bál jsem se, že už tě nikdy neuvidíme,“ uslyšela známý hlas.

Rezka se ohlédla a spatřila Kowalskiho.

Jizvy po boxerském zápase s Kelemanem se mu pomalu hojily, celý obličej měl pokrytý strupy, ale usmíval se. Uchopil ji do náruče a políbil tak silně, až jí odřel rty krátkými vousy. Potom, jako by byl sám překvapen tím, co udělal, ji pustil a tvářil se téměř rozpačitě. Rezka měla pocit, že se právě vrátila domů. Najednou věděla, že jí na tom, aby tady byla doma, moc záleží. Jediné, co jí kazilo radost, byla špatně skrývaná žárlivost v Natašině obličeji.

Rozhodla se, že si spolu budou muset pořádně promluvit. Na chvíli měla pocit, že dokáže zvládnout úplně všechno. Umwald pozoroval vítací scénu z kozlíku. Trochu se mu přitom svíralo hrdlo, ale tvářil se jakoby nic. Odmítl pozvání na večeři a pokračoval dál k žoldnéřskému tábořišti. Koniášův vůz našel v pořádku i s velkou nedobytnou truhlou a dalším vybavením.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

INTRIKY

První okamžiky byly nejhorší. Mdlé světlo brzkého svítání změnilo všechny barvy v odstíny šedé. Strop byl oprýskaný, potřeboval omítnout. V rozích, kde se omítka odchlipovala od podkladu, spřádali pavouci husté pavučiny. Některé byly plné vyschlých much. Spustil jsem nohy z postele a postavil se. V dalším okamžiku jsem si přál, abych to nikdy neudělal. Závrať mě málem knokautovala, musel jsem se opřít ramenem o stěnu. Pokoj pět metrů na čtyři, postel, stůl, jedna židle a okno na ulici. Taky průlez na půdu ve stropě hned u dveří. Nemám rád prostory, ze kterých vede jediný východ. Na stolku jsem měl poskládánu všechnu svou výstroj. Převážně zbraně. Ostatní věci člověk snadno koupí. Když má peníze a není zrovna v divočině. Začal jsem se oblékat. Přesněji řečeno, začal jsem na sebe natahovat hrudní postroj a na něj jsem pečlivě navěšoval pouzdra s noži. Podpažní, bederní, na opasek. Jako poslední jsem do opasku schoval malé válcové pouzdro z lakovaného dřeva. Ukrývalo se v něm dvacet pět světle růžových tabletek. Kdysi dávno jsem je sebral jednomu mrtvému chlapíkovi vysoko v horách. Jednu tabletku svíral mezi zuby a už ji nedokázal spolknout. Probudilo to mou zvědavost. Později jsem se dozvěděl, že ho honilo několik oddílů císařské policie a že přitom uštvali několik desítek koní. Musela to být nějaká stará a velmi silná droga. Zatím jsem však ještě nikdy neměl pocit, že bych ji měl vyzkoušet. Zakroužil jsem rameny, aby se postroj lépe usadil. Každý pohyb bolel. Letmo jsem se podíval na postel. Prostěradlo i peřina byly na několika místech zakrvácené. Nejlépe bych udělal, kdybych zůstal ležet, ale na to jsem se příliš bál císařových nohsledů. Možná se mi vše podařilo ututlat a zatím nikdo netušil, že velitelské jádro císařovy špionáže už sní svůj dlouhý sen. Na druhou stranu mohli mít všichni císařovi agenti můj popis a rozkaz sejmout mě. Nechtěl jsem se zdržovat na jednom místě déle než bylo nezbytně nutné. Potřeboval jsem změnit čtvrť a najít si další podřadný penzion a další postel, kterou budu moci zakrvácet.

Otevřel jsem oči. Spal jsem celý den, slunce právě zapadalo a stíny vrhané věcmi byly ostré jako čepel břitvy. Pomalu jsem se postavil a začal se strojit. Další noc jsem chtěl strávit jinde, nejlépe na opačné straně města. Zítřek měl být můj poslední odpočinkový den. Nepřipadalo mi však, že bych se zotavoval. V krátké době jsem utrpěl příliš mnoho zranění; strávil příliš mnoho dní v sedle a s mečem v ruce. Cítil jsem se unavený a prázdný. Možná jsem byl prázdný.

Vzbudil mě polibek. Teplý a láskyplný. Káva voněla a bochník ke snídani byl právě vytažený z trouby, propečená kůrka mezi zuby příjemně křupala. Neviděl jsem jí do tváře, ani jsem nerozuměl, co říká. Slyšel jsem jen její perlivý smích. Probudil jsem se doopravdy. Malý prázdný pokoj, na stole zbytky od večeře a výstroj, povlečení postele s krvavými skvrnami. Zabouchl jsem za sebou dveře a přál jsem si, abych už nikdy v životě nemusel odcházet z prázdného pronajatého pokoje.

V ceně ubytování byla i snídaně. Hostinská přede mě postavila talíř horké zelňačky a dva tlusté krajíce chleba a rychle odešla. Požádal jsem o přídavek. Když mi dolévala polévku, dívala se stranou, dokonce ani nechtěla peníze. Vyšel jsem ven. V noci pršelo. V mělké kaluži rozlévající se po dláždění jsem pochopil, proč ze mě byla tak nervózní. Vypadal jsem jako mrtvola, kterou vykopou dva dny po pohřbu. Vyhublý na kost, dvoudenní strniště, hluboko zapadlé oči s vaky vyčerpání. Nikdy jsem si o sobě nemyslel, že budu lev salónů, ale holič a lázně by mi rozhodně neuškodili.

U kouzelníků jsem převzal poslední část pytlů pro přepravu obilí. Teď, když jsme byli společníky, jsem alespoň nemusel platit. Všechno se připisovalo na seznam položek má dáti – dal. Obhlédl jsem hospody, kde bych mohl později najmout dělníky pro nakládku zboží. Nechtěl jsem použít služeb zprostředkovatele, protože to znamenalo zbytečně prozradit své úmysly předem. Po profesionálním kurýrovi jsem poslal Hatovovi potvrzení, že termín nakládky stále platí. Doufal jsem, že všechno proběhne bez problémů. V okamžiku, kdy lodě s obilím zvednou kotvu, se zbavíme slabého místa, na kterém by nás naši protivníci mohli případně zasáhnout. Chyběl mi Umwald se svou schopností najít kohokoliv kdekoliv, ale nakonec jsem všechno do večera zvládl. Tentokrát jsem přespal v Masnerově domě. Začínal páchnout zatuchlinou, jako místo, kde už dlouho nikdo nebydlí. Cítil jsem se tam skoro jako doma.

Fenidongský říční přístav je místem, kde cizinec snadno zabloudí. Spleť úzkých uliček vedoucích zdánlivě odnikud nikam, namačkaná dřevěná skladiště tyčící se často do výše tří pater, provizorní, rychle budované a ještě rychleji bourané přístřešky pro méně choulostivé zboží, nebo pro zboží, na které se obzvlášť spěchá, bludiště kanálů neustále zaplněných nákladními pramicemi pendlujícími mezi pevninou a loděmi na kotvě. Řeka Varaná má většinou členité, bahnité břehy a existuje jen málo míst, kde se dá vybudovat přístav pro plachetnice vyplouvající na moře. Nájemné bylo extrémně drahé a místem se šetřilo na každém kroku. Přešel jsem širokou dlážděnou ulici oddělující město od přístavu a rázem jsem se ocitl v jiném světě. Pach rybiny, smoly a dehtu, stíny v průchodech tak úzkých, že se jimi člověk sotva protáhl. Prošel jsem okolo přístavní hlídky. Dva muži s městským znakem připnutým na hrudi právě pokutovali majitele polorozpadlé dřevěné barabizny za to, že jeho protipožární bedna s pískem je prázdná. Požáry jsou noční můrou všech lidí v přístavu. Hlídky neustále kontrolují, zda lidé dodržují protiohňové předpisy, zda mají připravený materiál k hašení a zda jsou jejich ohniště bezpečná. Za silného větru vydává správce přístavu zákaz rozdělávání jakýchkoliv ohňů.

Neměl jsem náladu ani čas na bloudění, proto jsem si hned při první příležitosti najal chlapa s kánoí, aby mě zavezl na Gualáru. Gualára byla větší ze dvou lodí, které měly převézt hlavní zásoby obilí a výstroj. Velel jí chlapík, kterého už jsem znal. Jmenoval se Boukly a potkal jsem ho, když dělal Hatovovi osobního pobočníka. Někdy jsem měl pocit, že ti dva jsou spíš společníci než šéf a jeho podřízený. Loď kotvila daleko od břehu s přídí otočenou po proudu. V případě potřeby mohla bez lodivoda a tažného člunu okamžitě vyrazit na řeku. Byla to typická kupecká koga s klenutými boky, aby se do ní vešlo co nejvíc nákladu. Majitel kánoe šikovně zajel až k žebříku spuštěnému z paluby. Zaplatil jsem mu a požádal, aby na mě chvíli počkal. Vylezl jsem na palubu. Zpočátku jsem měl problémy s pravidelným kolébáním. Od doby, kdy jsem se naposledy plavil po moři, uplynul už nějaký pátek.

Boukly mě přivítal úšklebkem.

„Vypadáte mizerně.“

Pokrčil jsem rameny.

„V noci bylo příliš teplo, špatně jsem spal.“

Sklouzl pohledem na obvaz, který vykukoval zpod rukávů mé košile, a chápavě přikývl.

„Jo, některý noci bejvaj obzvlášť horký. Jaký ste přivez zprávy?“

„Čím dříve zvednete kotvy, tím lépe, kapitáne. Dnes večer budeme nakládat.“

„Antony! Doplň zásoby a nalož čerstvou zeleninu! Konec flákání na pevnině! Chci mít všechny chlapy na lodi!“ zařval směrem ke střední palubě.

Přestože dal rozkaz jedinému muži, zavládl okamžitě mezi posádkou čilý ruch a holohlavý bocman začal zasypávat mužstvo celými salvami rozkazů. Každému námořníkovi bylo jasné, co znamená čerstvá zelenina v kuchyni.

„Pojďme do mé kajuty, tam můžeme všechno důkladně probrat,“ vybídl mě.

Bouklyho kabina vypadala, jako by se do ní přistěhoval teprve nedávno. Chyběly tu drobnosti, kterými každý člověk zútulní místo, kde se zdržuje delší dobu a které pokládá za svůj domov. Na pracovním stole se tyčil vysoký sloupec map, podrobná mapa pobřeží na jih od Fenidongu byla narychlo přibitá na stěnu, na posteli ležely dvě těžké zakřivené šavle – nejobvyklejší zbraň pirátů na východě, místo lampy se na stropním háku houpala láhev opletená tenkým provazem.

Boukly odsunul mapy stranou a udělal pro nás místo u stolu.

„Napijete se?“

Nečekal na odpověď, odšpuntoval láhev a podal mi ji.

„Skleničky tu nemám.“

Byl to rum, silný a voňavý. I teplý chutnal dobře. Rozložil jsem na stole svou vlastní mapu přístavu.

„Naše zboží je tady,“ ukázal jsem na červený kroužek, kterým jsem si předem pronajatá skladiště označil.

„Kanál dvacet dva, parcela sedm.“

Boukly něco zabručel, sáhl mezi své mapy a jakoby namátkou jednu vytáhl. Byla to mapa přístavu, asi dvakrát podrobnější než ta moje. Kanály měly vyznačeny spoustu odboček, rukou byla na mnoha místech připsána drobná čísla. Odhadoval jsem, že označují hloubku.

„To není špatné, dostaneme se skoro na místo, nákladní pramice to budou mít kousek. Chci vyplout za svítání, to znamená, že nakládku musí zařídit vaši vlastní muži,“ řekl Boukly tázavě.

Souhlasil jsem. Bylo zbytečné zatěžovat námořníky prací, kterou mohla zvládnout parta nosičů.

„Ta mapa,“ ukázal jsem na stůl, „je velmi podrobná, žádnou podobnou jsem neviděl.“

Boukly se spokojeně zasmál.

„Se nedivím. Takový kousky nejsou na prodej a vopatrují se jako voko v hlavě.“

„Co znamenají tyhle značky a proč máte některé oblasti šrafované a jiné ne?“ zeptal jsem se.

Rukou jsem neurčitě přejel nad hustě popsaným papírem, aby nebylo zřejmé, na co se přesně ptám.

Boukly se zazubil.

„To je celá věda a kdo jí rozumí, vydělává bez potu slušný peníze.“

Stejně jako většina lidí neodolal pokušení, aby se neblýskl svými znalostmi. Dostalo se mi podrobné přednášky o polohopisu přístavu, o soupeření mezi přepravními kartely, o bojích mezi podloudníky a o společné nenávisti k výběrčím daní. Trvalo to skoro dvě hodiny a vypili jsme přitom dvě láhve teplého rumu.

Na odchodu jsem se zeptal.

„Nezdá se mi, že by se k vám tahle loď příliš hodila. Připadá mi na vás příliš baňatá a pomalá.“

Boukly se zašklebil.

„To máte zatracenou pravdu. Řekněme, že mě Hatovu občas pověřuje delikátníma záležitostma. Někdy střídám lodě jako šlechtic služky. Ale vemte jed na to, že žádná loď není tak špatná, abych se s ní nedostal, kam potřebuju.“

Zavřel jsem za sebou dveře. Po rumu jsem se cítil uvolněně a zdálo se mi, že slunce hřeje až příliš. Na čele jsem cítil kapky potu, mírně se mi točila hlava. Chlapík s kánoí na mě kupodivu stále čekal. Nechal jsem se odvézt na molo u ústí prvního kanálu, odkud bylo do města nejblíže. K jeho taxe jsem mu přidal stříbrňák spropitného a oba jsme byli spokojeni.

Najedl jsem se a vrátil se zpátky do přístavu. Přitom jsem se zastavil v několika hospodách, abych zjistil, zda se nešíří pověsti o velkém zabíjení v diplomatické čtvrti. O masakru v Kelemanově domě se stále ještě nevědělo, fenidongská justice se o mě zatím nezajímala a nikde nevylepovali plakáty s mým portrétem a nápisem: Hledán, živý nebo mrtvý. Taková popularita může život pěkně zkomplikovat. Ve dvou putykách nasáklých pachem dehtu a vůní vody jsem posbíral dvanáct chlapů – přístavních dělníků. Vypadali dost slušní na to, aby se mě pokusili shodit někde do vody, a dostatečně protřelí na to, aby se necukali kvůli tomu, že se zboží nakládá v noci. Umwald mi chyběl. Nikomu jsem nemohl věřit a o všechny drobnosti jsem se musel starat sám.

Krátce po západu slunce jsem s kohortou nosičů za zády stál před velkou dřevěnou stavbou obehnanou nízkým plotem z tenkých latěk. Nad dvoukřídlými vraty svítil do houstnoucího šera jedovatě žlutý, místy značně oprýskaný nápis: Žlujcova bouda: suchá, hlídaná, bezpečný útulek pro vaše zboží. Všechno se zdálo být v pořádku, až na to, že jsem nikde neviděl muže, kteří měli skladiště hlídat. V nájmu byla započítána mzda šesti strážných. Zámek na závoře byl neporušený.

„Tak co, šéfe? Kde je ta prácička?“ zeptal se někdo z nosičů.

Neodpověděl jsem a přistoupil až k vratům. Přestože se napohled zdály chatrné, ve skutečnosti byly stlučeny z poctivých dubových fošen. Přitiskl jsem obličej ke dřevu a pokusil se nahlédnout úzkou škvírou dovnitř. Dýchlo na mě teplo nakumulované během celého dne a známý zápach, který ničím nepřipomínal vůni kvalitního obilí. Můj klíč se do zámku nehodil. Slyšel jsem rozpačité přešlapování tuctu mužů za sebou. Zámek byl nový, ještě se leskl. Zato řetěz zajišťující závoru už toho měl za sebou dost. Když jsem se ho dotkl, cítil jsem pod prsty jemné šupinky rzi.

„Budem teda něco dělat, šéfe, nebo nás tady máš enom jako doprovod?“ ozval se stejný hlas s neskrývaným pobavením.

Odstoupil jsem ode dveří o dva kroky, tasil meč a sekem obouruč shora dolů ťal. Ocel narazila na železo, zrezavělé články zazvonily a několik jich spadlo na zem. Vrátil jsem meč do pochvy, uvolnil závoru a opatrně pootevřel dveře.

Až na šestici těl, úhledně složených na podlaze uprostřed, zel sklad prázdnotou. Zblízka byl zápach hutnější. Leželi tady už delší dobu. Stál jsem bez hnutí a najednou jsem nevěděl, co mám dělat. Naše obilí bylo pryč. Čekal jsem problémy při nákupu, ne později. Tenhle prostý a elegantní tah nás srazil na kolena. Bez zásob obilí na zimu a na osetí polí byla celá karavana ztracena a podnik neměl naději na úspěch. Připadal jsem si jako největší hlupák na světě. Udělal jsem chybu, za kterou zaplatí všichni. Únava se vrátila, rozbolela mě hlava. Najednou jsem měl lidí, obchodních i politických intrik, nájemných zabijáků a všeho toho chaotického víru kolem zlata a moci plné zuby. Všechno mi připadalo zbytečné, nic nemělo cenu. Ať jsem dělal co jsem dělal, vždy jsem stál sám proti ostatním, proti náhodám, nepříznivým okolnostem. Slyšel jsem, jak muži za mnou ustupují.

„Pudem, šéfe. Vypadá to, že už žádný zboží nemáte.“

Jenomže vzdát se dříve, než je člověk opravdu mrtvý, je špatné. A popře to všechno, oč se snažil. Udělal jsem v životě spoustu věcí, na které nemohu být příliš pyšný, spíš naopak, a teď jsem to chtěl pro jednou alespoň trochu změnit. Uvědomil jsem si, že skřípu zuby. Otočil jsem se na patě, řada mužů přede mnou o krok couvla. Soumrak postoupil, neviděl jsem jim do obličeje, oči některých se leskly ve světle odraženém od vodní hladiny.

„Mám ještě jedno skladiště. Kdo z vás si chce za zbytek noci vydělat desetinásobek?“

Pár lidí nerozhodně přešláplo, tři muži se mlčky odtrhli a zmizeli ve tmě úzkého průchodu. Za chvíli je následovali další.

„Dám vám každému deset zlatých. Po práci. Zálohu už jste dostali. Kdo nechce, ať vypadne. Hned teď.“

Zůstalo jich šest.

„Za hodinu u kanálu dvanáct, parcela pět.“

Tohle číslo jsem znal od Bouklyho. Označovalo největší skladiště kartelu specializujícího se na přepravu obilí.

„Víte, kde to je?“

„Jo, vím. Zavedu je tam,“ řekl menší chlapík s rameny širokými jako skříň.

Nechal jsem je stát a odešel ke kanálu. První Bouklyho veslice se už blížila. Posádku tvořili jen čtyři muži. Zbytek nosnosti a místa byl určen pro náklad.

„Tady Koniáš,“ představil jsem se.

Setmělo se, člun jsem viděl jen jako temný obrys proti lesknoucí se hladině.

„Změna plánů. Vyřiďte Bouklymu, že nakládat budeme v kanálu dvanáct, parcela pět. Za hodinu.“

„Je zatraceně těžké plavit se v noci po přístavu,“ odpověděl mi nervózně jeden z mužů na veslici.

„Navíc je to zakázané,“ dodal někdo další.

„Řekněte mu, že pokud se tam nedostanete včas, jde všechno k čertu,“ odbyl jsem je.

Pokoušeli se mi ještě něco povídat, ale otočil jsem se a spěchal pryč. I já jsem měl nabitý program. V duchu jsem si představoval Bouklyho podrobnou mapu a snažil se vybavit si všechno, co mi o přístavu říkal. Mohlo to vyjít, i když šance nebyly příliš vysoké. Foukal mírný vítr rovnoběžně s pobřežím, to mi trochu nahrávalo. Po krátkém bloudění jsem našel suché doky. Přelezl jsem vysokou dřevěnou ohradu. Má zranění proti artistické ekvilibristice protestovala, ale zbytečně. Opět jsem však začal krvácet. Byla tma a nikdo nehlídal. Proč taky. Kdo by měl zájem o nehotová torza lodí tyčící se do výše, v noci připomínající kostry dávno vyhynulých ještěrů. Všude vonělo dřevo, smola a dehet. Vloupal jsem se do malé kůlny – byla plná pytlů s pískem. Podruhé jsem měl štěstí. Police zaplňovaly velké pochodně používané pro tavení dehtu a smoly při utěsňování lodních trupů. Uvázal jsem z nich rozměrnou otep, pár jsem si vzal do ruky a vrátil se zpět do uliček přístavu. Musel jsem se přesunout výš proti proudu.

Mezi kanály dvacet osm a dvacet devět jsem zapálil první pochodeň. Hořela čadivým, skoro půl metru vysokým plamenem a osvětlovala okolí žlutým mihotavým světlem. Pomalu jsem procházel ulicemi a hledal vhodné místo, kde začít. Z uličky se vynořila přístavní hlídka. Jakmile mě uviděli, vyrazili během ke mně.

„Co to sakra děláte, člověče!“

Zapálil jsem další pochodeň a tu první jsem hodil vysokým obloukem na střechu něčeho, co připomínalo přerostlou kůlnu se slaměnou střechou.

„Zakládám požár. Měli byste vyhlásit poplach, ať nelehne popelem celé město.“

Chlapík vlevo se na mě vrhl, ale byl příliš pomalý. Vrazil jsem mu hořící konec pochodně do obličeje a ještě ho kopl pod koleno. S výkřikem se zhroutil a chvíli mu trvalo, než uhasil své vlasy. Střecha už hořela silným plamenem, oheň dále nabíral na síle a začínal hučet. Kruh světla se rozšiřoval, najednou mi bylo horko. Druhý strážný sáhl po dlouhé dýce.

Zavrtěl jsem hlavou.

„To bych nedělal. Raději vyhlaste poplach a postarejte se tady o kamaráda, ať se mu nic nepřihodí.“

Nechal jsem ho stát a šel dál. V pravidelných intervalech jsem rozhazoval pochodně na střechy skladišť, dílen a narovnané hromady stavebního dříví. Za mnou zůstávala rychle se rozrůstající ohnivá brázda. Protipožární předpisy opravdu byly na místě, oheň se šířil neskutečnou rychlostí. Poslední pochodně jsem nepoužil, protože mě ohnivá stěna doháněla. Rozběhl jsem se. Modlil jsem se, abych nezabloudil a abych parcelu pět našel bez zdržení. Klid noci se vytratil, nahradil ho ryk, zmatené hulákání a hukot sílících ohňů. Potkal jsem spěchajícího chlapíka a zeptal se ho, co se vlastně děje. Vztekle mluvil o městské gardě, která sice hasí, ale nikoho dovnitř do přístavu nepouští. Na parcelu jsem dorazil o chvíli později. Nakládání už probíhalo. Bouklyho Gualára stála přímo u pobřežního mola, nosiči kmitali po žebřících tam a zpátky, pomáhalo jim pár námořníků. Většina posádky hlídala, aby nás nikdo ze tmy nepřekvapil. Boukly stál na palubě a z výšky přehlížel situaci. Vyšplhal jsem se k němu. Oheň se dostal téměř až k nám, ale vypadalo to, že dál už nepostupuje.

„Máte zpoždění. Věděl jsem, že spěcháme, proto jsem nechal rozbít zámky. Doufám, že vám to nebude vadit.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Ani v nejmenším. Co hlídači?“

Boukly se zasmál.

„V okamžiku, kdy vzplály ohně, se rozletěli, jako když do nich střelí. Navíc všichni městští strážní jsou pryč a zloději mají pré. Pokud se sem samozřejmě odváží, a já bych řek, že ne, protože místní mají z požárů panickou hrůzu. A protože jste vybral tohle molo, mohli jsme zajet až k němu a to nám nakládání zjednodušilo.“

Odmlčel se a chvíli pozoroval okolní tmu.

„Jestli ale zjistí, že tenhle ohníček je vaše práce, rozčtvrtí vás zaživa.“

Doufal jsem, že to nezjistí.

Za dvě hodiny byl náklad naložen a obě lodi se ztratily ve tmě. Abych se nemusel vracet přístavem, ukradl jsem pramici a pod úvazovým kruhem jsem nechal ležet tři zlaťáky pro majitele. Má polední únava a bolest hlavy se vrátily. Nad hladinou se vznášel příkrov dusivého dýmu, oheň plápolal už jen na několika posledních místech. Pravidelně jsem vesloval tmou a držel jsem se na dohled bílých čepic vln tvořících se mezi sloupy pilotů. Z houpání pramice se mi dělalo špatně od žaludku. Překvapovalo mě to, mořskou nemocí jsem nikdy netrpěl. Potřeboval jsem z Fenidongu zmizet co nejdříve, protože jsem toho začínal mít na krku příliš mnoho a další logický tah našich protivníků byl poštvat na mě úřady. Zakotvil jsem pod hlavním mostem přes Varaná, v Masnerově domě jsem si vyzvedl výstroj a vrátil se na řeku. Bez problémů jsem proplul mezi pevnostními věžemi střežícími vodní cestu městem a nakonec jsem pramici nechal půl kilometru od hradeb, v hustém křoví na břehu.

Dál jsem pokračoval po svých. Koně jsem chtěl koupit v první vesnici, na kterou narazím. Byl jsem unavený, ale snažil jsem se jít co nejrychleji. Někdy k ránu jsem si uvědomil, že vrávorám od jednoho kraje cesty ke druhému. Před očima jsem měl mžitky a nedokázal jsem si vzpomenout, co se stalo před chvílí. V nedostatečně zahojených ranách jsem cítil cukání, slyšel jsem tep vlastního srdce. Pak jsem ztratil cestu a jen šťastnou náhodou narazil na starou kůlnu na kraji lesa. Využil jsem jejího pohostinství, zavrtal se do loňského sena, usnul jsem a spal jako zabitý. Probudil jsem se pozdě, rozeschlými prkny stropu pronikalo dovnitř polední slunce. Na podlahu před mým obličejem si se zabzučením sedla moucha. Byla rozmazaná. Pokusil jsem se zaostřit pohled, ale nešlo to, stále měla podobu černé chvějící se skvrny s nejasnými okraji. Pokusil jsem se vstát, ale ani to se mi nepovedlo. Uvědomil jsem si, že drkotám zuby a chvěji se zimou. Mé železné zdraví, má zvířecí houževnatost a nezdolnost mě poprvé v životě zradily. Celé noci jsem nespal, namáhal se na samotnou hranici možností, pronásledoval nepřátele, unikal před nimi – a teď jsem onemocněl. Nemohl mi pomoci sebelepší lékař, ranhojič, snad pouze čaroděj ze starých časů, ale zrovna se nikde poblíž nenacházel. Potřeboval jsem prostě klid a trochu času. Potlačil jsem chuť klít a místo toho shromáždil všechno staré seno, které jsem v kůlně našel, nacpal ho pod sebe a na sebe, zavřel oči a snažil se usnout. Ve spánku se člověk uzdraví nejrychleji.

* * *

Led Kowalski se unaveně protáhl ve třmenech. Otřel si tvář od lepkavého potu smíchaného s prachem a poplácal dlaní koně po boku. Vozy všech druhů kolem něj drkotaly jeden za druhým, spousta lidí kráčela pěšky, mnoho jich neslo náklad nebo vedlo zvířata. Dobrý výkon byl pětadvacet kilometrů za den, třicet byl vynikající. Dnes urazili necelých patnáct. Museli překonat dva brody, rvačka mezi rodinami puritánů a horalů je zdržela o dobré dvě hodiny. Poprvé měl pocit, že šlo o něco víc než o náhodné vyřizování vzájemné nechuti mezi lidmi různých zvyků. Muži, kteří srážku vyprovokovali, patřili k Faraciovi Eduganovi, nejbohatšímu puritánskému farmáři, který postupně získával mezi lidmi stále větší vliv. Kowalski věděl, že tenhle muž ho kvůli Rezce a Nataše nesnáší, nechal proto vyřízení sporu cele na Bonsettim. Když se později Honzy Šoblaje na pozadí rvačky vyptával, mladík mu odpovídal vyhýbavě. Jeho příbuzní se přidali právě k Faraciovi a on se jejich skupině zřejmě cítil povinován loajalitou.

Byl teprve začátek května, ale vedro bylo úporné a tráva pokrývající zvlněnou pahorkatinu začínala pomalu žloutnout. Už pěkně dlouho nepršelo. Zítra nebo pozítří měli dorazit k hranicím států Ligy a vjet na území, kde jejich další osud bude záviset na smlouvách, které uzavřel Masner s místními vládci. A na jejich dobré vůli smlouvy dodržet, připomněl si Kowalski.

Na kopci se objevila osamělá silueta. Automaticky sáhl po kuši v sedlovém pouzdře, ale potom ji zase zasunul zpátky. Kanta poznal už podle pohybů. Žoldnéř zdálky signalizoval, že našel místo k utáboření. Kowalski popohnal koně, aby se dostal do čela karavany. Jestliže karavana urazila za den patnáct kilometrů, jeho kůň měl v nohou určitě nejméně třikrát víc. Musím je častěji střídat, umínil si. Projel kolem Bonsettiho, který se svou typicky strnule vlídnou tváří řešil opět nějaké stížnosti. Kowalski nespokojeně sevřel rty. Měli spoustu problémů s cestou, s terénem, s rozbíjejícími se vozy, s lidmi, kteří nebyli schopni snášet námahu cesty. Všechno ještě zhoršovaly věčné stížnosti a rozbroje permanentně hrozící přerůst ve rvačky a souboje.

Karavana změnila směr, opustila sotva znatelnou cestu a zamířila mezi dva kopce porostlé vysokou travou. Žoldnéři pendlovali po stranách, zabraňovali lidem odchýlit se od správného směru a občas, když to bylo nejvíc třeba, pomáhali. Kowalskimu se podařilo cestou najmout dalších dvacet mužů. Rozdělil je po pěti a velení nad malými oddíly předal třem veteránům, kteří s karavanou zůstali už od masakru v údolí. Na ně se mohl spolehnout. Jednu pětici si nechal pro vlastní potřebu. Kývl na ně.

„Jedem na konec. Vpředu to ohlídají, musíme dát pozor, aby někdo nezůstal pozadu a nezabloudil.“

Nebo nezběhl, dokončil v duchu. I když k tomu s narůstající vzdáleností od bohatého a hustěji obydleného pobřeží docházelo stále méně. Jel proti proudu lidí, pohledem klouzal po vozech. Spatřil Umwalda u opratí Koniášova vozu. Za ním jel Šoblaj, který řídil větší z jeho vlastních vozů. Umwald zamával, Kowalski mu unaveně odpověděl. Své holky, jak je podle Umwaldova a Šoblajova vzoru v duchu někdy nazýval, nezahlédl. Nechtěl však zastavovat a pokračoval směrem ke konci karavany. Koniášova nepřítomnost mu dělala starosti. Patnáct dní uplynulo a on se stále nevracel. Led Kowalski neměl radost z toho, že by měl přes cizí území vést karavanu sám. Věděl, že pokud bude opravdu muset, ujme se toho, ale připadalo mu to jako příliš velké sousto.

Rezka seděla na zemi opřená o kolo vozu a pomalu ujídala z misky boby s kousky nakrájeného hovězího masa. Netušila, jak to Nataša dokázala, ale i s využitím minima přísad dokázala vdechnout jídlům ze stále stejných surovin pokaždé jinou chuť. Nataša seděla na dřevěném schodku druhého vozu a upírala pohled do ohně. Vypadala zamyšleně. Rezka nakrčila nos. Pracovala na situaci už skoro dva týdny, ale Nataša byla tvrdohlavá jako mezek. Jejich vzájemný vztah se spíš zhoršoval, než naopak. Pokaždé, když se Rezka na Leda usmála nebo s ním zažertovala, Nataša se uzavírala do sebe a nebyla s ní žádná řeč. Rezka cítila, že buď ten problém rozsekne, nebo se to celé pokazí. Nejlepší bylo kousnout do kyselého jablka hned. Měla na to celou noc, protože Led se v táboře jen letmo zastavil a řekl jim, že přijde později. To znamenalo po půlnoci, nebo až k ránu. Rezka věděla, že bude s ostatními muži jednat o tom, zda mají čekat na Koniáše nebo ne. Tušila, jak to dopadne. Led bude chtít pár dní počkat, Baribald Bryzold dá na jeho mínění, Bonsetti bude mlčet a na názory zástupců ostatních podílníků na celém podniku nebyl nikdo z těch tří příliš zvědavý.

„Máš ho ráda?“ přerušila ticho Nataša.

Rezka se na ni zvědavě podívala. Měla tak velké a hluboké oči. A byla krásná. A křehká. Opatrně holka, opatrně, nabádala sebe samu v duchu. Teď nesměla nic zkazit. Kdyby byla Nataša muž, bylo by všechno o tolik jednodušší.

„Leda?“

Nataša přikývla. Oči se jí leskly, Rezka potlačila chuť přisednout si k ní a začít ji konejšit. Potlačila chuť zeptat se, jak proboha v tomhle ne úplně férovém světě přežila.

„Ano, mám ho ráda.“

„Dobře, já odejdu.“

Natašina slova byla něco na půl cesty mezi vzlyknutím a povzdechnutím.

„Proč?“

„Já ho mám taky ráda.“

„A v čem je problém?“

Rezka se záměrně zatvářila naprosto nechápavě. Nataša k ní vzhlédla.

„Nemůžeme přece obě –“

Nechala větu nedokončenou. Rezka odložila misku, obešla oheň, posadila se vedle Nataši na schůdek a uchopila ji za ruku.

„Na své rodiče se nepamatuju. Potom mě vychovával strýc. Vychovával,“ posměšně se ušklíbla, „někdy se divím, že jsem to přežila. Utekla jsem, když mi bylo dvanáct, rok jsem se protloukala jak se dalo. Po vesnicích, menších městech. Dovedeš si představit, jaký to bylo? Samotná holka bez zastání? Přišla jsem do Fenidongu, naučila jsem se jak to chodí a žilo se mi o něco lépe. Ale stejně to nebyl žádný med. Nepamatuju se, že by za celou tu dobu na mě byl někdo hodný. Byl na mě hodný a nic za to nechtěl. Dokážeš si to aspoň trochu představit?“

Nataša zavrtěla hlavou a plakala. Rezka si uvědomila, že její pečlivé plánování toho, co řekne, bylo k ničemu.

„On byl první. Byl na mě hodný, jenom tak. Za nic.“

„Odejdu.“ vydechla Nataša.

Rezka zavrtěla hlavou.

„Proboha, proč? Mysli. Led je hodný muž. A chce se usadit. Poznám to, naučila jsem se chlapům rozumět. Na to můžeš vzít jed. A vyzná se, umí zařídit, aby věci šly tak, jak mají. Všem nám může být dobře.“

„Jsou přece i bohatší lidi.“

Rezka zavrtěla hlavou.

„O bohatství nejde, a tady na týhle cestě do neznáma už vůbec ne. Glorius, jeden ze stařešinů puritánů, je hodně bohatý člověk. Svou ženu tluče jako zvíře. Tohle máš na mysli?“

Nataša zavrtěla hlavou.

„Včera se v řece převrhl Terencův vůz. Jeho žena se utopila a s ní dvě jeho děti.“

„To byla nešťastná náhoda, taková se může přihodit každému.“

Rezka přikývla.

„Jasně. Ale vůz řídil Terenc. Ledovi se to nestalo. Všimla jsem si, že jsi dostala od Leda velký vlněný pléd.“

Nataša se potěšeně usmála.

„Ano, asi ho koupil v poslední vesnici, kterou jsme projížděli. Musel stát spoustu peněz.“

Rezka přesně věděla kolik, protože ho sama pomáhala vybírat.

„Řekla sis o něj?“

„Ne.“

„A co jsi řekla?“

„Nic. Jen že je mi ráno a večer zima.“

Rezka pohladila Natašu po vlasech.

„Tak nějak to má vypadat tam, kde je domov, ne?“

„Ale co láska? To pro tebe nic neznamená?“

Rezka zavrtěla hlavou.

„Nevím. Nevím, co to slovo znamená, ale pokud to víš ty, buď ráda. Mysli, holka, budeme potřebovat všechny síly, abychom přežili tam venku. A když se to podaří, mohli bychom všichni tři mít domov. A potom naše děti a mohli bychom se mít dobře. Když odejdeš, všechno to rozbiješ.“

Nataša nahlas neprotestovala, ale stále nevypadala příliš přesvědčeně.

Kowalski zachmuřeně studoval text na hnědém pergamenu. Koniáš se za předpokládaným datem svého příjezdu opožďoval už o dva týdny, proto i administrativně-jednatelské povinnosti padly na jeho hlavu. Pergamen byl opatřen pečetí a Masnerovým podpisem. Kowalski nikdy předtím kaligrafické písmo neviděl a měl co dělat, aby přišel na to, která písmena jsou která. Teprve při třetím čtení dokázal trochu rychleji slabikovat. Rezka seděla na špalku opřená o kolo vozu a přešívala sukni. Vyměnila ji za kýtu srnčího se ženou z vedlejšího tábořiště. Přitom si nenápadně Leda prohlížela. Po celodenním putování byl pokrytý prachem, jeho černé strniště den neholených vousů získalo šedý nádech. Viděla, že mu čtení pergamenu dělá problémy, ale tím víc obdivovala jeho zarputilost.

„Co to děláš?“ zeptala se.

„Učím se text smlouvy o průchodu nazpaměť. Zítra ráno budeme jednat se zástupci marmockého knížete.“

„A jak to podle tebe dopadne?“

Kowalski zvedl pohled k dřevěné palisádě pohraničního městečka Bosk. Tábořili na dohled vstupní brány, aby to lidé neměli daleko na tržiště. Bosk oficiálně patřil k Repelu, nejmenšímu státu Obchodní ligy, ale lidé zde víc respektovali zvyklosti sousedního vládce. Hlavně z praktických důvodů, protože kníže byl blíže než úřednická vláda a netrpěl přehnanými skrupulemi při používání svých vojáků.

„Bryzold tvrdí, že bychom měli podmazat hlavního jednatele, aby nám vyšel vstříc a zbytečně nás tady nezdržoval. Zástupci podílníků s ním souhlasí.“

„A ty?“

Kowalski potřásl hlavou.

„V tomhle chodit neumím. Tenhle cár,“ zatřásl smlouvou, „prý stál sedm tisíc zlatých. Vůbec se mi nelíbí cpát další zlato do něčího chřtánu. Ale dám si poradit.“

„A když to nebude fungovat?“

„Musí to fungovat. Nabídnu mu sto zlatých, pokud nám napíše průvodní list ihned; třicet, pokud to udělá do zítřka. Má další nabídka budou vyražené zuby a zlomený nos.“

Rezka se na Leda zkoumavě podívala. Na oku měl čerstvý monokl od kamene vymrštěného kolem projíždějícího vozu a zhojené jizvy po zásazích boxerem vypadaly zle.

„Nehol se a nemyj. Bude ti věřit.“

„To doufám,“ usmál se nevesele Kowalski.

„Měli bychom nakoupit nějaké drobnosti na cestu. Říkal jsi, že Bosk je nadlouho poslední příležitost,“ stočila hovor k praktickým záležitostem.

Kowalski si odepnul od opasku měšec a podal jí ho.

„Dej ho Nataše, nemám ho kam schovat,“ odbyla ho.

Nebyla to pravda, ale Nataša dělala Rezce stále starosti. Zpočátku měla dojem, že ji při jejich posledním důvěrném rozhovoru přesvědčila o své pravdě, ale po dvou dnech si už nebyla tak jistá. Nataša se opět začínala stahovat do sebe a stranila se společnosti. Rezka se bála, že provede nějakou hloupost. Potřebovala ji k Ledovi a tím i k sobě připoutat. Pohledem zabrousila k vozům. Boční plachta byla v horku pozdního odpoledne odhrnutá, viděla bok truhly, která současně sloužila i za lůžko. V každém voze byly dvě. I jednomu se na ní spalo špatně a už vůbec si nedokázala představit, jak by to zvládli dva. Navíc čtyři lůžka na tři lidi byla úplně nešťastná kombinace.

* * *

Arthur Duno se rozhlédl po pokoji, kde strávil převážnou většinu z posledních tří týdnů. Nebylo to přehnaně luxusní apartmá, ale pro raněného dostatečně pohodlné a navíc stranou od nejživějších čtvrtí Fenidongu. Z velkých oken měl výhled na most přes Varaná a na výstavní fasády domů na protějším břehu. Zamyšleně přejel prsty přes jizvu na krku. Stále byla citlivá. Lékař tvrdil, že ho od vykrvácení dělily jen milimetry. Tohle věděl i bez doktora. Na těle měl několik dalších jizev, které mu tu noc budou připomínat až do smrti. Nespokojeně potřásl hlavou. Přestože velel víc než trojnásobné přesile dokonale vycvičených mužů, neuspěl. Jeho pečlivě připravený plán se v jediném okamžiku zhroutil. Dodnes mu nebylo jasné, jak se to mohlo stát. Jeho protivníci byli sice odhodlaní a v samém závěru se na jejich stranu postavila i madam Štěstěna, ale přesto měli skončit mrtví, zadupaní do země přesilou jeho mužů. Byl si jist, že kdyby tehdy Koniáše porazil, dopadlo by všechno jinak. Znovu se prsty dotkl jizvy a snad po tisící si v myšlenkách přehrál klíčový souboj. Neudělal jedinou chybu. Musela to být náhoda, která jednomu dopřeje a druhého zatratí, usoudil nakonec.

Z rozjímání ho vytrhl zvuk kroků na schodech. Prvních několik dnů, kdy byl upoután na lůžko, trávil nasloucháním, zda se chodbou neblíží zástup mužů připravených ho zabít nebo zatknout. Teď znal všechny zvuky v domě a dokázal odlišit vrzání jednotlivých parket na schodech. Služebná za okamžik zaklepala na dveře.

„Tady jsou vaše šaty, pane. Mám vyřídit stájníkům, ať připraví i koně?“

Duno přikývl, služka se uklonila a zmizela.

Byl teď na vlastní noze, bez pána, bez povinností. Až dosud pracoval pro císaře, ale s tím teď byl konec. Císař neúspěchy nepromíjel a katastrofální selhání trestal. Duno rozložil šaty na postel a začal se převlékat z lehkého domácího oděvu do cestovního. Nebyl naivní snílek, aby věřil ve velikost Impéria a nesmrtelnost božského panovníka. V bankách mimo císařství měl uloženu slušnou sumu, která mu vystačí na dlouhý a pohodlný život. Pokud bude mít o takový život zájem. Natáhl si kalhoty z kvalitního sukna a hned potom boty. Nebyly to typické jezdecké holínky, ale boty, ve kterých se mohl pohodlně pohybovat i ve městě a v lese. Náhle jeho pohled upoutal roh bílé obálky vykukující mezerou pod dveřmi. Duno automaticky sáhl po meči a do půl pasu nahý se opatrně přiblížil ke dveřím. Čekal minutu, dvě, tři. Nic neslyšel, nic se nehýbalo. Prudce otevřel a ustoupil zády ke stěně. Chodba byla prázdná. Opatrně, jako by se v ní mohl skrývat živý škorpión, obálku zvedl a otevřel ji. Byla v ní bohatě zdobená pozvánka pro dvě osoby na slavnostní maškarní ples, pořádaný fenidongským guvernérem na počest zahájení nové obchodní sezóny. Podíval se do obálky ještě jednou a objevil malou kartičku. Rozmáchlým, energickým rukopisem na ní bylo napsáno:

Mám pro vás zajímavou obchodní nabídku. Vezměte si černobílou škrabošku. Budu mít stejnou.

Podpis chyběl. Duno zavřel dveře, odložil meč a posadil se na pelest postele. Tohle vypadalo zajímavě a odjet mohl kdykoliv. I po plese.

* * *

Arthur Duno podal dveřníkovi svou pozvánku a byl uctivě uveden do paláce. Měl na sobě dlouhý plášť lemovaný sobolinou, kazajku z krokodýlí kůže a košili s vysokým, silně naškrobeným límcem. K tomu nablýskané střevíce s úzkými špičkami podle poslední módy. Tvář mu zakrývala červená škraboška. Většina hostů si nasazovala masky už před vstupem do paláce, proto nebyl nijak nápadný, když už z pronajatého kočáru vystoupil se zakrytým obličejem. V plášti mu bylo horko, ale snadno pod něj ukryl meč. Někteří hosté se sice honosili zbraněmi, ale to byly jen zdobené kousky vhodné ke hraní divadla nebo k oslňování bohatstvím. Duno přišel bez dámského doprovodu, protože nakonec usoudil, že by s ním měl jen potíže.

Hostům byla přístupná celá dvě patra hlavní budovy paláce. Prošel všechny místnosti a salónky s pohoštěním, ale nikde nenašel stopy po nějakém připravovaném úskoku. V prázdném pokoji si vyměnil červenou škrabošku za černobílou a vrátil se do hlavního sálu. Mezitím začala hudba na terase hrát a taneční parket se zaplnil. Duno se posadil ke stolu blízko východu a čekal. Muže, který ho na schůzku pozval, nikde neviděl. Nespěchal, ani nebyl nijak nervózní. Věci měl zabaleny a připraveny v cestovních vacích, ve třech různých stájích na něho čekali připravení koně. Teprve ve druhé polovině večera se z chaosu na tanečním parketu vynořil muž s černobílou škraboškou a na první pohled falešným plnovousem.

„Arthur Duno?“ zeptal se místo pozdravu.

„Posaďte se,“ pobídl ho Duno.

„Byl jste mi doporučen jako velice schopný člověk. Mám pro vás zajímavou nabídku,“ přešel muž bez okolků k věci.

Duno neznámého odhadoval. Mluvil jako člověk z vyšších kruhů, uměl se oblékat, disponoval přirozenou autoritou a očividně byl zvyklý rozkazovat.

„Jak jste mě objevil?“ začal o věci, která ho zajímala nejvíc.

„Dozvěděl jsem se, že jste byl zraněn. Stačilo položit několik dotazů na správných místech.“

Duno svůj názor na neznámého poopravil. Pokud byl schopen kontaktovat všechny lékaře ve městě a dozvědět se od nich o jejich pacientech, musel patřit do těch nejvyšších nebo nejbohatších kruhů. Ve většině případů se jednalo o stejné lidi.

„Kdo mě doporučil?“ ptal se dál.

Muž váhal jen okamžik.

„Budu hrát na rovinu. Upozornil mě na vás jeden z císařových diplomatů. Podle něj se vám nevydařila jistá akce a odhadoval, že odsud budete chtít zmizet.“

„Pokud vám crambijský diplomat řekl něco takového, znamená to, že pracujete pro císaře,“ odpověděl Duno studeně.

Neznámý přikývl. Duno se zvedl k odchodu.

„V tom případě mě vaše nabídka nezajímá. Nechci mít s císařem nic společného. Právě se chystám zběhnout z jeho služeb.“

„Nabízím vám šest tisíc zlatých za zabití člověka jménem Koniáš a zničení karavany, kterou vede.“

Duno se překvapeně zastavil. Nevstoupíš dvakrát do téže řeky, vybavila se mu známá pravda. On však nechtěl vstoupit do téže řeky, právě naopak. Nabídka postavit se Koniášovi znovu byla lákavá a děsivá současně.

„Co přesně po mně chcete?“ zeptal se, aby získal čas.

Muž se pod škraboškou pousmál, jako by se situace vyvíjela přesně podle jeho očekávání.

„Zabijete Koniáše a rozprášíte karavanu tak, aby se už nedala dohromady. Metody, jaké použijete, závisí jen na vás.“

Duno si uvědomil, že o podobné příležitosti vlastně skrytě snil. Nedokázal si představit, jak by dál žil s myšlenkou, že někde je muž, který ho porazil.

„Beru,“ odpověděl.

* * *

Teprve po dvanácti dnech nuceného polehávání v kůlně jsem se zotavil natolik, že jsem se odvážil vydat zpět do Fenidongu. Na počátku nemoci jsem téměř celé dny prospal, později se na mě usmálo štěstí v podobě zatoulaného telete, které jsem porazil a spořádal do posledního zbytečku. Přesto jsem vyhubl na kost. Doufal jsem, že horečnaté pátrání po žháři už polevilo. Nutně jsem potřeboval pár dalších dnů odpočinku s dostatkem jídla a větším komfortem, než poskytovalo chatrné stavení a kupka loňského sena. Věděl jsem, že karavanu v domluveném termínu nedohoním, ale věřil jsem, že si Kowalski s Bryzoldem poradí i beze mě.

Cesta do města mě pořádně zmohla, i když to nebylo víc než patnáct kilometrů. Zdaleka jsem ještě nebyl v původní kondici. Vojáci u brány si mě sice podezřívavě prohlíželi, ale nezastavili mě. Neměl jsem u sebe moc peněz, proto jsem zamířil do řemeslnické čtvrti, abych se lacino najedl. Před hospodou jsem si ze zvyku prohlédl cedule, na které městská správa vypisuje seznamy zločinců a hledaných osob. Na čestném místě uprostřed byla má vlastní podobizna a pod ní text:

Hledán, živý nebo mrtvý. Pozor, ozbrojený a velmi nebezpečný. Odměna tisíc zlatých.

Potlačil jsem okamžité nutkání otočit se a utíkat. Můj obraz byl velmi dobře nakreslený, ale naštěstí mě malíř zpodobnil v době, kdy jsem byl hladce oholen, krátce ostříhán a vážil jsem o dobrých patnáct kilogramů víc než nyní. Rozhodl jsem se, že návštěvu lazebníka odložím a zmizím z Fenidongu, jak nejrychleji budu moci. Od pořádného jídla mě však nemohlo odradit nic. První porci jsem zhltnul tak rychle, až jsem se u stolu zadýchával. Ke druhé jsem si objednal džbán vína a u třetí jsem byl schopen soustředit se i na něco jiného než kousání a polykání. Ještě nikdy jsem neslyšel, že by vláda v kupeckém státě vypsala na nějakého zločince odměnu tisíc zlatých. To pro ně bylo naprosto nepředstavitelné hýření. Navíc, pokud by někdo z radních projevoval nemístnou horlivost, guvernér Valer by pravděpodobně zasáhl. Ať s námi hrál jakoukoliv hru, určitě netoužil po tom, aby se po stopě vůdce karavany, do které investoval pěkný balík peněz, vydala celá smečka honců. Dobře jsem věděl, jak to v takových případech chodí, protože jsem se kdysi také živil jako lovec odměn. Tisíc zlatých znamenalo, že je věnovala soukromá osoba. Chvíli jsem si hrál s myšlenkou zjistit, kdo za penězi stojí, potom jsem to však zamítl. Hlavní byla karavana.

„Pane?“

Číšnice mě nejistě pozorovala.

„Budete si přát ještě jeden oběd?“

Chvíli jsem váhal. Moudří tvrdí, že přejídání není zdravé, jenomže na druhou stranu, co sníte, vám už nikdo nevezme. Pokud k tomu samozřejmě nepoužije kus ostře nabroušené oceli. Doufal jsem však, že si své břicho dokážu ohlídat.

„Ano. Ještě bych si dal husu. Stejnou, jako jste přinesla tamtomu pánovi.“

Ukázal jsem na tlouštíka s trojitou bradou, který s hlasitým mlaskáním polkl první sousto. Svou pečeni pozoroval s obdivem, který je u většiny mužů vyhrazen dlouhonohým ženám patřičných křivek. Už jsem měl zase hlad. Nic tak nespraví chuť k jídlu jako dva týdny přísné diety.

***

Kowalski zastavil koně a zachmuřeně pozoroval pomalu postupující karavanu. Zblízka byl zvuk ohlušující. Skřípění dřevěných kol, povykování lidí, bučení dobytka, pravidelné klapání kopyt. Zvířený prach se lepil na obličej a spolu s potem vytvářel svědící vrstvu špíny. Mírně zvlněná pahorkatina zůstala za nimi, terén se postupně zvedal, na obzoru se mlhavě tyčily vysoké hory. Nejvyšší vrcholky byly ověnčeny bělobou ledovcových polí. Kowalski věděl, že pokud všechno půjde podle plánu, budou mít pohoří po celou dobu putování po levé ruce. Místy se k němu sice přiblíží, ale stále se budou držet ve více méně průjezdné krajině. Ohlédl se. Palisáda Bosku splývala s horizontem, ještě rozeznával obrysy nejvyšších budov. Popohnal koně, propletl se mezi vozy a dohonil čelo karavany. Všiml si, že někteří muži si ho prohlížejí s neskrývanou nechutí, ale nevěnoval tomu pozornost. Jednání s farmáři a věčné uklidňování jejich sporů už zcela nechával na Bonsettim. I když jim zmocněnec marmockého panovníka dovolil projet knížectvím, Kowalski nepřestával myslet na stovku jeho těžkooděnců na koních. K dispozici měl dvacítku žoldnéřů a padesát částečně vycvičených farmářů. Vojáci by je rozprášili v jediném okamžiku. Osud všech lidí v karavaně závisel pouze na respektování uzavřené dohody.

Nataša seděla na sedátku, usrkávala víno z plechového hrnku a vesele klábosila s Honzou. Rezka kritickým pohledem zhodnotila svůj kulinářský výtvor. Srnčí obalené v bramborovém těstíčku, nastrouhaný křen a čerstvá cibule. Nakonec to dopadlo docela dobře. Menu pečlivě naplánovala předem a veškeré potřebné věci nakoupila v Bosku. Nebyla zkušená kuchařka, příprava jídla jí zabrala spoustu času a po celou dobu byla nervózní, aby něco nezkazila. Darkyho, štěně, které Led ve městě koupil, musela uvázat ke stromu, protože se jí neustále pletl do vaření.

Nataša se něčemu zvonivě zasmála. Rezka se rozhodla, že s další sklenkou vína počká až na Leda. Voda v konvici byla čerstvá, další dvě láhve se chladily ve vědru. Když nabízela Nataše první sklenku, řekla jí, že se vydrolil špunt a že bude lepší obsah vypít, než ho vylít. Po chvíli přemlouvání se napila a zjistila, že jí víno chutná. Rezka sama pro sebe spokojeně přikývla. Správně usoudila, že mladé dívce bude nejvíc vyhovovat sladké portské.

Mezi vozy se objevil Led Kowalski. Byl zaprášený a na první pohled unavený, za uzdu vedl koně, který potřeboval ustájit. Rezka ho chvíli pozorovala. Už dříve si všimla, že čím byl den namáhavější a tvrdší, tím lépe se Led o zvířata staral. A nejen o zvířata. O všechno a všechny mu blízké. Chvíli váhala, zda opravdu chce svůj plán uskutečnit, ale nakonec pokrčila rameny. Stálo ji to všechno tolik námahy a přemýšlení – a pak, tyhle věci pro ni nic neznamenaly. Podle domluvy kývla na Honzu. Ten se zvedl, bez ptaní převzal od Kowalskiho uzdu a valacha odvedl. Kowalski chtěl něco říci, ale potom ho zaujala připravovaná večeře.

„To vypadá slavnostně, co se děje?“ Nataša sklouzla ze sedátka, přivítala Leda polibkem a podala mu ručník a mýdlo. Kowalski se na okamžik zatvářil překvapeně a potom potěšeně. Rezka potlačila pocit rozladění. Všechno přece probíhalo přesně podle jejího plánu.

„V zátočině za vrbami je krásné koupání, ve voze máš nachystané čisté šaty,“ doporučila mu.

Led Kowalski se nerozhodně podíval na ni a potom na Natašu.

„Stalo se něco?“

Nataša ho chytla za ruku.

„Ne. Před Boskem jsi vypadal hodně ustaraně; řekly jsme si s Rezkou, že oslavíme, až to bude za námi. Ukážu ti to místo, je opravdu krásné a nikdo tam nechodí.“

Rezka zkusila, zda jsou už fazole měkké. Nataša, pokud se uvolnila a nechovala se jako upjatá stará panna, byla skutečně okouzlující. A v nových šatech, s výstřihem, který Rezka upravila speciálně pro tuto příležitost, byla přímo neodolatelná. Opět ji překvapilo, jak je Led v některých věcech naivní. Vůbec netušil, co se chystá. Přitom každé ženě by stačil jediný pohled na vystrojenou dívku a připravenou večeři. Rezka si povzdechla. Nataše to opravdu slušelo. Poprvé v životě si přála, aby také byla krásná. Dříve o to nikdy nestála, protože ji muži obtěžovali od chvíle, kdy přestala vypadat jako kluk.

Pomalu se šeřilo, žár dne ustoupil, vzduch byl svěží, voněl vlhkostí a kvetoucími lípami. Jedli venku, v okolí kupodivu nebyli žádní komáři ani moskyti. Rezka všem naložila pořádnou porci a víno rozlila do plecháčů. Zpočátku jedli mlčky.

„Chlapík od vedle je dobrý koželuh. Viděla jsem ho zpracovávat jelenici. Je jemňoučká, skoro jako látka. Nahoře budeme potřebovat teplé oblečení. Mohli bychom od něho pár kousků koupit,“ nadhodila Rezka téma.

Kowalski se ho okamžitě chytil. Cokoliv, co souviselo s budoucím hospodářstvím, ho zajímalo a byl o tom ochoten a schopen diskutovat s každým. Večer, když mu zbývalo trochu času, si do písku črtal rozmístění polí, ohrad, půdorysy domů. Rezka další poznámkou pozměnila téma rozhovoru, aby do něj mohla zasáhnout i Nataša. Bavili se teď o cestovních šatech. Když s Honzou odcházela od ohně, ti dva si jich ani nevšimli.

Posadili se ke koním a střídavě upíjeli víno z hrnku, který si přinesli s sebou. Rezka seděla opřená o kmen stromu a dívala se do tmy.

„Tys to všechno naplánovala.“

Uvědomila si, že se jí Honza ptá už podruhé.

Přikývla.

„Tobě to nevadí?“

Znovu přikývla.

Viděla, že Honza chce něco říci, ale nakonec větu spolkl.

„Dobrou noc. Když budeš něco potřebovat, stav se. Budu spát u svejch, na kraji u dvoukoláku.“

Rozloučil se s ní letmým dotekem a odešel. Začala jí být zima, ale do vozu se jí nechtělo. Bála se, že je uslyší. Ušklíbla se a naráz dopila zbytek vína. Nikdy by nevěřila, že jí právě tohle může vadit. Pak ji napadlo, že udělala tu největší pitomost v životě. Plakala, dokud neusnula.

Za úsvitu ji vzbudila zima. Přišourala se k vozu, bohatá rosa jí zmáčela sukni až po kolena. Drkotala zuby, po noci strávené venku ji bolely prochladlé klouby. I když věděla, že to je nesmysl, okamžik doufala, že až odhrne plachtu, najde Natašu spát na truhle. Vůz byl samozřejmě prázdný. Ležela pod přikrývkou a stále se nemohla zahřát. Šikmé sluneční paprsky pronikaly hrubě tkanou plachtou a zviditelňovaly smítka prachu vířící ve vzduchu. V jiné dny by touhle dobou byl Kowalski dávno na nohou a burcoval ostatní muže. S hořkou myšlenkou usnula.

Probudilo ji až kymácení vozu. Vykoukla ven. Na kozlíku seděl Honza Šoblaj, druhý vůz jedoucí v závěsu řídila Nataša. Rezka poodhrnula zadní plachtu a skulinou ji chvíli kradmo pozorovala. Byla oblečená do obvyklých cestovních šatů, ale vlasy měla pečlivě rozčesané a sepnuté svou nejhezčí sponou, dokonce si nalíčila oči. Rezka se ušklíbla. Sama ji to naučila a v Bosku jí pomohla vybrat i vhodnou barvu očních stínů. Nataša si okolí příliš nevšímala a zasněně se usmívala. Náhle se celá rozzářila. Rezčino zorné pole bylo omezené, ale víc otevírat skulinu nechtěla. Ze strany se vynořil Kowalski na koni a láskyplně se na Natašu usmál. Rezce se závistí sevřelo srdce, pomalu plachtu zatáhla. Už je nechtěla vidět, ani jednoho. Zpočátku se snažila slzy zadržet, ale bylo to marné. Ten úsměv mohl patřit jí. Tiše plakala až do oběda a potom upadla do strnulé lhostejnosti. Smutek a lítost ji vyčerpaly, už ani neměla na Natašu vztek. Byla to všechno její chyba a vlastně to přesně tak chtěla. Jen netušila, že pro ni jeden úsměv může mít takovou cenu.

Rozhlédla se po vnitřku vozu jinýma očima. Zvykla si považovat ho za svůj domov, přestože šlo jen o těžký obchodnický povoz. Teď se pro ni změnil v místo patřící někomu jinému, jedno z mnoha, na kterých už v životě přebývala. Nedokázala si představit, že by zůstala s Ledem a Natašou pohromadě. Rozhodla se, že se vrátí do Bosku a potom se pokusí dostat zpět do nějakého velkého města Ligy. V malých městech ženám jejího ražení pšenka příliš nekvetla. Sbalila si ranec svých věcí, k tomu zásobu sušeného masa a křížal. V noci chtěla ujet na jednom z Ledových koní. Nevěřila, že ji kvůli tomu bude pronásledovat. Při té myšlence jí opět povolily nervy a začala plakat.

Protože už nechtěla nikoho potkat, krátce před večerním utábořením sklouzla z vozu a vytratila se do savany. Projížděli teď zvlněným mořem trávy, která ji snadno skryla před očima ostatních. Sledovala karavanu s mírným odstupem a utábořila se ve vzdálenosti tří set metrů. Pro koně chtěla jít až po půlnoci. Neměla strach, že by ji někdo z něčeho podezříval. Všichni věděli, že patří ke Kowalskimu. Vyčerpáním usnula a až pozdě v noci ji probudilo hlasité šustění trávy. Vyděšeně se přikrčila k zemi. Netušila, kdo nebo co to je, ale doufala, že ji to v temnotě přehlédne. Stébla před ní se rozhrnula a než se stačila pořádně leknout, ucítila ve tváři mokrý štěněcí jazyk Darkyho.

„Co ty tu děláš, chlupáči?“ zašeptala a hladila zvíře po hlavě. Štěně šťastně zakňučelo.

„Tys mi dala, holka,“ uslyšela zblízka známý hlas a za okamžik už stál Kowalski vedle ní.

Viděla ho jako siluetu proti hvězdnatému nebi.

„Už jsem se bál, že ta potvora nepochopí, co od ní vlastně chci!“

Rezka opět měla oči plné slz.

„Neměls‘ sem chodit! Už tě nikdy nechci vidět! Zmiz!“ vykřikla.

Víc říct nedokázala. Lomcoval s ní vztek, měla radost a zároveň se i bála.

Led ji zvedl do náruče. Zuřivě se mu pokusila vykroutit. Polekaně ji pustil, Rezka se zhroutila do trávy a otřásala se neovládaným pláčem. Kowalski nad ní jen bezradně stál a raději se už o nic nepokoušel.

„Chtěla jsem – nechtěla jsem –“ snažila se Rezka vysvětlovat, ale pokaždé skončila v záplavě vzlyků.

„Je mi zima,“ vzdechla nesouvisle.

Kowalski si k ní klekl, oba přikryl svým dlouhým pláštěm a objal ji kolem pasu.

„Už nechci být sama, bojím se. Udělala jsem pitomost –“

Rezka cítila, že ještě slovo a sklouzne zpět ke zmatenému blábolení, do očí se jí tlačily nové a nové slzy, stále se otřásala potlačovanými vzlyky. Kowalski naprosto netušil, co má dělat. Pouze seděl a objímal ji tak silně, až měl strach, že jí ublíží.

„Víš, já ženám vůbec nerozumím,“ zašeptal nakonec nešťastně. „Strašně nerad bych tě ztratil.“

Rezka se opět rozplakala. V duchu si nadávala do „káč pitomých“, ale nedokázala se ovládnout.

Seděli v těsném objetí až do svítání. Rezka nakonec usnula a Led Kowalski ji v náručí odnesl zpět do tábora. Probudila se, když ji ukládal do postele.

„Nemáš pravdu,“ zašeptala, „myslím, že ženám rozumíš víc než kdokoliv, koho jsem potkala.“

Když Kowalski vyšel z vozu, potkal Natašu. Právě vyběhla ven zahalená jen do plédu, vypadala nervózně a postrašeně, oči se jí vlhce leskly. Kowalskimu uniklo mezi sevřenými rty tiché zaúpění. Objal Natašu kolem ramen a než stačila cokoliv říct nebo udělat, téměř násilím ji odvedl zpátky do vozu.

„Jsem unavený, včera jsem nevečeřel, celou noc jsem nespal. Jestli také plánuješ útěk, prozraď mi to prosím tě předem. Prodloužím polední siestu, abych se v noci udržel na nohou,“ řekl.

Nezdálo se, že by jeho proslov měl na Natašu uklidňující účinek, spíš naopak, její oči se leskly slzami.

„Prosím ne,“ zakroutil Kowalski hlavou.

Byl u konce se silami i představivostí. V životě nespatřil tolik ženských slz.

„Slib mi,“ vtiskl Nataše polibek, „že mi,“ políbil ji podruhé, „neutečeš.“

Zdálo se, že takto vedený rozhovor situaci nezhoršuje, proto stejným způsobem pokračoval.

„A prosím – postarej se – o Rezku. Je pěkně nachlazená. A ty taky – nechoď – ven – polonahá.“

Poslední polibek již nebyl konverzační, ale polibek pro polibek.

Toho dne se Kowalskimu žádná překážka nezdála nepřekonatelná. Když mu čelní hlídka před obědem oznámila, že jim v cestě stojí strmý kaňon dlouhý několik desítek kilometrů, k údivu ostatních opáčil, že jsou horší věci.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

NA CESTĚ

Rezka vyjela mimo proud vozů a rozhlédla se po krajině. Už několikátý den to byla stále táž mírně zvlněná pláň s tuhou rezavou trávou dosahující jezdcům až ke kolenům. Na východě se tyčily neměnné hory s bílými čepicemi. I z dálky vypadaly nepřístupně a hrozivě, Rezka byla ráda, že je podle plánu cesty obejdou. Už nedokázala vydržet ustavičné skřípění dřevěných os vozů a nekonečné natřásání se na kozlíku a třetí den jezdila v sedle. Přestože ji bolelo pozadí a stehna, připadalo jí to mnohem pohodlnější a svobodnější. Poplácala Blyznu, starší hodnou kobylu, kterou pro ni Led koupil, a popohnala ji šťouchnutím patami. Přes jakékoliv přemlouvání a poukazování na bezpečnost ostruhy odmítla. Nedokázala si představit, že by zbytečně Blyzně ubližovala. Sklouzla pohledem na lidi. Jako vždy zaregistrovala několik nesouhlasných a pohoršených pohledů. Byla oblečena v kalhotách a seděla v sedle na mužský způsob. To se samozřejmě puritánům nelíbilo. Nezamlouvalo se jim ani to, že si jezdila sama sem a tam. Také je pobuřovalo, že patří k Ledovi. Skutečnost, že žije se dvěma ženami, je téměř doháněla k šílenství. Pobídla Blyznu a dohonila Natašu. Vůz řídil pomocník, kterého Led na pár dnů najal.

„Nechceš se svézt se mnou? Bude se ti to líbit, zajedeme někam dál. Odpočineš si od prachu a toho věčného rachotu,“ lákala ji.

„Led říkal, že nemáš jezdit nikam daleko, v trávě se můžou schovávat místní lidé,“ odmítla Nataša.

I v natřásajícím se voze se snažila něco vyšívat a kupodivu se jí to dařilo. Rezka se vyklonila ze sedla, aby zahlédla motiv na ubrusu.

„Moc pěkné,“ pochválila rodící se výšivku.

Nataša se zářivě usmála.

„Počkej, až to bude celé.“

Rezka pobídla Blyznu a šikovně se propletla mezi dvěma vozy. Po třech dnech v sedle si začínala připadat jako zkušený jezdec, i když po prvním pádu měla za to, že si na koňský hřbet už nikdy nesedne. Její myšlenky se na chvíli stočily k Nataše. Byla ráda, že se jí po ranním rozhovoru vrátila dobrá nálada a už se dál nerozčilovala. Musela použít veškerou svou výmluvnost, aby ji přesvědčila, že otěhotnět na cestě, která může trvat ještě hezkých pár měsíců, není ten nejlepší nápad. Na Leda se v tomhle směru samozřejmě spoléhat nedalo. Pobaveně se tomu usmála. Naštěstí existovalo množství způsobů zabraňujících početí a ona většinu z nich znala. Odvar, který připravila, byl hořký, ale spolehlivý. Donutila Natašu, aby ho vypila přímo před ní.

Kowalski jel jako obvykle padesát metrů před čelem celé karavany. Tvářil se ještě zachmuřeněji než jindy. Po Koniášovi ani vidu ani slechu, navíc se Kant, který zastával funkci čelního zvěda, od včerejšího rána neobjevil. Za týden a půl měli podle mapy dorazit k dabavsko-ryžské hranici. Oficiálně byla smlouva o jejich průjezdu uzavřena, ale ryžané měli špatnou pověst a občas zde docházelo k srážkám usedlíků s divokými kmeny z hor. Podle dohody měli hranici překročit u Doenbortu, malé pohraniční pevnůstky na řece oddělující Dabávii od Ryžského hrabství. Právě při přechodu hrabství se měli nejtěsněji přiblížit k horám. Kowalski přemýšlel, kolik lidí za pět set výškových metrů, které budou muset nastoupat, zaplatí životem. Už při jízdě Marmockou pahorkatinou měli nehod a smrtelných úrazů víc než dost.

„Vypadáte zachmuřeně. Neměl byste. Dělá to na lidi špatný dojem,“ vyrušil ho z myšlenek Baribald Bryzold, který jej mezitím dojel.

Kowalski si zpočátku držel od čaroděje odstup, ale postupně v něm rozpoznal praktického člověka, jehož rady jsou k užitku, a navíc v něm vytušil spřízněnou duši, muže, který miluje řemesla a lidskou práci vůbec.

„Za hranicí budeme hodně stoupat. Nesmíme mít tolik nehod jako při průchodu přes Marmockou pahorkatinu,“ vyslovil nahlas Kowalski své obavy.

„Potřebujeme lepší organizaci. Lidé by si měli vzájemně pomáhat,“ navrhl Bryzold.

„Vytvoříme pracovní čety s lany, které budou pomáhat zvířatům přes nejhorší úseky, a skupiny, které budou s předstihem rovnat cestu. Lidé si musí uvědomit, že osud každého vozu závisí na všech zúčastněných,“ rozvíjel myšlenku Kowalski.

„To by mohlo fungovat. Bonsetti to zorganizuje,“ souhlasil Bryzold.

„Sakra,“ zaklel najednou Kowalski.

Krátce hvízdl a vztyčil levou ruku. Karavana se za hlasitého křiku a nadávání vozků zastavila. Po chvíli zmatků se zformovaly dva oddíly vycvičených farmářů a zaujaly místo po stranách. Polovina z najatých žoldnéřů se v rozšiřujícím vějíři rozjela vpřed, aby prozkoumala situaci.

„Pomalu, příliš pomalu. Kdyby chtěli zaútočit, byli bychom dávno rozprášeni,“ zavrčel Kowalski.

Bryzold si mužů brodících se k nim mořem trávy všiml teprve nyní.

„Jsou jenom dva,“ podotkl.

„Ale jedou bezstarostně a neskrývají se. Pokud bych byl sám proti takovému zástupu lidí, choval bych se opatrněji. Musí jich být víc,“ vysvětloval Kowalski znepokojeně.

První poznal příchozí Umwald.

„Koniáš!“ vykřikl nadšeně a vzápětí se nad svou radostí zarazil.

O chvíli později Kowalski odvolal poplach. Druhý muž byl Kant.

„Jsem rád, že jste se vrátil,“ zabručel Kowalski se špatně skrývanou úlevou, když se s Koniášem setkal tváří v tvář.

* * *

Kowalski mě stručně, ale zevrubně seznámil se situací. Dařilo se jim udržet denní průměr mezi dvaceti a pětadvaceti kilometry a až dosud přišli zhruba o třicet lidí. Zčásti za to mohla úmrtí při nehodách a zčásti farmáři, kteří si jedné noci řekli, že toho mají dost, a bez rozloučení se odtrhli. Osivo a vybavení samozřejmě nevrátili. Cestou Kowalski najal patnáct víceméně spolehlivých žoldáků. Ti se teď starali o průzkum a základní ostrahu karavany. Suma sumárum, nevedli jsme si špatně. Nic to však neznamenalo, protože jsme byli teprve na počátku cesty a to nejtěžší nás stále ještě čekalo. Největším problémem teď podle Kowalskiho byly rozmíšky mezi samotnými farmáři, hlavně mezi puritány a chudými horaly. Bonsetti tvrdil totéž.

Zúčastnil jsem se pravidelné večerní porady se stařešiny. Bonsetti zorganizoval zemědělce do deseti skupin zhruba po dvou stech lidech a o běžných záležitostech rokoval s jejich vůdci. Aby nikdo ze stařešinů nezískal na své lidi příliš velký vliv, udržoval současně kontakt i s dalšími silnými a nezávislými muži. První půlhodinu se řešila otázka, kdo pojede další den na konci karavany. Nikdo o polykání zvířeného prachu nestál. Debata byla bouřlivá, ale proti následující diskusi to byl jen lehký předkrm. Jednalo se o počty mužů, které každý ze stařešinů uvolní k průběžnému zpevňování cesty. Stařešinové se hádali hůř než trhovci a dokonce si i vyhrožovali. Bonsetti do sporů zasahoval minimálně a pouze v případech, když už skutečně nebylo zbytí. Uměl v tom chodit a nakonec každý udělal, co po něm chtěl. Velmi mu pomáhalo, že jsem seděl vedle něj. Nahrazoval jsem strašáka. Stačilo pár Bonsettiho výmluvných pohledů typu: Když nebudete dělat, co chci, tenhleten ošklivý a nebezpečný chlap na vás udělá bububu; a i největší kohouti se uklidnili. Nejvíc problémů způsoboval Faracius Edugan. Od pohledu nesnášel Kowalskiho a občas to dával zřetelně najevo. Několik stařešinů puritánských komunit ho otevřeně uznávalo jako svého neoficiálního zástupce.

„Něco pro vás mám,“ zdržel mě Baribald Bryzold po tom, co všichni ostatní odešli, a podal mi útlou knížečku vázanou v kůži. Na titulní stránce bylo energickým, léty vybledlým rukopisem napsáno:

Joseph Achromet: Zápisky z Grimmových hor.

Deník byl zapečetěn olověnou pečetí zdobenou komplikovaným reliéfem, který na pohled vypadal naprosto nesmyslně.

„Podle všeho je ve vlastnictví našeho klanu déle než padesát let. Neměl jsem o tom nejmenší tušení, ale zahlédl jsem ho ležet na stole ve Velmistrově pracovně.“

„Víte, co je uvnitř?“ zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou.

„Pokud bych deník otevřel, Velmistr, který pečeť pravděpodobně vyrobil, by se o tom dozvěděl. Byl bych přinejmenším vyobcován z klanu. To nechci.“

„A když pečeť poruším já?“

Baribald Bryzold se usmál.

„Velmistr si bude myslet, že jste v době své návštěvy v naší citadele tajně navštívil jeho pracovnu. A protože ani on nemá právo zabírat jen pro sebe klanové archiválie, nebude kolem toho dělat velký humbuk. Doufám, že vám – že nám všem pomůže, když se s deníkem seznámíte.“

Kývnul mi na rozloučenou a odešel.

* * *

Konečně jsem měl všechny povinnosti za sebou a po chvíli hledání jsem našel Umwaldův tábor. Vůz i náklad byly v pořádku, dokonce i zvířata vypadala v dobrém stavu. Vytřel jsem oba koně do sucha, pořádně je vyhřebelcoval a každému jsem zavěsil na krk brašnu s ovsem. Zasloužili si to. Mezitím Umwald bez řečí rozdělal oheň a začal něco smažit. Vonělo to dobře. K večeři jsme měli sázená vejce se slaninou a čerstvým chlebem. V divočině jsem tak dobrou večeři snad ještě nikdy neměl. Umwald sám vypadal zdravě. Nezhubl, naopak za ty čtyři týdny, co jsme se neviděli, zesílil.

Byl jsem unavený. Hned po jídle jsem se zachumlal do dek a usnul dřív, než zapadla Večernice.

Ze spánku mě probudil hlasitý křik a nadávky. Vklouzl jsem do bot a s mečem v ruce utíkal za zvukem. K jednomu křiklounovi se přidávali další, až se nedal rozeznat smysl slov. Lidé rychle vstávali, tma se hemžila rozespalými zvědavci. Obvykle se budím do plného vědomí, ale tentokrát jsem měl oči napůl slepené a nebyl jsem zcela při smyslech. Kromě křiku lidí se nic nedělo. Určitě se tedy nejednalo o útok nepřátel. Snad se do tábora zatoulalo nějaké divoké zvíře. Doufal jsem jen, že noční pozdvižení není kvůli ženě. Na poslední takové probuzení jsem měl nepříjemné vzpomínky a nechtěl jsem si je zopakovat.

Protlačil jsem se zástupem. Uprostřed kruhu lidí stál kluk s dívkou a vystrašeně se drželi za ruce. V duchu jsem zaúpěl. A bylo to tady. Kupodivu však v centru pozornosti nebyli oni, ale dvě skupinky mužů.

„Ten tvůj parchant zneuctil mou dceru! Za to ho zabiju a tebe taky!“ křičel podsaditý vousatý chlap okolo čtyřicítky a zuřivě se rozmachoval dlouhou okovanou holí.

Ta dívka mi nepřipadala zneuctěná. Vyděšená, to ano. Lidé, kteří se zrovna nezabývali vyřváváním výhružek na adresu členů druhého tábora, si ji měřili opovržlivými a odsuzujícími pohledy. Z útržků hovoru jsem pochopil, že to jsou její příbuzní. Tiskla se ke klukovi, který ji podle tvrzení jejího otce připravil o čest. Nikdy nepochopím jisté lidské představy o cti.

„Jen si to zkus a poznáš, jak chutná hlína!“ odpověděl stejně výhružným tónem muž stojící v čele druhé skupiny. Kromě holí jsem mezi rozvášněnými lidmi zahlédl sekery, pár lidí ukrývalo v rukávech nože.

„Krev, jedině krev může zachránit naše jméno!“ zaječel pokřivený chlapík, který se zdál slizký i v chabém světle pochodní. Dav na jedné straně souhlasně zahučel. Neviděl jsem žádný způsob, jak zabránit hrozícímu krveprolití. Tady se neřešilo svedení jedné holky, ale dlouhotrvající nenávist mezi horaly a puritány. V duchu jsem toho kluka proklínal. Nemohli se schovat lépe? Ustoupil jsem o krok, abych měl kolem sebe víc prostoru, v levé ruce jsem držel dýku, v pravé meč. I kdybych křiklouna okamžitě zabil, ničemu by to už nepomohlo. Zbraně byly náhle všude mezi lidmi. Výhružky získávaly na vulgárnosti a barvitosti, oči se leskly v předtuše násilí. Věděl jsem, že pokud masakr propukne, karavana se rozpadne a celý podnik skončí. A lidé zůstanou sami v cizí zemi. V lepším případě je prodají do otroctví, v horším je kvůli majetku, který vezou sebou, povraždí. Rozhodl jsem se vsadit všechno na jednu kartu a řvouna umlčet. Byla tady chabá šance, že si potom jeho nohsledové dají na silácká gesta pozor. První chlap se okovanou holí ohnal po muži z nepřátelské skupiny, ve vzduchu se zaleskla sekera. Vyměnil jsem dýku za vrhací nůž.

Kowalski se prodral do zužujícího se prostoru přímo mezi rozvášněné muže. Něco takového bych nikdy neriskoval. V ruce držel starý plstěný klobouk.

„Sbírka na novomanžele! Kdo přispěje novomanželům?“

Výmluvně zvedl klobouk do výše. Lidé ztichli. Částečně překvapením, protože podobný vývoj situace nikdo neočekával, částečně kvůli obavě, aby jejich případné hlasité projevy nebyly považovány za ochotu přispět. Na peníze je každý farmář opatrný. Kowalski pozvedl do výše i druhou ruku a tak, aby to všichni viděli, vhodil do klobouku vysokým obloukem hrst mincí. Zlato zacinkalo, podle zvuku to mohlo být osm – deset zlatých, víc, než většina přítomných v životě viděla pohromadě. Natáhl ruku s kloboukem směrem k mladíkovým příbuzným. Jejich vůdce se zašklebil, sáhl k opasku a přidal další zlaťák, většina jeho stoupenců ho následovala. Kowalski začal pomalu obcházet lidi, cestu si vybíral tak, aby otce dívky navštívil mezi posledními. Já jsem přihodil dva desetizlaťáky a postaral jsem se, aby pořádně zazvonily. Desetizlaťáky mají charakteristický hutný zvuk a někdy se jim proto přezdívá rajské zvony. Ve chvíli, kdy Kowalski konečně dorazil k puritánům, byla v klobouku slušná částka a většina z toho ve zlatě. Samotného mě překvapilo, kolik tam toho lidé naházeli.

Kowalski se prohrábl mincemi, kov zacinkal. Lidé fascinovaně přihlíželi.

„Řekl bych, že tady máme dobrých osmdesát zlatých. To je opravdu pěkné věno,“ prohodil směrem k otci dívky.

Chlap nahlédl do klobouku a polkl. Osmdesát zlatých znamenalo pro farmáře celé bohatství. Nemohl ani pomyslet, že by svou dceru dokázal tak dobře zabezpečit.

„Je to ale věno. Pokud se svatba neuskuteční, lidé si vezmou své dary zpět,“ pokračoval Kowalski nezúčastněným tónem profesionálního vyvolávače cen na trhu.

„Přispějete i vy?“

Otec nerozhodně přešlápl z nohy na nohu a nevědomky přitom v ruce křečovitě svíral svou okovanou palici. Jeho společníci ho s napětím pozorovali. Podíval se na klobouk, potom na dceru, která se stále tiskla ke svému milenci. Nebyl to špatný kluk. Určitě měl nahnáno, ale nedával strach najevo a snažil se dívku konejšit. To je víc, než zvládá spousta mužů. Lidé ani nedutali, skoro jsem slyšel padat rosu. Farmář nakonec sáhl k opasku a přihodil do klobouku svůj vlastní měšec.

„Nejsem žádný chudák, aby od svého otce nic nedostala.“

Lidé si ulehčeně oddechli. Vzrušení z nastávající rvačky dávno vyprchalo, všichni byli rádi, že se věc obešla bez mrtvých a zmrzačených. Otočil jsem se a odešel zpátky ke svému lůžku. Než jsem se zabalil do deky, opět se strhla příšerná vřava, ale už to nebyly výhružky, nýbrž všeobecné oslavování. To nejhorší bylo pro tentokrát za námi, Kowalski měl farmáře pod kontrolou. Všechny, až na Faracia Edugana. Když jsem kolem něj procházel, probodával Kowalskiho nenávistným pohledem.

Ráno jsem se vzbudil za rozbřesku. Obloha na východě byla jasně modrá, ale na západě ještě svítily hvězdy. Panovalo bezvětří a v moři vysoké trávy se nepohnulo jediné stéblo. První ptáci se probouzeli, do šedého ticha občas zazněl jednotlivý trylek, tábor ještě spal.

Byl jsem unavený, ale věděl jsem, že už neusnu. V hlavě mi vířilo příliš mnoho myšlenek. Posadil jsem se, opřel se zády o kolo vozu a otevřel Achrometův deník. Zpočátku jsem písmena psaná vybledlým inkoustem sotva rozeznával, ale s nastupujícím rozbřeskem se to lepšilo. Nebyl tam žádný úvod, knížečka začínala přímo prvním záznamem:

Včera jsme se vydali na cestu. Dvanáct set mužů, žen a dětí s neúplným vybavením a jen nedostatečnými zásobami na zimu. Přesto doufám, že to zvládneme. Za první den jsme ujeli pětatřicet kilometrů. To je dost, ale nepochybně přijdou dny, kdy nezvládneme ani polovinu.. Rozhodl jsem se psát si deník. Věřím, že až se budu v čase ohlížet zpátky, mohou mi být některá připomenutí užitečná. A také ve svých zaznamenaných myšlenkách určitě naleznu povzbuzení.

Zápis byl datován dvacátého pátého května 317. Další vznikl o tři dny později:

Překročili jsme říčku Oles a opustili území oficiálně přináležející k Fenidongu. Z druhého břehu nás pozorovalo několik desítek lidí. Byli nuzně oblečeni a nevypadali, že patří k ozbrojeným silám místního barona. Gonah, velitel mých žoldnéřů, je chtěl pronásledovat. Přesvědčil jsem ho, až když jsem ho upozornil, že to může být léčka – pokus o odlákání našich vojáků. Není moc chytrý. Možná jsem měl výběru velitele věnovat větší pozornost. Abychom se vyhnuli střetům s místními, změnil jsem trasu a rozhodl, že půjdeme po hranici mezi Haackým a Lubským panstvím.

Třináctého června.

Cesta bažinami byla peklo. Utopilo se dvacet lidí a přišli jsme o čtyři vozy. Včera jsme se konečně dostali na suchou zem, ale byl jsem tak unaven, že jsem nedokázal ani psát. Dnes ráno chyběly další dva vozy. Na jednom z nich byly naloženy zásoby. Obilí nám bude chybět, ale nemáme čas uprchlé sedláky pronásledovat. Všechny jsem svolal a řekl jim, že další uprchlíky budu stíhat a že muže dám bez milosti pověsit. Přeji si, abych svou výhružku nemusel splnit.

Následoval dlouhý seznam potravin a vybavení, které sebou vezli. Zavrzalo dřevo, odtrhl jsem oči od deníku. Nad horizontem právě vysvitly první paprsky slunce. Spatřil jsem Kowalskiho. Zastavil se na schůdcích vozu, protáhl se a rozhlédl kolem dokola. Nevšiml si mě, patrně předpokládal, že se probudil první. Na okamžik se podíval za sebe do vozu a něžně se usmál. Nikdy bych neřekl, že se muž může tvářit tak měkce a mile. Zatáhl plachtu a opatrně, aby nezpůsobil zbytečný hluk, seskočil na zem. Rychle rozdělal oheň a dříve, než se venku objevil někdo další, mu v konvici bublala voda. Mezitím ještě stačil zaopatřit koně a probudit svého pomocníka, se kterým se podělil o první plecháč kávy. Potom naplnil dva menší hrnky a zanesl je do vozu svým dívkám. Až teď jsem si uvědomil, že něco teplého v žaludku by mi také neuškodilo. Zvedl jsem se a šel k potoku pro vodu. Nikoho jsem nepotkal, ale v rozměklém břehu potoka jsem objevil dva otisky malých nohou a v čerstvém ranním vzduchu se vznášela vůně, kterou bych poznal mezi tisíci. Kristýna také vstávala brzy. Párkrát jsem se zhluboka nadechl a sevření bránice povolilo. Doplnil jsem si polní láhev a napil se přímo z potoka. Vlastně jsem kávu ani nepotřeboval.

Před osmou už jsme byli na cestě. Dva „hrdinové včerejší noci“ jeli na vlastním voze, který pro ně zřejmě vyčlenili jejich příbuzní. Oba vypadali trochu vyděšeně, jako by si nebyli jisti, zda bdí či sní. Kluk na Kowalskiho radu proměnil část peněz za nástroje, vybavení a párek krav.

Ceny zboží zatím stoupaly jen mírně, málokdo z budoucích osadníků si uvědomoval, že pořádná pila se za pár měsíců bude vyvažovat zlatem. Před polednem jsme projížděli malou chudou osadou. Obyvatelé si nás nevraživě prohlíželi, ale ničeho jiného se neodvážili, protože jsme pro ně byli příliš velké sousto. Pokusili se s námi obchodovat, ale kromě hovězího masa neměli co nabídnout. Dál jsme jeli téměř pustinou. Dabavie byla chudá země a jediné větší město minula karavana už před několika dny. Všechno ostatní byly osady, které se vesnicemi daly nazývat jen s přimhouřením obou očí.

Po poledni jsem se přidal ke skupince zástupců podílníků. Drželi se pohromadě hned za Kowalskiho vozy a stranili se všech ostatních. Pokud jsem mohl posoudit, ani mezi sebou neprojevovali žádnou družnost. Nemíchal jsem se mezi ně, jen jsem je pozoroval. První jel žoldnéřský vůz s proviantem tažený čtyřmi páry velkých dlouhorohých volů, za ním se drželi Valerovi lidé. Hatovův vůz tam byl také, ale staral se o něj jen vozka, ostatní muži se účastnili hlídkování a průzkumu cesty před námi. Bryzold s dalšími čaroději jeli každý den jinde, podle toho, kde jich bylo potřeba. Spolupracovali s Kowalskim a řídili pracovní čety, které pomáhaly vozům překonávat kritická místa; starali se o nemocné a zraněné.

Kant zahoukal na roh smluvený signál a čelo karavany zastavilo. Jako na povel se všude rozezněly nadávky a povely vozků a koňáků, pravidelný rytmus pochodu karavany zakolísal a rozpadl se.

„Polední přestávka!“ zakřičel žoldnéř a ještě jednou zatroubil. Prach vířený koly a kopyty zvířat se pomalu usazoval. Otřel jsem si pot a špínu z tváře. Lidé vyváděli zvířata na pastvu k nedaleké říčce. Kowalski vybral k odpočinku příhodné místo uprostřed dlouhého meandru řeky, která nebyla na žádné mapě zakreslená. Z větší vzdálenosti by nás případný pozorovatel pravděpodobně přehlédl, protože ze tří světových stran zakrýval výhled hustý a vysoký pás křovinatých olší a mohutných topolů.

Noc proběhla bez jakéhokoliv vyrušení a ráno jsem si opět chvíli četl v Achrometově deníku. Zatím jsme skoro přesně kopírovali cestu, kterou vykonal téměř před stoletím. Dokonce i Dabavsko-Ryžskou hranici jsme měli přecházet na stejném místě, u pevnosti Salisbur. Tehdy tam však žádná pevnost nestála a Achromet musel čelit divokým kmenům v té době obývajícím nynější ryžské území. Na nás dnes v pevnosti čekal emisar ryžského hraběte. Vzhledem k tomu, že Kowalski s Bryzoldem bez problémů zvládali rutinní záležitosti, přenechal jsem jim velení nad karavanou a v Bonsettiho doprovodu vyrazil směrem k Salisburu. Chtěl jsem se přesvědčit, že je hraběcí zplnomocněnec připraven dodržet smlouvu. V případě, že by nebyl, jsme s Bonsettim měli čtyři dny k tomu, abychom ho přinutili změnit názor. Odhadoval jsem, že k městečku dorazíme za dva nebo tři dny, karavana nejdříve za týden.

* * *

Rezka se posadila a opřela o kmen zakrslé borovice. Po dlouhém horkém dni vítala večerní chlad. Litovala jen, že v blízkosti není žádný potok, kde by se mohla vykoupat. Nataše řekla, že se jde projít, aby ji nechala s Kowalskim chvíli o samotě. Před očima se jí vybavil obraz zádumčivého žoldnéře. Aniž si to uvědomila, při vzpomínce se usmála. Led Kowalski se částečně vymykal jejím znalostem o mužích. Měl sice dvě ženy, ale kdyby se ona sama alespoň trochu nesnažila, žil by v celibátu jako skutečný mnich. Napadlo ji, že možná právě kvůli jeho nejistotě a stydlivosti ve vztahu k ženám ho má tolik ráda. Mezi keři se jí otevíral výhled do ležení Faracia Edugana a jeho lidí. Muži o něčem vášnivě debatovali v kruhu kolem ohně.

Věděla, že s Eduganem jedou i příbuzní Honzy Šoblaje. V houstnoucím šeru nedokázala rozeznat, zda náhodou není zrovna mezi nimi.

Zavrtěla se, aby se usadila pohodlněji. Vychutnávala klid, vůni pryskyřice a líný bzukot poletujícího hmyzu. Zdálo se jí neskutečné, jaký její život najednou nabral směr. Ještě nedávno byla třístříbrňáková děvka bez naděje na lepší budoucnost, a teď směřovala vstříc neznámému osudu po boku muže, kterého všichni respektovali. Myšlenka chutnala sladce. Nikdy v životě jí nikdo nic nezáviděl. Až nyní. Chvíli se bavila vzpomínkami na nevraživé pohledy ostatních žen a žádostivé pohledy mužů, ale potom toho nechala. Uvědomovala si, že tohle není to, co od budoucnosti čeká. Led Kowalski ji měl rád, miloval ji, a Rezka s úžasem zjišťovala, že ač se tomu podvědomě brání, začíná na tom být stejně. Proti tmavnoucímu nebi rozeznala siluetu muže kráčejícího k ní. Nelekla se, podle způsobu chůze poznala Honzu.

„Viděl sem tě sem jít, tak sem si řek, že se na chvíli zastavím. A přines sem trochu kávy.“

Podal jí hrnek.

„Děje se něco?“ zeptala se Rezka.

Mladík těžce vzdychl.

„Lidem se nelíbíte.“

„Komu se co nelíbí?“

Rezka okamžitě věděla, o čem bude řeč.

„Nelíbí se jim, jak s Natašou a Kowalskim žijete.“

„Nic jim do toho není.“

Honza pokrčil mohutnými rameny.

„Možná, teda – máš pravdu. Ale sem příliš malej pán na to, abych jim to vysvětloval. Můj otec byl bezzemek, přivydělával si jako vobecní ras. Kdyby se to povídalo jen v mý rodině, vem to čert. Jenomže dneska proti vám veřejně mluvil sám Faracius Edugan. Říkal, že nemůžem mít za vůdce člověka, kterej žije se dvěma běhnama. Promiň.“

Rezka urážku a následnou omluvu sotva zaregistrovala. Horečnatě uvažovala.

„Ty ale víš, proč nás napadá,“ řekla po chvíli.

„Jasně. Chce se sám stát šéfem,“ přikývl Honza.

„Vůdcem karavany je ale Koniáš, ne Led.“

Honza nervózně obracel v prstech uschlou větev a náhle ji zlomil. Suché lupnutí se hlasitě rozlehlo večerním tichem.

„Jasně, ale lidi to berou jinak. Kowalski rozhoduje a udílí rozkazy, Kowalskiho viděj každej den. Koniáš je pro ně jen žoldák, kterej se vobjeví a zase zmizí. Všem je jasný, že jednou zmizí úplně. A eště něco sem ti chtěl říct.“

Rezka pochopila, že teď přijde to hlavní, z čeho má Honza těžkou hlavu.

„Pamatuješ si na toho chlápka, kvůli kterejmu sem vás s Natašou kdysi hlídal?“

Přikývla.

„Menuje se Ostar Hon a už nějakou dobu je Faraciova pravá ruka. Tehdá si ho vodhadla správně. Von není úplně normální.“

Rezka chvíli čekala, zda Honza nebude pokračovat, ale mladík mlčel.

„Ubližuje ženám?“ zeptala se.

„Jo. Dvě už docela vošklivě ztlouk a znásilnil.“

„A proč ho mezi sebou jeho lidé trpí?“

Honza si rozpačitě odkašlal.

„Faracius nad ním drží ochrannou ruku.“

Rezce přejel mráz po zádech.

„Proč si myslíš, že si Faracius vydržuje takovou zrůdu?“ zeptala se tiše.

Mladík mlčel.

„Honzo, potřebuji o tom vědět co nejvíc. Co se povídá, na čem se Faraciovi lidé dohodnou, co naplánují. Prostě cokoliv, co by nám mohlo pomoct.“

I v šeru viděla, že se mladík dívá do země.

„Je s nima moje rodina, nemůžu ti pomáhat proti nim,“ vyhrkl po dlouhém váhání.

Rezka se prudce postavila.

„Člověk si někdy musí vybrat, na čí stranu se postaví. Ale ať se rozhodneš jakkoliv, jsi můj kamarád. Jsi a budeš. Dobrou noc. Jsem unavená.“

Její dobrá nálada z počátku večera byla ta tam. Ostar Hon beztrestně znásilnil a zbil dvě ženy. Věděla, že takovým mužům s jídlem roste chuť. Navíc ho Kowalskiho úhlavní nepřítel chránil. Najednou dostala strach a připadala si zranitelná a nejistá. Když dorazila k vozům, rozpačitě se zastavila. Nechtělo se jí spát samotné. Váhala jen chvíli. Všude bylo ticho, Kowalski s Natašou se už dávno oddávali snům. Opatrně se vyhoupla na schůdky a protáhla pod plachtou. Slyšela jen tiché oddechování. Halenu si přetáhla přes hlavu, rozepnula knoflíky sukně a nechala ji sklouznout na zem. Neměla nejmenší chuť hledat ve tmě druhou deku. Nahá vklouzla do postele a přitulila se k Ledovi. Jen něco zabručel ze snu. Najednou se cítila o hodně lépe. Ještě chvíli se jí hlavou honily nervózní myšlenky, ale teplo a pocit bezpečí ji rychle ukolébal do spánku.

* * *

Led Kowalski si uvědomoval, že by měl vstávat. Jeho vnitřní hodiny byly neúprosné a čím víc na něj povinnosti doléhaly, tím dříve ho burcovaly z postele. Na druhou stranu, zdál se mu erotický sen. Jako každý muž měl rád erotické sny. Dokonce je měl mnohem raději než ostatní muži, protože ze snů neměl žádné výčitky svědomí. Po noci strávené v nevěstinci to bývalo horší. Rozhodl se, že povinnosti mohou ještě chvíli počkat. Zdálo se mu o nádherné černovlásce, která ho laskala v klíně. Smála se a něco mu říkala. Nerozuměl jí. Objal ji rukama kolem boků a přitáhl si ji na hruď. Na pohled byla drobná, ale když ji uchopil, vnímal výraznou křivku boků a vzrušující hebkost kůže. Opět se zasmála a něco řekla mírně změněným hlasem. Současně ho nepřestávala laskat. Přitáhl si její klín až k obličeji, obklopila ho vůně ženského lůna. Začal ji mazlit jazykem. Nespěchal. Ve snech nikdy nespěchal. Ve snech to bylo vždy lepší a hezčí než ve skutečnosti. Byl jemný a sotva se jí dotýkal. Ani ona ho nepřestávala laskat. To mu připadalo divné, ale věděl, že v představách je možné všechno. Líbilo se mu to. V životě neměl tak krásný a živý sen. Ústy vychutnával její chuť, rukama ji hladil po bocích a současně se s ní miloval. Vykřikla rozkoší. Dvojhlasně. Led Kowalski už svou touhu nedokázal ovládat. Jeho i její pohyby ztrácely plynulost a vláčnost, byly stále rychlejší a prudší, až se bál, že se probudí. Vůně ženského klína získávala na opojnosti, vzrušení ho přemohlo. Zaslechl trojhlasé zasténání a otevřel oči. Neklečela nad ním černovláska, ale zrzka, a rukama objímal jinou ženu. Už však bylo pozdě. Oddal se rozkoši. Když opět získal vládu nad svým tělem, zavřel oči a zůstal nehybně ležet. Rezka s Natašou se k němu přitulily každá z jedné strany. Led Kowalski, svázán pouty své puritánské výchovy, neviděl žádnou únikovou cestu. Věděl jen, že ať už ho potká jakkoliv strašlivý osud, bude zasloužený.

„Tohle po něm nesmíme chtít příliš často, musíme si ho šetřit. Je sice zachovalý, ale nějaké roky už přece jen má,“ řekla jedna.

Kdyby to Led Kowalski uměl, zavřel by i uši. Místo toho uslyšel perlivý Natašin smích a na čele ucítil horký dotek rtů.

„Myslíš, že tak bude ležet ještě dlouho? Lidé už vstali, za chvíli bychom měli vyrazit na cestu.“

„Musíme ho vzbudit.“

Dvě ženská těla se k němu přitiskla, Led Kowalski ve snaze o sebeovládání tiše zasténal, ale zvuk překrylo dvojité dívčí chichotání. Pak jeho vůle i puritánství opět kapitulovaly.

* * *

Z blíže neurčených důvodů se toho dne vydala karavana na cestu s více než dvouhodinovým zpožděním.

* * *

Jeli jsme s Bonsettim, jak nejrychleji nám naši koně dovolili. Bez domlouvání jsme si instinktivně rozdělili táborové povinnosti. On šel pro vodu, já chystal ohniště, on připravoval večeři, já se staral o koně. Oba jsme na nejrůznějších klikatých stezkách v divočině i mezi lidmi strávili spoustu let a věděli jsme, jak se chovat. Hlídky jsme nedrželi. Spali jsme lehce, připraveni na každé překvapení. Byli jsme jako vlci, spolu, ale současně každý sám. Za celé dva dny jsme nepromluvili jediné slovo. Nebylo proč. Nedá se říct, že by mi to vadilo, spíš jsem to pociťoval jako úlevu.

Druhého dne pozdě odpoledne jsme dorazili k cíli. Nejprve se před námi objevil zelený pás stromů lemující pohraniční řeku Luen. Po několika dalších kilometrech cesty podél lidmi nepoznamenané džungle lísek, topolů a olší, která zabraňovala přístupu k vodě, jsme dorazili k Salisburu. Salisbur sice ležel na dabavské straně, ale právně patřil k Ryžskému hrabství. Střežil jediný bezpečný brod přes Luen na délce dobrých čtyř set kilometrů a zaručoval tak hraběti stálý zdroj slušných příjmů za brodné, protože tudy pravidelně cestovali obchodníci směřující do jižních států Obchodní ligy. Město chránila hradba vytvořená ze zdvojené palisády kůlů, vysoká zhruba šest metrů, s vnitřním prostorem vysypaným jílem. Po vyvýšené cestě v pravidelných intervalech přecházely hlídky. Přes linii opevnění čněly tři věže a několik vyšších budov. Blíž pobřeží by Salisbur byl jen malým a bezvýznamným městečkem, tady však sloužil jako důležitá obchodní křižovatka a vojensko-strategický bod. Podle dohody uzavřené Masnerem zde na nás měl čekat vyslanec ryžského hraběte s povolením k průchodu a dalšími doporučujícími dokumenty. Pevně jsem doufal, že tomu tak skutečně je.

Slunce zapadalo a barvilo vnější palisádu do syté červenohnědé barvy, suchý vzduch s všudypřítomným jemným prachem škrábal v krku. Po celodenním opékání v sedle jsem měl pokožku vysušenou a svrasklou, až se mi zdálo, že jí někde na temeni kus chybí a slunce se skrze odhalenou lebeční kost propaluje rovnou do mozku. Bonsetti jel vedle mě. Seděl v sedle oním nehezkým způsobem, který porušuje pravidla všech jezdeckých škol, na druhou stranu však umožňuje bez velké únavy a újmy na zdraví strávit na koňském hřbetě celé týdny. Sám jezdím podobně a při pohledu zdálky připomínám kymácejícího se panáka. Vyježděná cesta se vzdálila od řeky, otevřel se nám pohled na stanové městečko, ještě před chvílí ukryté za hradbami. Obchodní sezóna teprve začínala, přesto se však venku tísnila spousta obchodníků. Odhadoval jsem, že je jich několik set, možná tisíc.

Dorazili jsme k hradní bráně, kopyta zazvonila na dlažbě. Dvojice strážných si nás nevraživě přeměřila. Přijeli jsme těsně před zavřením, což pro ně obnášelo nečekanou práci na poslední chvíli. Sporý chlapík v sešmajdaných botách a s krátkým masivním mečem za pasem si nás prohlédl ze všech stran.

„Odkud a kam máte namířeno?“ zeptal se s rukou položenou na jilci meče.

„Ze severu na jih,“ řekl jsem.

„To není moc dobrá odpověď,“ zavrčel a stiskl zuby. Síť hlubokých vrásek ho změnila v sveřepého buldoka. Byla v tom samozřejmost získaná častým tréninkem. Zřejmě to mělo nahánět strach.

„To tedy není,“ souhlasil jsem.

„Co máte k proclení? V Salisburu se platí clo za každé dovezené zboží. Drahé kameny, koření, hedvábí, koně.“

Vypadal, že se jen třese, aby mi ulehčil o pár zlaťáků.

„Nic.“

„Budete s něčím obchodovat? Obchodníci platí daň z příchodu. Jeden zlatý. Dostanete za něj glejt, bez kterého nemůžete obchodovat.“

„Ne.“

Chlapík kolem nás poskakoval vztekleji a vztekleji. Bonsetti si ho nevšímal, prohlížel si opevnění a domy okolo. V Salisburu byl využit každý čtvereční metr plochy, hned za branou začínala spleť křivolakých úzkých uliček.

„Otevřete sedlové brašny!“ rozkázal.

Rozčilil jsem ho a teď mi chtěl ukázat, kdo je tady pánem. Podvečerní klid narušily pravidelné údery zvonu. Jeho parťák, chlapík s dlouhými blond vlasy vykukujícími zpod kožené čapky, obrátil oči v sloup. Dva vojáci postávali u strážního domku a pobaveně celou situaci pozorovali. Zřejmě čekali, až budou moci střídat.

„Kende, nic nemaj, jinak by se chovali zdvořileji. Končí nám šichta, zavřem bránu a předáme službu. Nevím jak ty, ale já toho mám pro dnešek plný zuby. Raděj si dám pár piv, než abych s tebou buzeroval tyhle dva.“

Blonďák měl smysl pro realitu.

Kend nás chvíli nerozhodně pozoroval.

„Jeďte, sakra,“ vyštěkl a mávl rukou.

Odhadoval jsem, že umře na žaludeční vředy. Tedy pokud ve své zbrklosti dříve nepopudí někoho, kdo bude s mečem lepší než on.

„Jestli hledáte slušný ubytování, kde se vám postaraj i o koně, zkuste to v hospodě U štítu. Je to sice až na druhý straně města, ale když pojedete pořád podle hradeb, nemůžete to minout,“ zavolal za námi blonďák. „Slušný jídlo, slušný pití, slušný ceny.“

„Proč ta starost?“ zeptal jsem se.

Blonďák se zašklebil.

„Dostávám od nich provizi, měďák za každýho, koho tam pošlu. Ale opravdu nejsou špatný a maj velký stáje.“

Mávl jsem mu na pozdrav a rozjeli jsme se.

„Ze severu na jih?“ zeptal se Bonsetti.

Pokrčil jsem rameny.

„Nemám rád nemístně zvědavé lidi.“

„S hlídkami u bran se obvykle mluví zdvořileji.“

„Nikdo není dokonalý. Mám žízeň a jsem unavený.“

Bonsetti se bůhvíproč zašklebil. Tohle byl za uplynulé dva dny náš nejdelší dialog. Vyzkoušeli jsme pár hostinců, které jsme míjeli, ale buď měli plno, nebo jim chyběla stáj, nebo jsme se majitelům jednoduše nelíbili. Nevyčítal jsem jim to. Kdybych byl poctivý živnostník, také bych si do domu nepustil dvě podezřelá individua jako jsme byli já a Bonsetti. Špinaví, zarostlí a ověšení zbraněmi.

Nakonec jsme skutečně dobře pochodili až U štítu. Hostinský, zamračený shrbený chlap, si nás chvíli prohlížel a nabídl nám pokoj v podkroví se dvěma postelemi. To byl větší komfort, než jsem čekal. Obvykle bývá v místnosti jen jedna postel a lidé se o ni musí podělit. Koně jsme nechali ve stáji a usadili se ve výčepu. Hostinská, která přívětivostí mohla směle soupeřit se svým mužem, před nás bez ptaní postavila dva džbány piva.

„Něco k jídlu?“

Přikývl jsem.

„Co to bude? Máme vepřové, telecí, včera jsme poráželi mladého býčka.“

Pokrčil jsem rameny a ukázal na Bonsettiho.

„Je to jedno,“ řekl.

Hospodská si něco zabručela pod nos a odešla.

„Myslel jsem, že jsi labužník,“ prohodil Bonsetti. Pozoroval přitom špičky svých bot.

„Nemám v poslední době na jídlo nějak chuť.“

Vyprázdnil jsem džbán. Po dlouhé cestě chutnalo studené pivo skvěle. Mlčeli jsme. Prohlížel jsem si místnost a lidi okolo. Chlápci ze zapadlého městečka. Oblečení jako řemeslníci, ale s kalhotami vyšoupanými na stehnech od častého ježdění na koni. Většinou byli ozbrojeni loveckými tesáky s téměř půlmetrovou čepelí bez záštity. Ve městě, kde vás od divočiny dělí jen šest metrů vysoké hradby, je to určitě praktické.

Vstoupili dva noví hosté. Na první pohled se ničím neodlišovali od ostatních, ale přesto sem nepatřili. Bonsetti jim věnoval letmé mrknutí, ale okamžitě zaregistroval, že něco není v pořádku. Oblečení těch dvou bylo příliš nové, jejich pracovní boty příliš čisté a vlasy příliš upravené. Jako by je někdo vystrojil v divadelní rekvizitárně. Rozhodl jsem se nespěchat a dát jim dost času, aby se projevili.

Jídlo donesl kuchař. Bez řečí před nás postavil velkou mísu s kusy libového hovězího ve vlastní šťávě a hromadou pečených brambor k tomu. Vonělo to dobře, kuchař kořením nešetřil, rozeznával jsem výrazné aroma majoránky a jalovce.

„Moje žena ráda a dobře vařila. Někdy mi připravovala něco podobného a říkala tomu velká večeře pro velkého chlapa. Když ode mě odešla, nemohl jsem vůbec jíst,“ řekl najednou Bonsetti.

Díval se přitom do mísy.

„Začal jsem hodně pít a stala se ze mě úplná troska. Trvalo to dva roky.“

„Jak ses z toho dostal?“ zeptal jsem se.

„Okradla mě parta lapků. Vyrabovali hospodářství, vzali všechno, co mohli, a dokonce mě ani nezabili, protože jsem byl naprosto namol. Myslím, že si ze mě utahovali, ale moc si to nepamatuju. Když jsem se probral, neměl jsem peníze na kořalku, neměl jsem oblečení, prostě vůbec nic. Kdyby mi nechali chlast, vykašlal bych se na ně. Ve sklepě jsem schovával dvěstělitrový sud domácí pálenky. Ukrást ho nemohli, tak ho alespoň rozbili. Jejich smůla. Vyrazil jsem za nimi. Po svých, samozřejmě, protože ukradli i koně. Dohonil jsem je a sebral jim, co ještě nestačili utratit. Ke kořalce už jsem se nevrátil a začal se živit stíháním lidí, na které soudy ve Fenidongu vypsaly zatykač. Docela se mi dařilo.“

Přikývl jsem a ukázal hospodské, aby donesla další džbán. Bonsetti mě překvapil. Docela rád bych věděl, pod jakým jménem se nechal najímat. Lovci odměn jsou různí, sám jsem si – když jsem nutně potřeboval peníze na splácení dluhů – takhle chvíli přivydělával. Existuje jistá odrůda těchto profesionálů, kterým se říká lovci hlav. Ti se nenamáhají s dopravou dopadnutého zločince před soud, přivezou pouze hlavu, za kterou vyinkasují odměnu. Před soudem prohlásí, že stíhaného zabili v sebeobraně. Jejich tvrzení obvykle nikdo nezpochybňuje. Napadlo mě, jak asi dopadli zloději, kteří Bonsettiho okradli, ale nezeptal jsem se.

Natáhl jsem nohy před sebe. Po dlouhé jízdě na koni to byla úleva. Měl jsem dojem, že naši dva chlápci po nás čím dál nervózněji pokukují. Úkosem jsem si je podrobněji prohlédl. Zavalitějšího a staršího zdobil velký červený nos chronického pijáka, druhý byl ještě mladík. Měl dlouhé blond vlasy stažené do culíku, měkké, na muže velmi výrazné rty, a čistou pleť. Přes levou líc se mu táhla tenká zahojená jizva, která smazávala část jeho zženštilosti.

Hospodská pendlovala mezi výčepem a sálem a sotva stíhala plnit všechny objednávky. Jídlo už neroznášel kuchař, ale děvečka, holka s velkým poprsím a ještě větším zadkem. Každou chvíli ji přes něj někdo plácl. Nezdálo se, že by jí to příliš vadilo. Zjistil jsem však, že si za každé plácnutí připočítává k ceně měďák. Obchod je obchod. I na pohled zde vařili dobře, ale tak velkou a pěknou porci, jako jsem dostal já s Bonsettim, neměl nikdo. Zřejmě jsme na majitele podniku udělali výjimečně dobrý dojem. Nebo výjimečně špatný.

Nechal jsem si přinést třetí džbán piva. Nemělo už tu správnou chuť jako na začátku, ale stále to ještě ušlo. Snědl jsem pár brambor a odsunul mísu směrem k Bonsettimu. Věděl jsem, že bych měl něco sníst, ale nějak jsem se k tomu nedokázal donutit.

„Trpíš nechutenstvím?“ prohodil Bonsetti a změřil si mě zkoumavým pohledem.

Přikývl jsem. Bylo to lepší než dlouhé vysvětlování.

„Odneste to a přineste nám pivo,“ mávl na děvečku. „Vzbuzuje to ve mně nepříjemné vzpomínky,“ dodal na vysvětlenou, když jídlo z našeho stolu zmizelo.

Po třech džbánech na lačno jsem začínal mít příjemně lehkou hlavu, ale nic jsem nenamítal proti další rundě. Nebo dvěma.

Piják s mladíkem nás nepřestávali pozorovat a byli něčím viditelně znepokojeni. Děvečka se s mísou v kuchyni jen vytočila, dokonce ani nedoplnila brambory, které jsem snědl, a naservírovala menu společnosti u vedlejšího stolu. Dostala měďák spropitného, zřejmě za rychlou obsluhu.

„Jaký je další plán?“ zeptal se Bonsetti.

„Vyspíme se, ráno vyrazíme do města a vyjednáme si přijetí u místního vévodova člověka. Neměl by to být velký problém. Na úplatky peníze mám. Vyřídíme formality, domluvíme se s ním a pozítří ráno můžeme vyjet karavaně naproti. Bude lepší, když okolo Salisburu jen projedeme, nejlépe brzo ráno nebo po západu slunce, když jsou brány zavřené. Každý zbytečný rozruch nám může jen uškodit.“

Odmlčeli jsme se. Čtvrtý džbán měl zase lepší chuť. Buď narazili nový sud, nebo mé chuťové pohárky už byly dostatečně otupené.

Chlapík u vedlejšího stolu se náhle zvedl, převrhnutá židle zarachotila na podlaze. Oběma rukama se držel za hrdlo, oči měl vytřeštěné a sípěl. Jeho spolustolovník mu chtěl pomoci, ale najednou zbledl a zalapal po dechu. Okamžik strnule stál, vzápětí se zlomil v pase a převalil na stůl. Hosté zmlkli a vyděšeně celé představení pozorovali, pouze piják se zjizveným mladíkem nebyli překvapeni. První postižený se nedokázal udržet na nohou a upadl na zem. Pokožka obličeje a rukou mu zmodrala, série křečí ho zkroutila jako gumovou loutku. Po spazmu, který musel potrhat vazy a šlachy, znehybněl.

„Otrávili je naší večeří,“ zašeptal jsem tak, aby to slyšel jen Bonsetti.

Poslední ze tří stolovníků škytl a začal dávit. Hospodská se rozkřičela hrůzou.

„Mor!“ vykřikl někdo.

Lidé se v panice začali hrnout ke dveřím, mladík a piják samozřejmě mezi nimi. Zahlédl jsem jen Bonsettiho krátký švih zápěstím. Piják upadl, mladík nestačil zareagovat, zakopl a převalil se přes něj. Hospodská se posadila na podlahu a hystericky ječela. Agónie třetího muže byla nejzajímavější a nejdelší. Zřejmě snědl nejmenší dávku jedu.

Během dvou minut bylo po všem. V sále zůstali, když nepočítám mrtvé, jen hostinská s manželem, mladík, kterého Bonsetti držel v klidu hrotem nože opřeným o jeho hrdlo, a já. Piják byl také mrtvý. Bonsetti ho trefil vrhacím nožem přesně do krkavice. Tomu se říká štěstí. Nebo smůla, záleží na úhlu pohledu. Vytáhl jsem zbraň z těla. Nůž nebyl delší než na šířku dlaně, z toho polovina připadala na kůží omotanou rukojeť. Vrátil jsem ho Bonsettimu. Aniž by ze zajatce spustil oči, otřel čepel a vrátil zbraň do miniaturního pouzdra na pochvě meče. Uvědomil jsem si, že Bonsetti u pasu nenosí jeden meč, ale dva, vložené ve zdvojené společné pochvě. Záštity byly tak šikovně vykovány, že zapadaly jedna do druhé. Hostinská zřejmě nebyla zvyklá na mrtvoly v lokále a hledala útočiště v manželově objetí. Podobali se jeden druhému a slušelo jim to víc, než když byli každý zvlášť.

„Ten ochotný strážný u brány,“ řekl Bonsetti se zábleskem v očích.

Přikývl jsem.

„Mělo mě to napadnout hned. Zdvořilí lidé jsou vždycky podezřelí.“

Mladík neustále těkal pohledem ze mě na Bonsettiho a naopak. Asi se snažil odhadnout, kdo z nás je ten nebezpečnější. Těžké rozhodování.

„Poslal nás sem, kde na nás byli připraveni,“ pokračoval Bonsetti v dedukcích a pozoroval přitom zajatce způsobem, kterým si tesař prohlíží kus dřeva.

„A tihle dva tomu poskytli krytí,“ ukázal jsem na dvojici majitelů, „a sám mistr travič nám uvařil. Ten už je pravděpodobně dávno pryč.“

„Proč jste zde vůbec byli?“ zeptal se Bonsetti zajatce a doprovodil svou otázku zvýšeným tlakem nože. Na napjaté kůži se objevila malá červená kapka. Na mladíkův život bych si vsadil jen ve velice výhodném kurzu.

„Měli jsme zkontrolovat, jestli je skutečně po smrti,“ odpověděl mladík a očima ukázal na mě.

„Na vás, pane, jsme neměli nejmenší zájem,“ dodal zdvořile směrem k Bonsettimu a zatvářil se, jako by ho celá záležitost mrzela.

„Kdo tě poslal?“

Bonsetti otázku položil konverzačním tónem, jako by ho to ve skutečnosti ani moc nezajímalo.

„To nemůžu říct!“ řekl zajatec rozhodně.

Byl to tak bleskový pohyb, že jsem ho stěží postřehl. Mladík zavyl a rukou si přikryl krvácející ránu, kterou měl nyní místo ucha. Bonsettiho nůž opět nehybně spočíval na hrdle.

„Kdo tě poslal?“

Opět stejný konverzační tón. Hospodský s hostinskou vystrašeně přihlíželi. On si mimovolně rukou promnul vlastní ucho, jako by se chtěl ujistit, že ho ještě má. Kdysi mu ho zřejmě někdo rozbil pěstí nebo holí. Vypadalo jako zprohýbaný list přimáčknutý k lebce.

„To nemůžete! Za to vás pověsí!“ vyštěkl mladík vztekle.

O sekundu později mu chybělo i druhé ucho a malíček pravé ruky. Najednou nevěděl, kterému zranění má věnovat větší pozornost. Stále se však ovládal. Na můj vkus na to šel Bonsetti až příliš zhurta, ale na druhou stranu jsme léčce unikli jen se štěstím. A já ho měl dvojnásobnou porci, protože kdyby travič nešetřil materiálem a otrávil i brambory, byl bych čtvrtý mrtvý.

„Chlapče, on –“ ukázal jsem na Bonsettiho, „to má strašně rád a vůbec u toho nemyslí. Je to pro něj jako vyspat se se ženou.“

Bonsetti se na mě podezíravě podíval.

„Co si myslíš, že přijde na řadu příště? Uši už nemáš, přišel jsi o prst a nehnul jsi ani brvou. Vypadá to, že nemá cenu tupit čepel odřezáváním dalších. Ale co když za chvíli nebudeš mít čím mrkat?“ pokračoval jsem.

Na Bonsettiho tváři se objevil téměř dobromyslný úsměv.

„To je dobrý nápad,“ ocenil uznale.

Zamrazilo mě, doufal jsem, že ten kluk přestane zbytečně krýt svého zaměstnavatele.

„Pracuju pro Chuana Doora, vévodova místodržícího v Salisburu.“

Potlačil jsem zasyknutí. To bylo to nejhorší, co nás mohlo potkat. Člověk, který nám měl umožnit bezproblémový průchod vévodstvím, se nás místo toho pokusil otrávit. Přesněji řečeno, mě se pokusil otrávit. Rozebíral jsem novou situaci ze všech stran. Objevil jsem jediný klad. Door nepoužil oficiální moc a nezaštiťoval se vévodovou autoritou. Mohla to být jeho soukromá akce.

„Zavedeš nás ke svému pánovi,“ řekl jsem mladíkovi.

„Hned?“ zeptal se Bonsetti.

Pokrčil jsem rameny.

„Nemáme na co čekat. Čím déle se zdržíme, tím pravděpodobněji se objeví někdo, kdo se bude zbytečně moc vyptávat.“

Kráčeli jsme úzkými křivolakými uličkami. Náš zajatec první, za ním Bonsetti, já na konci. Zdálo se, že v Salisburu si na noční ruch příliš nepotrpí. Kromě několika hospod, ze kterých se ozýval ruch zábavy, bylo město tiché a temné. Potkali jsme jen pár chodců, zato strážní na hradbách pochodovali stejně pravidelně jako ve dne. S nočním vánkem se do ulic dostávala vůně kvetoucích stromů a trav. Někde uprostřed divočiny právě snily své sny dva tisíce mužů, žen a dětí. Spali a doufali, že brzy dorazí na místo, kde si postaví farmy, založí domovy a budou v klidu žít. Jenomže jsem netušil, jak je tam dopravit, a vrátit se zpět nešlo. Začínal jsem z celé záležitosti mít špatný pocit. Stálo proti nám příliš mnoho nepřátel, příliš mnoho potíží. A nejhorší bylo, že i kdybych si teď sbalil svých pár švestek a ztratil se, nepomohlo by mi to, protože ti lidé by v divočině zůstali a já bych na ně nikdy nezapomněl. Zhluboka jsem se nadechl.

K Doorově sídlu jsme se dostali bez problémů a když strážný viděl našeho průvodce, kývl mu na pozdrav a bez vyptávání nás pustil dovnitř. Měli jsme štěstí, že si mladík potrpěl na dlouhé vlasy. Rozpuštěné dokonale zakryly krvácející rány po uších. Jediný, kdo se nám opravdu pokusil zabránit promluvit si s Doorem, byl jeho osobní komorník. Nakonec jsme se s ním nedohodli a vstoupili jsme bez ohlášení.

Podle komorníkových slov Jeho excelence Chuan Door právě pracoval, podle mě si listoval v exkluzivním ilustrovaném nabídkovém listu jednoho ze zásilkových nevěstinců z pobřeží. Nejprve spatřil našeho zajatce a na tváři se mu objevil podrážděný výraz muže, který je obtěžován bezvýznamnou štěnicí. V okamžiku, kdy si uvědomil, kdo ho doprovází, mu poklesla brada a v očích se mu objevil strach. Chuan Door byl muž křehké konstituce. Ramena téměř neměl a jeho útlá zápěstí by víc slušela ženě než muži. Dlouhé vlnité vlasy se mu leskly pomádou a v pracovně se vznášela vůně těžkého parfému. Možná byl dobrý politik a intrikán, ale nebyl zvyklý na fyzické nebezpečí. Brada se mu chvěla, ruce křečovitě svíral v pěsti. Protože jsem tentokrát nechtěl nechat vyjednávání na Bonsettim, stoupl jsem si přímo před Doora, chytil ho za límec a zvedl z křesla. Opravdu si prohlížel nabídkový list. Holka na obrázku byla oblečena do průsvitného roucha, opírala se o pokroucenou borovici a v levé ruce držela utrženou květinu. Měla velké, tmavě modré oči a dívala se smutným, napůl zastřeným pohledem. Ti, co si v podobných obrázcích libují, by ho označili za rafinovaně svůdný. Uvědomil jsem si, že stále držím Doora za jeho naškrobený límec a že pomalu začíná modrat.

„Vy víte, kdo jsem,“ řekl jsem.

Horlivě zakroutil hlavou a pokusil se něco říct, ale vyšlo z toho jen zachroptění.

Pustil jsem ho. Sesunul se zpátky do křesla jako hadrový panák.

„Vašemu člověku chybí obě uši a několik prstů. Pokud mi rychle nevysvětlíte, z jakého důvodu jste se nás pokusil otrávit, budete na tom za chvíli úplně stejně.“

Door vytřeštil oči, otevřel ústa a omdlel. Podíval jsem se na Bonsettiho. Znechuceně pokrčil rameny.

Vyslýchal jsem Doora až do půlnoci a přestože nejvyšší fyzické násilí, kterého jsem se na něm dopustil, byl zvýšený hlas, omdlel ještě třikrát. Nakonec jsem si z jeho zajíkavých a nesouvislých odpovědí udělal docela přesný úsudek o situaci.

Podle Doora se vévoda kvůli smlouvě, kterou uzavřel s Masnerem, dostal pod velký tlak. Císařský emisar mu doručil obchodní nabídku a výhružku současně. Předmětem jednání byla naše karavana. Vévodství sice s říší přímo nesousedilo a ani na ní nebylo hospodářsky závislé, ale znepřátelit si takový kolos se vévodovi nejevilo jako nejmoudřejší řešení. Odmítnout průchod karavaně si také nemohl dovolit, protože v Masnerově smlouvě byla pro podobnou situaci stanovena značná penalizace. Kdyby ji odmítl uhradit, narušil by vztahy se státy Obchodní ligy. Tím pádem se dostal do neřešitelné situace, protože obchodníci striktně vyžadují, aby se všechny uzavřené smlouvy dodržovaly. Právě na dodržování smluv je totiž založena jejich moc a bohatství. Masner nešetřil na výdajích a nechal smlouvu zaknihovat u fenidongského Obchodního soudu. To znamenalo, že její nedodržení by způsobilo vypovězení jakýchkoliv úvěrů, které vévoda ve státech Ligy měl, konfiskaci jeho majetku na území Ligy a navíc uvalení speciálního cla na veškeré zboží z vévodství. Znovu jsem před Masnerovým plánováním v duchu smekl klobouk. Nakonec se vévoda, po konzultacích se svými právníky, rozhodl využít skutečnosti, že ve smlouvě byl k jednání Masnerovým jménem zplnomocněn jediný člověk – já. Strážní u bran dostali můj popis, vévodský travič měl poslední tři týdny neustálou pohotovost. Kde není jednatel, není ani jednání.

Velké hodiny odbily další hodinu. Bonsetti si nechal přinést studenou večeři, já jsem mladíkovi ovázal rány. Door seděl v křesle. Vypadal zbědovaně, jako by absolvoval těžký výslech v mučírně. Postavil jsem se a studoval mapu západního pobřeží pověšenou na stěně. Naše cesta přes území vévodství obnášela asi čtyři sta padesát kilometrů, to znamenalo zhruba šestnáct dní. Na jihovýchodě tvořily přirozenou hranici Grimmovy hory. Na západě vymezoval území vévodství tok Varané. Jeho bažinatá, mořem periodicky zaplavovaná neúrodná delta byla téměř neprostupná a prakticky izolovala vévodství od moře. My jsme se potřebovali dostat na jih ke Kežskému průsmyku, nejschůdnější cestě skrze val Grimmových hor. Měli jsme tři možnosti – projít vévodstvím podle původního plánu, nebo sledovat vovensko-ryžskou hranici směrem na západ a pokusit se proniknout bažinami Varaná, nebo se vyhnout obydleným územím a zkusit štěstí v horách, které teď od nás nebyly dál než sto dvacet kilometrů. Zkušený muž by to možná dokázal, ale ne dvě tisícovky lidí bez potřebného vybavení. Přechod vévodství vycházel jako jediné možné řešení. Nevěděl jsem však, co budu dělat, až na nás vévoda zaútočí se svou armádou.

„Chci dokumenty k průjezdu. Všechny a co nejrychleji,“ řekl jsem Doorovi a obrátil se k Bonsettimu.

„Počkáme, až karavana přijede těsně k hranicím. Mezitím ho budeme hlídat,“ kývl jsem na Doora, „aby nic nepodnikal a tvářil se, že se nic zvláštního neděje. O skutečném stavu věcí ví jen vévoda a pár nejvyšších šlechticů. Pro vojáky, úředníky a místní šlechtu budou směrodatné papíry, které dostaneme. Odjedu s karavanou, ty zde zůstaneš s ním, jak nejdéle to bude možné. Čím později informuje vévodu, tím větší náskok budeme mít. Nesmí se mu nic stát, protože to by dalo vévodovi oficiální záminku k ozbrojenému útoku. Takhle se bude přece jen rozmýšlet. Nedovolí si zavraždit dva tisíce lidí, které sám pustil na své území. Odjedeš, až bude situace neudržitelná.“

Můj plán vypadal rozumně. Samozřejmě za předpokladu, že ryžský vévoda skutečně nebude riskovat zmasakrování dvou tisícovek lidí a následnou obchodní žalobu správce Masnerovy pozůstalosti. Při představě, že se pletu, mi v žaludku rostl kus ledu.

Bonsetti se usmál. V ruce držel jeden ze svých nožů a obtahoval jeho ostří na koženém řemeni.

„Budu tady sám uprostřed celé armády nepřátel. Stačí zaváhání, ztráta pozornosti nebo jenom smůla a nikdy se nedostanu ven.“

Pokrčil jsem rameny.

„To je pravda. Pokud na to nepřistoupíš, vyměníme si role.“

Bonsetti se zatvářil, jako bych jeho esového pokra přebil královským.

„Beru to, zůstanu,“ řekl a obrátil se na Doora.

„Právě jste si najal nového komorníka a osobního strážce v jednom. Budu s vámi chodit i na záchod.“

Door se zatvářil ještě vyděšeněji. Zdálo se mi, že se to Bonsettimu líbí.

Zbytek noci jsem hlídal a nechal jsem Bonsettiho, aby se vyspal. Doora jsem přinutil, aby držel dlaň nad plamenem svíčky. Pokaždé, když se mu únavou začaly klížit oči, klesl rukou a spálil se. Bonsetti na něho měl několik příštích dnů dávat pozor a určitě nebylo na závadu, když bude trochu unavený. Na zítřek jsem Doorovi naplánoval bolesti hlavy, které se pozítří změní v prudkou chřipku, takže jeho excelence bude potřebovat domácí ošetření a nebude se příliš ukazovat na veřejnosti. Posunul jsem svícny blíž ke křeslu, posadil se a vytáhl Achrometův deník. Právě na dnešní dabavsko – ryžské hranici se jeho pouť odchýlila od naší. Uhnul na severovýchod ke Grimmovým horám, aby se o dva roky později vrátil sám. Přečetl jsem si pár dalších zápisů v pořadí. Líčil v nich vyschlá koryta, která se při tání v horách měnila v smrtelně nebezpečné veletoky, bahenní laviny, větrné smršti ničící celé vozy. Působilo to na mě příliš depresivně, raději jsem začal listovat nabídkovým katalogem nevěstince. Většina obrázků představovala obyčejnou řemeslně dokonalou práci bez jakéhokoliv dalšího rozměru. Jen ten jeden byl jiný. Dlouho jsem si neznámou dívku prohlížel. Určitě už vypadala úplně jinak, její oči se změnily a naučily se vidět svět v jeho skutečných barvách. Door sykl bolestí, když se zase spálil. Hodiny odbily pátou.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KOMPLIKACE

Kowalski nabral vodu do dlaní a opláchl si obličej. Byl unavený, k smrti unavený. Od chvíle, kdy se přebrodili přes Luen, je Koniáš všechny nutil k ďábelskému spěchu. Marně mu společně s Bryzoldem tvrdili, že lidé už nemohou. Využíval strachu, který mezi farmáři šířil, a bezohledně je nutil k větší a větší rychlosti, zkracoval přestávky i dobu spánku. Kowalski si uvědomoval, že jejich situace není růžová, a pokud se z ní dostanou, bude to právě díky tvrdému Koniášovu přístupu.

Rezka odložila rudou hlinku, odstoupila o krok a kriticky zhodnotila své dílo.

„Nevím, jak ve dne, ale teď večer, za svitu ohně…“ nechala větu nedokončenou.

„Podívej se sama,“ řekla a podala Nataše zrcadlo.

Nataša se postavila tak, aby jí na tvář dopadalo co nejvíc světla.

„Krásné,“ vydechla, „ještě nikdy jsem nebyla tak krásně nalíčená. Moc se mi to líbí.“

Rezka se usmála.

„Smyj si to. Na noc bys měla mít pleť čistou.“

„Není to škoda?“

„Není. Stejně si toho ani nevšimne. Bude spát jako zabitý.“

Obě se spiklenecky zasmály.

„Příště to můžeme zkusit trochu jinak. Vysvětlím ti co a jak, a jestli budeš chtít, můžeš mě taky namalovat. Až k tomu bude vhodná příležitost, uspořádáme slavnost. Budeme první dámy večera, v nejlepších šatech, všichni k nám budou vzhlížet a budou vzdychat, jak jsme krásné a jakého máme dobrého muže.“

Nataša se zamyslela. „Nikdy v životě jsem nebyla, jak jsi to řekla? První dáma večera?“

Rezka začala opatrně ukládat kosmetické přípravky do truhličky.

„Já taky ne,“ pronesla nepřítomně.

Nataša v náhlém hnutí mysli přistoupila k Rezce a políbila ji.

„Mám tě opravdu ráda. A tou slavností by mohla být naše svatba.“

Rezka k ní nevěřícně vzhlédla.

„Svatba? To myslíš vážně? Dvě nevěsty a jeden ženich?“

Nataša s hraným údivem zavrtěla hlavou.

„Se divíš? Jsem z puritánské rodiny. Už od mládí mě učili, že žena má být provdána za otce svých dětí. O tom, že na svatbě musí být jen jedna nevěsta, jsem nikdy nic neslyšela. Tak co!“

„Víš, že jsi, mírně řečeno, trochu praštěná?“

Obě dvě se smály tak dlouho, až vzbudily pozornost okolí.

Vstávali ještě za šera. V noci sprchlo a zdálo se, že bude zataženo celý den. Honza Šoblaj se zimomřivě krčil u ohně. Noci tady byly na pozdní jaro až překvapivě chladné, zřejmě za to mohla blízkost Grimmových hor. Od chvíle, kdy překonali Luen, každý den křižovali spoustu potoků a říček. Po suchopáru na dabavském území to byla vítaná změna. Řeky pramenily v horách a všechny se vlévaly do Luenu.

Kowalski rychle dopil kávu, do dvou plecháčů nalil čerstvou a opatrněji nesl do vozu. Aniž si to uvědomoval, stal se pro něj z donášky ranního nápoje děvčatům osobní rituál, který oznamoval, že den začíná. Honza Šoblaj se zvedl, protáhl se a šel zapřáhnout koně. Kant poprvé zahoukal. Do odchodu zbývala čtvrthodina. Od doby, co Kowalski nechal opozdilce celé tři dny dýchat zvířený prach na konci karavany, nikdo příliš nezaostával. Těžké kapky vody zabubnovaly na plachtách vozů, rozpršelo se. Honza Šoblaj polohlasem zaklel. Dnešek vypadal na skutečně nepříjemný den.

První vozy se daly do pohybu. Hustě pršelo, rozměklá půda čvachtala pod kopyty koní, kola podkluzovala v blátě. Jednolitá clona mraků pokrývající obzor od východu k západu zrušila svítání, noční tmu vystřídalo jen o poznání světlejší příšeří. Hory na východě nebylo vidět, ale padající déšť studil a voněl ledem. Kowalski v pravidelných intervalech objížděl karavanu a kontroloval situaci. Postupovali pomalu a každý kilometr je stál mnoho sil, ale Koniáš byl ve věci zastávek neústupný. Před polednem vyježděná cesta, po které jeli, rozměkla natolik, že vozy v druhé části karavany zapadaly do bláta až po čepy. Kowalski vyhlásil krátkou přestávku a po ní přikázal změnit pořadí. Ti, co jeli zrána v čele, byli nyní na konci.

Po obědě déšť mírně polevil, ale ještě víc se ochladilo a během několika málo okamžiků se zvedla mlha. Šedé chuchvalce páry se rodily přímo z trávy, stále rostly, až vše zahalily jednolitým oparem. Kowalski přikázal Kantovi, aby se svými muži objížděl lidi a dával pozor na zbloudilé. Sám se vydal za Koniášem. Riziko, že v mlze sjedou z cesty, bylo příliš velké a nestálo za jakýkoliv náskok, který mohli získat. Předjížděl skupinu vozů, když koutkem oka zahlédl rychlý pohyb. Bez uvažování sklouzl ze sedla, střela mu prosvištěla nad hlavou. Pracovní kůň nebyl na takové zacházení zvyklý, splašil se a postavil se na zadní. Kowalski se odkulil, kůň zařehtal a upadl. V boku měl zaraženou další šipku. Kowalski zůstal ležet přitisknutý k zemi. Doufal, že se střelec na svou oběť přijde podívat. Vahou vlastního těla vytlačil do měkké půdy dolík, do kterého se stahovala voda a postupně pronikala jednou vrstvou oblečení za druhou, až se celý třásl zimou. Vozy a lidé, změnění mléčným oparem v nehmotné siluety, defilovali v nekonečné řadě jako přízraky. Kowalski stále čekal. Věděl, že často přežije ten trpělivější.

Nejprve uslyšel měkké čvachtání bot v bahně. Střelec byl opatrný a nepřibližoval se směrem od cesty, ale přesně z opačné strany. Kowalski se bál pohnout, protože jakýkoliv zvuk ho mohl prozradit. Už mu nebyla zima, na čele se mu perlil pot. Přesvědčoval sám sebe, že si ho vmáčknutého do bahna a napůl skrytého hustou travou nikdo nemůže všimnout. Přesto dýchal zbytečně rychle a bál se, že ho prozradí dunivý tep vlastního srdce. Konečně muže spatřil. Vynořil se mezi dvěma šípkovými keři. Byl zahalený do černého pláště s kloboukem staženým hluboko do obličeje. Když spatřil šíp v koňském boku, tiše zaklel a pátravě se rozhlédl. Zpod pláště vytáhl ukrytý samostříl a začal napínat sklopená ramena. Zřejmě usoudil, že jeho oběť leží zraněná někde poblíž. Kowalski déle čekat nemohl, i když stále nevěděl, kdo to je. S nožem v ruce se vrhl proti střelci. Muž se ani nepokusil o obranu, v panice samostříl zahodil a rozběhl se k cestě, kde se okamžitě ztratil v proudu lidí. Kowalski se ho pokusil pronásledovat, ale měl smůlu. Okolo právě procházela skupina puritánů. Zdálo se mu, jako by mu naschvál zatarasili cestu a odpovědí na jeho otázky bylo jen nepřátelské mlčení. Nechal zbytečné snahy a vrátil se na místo setkání. Doufal, že dokáže alespoň něco vyčíst ze stop. Marně. Co nerozmyla voda, rozdupaly zástupy pochodujících lidí.

* * *

Led Kowalski dřepěl u ohně zády opřený o kolo vozu a zamyšleně pozoroval tmu okolo. Během posledních dvou dnů minuli dva hrady a několik hlásek, vesnicím se pro jistotu vyhýbali. Vojáky pokaždé jejich papíry uspokojily. Přitáhl si plášť blíž k tělu a zvedl límec. Stále byla zima a sychravo, počasí v ničem nepřipomínalo přicházející léto. Nataša s Rezkou daly před vysedáváním venku přednost teplé posteli, společnost mu dělal Honza Šoblaj. Útok, při kterém se ho někdo pokusil zabít, nešel Kowalskimu z hlavy. Děvčatům nic neřekl, ale Šoblajovi se o tom zmínil. Byl to jeho pomocník a jakékoliv ohrožení jeho zaměstnavatele znamenalo nebezpečí i pro něj. Navíc chtěl, aby mladík dával větší pozor na dívky. Kowalski poněkolikáté vytáhl z jezdecké brašny ukořistěnou zbraň, ale ani tentokrát mu neprozradila nic nového. Malý čtyřramenný samostříl pro dvě šipky, nepříliš přesný, použitelný jen na malou vzdálenost. Ve státech Ligy byly podobné zbraně považovány za úkladné a jejich vlastnictví se přísně trestalo. Kowalski sám s nimi neměl žádné zkušenosti.

Ve tmě někdo zatleskal, do světla ohně vstoupil Umwald.

„Bonsetti se vrátil, Koniáš svolává poradu. Hned. Už sem obešel všechny, vy ste poslední.“

Kowalski pohledem sklouzl na Šoblaje.

Mladík přikývl.

„Vohlídám je. A – uvažujte, komu ste nejvíc trnem v oku.“

Potom stočil pohled stranou, jako by řekl víc, než zamýšlel.

* * *

Kowalski přelétl pohledem shromáždění. Všichni čekali jen na něj. Zástupci jednotlivých podílníků, Bonsetti, Bryzold, Kant. Bonsetti měl na tváři několikadenní strniště, oči zarudlé nevyspáním, ale jinak vypadal v pořádku. Umwald se krčil ve tmě, aby proti jeho přítomnosti nikdo neprotestoval. Kowalski věděl, že o skutečné situaci mluvil Koniáš zatím jen s ním a Bryzoldem, pro ostatní měla být dnešní porada plná novinek. Malý oheň neklidně plápolal, vlhké dřevo syčelo. Bonsetti se téměř usmíval a Kowalski si byl jist, že ten úsměv pro ně neznamená nic dobrého. I když byl při jednání s farmáři neocenitelným pomocníkem, cítil k němu větší a větší nechuť.

Koniáš, aniž by vstal nebo vůbec pohlédl na přítomné, začal mluvit.

„Pánové, rád bych vás seznámil se skutečnostmi, které se dotýkají nás všech. Právem můžete protestovat, že jsem vám je měl oznámit dříve. Neučinil jsem tak, protože jsem to považoval za lepší pro zdar našeho podniku. Teď ve stručnosti shrnu situaci a potom se můžete ptát. Ryžský vévoda nám nehodlá umožnit průchod svým územím. Kvůli smlouvě, kterou uzavřel s Tobiášem Masnerem, se však neodvažuje proti nám použít pravidelnou armádu. Místo toho se mě pokusil zabít. Doufal, že tím karavanu pozdrží, případně úplně zastaví. Pan Bonsetti se uplynulé čtyři dny zdržoval v Salisburu a umožnil nám tak překročit hranici, navíc zabránil pronásledování. Dočasně, samozřejmě. Před několika hodinami se vrátil.“

Přesně jak Kowalski předpokládal, prohlášení rozpoutalo všeobecnou vřavu. Společníci se překřikovali jeden přes druhého a zaplavovali Koniáše smrští dotčených otázek. Koniáš na všechny klidně a stručně odpovídal. Teprve po dobré půlhodině se zjitřené emoce uklidnily.

„Takže teď jsme bez povolení vévody na jeho území,“ shrnul stav věcí zástupce rejdaře Hatova Roland Gadon.

Koniáš nesouhlasně zavrtěl hlavou.

„Máme formální povolení k průchodu. Dokument je pravý a snese ověřování před jakýmkoliv soudem. Problém je, že nevíme, jak se vévoda se vzniklou situací vypořádá. Možná nás nenechá jen tak v klidu projít.“

„A máte nějaký plán, když jste nás sem zavlekl, aniž byste se ptal na náš názor?“ vybuchl Ravlin, guvernérův člověk.

„K hranicím Svobodného panství lorda Grooka to máme už jen necelých deset dnů jízdy,“ připomněl Gadon.

„Lord Grook je zloděj, vrah, a jeho slovo nemá žádnou cenu!“ vykřikl Ravlin a špičkou boty přitom nechtěně rozkopl oheň. Plameny pohasly, shromáždění se ponořilo do tmy.

Baribald Bryzold zručně shrábl žhavé uhlíky na hromádku, přiložil a oheň se opět rozhořel.

„Opatrně, prosím. Dřevo je mokré, nemám chuť to rozdělávat znovu.“

Kowalski přelétl pohledem přítomné. Od přechodu hranice se neholili, tváře měli šedé čtyřdenním strništěm, mihotavé světlo zdůrazňovalo vrásky únavy. Deset dní cesty, mohou to dokázat?

„Máte pravdu,“ souhlasil Koniáš, „Grook je šlechtic jen podle jména. Ve skutečnosti je prvotřídní gangster. To však hraje i v náš prospěch. Protože není na nikom závislý, nikdo ho také nemůže vydírat. Pokud ho k něčemu přemluvili, je to jen záležitost peněz. Nabídneme mu víc, než druhá strana.“

„Jak to chcete udělat? Může si vzít všechno, co sebou vezeme!“ vybuchl Ravlin.

„Na vázaném účtu ve Fenidongu je na Grookovo jméno uložena suma dvanácti tisíc zlatých. K penězům se dostane až poté, co projedeme Kežským průsmykem. Zvýšit uvedenou sumu je jednoduché, stačí na místě přidat ke smlouvě dodatek, pod který se podepíší všichni zúčastnění. Obchodníků a právníků licencovaných ve Fenidongu je mezi námi dost,“ vysvětloval Koniáš s trpělivostí rodiče poučujícího hloupé dítě.

Guiny mladší se postavil.

„Souhlasím. Vzhledem k tomu, že na tom závisí úspěch celého podniku, nám nic jiného nezbývá. Grook je sice zloděj, ale ve Fenidongu pro něj pracuje několik šikovných lidí. Nemůžeme mu věšet bulíky na nos, házet čísla jen tak do vzduchu a potom se spoléhat na právnické kličky. Cokoliv, co mu slíbíme, budeme muset později dodržet.“

Kowalski přestal sledovat diskusi. Iniciativy se chopili společníci a cifry létající vzduchem ho nezajímaly. Zdálo se mu, že se dostali do role zajíce, který utíká smečce honících psů a na kličky mu zbývá stále méně času i místa. Sklouzl pohledem na Koniáše, který pozorně sledoval diskusi. Kowalski znal hranice svých schopností a v životě už několikrát potkal lidi, kteří ho v mnohém předčili, ať už šlo o zacházení s mečem či o manévrování mezi právnickými paragrafy nebo o prosté umění vydělat peníze. Koniáš byl pravděpodobně schopnější ještě v mnohém dalším, ale Kowalskimu přesto připadalo, že ho odpovědnost a povinnosti, které na sebe vzal, požírají zaživa. Doufal, že debata brzy skončí. Byl unavený, ospalý, a chtěl být co nejdříve doma. Když si uvědomil, jak o voze, ve kterém spaly Nataša s Rezkou, smýšlí, zarazil se. A když to slovo zopakoval, znělo stále stejně přesvědčivě: doma.

„Pan Bonsetti přinesl ještě další zprávy, které byste si měli vyslechnout,“ vmísil se Koniáš do hovoru, když se zdálo, že diskuse k ničemu nevede.

Bonsetti prohrábl oheň, aby se plameny víc rozhořely.

„Zdržel jsem se v Salisburu ještě chvíli po tom, co jsem vévodova místodržícího opustil. Chtěl jsem vědět, co se bude dít dál. Místodržící se podle všeho řídí původními rozkazy a nechce proti nám podniknout nic, z čeho by později mohli obvinit vévodu. Okamžitě začal najímat muže. Žoldnéře, pochybné existence, lapky. Dokonce dal milost i několika těžkým kriminálníkům. Podle mě organizuje polovojenskou jednotku, kterou za námi pošle. A až nás přepadnou a vyvraždí, vévoda to označí za politováníhodný útok banditů, se kterým on nemá nic společného. Jakékoliv pozdější vyšetřování jeho slova potvrdí, protože budou mít dost času na to, aby zametli všechny stopy.“

Kowalski se zvedl k odchodu. Koniáš si Bonsettiho informaci načasoval dokonale. Podílníci se už smířili s myšlenkou, že budou muset sáhnout hlouběji do kapsy, a teď byli popostrčeni k tomu, aby se příliš neostýchali.

* * *

Z rána začalo opět pršet. Rezka se oblékla do dlouhého koženého pláště s kapucí, který objevila ve voze se zásobami. Plášť byl určen pro dvakrát většího člověka než ona, ale po několikanásobném ohrnutí, vykasání a sešití rukávů se v něm úplně neztrácela a dokonce v něm mohla i jezdit na koni. Ze všeho nejvíc sice připomínala strašáka uvázaného k sedlu, ale to jí bylo jedno. Poslední dva dny strávila na kozlíku, případně tlačením vozu, a bez kontaktu s okolními lidmi se necítila ve své kůži. Osedlala si Blyznu, napodruhé se vyškrábala do sedla a zamávala Nataše. Ta v závětří zastřešeného kozlíku vypadala docela spokojeně. Slíbila Rezce, že bude řídit dvojspřeží krav po delší dobu bez střídání. Rezka jela chvíli vedle vozu, který řídil Honza Šoblaj, ale mladík byl zamračený a neměl se příliš do řeči. Připojila se proto k čelu karavany. Cesta byla často téměř neviditelná, místy měla pocit, že jedou panenskou savanou a řídí se odhadem Kowalskiho, Koniáše a Baribalda Bryzolda. Pozorovala jednu jejich poradu. Diskutovali nad mapou, Bryzold ukazoval vzhůru k obloze směrem, kde se podle světlejšího místa dalo vytušit slunce. Karavana poté zatočila mírně doleva. Rezce se podle chladu, který teď cítila v obličeji, zdálo, že směřují víc k horám.

Déšť zhoustl, v trávě se opět válely chomáče rodící se mlhy. V příšeří se zdálo, že i okolní stromy a keře mají šedou barvu. Rezka zvolnila tempo, proplétala se mezi lidmi a propadala se řekou vozů a zvířat až na konec. Se stoupající vzdáleností od čela karavany se proud lidí roztahoval do stále širšího pásu. Půda byla tak nasáklá vodou, že koňská kopyta vytlačovala do země hluboké prohlubně, které se ihned měnily v kaluže; stopy kol vytvářely desítky mělkých lesknoucích se struh. Každou chvíli se odněkud ozývaly výkřiky a volání o pomoc. Některé vozy uvázly v bahně nebo zajely do prolákliny, ze které nebyly schopny vlastními silami vyjet. Pracovní čety – řízené Kantem a několika Bryzoldovými muži – s koňmi a silnými buvoly měly neustále plné ruce práce. Rezka je chvíli pozorovala. Kanta zajímala jen práce a o nic jiného se nestaral. Pokaždé se se svým oddílem přihrnul k farmáři, zapřáhl zvířata a vůz vytáhl. Nečekal na nic a okamžitě spěchal dál.

Bonsetti pracoval sám. Objížděl farmáře, radil a rozkazoval. Po jeho zásahu si lidé bez ohledu na původ a příslušnost ke klanu navzájem pomáhali a vyprošťovali jeden druhého. Rezka se chvíli držela v jeho blízkosti. Od první chvíle, kdy ho potkala, o něm přemýšlela jako o „prázdném muži“ a bylo jí záhadou, proč se lidé tak snadno a rádi podřizují jeho velení. Několikrát se jí podařilo přiblížit se mu na doslech, aniž by o ní věděl. Ve stále hustším dešti to nebylo až tak těžké. Rezka s úžasem zjistila, že Bonsetti sice dokáže několika slovy přimět ke spolupráci lidi, kteří se nemají rádi, ale místo, aby tím obrušoval hrany vzájemné nesnášenlivosti, zůstávala po něm ještě větší zášť a nenávist. Pobídla Blyznu a postoupila v proudu karavany o kus dopředu. Obvykle dokázala lidem, zvláště mužům, porozumět. Znovu si v paměti přehrála scénu, kdy Bonsetti přátelsky poplácával jednoho z horalů po rameni. Uvědomila si, že Bonsetti používá dva různé jazyky současně. Slova proti gestům a mimice. Přestala mu naslouchat a soustředila se jen na jeho gestikulaci. V okamžiku, kdy pochopila, málem poranila Blyznu, jak prudce zatáhla za uzdu. Bonsetti sice na první pohled nabádal farmáře ke spolupráci, ale mezi řečí sděloval něco navíc. Slovy řekl: Pomozte jim, ale každý to vnímal ve smyslu: Pomozte těm pitomcům, kvůli kterým jsme uvázli v tomhle bahně. Rezce se jeho vystupování a jednání najednou jevilo v novém světle, rozuměla každému jeho pohybu, odkryla smysl zdánlivě nevinných vtípků, které při řeči trousil mezi lidmi. Popichoval proti sobě nepřátelské rody a klany, pomlouval jedny před druhými, budil v lidech dojem, že právě oni jsou lepší než ostatní, podporoval nenávist a řevnivost. Netušila, proč to dělá. Od Leda věděla, že Bonsetti je žoldnéř, který dostane zaplaceno, až karavana dosáhne cíle. Navíc jí ani nepřipadalo, že je zlý. Byl prostě jen prázdný. Měla pocit, že se tím vším jenom baví a hraje podivnou a současně velmi nebezpečnou hru.

Zabrána do myšlenek nedávala pozor, kudy jede, a s nikým se nesrazila jen díky Blyzně, která sama vybírala volnou cestu. Rozhlédla se a zjistila, že se vmísila do skupiny Faracia Edugana. Už dříve si uvědomovala, že je puritánům trnem v oku, a od Leda věděla, že Eduganovi lidé působí nejvíc problémů. Právě proto s nimi musel Bonsetti, nejlepší urovnávač sporů, trávit nejvíc času. A možná i proto byla situace stále napjatější, uvědomila si vzápětí. Popohnala koně. Kapuce pláště jí zužovala výhled, Osty Hona si všimla až ve chvíli, kdy mu zkřížila cestu. Jel na koni stejně jako ona a okamžitě ji zaregistroval. Nahrbil se v sedle jako divoké zvíře, oči se mu zaleskly. Rezce po zádech přejel mráz. Ten muž byl smrtelně nebezpečný. Od doby, kdy ho viděla naposledy, ušel po stezce šílenství dlouhou cestu a nyní se už nedokázal ovládat. Bylo jí jasné, že po ní touží a současně ji za to nenávidí. Osta Hon byl jako zvíře postižené vzteklinou. Nemocný a smrtelně nebezpečný; v lidské společnosti přežíval jen díky tomu, že nad ním někdo silný držel ochrannou ruku. Rezka si uvědomila, že promeškala chvíli, kdy mohla pobídnout Blyznu a ujet. Osta Hon jí svým ryzákem zablokoval cestu.

„Ty běhno!“ zasyčel a vycenil zuby v parodii úsměvu.

Podobná nadávka nebyla mezi farmáři příliš obvyklá. Častěji se používaly výrazy jako ty couro, ty děvko, nebo štětko, ale Rezka měla pocit, že tohle slovo od někoho nedávno slyšela. Osta Hon sáhl po noži. Rezka věděla, že nemá šanci uniknout. Ovládal koně mnohem obratněji než ona, navíc ji z jedné strany omezovala nekonečná řada projíždějících vozů. Pochybovala, že by na její volání o pomoc někdo zareagoval dostatečně rychle. Pokud by vůbec zareagoval, protože je stále obklopovali lidé Faracia Edugana.

Naklonila se k Ostovi Honovi, jak nejblíže si troufla.

„Tady si to ale neužiješ!“ řekla záměrně chraplavým hlasem a našpulila rty. Levou rukou si začala rozepínat knoflíky pláště, pravačkou pevně svírala uzdu a přitom litovala, že nemá ostruhy. Kdyby Blyznu dostatečně důrazně pobídla, mohla vyrazit kupředu ryzák neryzák. Osta Hon ji fascinovaně pozoroval. Kapky deště ji studily na hrdle, oděv rychle navlhal.

„Co si zajet někam kousek dál, mezi keře. Tam by se ti to určitě líbilo mnohem víc.“ Podívala se na Ostu Hona způsobem, o němž si myslela, že ho už nikdy nebude muset použít. Pohled zpoza řas, nevinný a současně neřestný. Rychle si rozšněrovala halenku, výstřih se jí otevřel. Otřásla se zimou, kapky jí stékaly po ňadrech až na břicho. Osta Hon otevřel ústa, zrychleně dýchal a slintal. Poněkud absurdně ji napadlo, že se nemá na co dívat, protože měla téměř chlapeckou hruď. Hon něco zakvílel, pustil uzdu a jednou rukou se po ní natáhl. Druhou držel dýku připravenou k bodnutí. Rezka věděla, že přišla její chvíle.

„Raději bych se vyspala s rotou vojáků než s tebou! Jsi zvíře!“ vyštěkla a současně kopla Blyznu do slabin, jak nejsilněji dokázala. Náraz na okamžik vychýlil Ostu Hona z rovnováhy. Rezka se kolem něj protáhla a přinutila Blyznu vmáčknout se do mezery mezi dvěma vozy. Osta Hon se zvířecím vytím vyrazil za ní. Další cestu Rezce zatarasilo čtyřspřeží krav. Otočila se. Hona drželi jeho vlastní lidé. Faracius Edugan hněvivě uděloval rozkazy a snažil se uklidnit situaci. Spřežení konečně projelo a objevil se před ní kousek volného prostoru. Na víc nečekala a vyrazila vpřed.

Až po několika stech metrech se uklidnila. Stále se ještě bála a srdce jí bušilo v hrdle jako perlík šíleného kováře, ale už dokázala uvažovat. Nebyla si jistá, zda to, co dělá, je rozumné, ale nemohla si pomoct. Byla zvědavá. Vyjela z řeky lidí, propletla se mezi keři a širokým obloukem se vrátila zpět. Strach z Osty Hona a Faraciových lidí ji přinutil zapomenout i na své jezdecké neumění a s přehledem se proplétala křovisky, přejížděla přes padlé kmeny a hluboké zaplavené propadliny. Zůstala stát na dohled cesty za vysokým šípkovým keřem.

Zanedlouho spatřila Ostu Hona, jak se baví s Faraciem Eduganem a něco mu vysvětluje. Statkář se na konci rozhovoru zasmál a přátelsky Hona poplácal po rameni. Rezku napadlo, že Faracius Edugan bere pokus o vraždu na hodně lehkou váhu. Ještě chvíli pozorovala defilující zástup lidí. Eduganovi přívrženci jeli ve víceméně uspořádané skupině odděleně od ostatních, o pořádek se staralo několik jezdců na koních. Byli to samí mladí muži, svou práci brali už na pohled vážně a cítili se nadřazeni ostatním farmářům. Rezka pochopila, že tady vidí důkaz rostoucí Faraciovy moci.

* * *

Na noc jsme se utábořili o něco dříve, než se mi líbilo, ale musel jsem souhlasit. Pod příkrovem mraků se rychle sešeřilo a ve tmě hrozilo nebezpečí, že ztratíme směr. Nehledě na to, že by polovina vozů za chvíli uvázla v bahně. Přestalo pršet, mlha zřídla, současně se ještě víc ochladilo. Kowalski rozbil tábor nedaleko žoldnéřského ležení, viděl jsem, jak s Natašou, Rezkou a Šoblajem sedí okolo ohně a o něčem si vážně povídají. I na jeho dívky, přestože se o ně staral jak nejlépe mohl, už zřejmě dolehly útrapy cesty. Věděl jsem, že bude ještě hůř.

„Jídlo je za chvíli hotový,“ vyrušil mě z myšlenek Umwald.

„Nebudu jíst,“ zavrčel jsem.

„K večeři sou prosný placky s vepřovým, je to fakt dobrý.“

„Ne.“

„Měl byste ale něco jíst.“

„Řekl jsem ne, tak ne!“ vybuchl jsem, „Co se k čertu staráš!“

Umwald vztekle odložil pánev, až se placky vysypaly do trávy. Vypadal, jako by si nebyl jistý, zda se rozpláče nebo rozzuří, a potom zvolil to druhé.

„Proč se starám? Protože vypadáte, jako byste měl zejtra zdechnout hladem, protože na sebe kašlete, ráno pijete vodu z potoka a kdyby nebylo mě, tak si ani nerozděláte oheň!“

Na okamžik se odmlčel a vzápětí chytil druhý dech.

„Vy ste mi fuk, klidně si zdechněte, když chcete! Dáváte mi číst ty pošahaný právnický lejstra a všude ste jako jednatel s plnou mocí napsanej vy! S váma Masner všecko probíral, vám věřil! Kam si myslíte, že se bez vás dostanem? Nikam, to vám můžu říct už teďka. Starám se, protože mi eště není patnáct a nechci přijít o kejhák!“

Chvíli mě naštvaně pozoroval, potom mávl rukou a s důstojností a nadhledem, který je vlastní jen čtrnáctiletým klukům, šel spát. Placky nechal v trávě. Po čtvrthodině přemlouvání sebe sama jsem se zvedl a sesbíral je. Stačily už nasáknout vodou, byly rozměklé a moc mi nechutnaly. Na druhou stranu, nepamatoval jsem si, kdy se naposledy někdo staral o mé zdraví bez toho, že bych mu za to platil. Než jsem dojedl, Umwald už pravidelně oddychoval. Chvíli jsem ležel zabalený do deky, ale nemohl jsem usnout. Svým vysvětlením, proč se stará, mi nasadil brouka do hlavy. Co by se stalo, kdybych doopravdy umřel? Obracel jsem tu myšlenku ze všech stran a musel jsem mu dát za pravdu. Šance lidí v karavaně by se hodně zhoršily. Zalétl jsem pohledem ke Kowalskiho tábořišti. Právě se ukládali ke spánku, všichni tři do jednoho vozu. Na okamžik jsem mu – jsem jim záviděl. Ale každému, co si zaslouží. Přiložil jsem na oheň a otevřel Achrometův deník.

26. června 317

Dnes jsme začali stoupat do hor. Když se dívám na zasněžené štíty před námi a uvědomím si, že je to jen začátek, jímá mě strach. Mám obavu, že na dosavadní cestu budeme vzpomínat jako na procházku růžovým sadem. Od svítání jsme urazili sotva patnáct kilometrů. Přestože je léto, prudce se ochladilo. Mnoho lidí trpí průjmy a nachlazením. Mám podezření, že to je způsobeno pitím ledové vody z řek. Nejsou v nich žádné ryby, určitě pramení na úbočích hor v ledovcích.

29. června 317

Už tři dny stále stoupáme. Síla zvířat často nestačí a vozy musí tlačit nebo táhnout i lidé. Nejsem si jistý, jestli máme dostatek lan. Rolníci reptají víc a víc. Myslím však, že to nebude problém. Za chvíli jim na reptání nebudou zbývat síly. Doufám, že se přinutím psát deník alespoň tak pravidelně jako dosud. Poslal jsem Kormstena s pár lidmi, kterým se dá věřit, zpátky do nížiny, aby se pokusili koupit co nejvíc tažných zvířat. Začínám se obávat, že jsem obtížnost terénu podcenil, výš v horách to bude ještě horší. Alespoň pokud si vzpomínám.

2. července 317

Předevčírem nás přepadla sněhová bouře. V tuhle roční dobu překvapující úkaz, nikdy jsem nic takového nezažil ani o ničem podobném neslyšel. Nejprve se okolo Bílé jehly (horský štít charakteristického tvaru) objevil opar, který postupně klesal. Čím níže byl, tím víc tmavnul. Pak během nečekaně krátké doby zakryl celou oblohu. Vypadalo to jako kouř plazící se dolů ze svahů hor. Měli jsme štěstí, že jsme právě tábořili v širokém sedle. Vichřice by nás ze stezky smetla v pár okamžicích.

6. července 317

Dva dny trvalo, než závěje sněhu roztály a my se opět mohli vydat na cestu. Dnes se do rokliny zřítily dva vozy. Bylo to jen pár metrů, ale nikdo nepřežil. Zanedlouho pojedeme nad stametrovými propastmi o polovinu užších cestách. Přepadá mě beznaděj. Starý Houst a Fremden mi přišli říct, že se vracejí. Celkem s sebou odvádějí téměř dvacet lidí. Neměl jsem sílu je přemlouvat, i když vím že bych se měl alespoň pokusit. Jsou špatný příklad pro ostatní.

7. července 317

Listoval jsem si ve starších zápisech deníku a pomohlo mi to. Už víckrát jsem si myslel, že něco nedokážeme a zatím jsme všechny překážky zdárně překonali. Až na lidi, kteří jsou mrtví. Nesmím zapomínat psát deník. Každý den je to stále těžší, ubývají mi síly.

8. července 317

Dnes jsme urazili skoro 10 kilometrů. Nejlepší výsledek za poslední týden. Konečně nás dohonil Kormsten. Koupil dvanáct volů, osm mul a deset tažných koní. Méně než jsem doufal, ale je to lepší než nic. Po cestě potkal Houstovi a Fremdenovi. Přišli o všechny vozy a zvířata a vracejí se pěšky jen s tím, co unesou na zádech. Klesání je v horách mnohem nebezpečnější než stoupání. Zdá se, že cesta zpátky opravdu neexistuje. Přikázal jsem Kormstenovi, aby informaci o jejich smůle rozšířil mezi lidi. Začíná ze mě být dobrý vůdce – dokážu v náš prospěch využít i neštěstí.

10. července 317

Dnes poprvé jsem si nebyl jist kudy dál. Stezka se větvila do dvou navlas podobných kaňonů. Zapomněl jsem, že tady nějaká taková křižovatka je. Ještě že mám mapu. Odhaduji, že jsme tři tisíce metrů vysoko.

Přestal jsem číst a zběžně deník prolistoval až do konce. Přestože jsem žádnou mapu nenašel, měly Achrometovy zápisky samy o sobě značnou informační hodnotu. Člověk se z nich hodně dozvěděl o krajině a přírodních podmínkách. Mapa cesty skrze hory, o které nikdo neměl ani tušení, by však měla cenu naprosto nevyčíslitelnou. Držel jsem tu malou knížečku na kolenou a přemýšlel. Achromet mi nepřipadal jako obchodní dobrodruh, spíš jako chytrý, zkušený a uvážlivý člověk. Postaral se, aby se zápisky zachovaly jeho potomkům. Určitě k deníku přiložil i zmiňovanou mapu. Každý rozumný muž by to udělal. Možná však ležela založená a zapomenutá někde mezi tisíci svazky čert ví jaké knihovny. Odložil jsem deník a pokusil se usnout.

Probudil jsem se jako první. Obloha byla stále zatažená, ale alespoň nepršelo a zima trochu polevila. Poprvé po dlouhé době jsem rozdělal ranní oheň a postavil vodu na kávu. Na pánvi jsem osmažil pár plátků slaniny a opekl několik krajíců chleba. Umwalda jsem probudil, až když byla snídaně hotova. Chvíli ospale a nechápavě mžoural, potom se hladově pustil do jídla.

* * *

Rezka se těsněji zachumlala do pláště a pohodlněji se usadila na kozlíku. Po včerejším dobrodružství měla na pár dní vyjížděk na koni dost, a pokus o vraždu, o kterém jim Led řekl, ji vystrašil ještě víc. Nataša si od té doby neustále hrála s ukořistěným samostřílem.

„Co s tím chceš dělat?“ zeptala se.

Nataša pokrčila rameny.

„Zkusím to složit.“

Neobratně se pokoušela napnout ramena lučiště.

„Už jsi to někdy zkoušela?“

„Ne.“

Rezka po očku pozorovala Natašiny pokusy. Nakonec se jí to podařilo, ale bříška prstů a dlaně měla od ocelových strun otlačené až do krve.

„Ty jsi někdy docela tvrdohlavá,“ řekla, když napjaté lučiště zapadlo do zářezu.

„Ne, nevím. Nebo spíš – nebývala jsem,“ odpověděla Nataša a usmála se.

„Co budeš dělat teď?“

„Založím tam šipky.“

Během dlouhého manipulování se zbraní získala Nataša obratnost a samostříl se jí podařilo nabít hned napoprvé.

„A co dál?“

„Naučím se z toho střílet.“

Rezka přikývla.

„Jo, to se nám může někdy hodit. Možná bude lepší, když tě přitom nikdo neuvidí.“

Na to Nataša neřekla nic. Místo toho ostražitě pozorovala zbraň na svém klíně.

„Že to je ale ošklivá věc. Představa, že bych tím někomu ublížila, mi nahání husí kůži,“ řekla nakonec zamyšleně. Opatrně, jako by se dotýkala dikobraza, vyjmula šipky z drážek, povolila ramena, složila je a vrátila samostříl zpět do truhly. Neuložila ho však na dno, ale tak, aby se k němu později snadno dostala.

Vůz před nimi bez zjevného důvodu zastavil. Rezka zatáhla za otěže a postavila se, aby viděla dopředu. Když utichl všeobecný rachot kol a skřípění vozů, uslyšela temné hučení. Cestu jim přehradila řeka.

Rezka s Natašou se propletly mezi vozy až na čelo karavany. Staré stopy vyjetých kolejí se ztrácely ve vodě, dravý proud se zakusoval do půdy a odnášel sebou celé kusy prsti. Keře vrb a lísek lemujících břehy se napůl utápěly pod hladinou. Voda měla temně šedou barvu a dýchal z ní chlad, občas se ve zpěněném proudu mihl vyvrácený keř nebo menší strom. Protější břeh byl víc než osmdesát metrů daleko. Dívky se vmísily do hloučku farmářů, Kowalski s Koniášem a Bryzoldem stáli těsně u vody a o něčem rozmlouvali. Bonsetti se držel opodál.

„Držíme si přesný směr, přijeli jsme přímo k brodu. V to jsem se ani neodvažoval doufat,“ pronesl Bryzold, ale jeho tón nevypovídal o přílišném nadšení.

Rezka se snažila, aby jí neuteklo ani slovo. Kowalski si řeku prohlížel se zjevnou nechutí.

„Voda stoupla skoro o metr,“ zamumlal.

„Musíme pokračovat v cestě. Čekání nám nepřinese nic dobrého,“ řekl Koniáš.

Zdálo se, že jeho dravý proud vůbec nezajímá.

Kowalski se na něho vážně podíval.

„Nevíme, jaká je tady hloubka. Jestliže tady byl za normálního stavu metr vody, dnes jsou dva. Vozy se utopí. A i kdyby bylo vody méně, proud je příliš silný. Stačí, aby zvířatům jednou podklouzly nohy, ztratí směr a voda je snese dolů. Koryto se zužuje, břehy jsou strmé. Utopí se.“

Koniáš na to neřekl nic a dál pozoroval řeku. Rezce jeho tvář připadala stejně zachmuřená a bezútěšná jako okolní pošmourná krajina.

Kowalski se vyhoupl na koně, popohnal ho do vody a zastavil ve chvíli, kdy hladina dosahovala zvířeti těsně pod břicho. Dostal se skoro dvacet metrů od břehu, voda okolo koňských nohou čeřila a bublala.

„Možná to půjde, ale je nutné prozkoumat celý brod. Natáhneme tažné lano, na druhou stranu postavíme spřežení, které bude pomáhat při brodění.“ Musel křičet, aby ho bylo přes šumění vody slyšet. Promáčený se vrátil na břeh.

„Jenomže ten, kdo to zkusí jako první, zatraceně hodně riskuje,“ dodal po chvíli.

Koniáš přikývl.

„Potřebuji tenké a pevné lano, které budu moci vzít sebou. Umwalde, přiveď mi ryzáka, je odpočinutý.“

Začal se svlékat. Farmáři z něho přitom nespouštěli oči a každou jeho zbraň kvitovali tichým zašuměním. Poté, co odložil meč, prsní postroj, bandalír, a zůstal stát jen v košili a jelenicových kalhotách, vypadal ještě hubeněji než obvykle. Rezka se podívala na černý proud vody a ohlédla se po Nataše. Rozuměly si dokonale, obě byly rády, že cestu nehledá Led. Aniž by se domlouvaly, protlačily se mezi lidmi a postavily se ke Kowalskimu každá z jedné strany. Koniáš mezitím přivázal lano k sedlové hrušce, vyskočil na koně a vydal se do proudu. Nadejel si pár metrů, aby měl čas zareagovat, až ho proud začne snášet. Bonsetti stál v místě, kam před chvílí zajel Kowalski, a dobíral Koniášovi lano.

„Utopí se,“ zamumlal někdo vzadu a Rezka v té poznámce vycítila náznak přání.

Rozuměla tomu. Když to Koniáš dokáže, budou se muset přebrodit všichni. Při té myšlence se otřásla strachem, mimovolně uchopila Leda za ruku.

Žoldnéř postupoval dál do proudu, vzduté vlny poprvé namočily koni břicho, ryzák neposlušně zatancoval.

„Proč to dělá?“ zaslechla Rezka Natašin hlas. Sama z hubeného jezdce postupujícího do stále nebezpečnějších vln a silnějšího proudu nespouštěla oči. Už byl téměř v polovině šířky toku. Koně vedl šikmo proti proudu, vlny se tříštily ryzákovi o boky. Na první pohled bylo zřejmé, jakou námahu jezdec i zvíře vynakládají na každý krok. Bonsetti nechával lano prokluzovat mezi prsty a dával pozor, aby nebylo zbytečně strháváno vodou. Rozpršelo se, velké kapky rozčeřily neklidnou vodní hladinu.

„Protože to někdo udělat musí,“ odpověděl Led Kowalski.

„A co se stane, když se mu to nepodaří? Počkáme, až voda opadne?“

Rezka odpověď vytušila ještě dříve, než byla vyřčena.

„Ne, přijde řada na mě.“

„Tak to mu přeju jen to nejlepší,“ zamumlala polohlasem Nataša a fascinovaně pozorovala jezdce bojujícího s vodním přívalem.

V polovině brodu ryzák špatně stoupl a zapotácel se. Koniáš ho pobídl ke skoku vpřed v naději, že překonají obtížné místo a získají rovnováhu, ale kůň při doskoku zavrávoral podruhé a převalil se na bok. Voda se rozstříkla, Rezka zatajila dech. Zorné pole jim zastínil velký keř unášený proudem.

„Je po něm,“ vydechl někdo s neskrývanou úlevou. Umwald se protlačil až k vodě a zůstal stát s otevřenými ústy s němým výkřikem na rtech. Bonsetti s kamennou tváří povoloval lano a udržoval stálý tah. Déšť náhle zhoustl, změnil se v krupobití, dopadající kusy ledu zvedaly celé gejzíry vody, viditelnost se silně zhoršila.

Kůň snášený proudem se dostal nad hladinu a snažil se plavat. Několikrát zaznělo deštěm utlumené zaržání, potom se rozhostilo ticho. Koniáše neviděli. Náhle se Rezce zdálo, že na protějším břehu, asi dvacet metrů po proudu, se něco hýbe. Chvíli se nic nedělo, potom se mezi keři a travinami zvedla nejasná silueta a začala se probíjet vodou zpět k brodu. Zanedlouho se lanko napjalo. Nikdo nezajásal.

„Jděte k vozům, tady teď bude strašný zmatek. A dávejte na sebe pozor,“ řekl Kowalski a obě dívky na rozloučenou políbil. Nataša se zatvářila stydlivě.

„Víš, že jsi to ještě nikdy neudělal?“ zasmála se Rezka.

„Co?“

„Líbat nás na veřejnosti.“

Kowalski pokrčil rameny a polibky zopakoval.

„Máš pravdu, ale hodně se mi ulevilo. Já totiž neumím plavat.“

* * *

Pozoroval jsem Kanta s Bryzoldem, jak s pomocí volího dvojspřeží přetahují proudem vůz za vozem. Ležel jsem pod provizorní stříškou z vrbového proutí, kterou pro mě udělal Umwald, a srkal horkou přeslazenou kávu. Měl jsem dojem, že na tenhle nápoj padly poslední zbytky zásob cukru. Umwald přebrodil s naším vozem jako první a okamžitě se o mě začal starat. Já sám jsem na to prostě neměl sily. Kdyby to záviselo jen na mně, ležel bych tam, kde se mi po výstupu z řeky podlomila kolena, a čekal bych, až se trochu vzpamatuji. Mám vodu docela rád. Nejvíc asi tu horkou a voňavou vodu v lazebnické kádi nebo v lázních, ale i v létě se s oblibou koupu častěji, než většina lidí považuje za zdravé. Tahle bezejmenná řeka však ze mě vycucala všechny síly a ještě teď jsem v kostech cítil její chlad.

Až po setmění jsem se vzpamatoval natolik, že jsem vyklouzl z dek. Umwald už spal. Za celý den toho na něj bylo dost. Chvíli jsem ho pozoroval. Vypadal klidně a uvolněně, jen občas něco zamumlal ze sna. Začínal jsem toho kluka mít rád. Přestože stále mírně pršelo, naordinoval jsem si pro zahřátí procházku podél břehu.

Voda stoupla o dalšího půl metru a teď už by se přes řeku nedostal ani převozník s bytelným prámem. Proud běsnil, rval celé kusy břehu najednou, v korytu se míhal strom za stromem. Už jsem věděl, co měl Achromet na mysli, když psal o ledovcových řekách, které dokáží v jediném okamžiku vyhlodat v zemi celé ohromné údolí. Měl jsem z toho dobrý pocit, protože povodňová voda naše pronásledovatele na nějakou dobu zdrží. Naděje na úspěšný přejezd Ryžského hrabství mi připadala hmatatelnější.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

HRA VABANK

Kristýna se skrývala ve stínech vrby a pozorovala Koniáše. Měsíční světlo zředěné tenkou vrstvou mraků se odráželo od zpěněné hladiny a vykreslovalo proti světélkujícímu pozadí pěny jen jeho siluetu. Když ho spatřila před pár dny na břehu potoka, zůstala bez hnutí stejně jako teď. Jenomže tenkrát to byla náhoda, dnes na něj čekala záměrně. Tehdy zřetelně viděla sled grimas, který se rychle vystřídal v jeho jindy kamenném obličeji, když podle stop zjistil, že tam před okamžikem stála. Polekalo ji, jak moc na ni jeho emoce zapůsobily. Bála se tohoto rozhovoru, bála se být s tím zjizveným a současně velmi zajímavým mužem o samotě.

„Dobrý večer,“ pozdravila.

Mlčel.

„Přejete si být sám?“

„Ne. Klidně můžete zpod toho stromu vylézt, ale jestli si nedáte pozor, spadnou na vás z větví všechny kapky.“

Pomohl jí vymotat se ze spleti trávy pod vrbou. Při doteku jeho dlaně na předloktí se zachvěla.

„Všechno v pořádku?“

Stáli teď těsně u sebe a Kristýna musela zaklonit hlavu, aby mu viděla do tváře. Stejně místo ní rozeznávala jen tmavý ovál oproti pozadí stříbrem poprášených mraků.

„Jsem tady, protože s vámi potřebuji mluvit,“ řekla sevřeným hlasem.

„Navrhuji procházku. Když nám dojdou slova, můžeme se tvářit, že dáváme pozor na cestu. I když v téhle temnotě je to stejně jedno.“

Snažil se mluvit s nádechem humoru, ale Kristýna cítila v tónu jeho řeči napětí. Doufala, že se umí ovládat lépe než ona sama. Šli bok po boku nízkou travou, bohatá rosa jim smáčela kalhoty a boty. Slyšela šelest látky svých šatů, šustění trávy pod podrážkami bot, vrzání kůže řemenů jeho výstroje. Zblízka rozeznávala pach koní, kterým byly jeho šaty nasáklé skrz na skrz, kouř táborových ohňů, který mu uvízl ve vlasech, a vůni jeho vlastního těla. Když podlézali převislou větev starého topolu, nechtěně se ho dotkla. Cítila, že i on na okamžik strnul a chvíli mu trvalo, než opět vykročil. Raději udržovala větší odstup. Začínala si myslet, že tahle schůzka byl omyl, který všechno mohl jen víc zkomplikovat. V tmavém stínu stromů se jim otevřel výhled na klidnou, jen mírně zvlněnou hladinu. Koryto řeky se rozevřelo a prohloubilo zároveň, proud ztratil svou sílu a plynul naprosto tiše.

„Je zde klid a jsme daleko od tábora. Nikdo nás nebude rušit,“ řekl.

Mraky se roztrhaly, měsíční záře získala na intenzitě. Kristýna rozeznávala Koniášovy oči ukryté pod hustým obočím, úzkou linku sevřených rtů a mohutný nos. Odněkud zblízka zaznělo táhlé zavytí. Rozhlédla, ale nic zajímavého nespatřila.

„Co to je?“ zeptala se.

„Vlci. Jsme blízko hor, zřejmě vyrážejí lovit i do nížiny. Je zde spousta zvěře a málo lidí.“

Jako na potvrzení jeho slov prvnímu vlkovi odpověděli další, jejich hlasy byly rozmazány dálkou.

„Bojíte se?“

Kristýna zavrtěla hlavou.

„Ne,“ odpověděla a vzápětí si uvědomila absurdnost situace.

Byla s téměř cizím mužem sama uprostřed divočiny a nebála se. Nebála se nepřátel, zvířat, ničeho. Možná jen sebe.

„Po tom, co jsme se pomilovali, jste mi nabídl, ať s vámi odejdu,“ načala téma, kvůli kterému sem vlastně přišla. Její vlastní hlas jí zněl drsně a nepřirozeně.

„Odmítla jsem. Mockrát jsem si to potom vyčítala. Hammond, můj manžel, byl stále pryč, já ani děti jsme ho nezajímaly. Viděla jsem, jak mě pozorujete, jak na nás dáváte pozor, jak nám pomáháte. Často jsem na tu noc vzpomínala.“

Kristýna se téměř zajíkala.

„Nechci, abyste si myslel, že jsem kvůli pohodlí a bezpečí chtěla vyměnit jednoho muže za druhého. Měla jsem ho ráda a dřív jsem ho opravdu milovala, jenomže už to nešlo dál. Nemůžete žít s člověkem, pro kterého nejste důležitý.“

Poslední větu Kristýna zašeptala a zůstala stát se sepjatýma rukama. Styděla se a cítila se divně. I když nefoukal vítr, roztřásla ji zima. Koniáš k ní přistoupil, přehodil přes ni plášť a chvíli setrval dlaněmi na jejích ramenech. I přes kůži jeho ruce příjemně hřály.

„Potom přišla nemoc,“ pokračovala Kristýna, „a on se vrátil. Postaral se o nás, vypiplal nás a od té doby je pořád s námi. Se mnou a s dětmi. Není to jako dřív, už mu tolik nevěřím, ale stále ho mám ráda a –“ zmlkla.

Opět ucítila na ramenou Koniášovy dlaně.

„Přišla jste za mnou, protože jste mi chtěla tohle všechno říct. Je škoda zůstat v polovině.“

Bezmyšlenkovitě se k němu přitulila.

„Nejsem už do něj zamilovaná, ale mám ho ráda. Alespoň myslím. Chci mu dát šanci. Už to není ten Hen z dřívějška, bez pochybností, ve všem si jistý sám sebou. Změnil se. Někdy na něm vidím, jakou má starost, abych byla spokojená. Má radost, když mám já radost. Párkrát jsem ho zahlédla, když se bál. Bál se, že od něj odejdu. Vypadal bezbranně jako kluk. Nevím, jestli mi rozumíte.“

Kristýna si uvědomila, že se ke Koniášovi tiskne, ale najednou v tom nebylo nic erotického. Dotyk jí dodával sebedůvěru a pocit bezpečí.

„Potom zahlédnu vás a nevím, co mám dělat.“

Rozhostilo se ticho. Vnímala teplo a vůni jeho těla, chlad noci a zdvihající se vánek, který jí čechral vlasy.

„Nedělejte nic. Věci jsou takové, jaké jsou, a nic je nezmění. Zanedlouho dojedeme na místo, kde si založíte nový domov, a já zmizím. Stanu se pro vás jen vzpomínkou. Možná trochu bolestivou, ale doufám, že příjemnou. Tak jako vy pro mě. Příjemnou vzpomínkou až do smrti.“

I ve tmě si uvědomila, že se vysoký žoldnéř usmívá.

„Vy někdy věci rád zlehčujete, že ano?“

„A jak jinak, když jsou moc těžké?“

Zasmála se.

„Myslím, že bychom se měli vrátit. Je pozdě a mohl by o mě dostat strach. A asi by mi nevěřil, že jsme si jen povídali.“

Opatrně se Koniášovi vyvinula z náruče.

„Někdy je to fakt zatraceně těžké, jen si povídat,“ řekl zastřeně a smutně se pousmál.

* * *

Ráno bylo velmi chladné, ale jasné. Na blankytně modré obloze nezbyl jediný mrak, vzduch voněl svěžestí. Před odjezdem jsem zkontroloval stav vody v řece. Oproti noci hladina ještě víc stoupla. Doufal jsem, že to tak pár dní vydrží.

„V noci sem se probudil a byl ste pryč. Dělo se něco?“ zeptal se Umwald, ještě než jsem vyrazil na pravidelnou objížďku karavany.

„Ne. Cvičil jsem se v sebeovládání a v předstírání ušlechtilosti.“

Možná jsem to řekl příliš vážným tónem. Umwald se na mě podezíravě podíval.

„Cože?“

„Někdy tě mrzí, že jsi něco udělal, a současně jsi rád, že jsi něco jiného neudělal, a opačně.“

Podíval se na mě ještě podezíravěji.

„Nespad ste někde? Nemáte horečku?“

„Ne. Až budeš starší, vysvětlím ti to. Potřebuji se vypovídat z toho, jaký jsem hlupák, ale pár let klidně počkám.“

Poslední větou jsem Umwalda zcela zaujal.

„A kdy to bude?“

„Nechej to na mně. A snaž se mluvit spisovně, ne jako žebrák z ulice,“ odpověděl jsem a protože jsem věděl, že by dokázal až do večera vyzvídat, popohnal jsem koně.

Během dne jsme urazili dobrých třicet kilometrů na pohled příjemnou pahorkatinou porostlou vysokou tuhou travou s nádechem do modra. Mělká údolíčka, ve kterých se shromažďovala voda z četných potoků a řek, byla zarostlá neprostupnou džunglí osik, vrb a topolů. Vyježděná cesta, které jsme se drželi, se údolím vyhýbala a většinou se vinula po travnatých hřebenech nevysokých kopců. Ve vzdálenosti několika desítek kilometrů po naší levé ruce se zvedal první val Grimmových hor, za ním druhý, vyšší, a za ním další, jehož nejvyšší vrcholky se v ranním a večerním slunci blyštěly oslepující bělobou.

Další ráno bylo stejně pěkné jako to předešlé. Až před obědem se idylka začala kazit. Kant se svými muži, kteří jako vždy pročesávali krajinu před námi, se nevrátili. Už víckrát se stalo, že se jejich hlídkové cesty protáhly, proto jsem z toho nevyvozoval žádné dalekosáhlé závěry. Kopce byly o něco vyšší než včera a přibylo stromů. Nejtěžší úsek cesty, při kterém budeme muset překonávat poměrně vysoké a strmé kopce, se blížil. Cesta se už nešplhala přes vrcholky, ale klikatila se údolími a sedly.

Protože nás měl zítra čekat náročný den, dal Kowalski rozkaz k přenocování o dvě hodiny dřív než obvykle. Vybral k utáboření mělké údolí s protékající říčkou, která v nižším konci údolíčka vytvářela malé jezero. Lidé se rozptýlili po celé ploše údolí, poprvé po dlouhé době měli pocit bezpečí. Nestačil jsem ani rozdělit žoldnéřům hlídky, když jsem zahlédl na severním svahu údolí záblesk. Kant se svými chlapy to být nemohl. Na jejich oblečení a výstroji se nic nelesklo. Snad jen kdyby jeli s tasenými meči. Osedlal jsem si čerstvého koně, abych se podíval, co se v lese nad námi děje, když se mezi stromy objevili první jezdci. Vyjížděli z lesa jeden za druhým a jejich kroužkové, pečlivě vycíděné zbroje se leskly v paprscích zapadajícího slunce. Zpočátku jsem je počítal, ale když jsem došel k číslu sedmdesát, nechal jsem toho. Bylo jedno, zda jich je sedmdesát nebo sto. Neměli jsme nic, co bychom proti nim mohli postavit. Netušil jsem, co jsou zač, protože vévodovi lidé to být nemohli. Teprve když jsem spatřil korouhev se znakem – stříbrnou ocelovou rukavici v šarlatovém poli – pochopil jsem, s kým máme tu čest. Právě přijížděl lord Grook se svou obávanou soldateskou. Netušil jsem, co na ryžském území pohledává, ale bylo jasné, že přináší potíže.

Bonsetti okamžitě zformoval dvacítku našich žoldnéřů, aby návštěvníci viděli, že máme také zuby. Sice jen mléčné, ale lepší než nic.

„Co tu dělají? Co budeme dělat?“ vychrlil ze sebe Ravlin, Valerův člověk, sotva ke mně doběhl.

„Posadíme se na koně a přivítáme je ze sedel, není nad důstojnost.“ odbyl jsem ho a obrátil se na Kowalskiho.

„Udržujte lidi v pohotovosti, aby mohli v případě potřeby okamžitě vyrazit na cestu.“

Předvoj Grookovy družiny už byl sotva tři sta metrů daleko. Mezitím se okolo mě a Kowalskiho stačili shromáždit zástupci společníků s doprovodem.

„Pánové, pokud dojde na obchodní jednání, kterého se nebude účastnit přímo Grook, nechám vše na vás. Pamatujte však, že na jejich straně stojí stovka perfektně vyzbrojených a dokonale vycvičených profesionálů, kteří nás mohou kdykoliv smést!“ oznámil jsem jim.

Vyšvihl jsem se do sedla a přidal se k Bonsettimu a žoldnéřům.

„Mají pancíře z překrývajících se kovových šupin. Podobnou technologii používají kočovné kmeny na východě. Ve srovnání s celokovovým brněním jsou mnohem lehčí, v terénu praktičtější a umožňují skvělou pohyblivost. Proti sekům chrání téměř tak dobře jako kovaná ocel, proti bodnutím je to o něco horší. Střela z dlouhého luku nebo z kuše tím projde jako papírem. To však platí i pro plátové zbroje, pokud nejsou dostatečně masivní. V takových ale nemůžeš jet do pole a jsou vhodné leda tak pro turnaj podle nějakých floutkovských pravidel,“ komentoval Bonsetti výzbroj přijíždějících jezdců.

Ve svém odborném výkladu neustával, ani když nás Grookovi jezdci obkličovali v širokém půlkruhu. Všichni měli spuštěná hledí. Buď za to mohl jejich smysl pro dramatično, nebo nás opravdu hodlali v příštích momentech rozsekat. Na zátylku jsem cítil čůrek ledového potu.

„Všimni si. Každý z nich má v sedlovém pouzdře luk, dva vrhací oštěpy a hlavici kopí. Vypadá to, že Grookovi muži jsou skvěle vycvičeni a každý z nich je rytíř, kopiník, lučištník a pěšák v jednom.“

Bonsettiho hlas nezakolísal ani na okamžik, zazníval v něm pouze oceňující tón odborníka.

Dorazila hlavní skupina jezdců a naši muži za námi tiše zahučeli. Nedivil jsem se jim. Pokud by došlo k ozbrojenému střetnutí, převálcovali by nás stejně jako rozzuřená medvědice psí smečku.

„Už jsi s nimi měl něco společného?“ zeptal jsem se.

„Ano. Před časem byla na jednoho Grookova důstojníka ve Fenidongu vypsána odměna. Na nějakém mejdanu si spletl šlechtičnu s najatou šlapkou a rozdal si to s ní. Dámě by to asi moc nevadilo, jenomže jí to udělal na tanečním parketu před celou společností. Manžel té madam ho chtěl živého nebo mrtvého,“ odpověděl Bonsetti, naštěstí pro nás šeptem.

„A jak to dopadlo?“

„Objednávka zněla na hlavu nebo varlata, doručil jsem obojí.“

Jezdci ve středu oblouku ustoupili na stranu a seřadili se do úzké uličky, kterou projel muž na mohutném černém hřebci následovaný dvěma společníky. Jeho zbroj se leskla barvami duhy a postroj koně byl pobitý stříbrem. Zblízka jsem viděl, že každá jednotlivá šupina je zdobena leptáním a až celek vytváří duhový efekt. Jílec meče v jezdeckém pouzdře byl sám o sobě uměleckým dílem a množství drahokamů, které ho zdobilo, by postačilo několika rozmařilým ženám. Na druhou stranu pochva, i když také bohatě ošperkovaná, vypadala velmi opotřebovaně. Lord Grook si možná potrpěl na luxus, ale zřejmě se nevyhýbal ani špinavé práci s ocelí v ruce.

Zastavil těsně před námi, jeho dva průvodci zůstali o koňskou hlavu zpět. V sedle se výška člověka odhaduje špatně, ale tipoval jsem ho na zavalitého chlapa něco mezi metrem osmdesát pět a metrem devadesát. Mohl být o pár kilogramů těžší než já. Sundal si helmu. Má poslední naděje, že se pod brněním skrývá změkčilý tlouštík, kterého před nebezpečím chrání meče jeho lidí, se rozplynula. Grook měl masivní hranatý obličej profesionálního rváče, svalnatý býčí krk a velký nos, který mu zatím nikdo nedokázal pošramotit. Drobné jizvičky okolo očí však prozrazovaly, že pár tvrdých pěstních zápasů muže proti muži už absolvoval. Zapochyboval jsem, že je opravdu šlechtic, protože šlechtici se téhle zábavě obvykle vyhýbají, ať jsou to válečníci nebo ne. Dobrá rána pěstí vás z estetického hlediska může poznamenat na celý život. Mohl bych o tom napsat celou knihu. Grookovy černé oči jiskřily arogancí a vnitřním pobavením. Zdálo se, že si vzniklou situaci hodlá vychutnat.

„Co pohledáváte na ryžském území, pane?“ zeptal jsem se.

„Vy jste vůdce?“ odpověděl mi otázkou a změřil si mě pohledem, který si vyměňují dva kohouti na jednom smetišti. Teď už jsem si byl jist, že je Grook samozvanec. Šlechtici, privilegovaní svým původem od narození, nemají zapotřebí neustále si dokazovat, že právě oni jsou vůdci smečky. Pro Grooka byl podobný přístup samozřejmostí.

Musel být chytrý a vynalézavý, když přesvědčil okolí, že je skutečně urozeného původu.

„Ano. Advokátní firma Masner, zastupující i ostatní podílníky, mě pověřila vedením této karavany. Ryžský vévoda nás nechal projet svým územím přesně podle uzavřené smlouvy. Předpokládal jsem, že s vámi se setkáme až za několik dní. Co vás přivedlo na ryžské území, lorde Grooku?“ zakončil jsem odpověď otázkou.

Teatrálně se zasmál a spokojeně přehlédl své muže. Zřejmě se rád předváděl.

„Obával jsem se, aby si to vévoda náhodou nerozmyslel a neporušil dohodu. Rozhodl jsem se, že vás raději doprovodím!“

Grookova soldateska se připojila ke smíchu svého velitele. Nevěřil jsem mu ani slovo, ale nechtěl jsem ho příliš popouzet.

„V tom případě se na nás usmálo štěstí, lorde. Vaši nabídku s díky přijímáme. Navrhuji, abychom naši smlouvu o průchodu Kežským průsmykem rozšířili o dodatek o doprovodu. Samozřejmě za příplatek.“

Grook téměř prskal smíchy.

„To zní opravdu dobře. Detaily probereme dnes večer v mém stanu. A jsem si jist, že se domluvíme!“

Jeho tón nenechával nikoho na pochybách, kdo bude mít při jednání poslední slovo.

* * *

Stál jsem u vozu a pozoroval Grookovy muže. Rozbíjeli tábor s rutinou získanou mnohonásobným opakováním. Jakousi náhodou zatarasily jejich stany obě cesty z údolí. Grook zřejmě obdivoval císařský způsob organizace armády, protože jeho důstojníci udržovali od mužstva větší odstup, než bývá mezi profesionálními žoldnéři obvyklé, a i jinak se chovali, jako by byli skutečnými šlechtici.

„Pane?“

Kant zůstal stát mezi koňmi, aby nebyl příliš vidět.

„Musim s váma mluvit.“

„Vylez nahoru a schovej se. Za chvíli jsem u tebe,“ ukázal jsem na vůz.

Velký muž s tváří troglodyta vážně přikývl a protáhl se pod plachtou. Otočil jsem se zpátky ke Grookově mužstvu. Jeden z důstojníků, podsaditý chlap s hustými havraními vlasy, si mě zamyšleně prohlížel. Nenapadal mě žádný způsob, jak Grookovi uniknout. Jeho vojáci byli profesionálové, počtem nás mnohonásobně převyšovali a navíc sebou neměli vozy naložené nákladem tak jako my. Doufal jsem, že ať už Grookova přítomnost na ryžském území znamená cokoliv, bude večerní obchodní jednání úspěšné. Důstojník konečně odešel za nějakou prací, rychle jsem vyšplhal do vozu.

Kant seděl na bedně od zásob a tvářil se vážně.

„Nechali nás projet prvním řetězem hlídek a potom nás vobklíčili. Čekali nás,“ začal.

Přikývl jsem. Nebylo proč se omlouvat. Tihle lidé byli na válčení v divočině zvyklí a dobře připravení, navíc krajinu dobře znali.

„Hned se nás ptali, esli patříme ke karavaně. Nemělo cenu zatloukat, tak sem jim to vyklopil. Vzali nám všecko železo, ale jinak nás nechali v klidu. Jenom nás varovali, ať prej radši neutíkáme. S těma jejich lukama mě to ani nenapadlo.“

Znovu jsem přikývl. Kant se choval stále nervózněji a vyhýbal se mi očima.

„Grook asi v poslední době přišel vo hodně chlapů, protože nám nabíd, abysme se přidali k nim.“

Příčina Kantovy nervozity byla rázem jasná.

„A tys souhlasil,“ zkonstatoval jsem.

Kant rozpačitě přikývl.

„Jasně. Jinak bych vám todle nemoh říct, že jo?“

„Přesně tak. Provedl jsi to opravdu chytře. Dozvěděl ses něco?“

Kantova nervozita se nezmenšila, rozpačitě se poškrábal na bradě. Jeho celodenní strniště v tichu zřetelně zašustilo.

„Jo, domák sem se něčeho. Vobyčejní vojáci maj za tudle akci slíbenou vodměnu sto padesát zlatejch. Mně Grook nabíd čtyři stovky a počítám, že jeho důstojníci dostanou tak šest, sedm stovek. Všichni prej musej držet jazyk za zuby. Kdo se vo něčem pozdějc prokecne, vrátí podle smlouvy prachy.“

„Sto osmdesát vojáků a dvacet důstojníků, to obnáší čtyřicet jedna tisíc zlatých jen za žold,“ spočítal jsem sumu rychle z hlavy.

Kant pokýval hlavou.

„Moc to s číslíčkama neumím, ale vyšlo mi to taky tak nějak. Přijde mi to dost peněz a řek sem si, že byste to měl vědět. Napadlo mě, za jakou práci někdo zaplatí takový tučný prachy.“

„A na co jsi přišel?“

„Grook se chystá udělat něco, co by mu neprošlo. Myslim, kdyby se to profláklo. Něco, kvůli čemu by se s ním vostatní páni vůbec nebavili. Proto chlapům cpe tolik zlata a chce po nich, aby drželi hubu zavřenou. Řek bych, že chce všecky farmáře pobít.“

Kant mě pozoroval. Možná vypadal jako troglodyt z dávné minulosti, možná neuměl číst ani psát, asi nebyl nejchytřejší, ale ve všech jeho vývodech jsem s ním souhlasil. Dýchalo se mi těžce, jako bych měl na prsou metrákový balvan. Vypadalo to, že jsem nám svou hrou na obchodní jednání vykoupil pár hodin života.

„Díky za informaci,“ řekl jsem, „přeji ti mnoho štěstí.“

Zatvářil se překvapeně.

„Jak to myslíte, pane?“

„Nepředpokládám, že s námi zůstaneš až do konce, byl bys hlupák.“

Kant se znovu poškrábal na bradě, zkřivil rty a zavrtěl hlavou.

„Víte, pane, já fakticky nejsem moc chytrej. I moje máma to říkala. A i když sem silnej, byl sem mockrát v životě bitej. Taky sem spoustu lidí ztloukl a zabil, ale nikdy sem nikoho nebod zezadu, esli rozumíte, co tím chci říct. Já s váma zůstanu a řek bych, že i vostatní.“

Neměl jsem na to co říct, sám jsem už mockrát bodl zezadu. Člověk občas najde ryzost, kde by ji nikdy nečekal.

Už jsem nevěřil, že našich padesát tisíc, které jsme dali horko těžko dohromady, posune misku vah v náš prospěch.

Protože byl Grook ochotný investovat přes čtyřicet tisíc jen do žoldu, musel mu někdo za hromadnou vraždu půldruhé tisícovky lidí zaplatit nejméně jednou tolik. Takovým množstvím peněz mohl snadno disponovat jediný člověk, crambijský císař. A poněvadž mají lidé rádi okrouhlé sumy, vsadil bych se, že nabídl Grookovi rovných sto tisíc. To byla nepředstavitelná suma. Majetek několika nejbohatších lidí ve státech Ligy svou hodnotou tuhle částku přesahuje, ale to nejsou čisté peníze. Tvoří ho pozemky, investice, budovy, pohledávky, zboží. Zlata je v něm menšina. Sto tisíc zlatých, za to koupíte menší království. Poodhrnul jsem plachtu a vyhlédl ven. Grookovi muži posedávali okolo ohňů a pozorovali naše ležení. Najednou jsem měl pocit, že lačně.

Otočil jsem se zpět ke Kantovi.

„Mám plán. Bude to hra vabank, ale je to naše poslední šance.“

Žoldnéřovy oči se rozzářily.

„Bylo mi to už předem jasný, pane. Vy máte dycky ňákej plán!“

Nevěděl jsem, jestli se mám smát, nebo skučet. On mi důvěřoval a já sám sobě vůbec ne.

„Zahrajeme velké divadelní představení, bez možnosti opakování. Budu k němu potřebovat tvou pomoc. A také pomoc mužů, kteří s tebou byli na hlídce. Chci, abyste se zamíchali mezi Grookovy muže. Vzhledem k tomu, že jste vlastně přešli na jejich stranu, to nebude těžké. Mezi řečí nenápadně rozhlásíte, že se chceme vykoupit. Hotově. Nevíš přesně, kolik peněz sebou máme, ale odhaduješ to na padesát, šedesát tisíc. Řekni, že jsi mě viděl odnášet peníze někam do lesa. Rozumíš?“

„Ano, pane. Nechápu to sice, ale rozumím.“

„Skvělé. A potom potřebuji ještě tohle…“

Hovořili jsme s Kantem ještě dlouho. Zahrnul jsem ho množstvím úkolů, které by byly silná káva i pro agenta speciálně vycvičeného pro práci v týlu nepřítele. Doufal jsem, že mě troglodytí žoldák nezklame. Nechal jsem ho sedět ve voze a odešel jako první. Další člověk, který měl účinkovat v mnou režírované frašce, jež se mohla kdykoliv změnit v krvavou tragédii, byl Hammond.

Opíral jsem se o strom, pozoroval Kristýnu, jak věší prádlo, a čekal na jejího muže. Byl v lese pro materiál na opravování kol vozů, která se během cesty téměř neustále rozbíjela. Ještě pořád jsem měl v Kristýnině blízkosti pocit, jako když se bránice nalepí na páteř, ale už to bylo lepší. Všechno se zjednoduší, když se jednou rozhodnete, že právě tahle jablka nejsou pro vás.

Konečně se Hammond vynořil z lesa. Na rameni nesl kus kmene o téměř metrovém průměru a kráčel rázně a rychle, jakoby váhu ani necítil. Došel až k nám a shodil náklad na zem. Pokud ho má přítomnost překvapila, nedal to nijak najevo. Byl obrovský, klidně by z něj mohli být dva normálně vyvinutí muži. Abych se mu podíval do očí, musel jsem mírně zaklonit hlavu. Vypadal jako zosobnění fyzické sily. Chvíli jsme se mlčky pozorovali. Naše nechuť byla vzájemná. Neměl jsem ho rád a kdyby byl mrtvý, ani by mi to příliš nevadilo.

„Potřebuji vaši pomoc. Ale bude to velmi riskantní, může se stát, že přitom umřete,“ řekl jsem.

Nebyl to nejdiplomatičtější začátek. Zřejmě jsem si někde uvnitř přál, aby mou žádost odmítl a já se tak mohl považovat za lepšího. Zalétl pohledem ke Grookovu táboru. Naše situace byla jasná každému, kdo dohlédl dál než na špičku vlastního nosu.

„Pro vás to také bude riskantní?“ zeptal se se zábleskem v očích.

„Samozřejmě. Půjdeme do toho oba. Společně.“

„Pak vám samozřejmě pomůžu.“

Měl možná spoustu chyb, ale zbabělý nebyl ani trochu.

„Můžete za chvíli přijít do mého vozu? Nechci, aby nás u rozmluvy někdo viděl,“ požádal jsem ho.

Přikývl. Otočil jsem se k odchodu. Kristýna se ani nenamáhala skrýt úlevu. Zřejmě mi tak docela nevěřila a bála se, abych něco neprovedl. Nic by mi to nepřineslo.

* * *

Čas jednání s Grookem se blížil. Společně s Bryzoldem, Gadonem, Ravlinem a Guinyho synem jsme zamířili ke Grookovu stanu. Doprovázel nás čaroděj – právník s kufříkem plným psacího náčiní. Mezi námi kráčel Hammond, který nesl dva velké kožené vaky. Beze spěchu jsme procházeli ležením. Někteří Grookovi vojáci si nás zvědavě prohlíželi, jiní před námi uhýbali očima, ale po straně všichni probodávali Hammondova zavazadla rentgenovými pohledy. To ve mně vzbudilo naději, že se Kantovi a jeho mužům podařilo dobře zahrát jejich roli.

Grookův stan by dělal čest kterémukoliv kočovnickému králi. Byl vyroben z pečlivě zpracovaných buvolích kůží nabarvených na červeno, měl průměr dobrých deset metrů a uprostřed byl tři metry vysoký. Velitel čtveřice strážných nás zastavil a vyzval nás, abychom odložili všechny zbraně. Grook se zřejmě ani nesnažil o vytvoření iluze rovnoprávného diplomatického jednání. Začal jsem ho podezřívat, že si chce ulehčit práci a pokusí se to s námi skončit hned ve stanu. Odevzdal jsem strážným meč i dýku a byl jsem rád, že jsem si sebou nevzal vrhací nože. Vojáci by je samozřejmě objevili a věnovali by mi kvůli nim přílišnou pozornost. To by naše naděje pohřbilo úplně. Věděl jsem, že i když zvládnu všechno, co jsem si předsevzal, náš osud závisí na spoustě dalších věcí, které nemohu nijak ovlivnit.

Ve chvíli, kdy jsem vcházel do stanu, jsem měl pocit, jako bych vstupoval do arény proti smečce hladových lvů. Místo žaludku jsem měl kus ledu, po zádech mi přebíhal mráz, ale srdce bilo klidně a na tváři jsem měl obvyklý suverénní výraz všemi mastmi mazaného chlapa. Uprostřed stanu v přenosném železném ohništi hořel velký oheň a celý prostor osvětlovala pětice závěsných olejových lamp. Zem pokrýval silný koberec a stěny z vnitřní strany zútulňovaly kožešiny.

Uvedli nás dovnitř a rozesadili kolem stolu. Já s Bryzoldem, Guinym mladším a Gadonem na straně jedné, Grook se suitou důstojníků proti nám. Hammond s Ravlinem stáli za námi jako naše vlastní čestná stráž. Grook i všichni jeho muži byli v plné zbroji. Uvědomil jsem si, že se nás opravdu chystají zabít přímo ve stanu. Žádný válečník nebude doma vysedávat v kroužkové zbroji, pokud k tomu nemá pádný důvod. Grook seděl přímo naproti mně a stůl mezi námi byl dobrý metr a půl široký. Začal jsem mít nepříjemný pocit, že tohle nezvládnu.

Konečně se všichni usadili a rozhostilo se ticho přerušované jen tichým syčením plamenů v lampách a rozmazanými zvuky zvenčí. Ve vzduchu se vznášelo napětí, nikdo nemluvil. Sluha před všechny postavil cínové poháry a začal rozlévat víno. Počkal jsem, vzal svůj pohár a napil se. Bylo to typické víno, které člověk fasuje snad ve všech armádách světa. Trpké a kyselé, současně však sladké, protože pachuť přidávané výčepní pálenky byla maskovaná štědrou dávkou cukru. Úkosem jsem přehlédl své společníky. Bryzold se tvářil stejně jako vždy, snad jen kolem očí měl víc vrásek, Gadon s Fridrichem Guinym byli na první pohled napjati k prasknutí. Ohlédnout dozadu jsem se neodvážil. Věřil jsem, že Hammond zachová chladnou hlavu. Řekl jsem mu, co má udělat, ale neřekl jsem, kdy to má udělat. Důvod byl jednoduchý, sám jsem to nevěděl. Grook se tvářil, jako bych ho vůbec nezajímal, důstojníci vypadali obdobně povzneseně, ale občas kradmo zalétli pohledem někam za moji hlavu. Doufal jsem, že je zajímá Hammond, přesněji jeho dva vaky.

„Dnes ráno jste tvrdili, že pro mě máte zajímavou nabídku. Tak začněte,“ přerušil Grook konečně ticho a napil se vína.

Sluha mu naléval ze stejného měchu jako nám. Nyní jsem si byl naprosto jist, že není šlechtic, protože takové víno by nikdo s rodokmenem delším než dvě stě let nevzal do úst. A to i v případě, kdyby měl celoživotně abstinovat.

Gadon se podle domluvy chopil slova. Mluvil bankéřskou hantýrkou jako obchodník, který chce koupit zboží a snaží se získat co nejlepší cenu. Grook chvíli poslouchal a potom ho přerušil.

„Pokud rozumím tomu, co říkáte, všechny peníze, které jste mi teď nabídl, dostanu až potom, co vás pustím přes Kežský průsmyk.“

„Ano,“ potvrdil Gadon.

„A vy ty peníze nemáte, musel bych si je vyzvednout ve Fenidongu z vázaného účtu.“

„Přesně tak.“

Grook ukázal zuby v pohrdlivém úšklebku.

„A kolik mi nabízíte?“

„Padesát tisíc.“

Hatovu s Bryzoldem se zatvářili překvapeně, protože Gadon měl chvíli smlouvat, ale byl jsem rád, že řekl hned nejvyšší částku. Grook pozvedl levou ruku, jako by chtěl udělat nějaké gesto, ale potom jen ukázal sluhovi, ať mu doplní pohár. Všiml jsem si, že většina mužů při jeho posunku sáhla po zbraních. Zřejmě jsme odsud opravdu neměli vyjít živí. Dopil jsem ten patok a začal prsty měkký cín poháru mačkat.

„Někteří vaši muži však tvrdí, že sebou ty peníze máte,“ řekl Grook a změřil si nás vyčkávavým pohledem.

„To je samozřejmě nesmysl, riziko by bylo příliš velké!“ oponoval mu Gadon.

„Máme s sebou šedesát tisíc ve zlatě,“ řekl jsem rychle, než Grook stačil zvednout ruku k signálu.

Podezřívavě se na mě podíval.

„A kde?“

Ve stanu nebylo horko, ale košili na hrudi jsem měl mokrou potem a během čekání jsem stačil cínový pohár zmačkat do hutné ruličky. Srdce mi bilo pomalu, ve spáncích jsem slyšel pravidelné dunění tepu.

„Tady,“ vyslovil jsem zřetelně.

Na to slovo Hammond přehodil oba vaky současně vysokým obloukem přes stůl. Látka se při dopadu na zem protrhla a na koberec se vysypal proud zlata. Oči všech přítomných se na okamžik upřely na žlutý kov opaleskující v záři ohně. Nezvedal jsem se. Pouze jsem se předklonil a vší silou vrazil Grookovi do oka ruličku ze zmačkaného cínu. Okamžik nehybně seděl, jeho druhé oko mě nevěřícně pozorovalo, potom se z prázdného očního důlku vyřinul proud krve a on s hlubokým zachraptěním přepadl dopředu na stůl. Teprve teď si ostatní důstojníci uvědomili, co se stalo, a jako při nacvičeném vystoupení všichni sáhli po zbrani. Ticho prořízl sykot mnohonásobného tasení.

„Pánové,“ řekl jsem tiše a postavil se, „přemýšlejte. Před vámi leží šedesát tisíc zlatých. Jsou to poctivé peníze, za které si v každém státu světa můžete dopřát, co jen budete chtít.“

Muži stáli, zmraženi uprostřed pohybu, ocel mečů se stříbrně leskla, jejich pohledy přeskakovaly hned na mě a hned na dvě obrovské hromady zlata. Bylo ho skoro dva a půl metráku. Jen málokdo může říct, že viděl tolik peněz pohromadě.

„Je vás tady dvanáct, dvacet s důstojníky hlídkujícími venku. Váš velitel je mrtev a není jisté, zda svůj žold dostanete. Šedesát tisíc pro dvacet lidí, to je tři tisíce na jednoho, samozřejmě pokud se nebudete dělit s obyčejnými žoldnéři. Proč byste se dělili, nikdo přece neví, že to zlato tady je. Když na nás však zaútočíte, vaši vojáci budou chtít svůj podíl.“

Nahnul jsem se přes stůl a sebral Grookovi jeho meč. Stejně ho už nepotřeboval.

„Zaručuji vám, že se o tom dozví.“

Stále panovalo ticho, jako by metráky zlata na zemi všechny přítomné zmrazily.

„My teď odejdeme a vy se zatím můžete rozhodnout, co s tím bohatstvím uděláte. Nemusíte bojovat, nemusíte nic. Stačí, když se rozdělíte a v noci se vzdálíte se svým podílem.“

Posunkem jsem pobídl své společníky k odchodu.

„To zní jako dobrý obchod,“ řekl jeden z důstojníků a ostatní se na něho podívali.

„Tři tisíce, bez práce, bez boje. Už nikdy nebudu muset pracovat.“

Vypadalo to, že se dohodnou. Vycouvali jsme ze stanu, Grookův meč jsem odložil až u východu. Rychle jsme prošli vojenským ležením k našim lidem. Vojáci nás podezřívavě pozorovali a nejvíc pozornosti si vysloužil Hammond, přesněji jeho prázdné ruce. Kowalski nás spatřil a dal okamžitě rozkaz k odchodu. Jeho a Bonsettiho úkol byl připravit lidi k cestě. Splnili ho na výbornou. Pomalu jsme projížděli okolo Grookových hrdlořezů. Téměř jsem ani nedýchal, protože stačilo, aby jediný z velitelů dal pokyn k masakru a byli jsme ztraceni. Naštěstí je plně zaměstnávalo zlato. Zahlédl jsem Kanta stojícího v hloučku vojáků. O něčem s nimi debatoval a vášnivě přitom gestikuloval. Jeho úkol ještě neskončil. Na něm záviselo, za jak dlouho nás začnou pronásledovat.

* * *

Jeli jsme noc a den bez přestávky, štvali jsme zvířata i sebe, až lidé doslova a do písmene padali únavou. Před západem slunce se na horizontu objevila malá skupinka jezdců. Po celou dobu, než dorazili až k nám, jsem podvědomě zatajoval dech. Byl to Kant se svou hlídkou a už z dálky něco nadšeně hulákal. Tvář mu zdobil nový šrám, jedno oko měl obvázané provizorním obvazem.

„Vyšlo to! Vyšlo to, zabíjejí se jako vzteklí psi!“ křičel a šklebil se, jako by vyhrál první cenu v loterii.

Podílníci ho okamžitě obklopili a začali se ho vyptávat na spoustu věcí. Ode mě se toho dosud mnoho nedozvěděli, protože jsem po celou dobu neměl náladu se s někým vybavovat. Nyní jsem měl pocit, jako by mi ze srdce někdo odvalil tunový balvan. Kowalski dal rozkaz k nočnímu utáboření. Nechal jsem Kanta, ať si vychutnává gloriolu hrdinství, a odjel za Umwaldem. Stačil už zavést vůz do dolíku mezi dva šípkové remízky, kousek stranou od ostatních. Odstrojil jsem koně, vyhřebelcoval je a nachystal jim krmení, Umwald mezitím rozdělal oheň a začal připravovat večeři. Po přestálém napětí na mě padla únava a cítil jsem se, jakoby mě někdo praštil palicí po zátylku. Snědl jsem jídlo a okamžitě potom šel spát. Tohle kolo jsme přežili.

Opět jsem se vzbudil jako první. Ráno bylo slunečné a studené. Po obloze se honilo pár bílých mraků, svěží vítr ohýbal stébla namodralé trávy, na obzoru se tyčily vysoké a ještě vyšší hory s bílými vrcholy. Umyl jsem se ve studánce a během krátké chvíle jsem spatřil několik králíků, stádečko divokých buvolů a skupinu srnek, která si z nedalekého bukového lesíku vyšla na ranní procházku. Byl to krásný kraj a kdyby na mně nezávisel osud dvou tisíc lidí, toulal bych se tady určitě několik měsíců.

Rozdělal jsem oheň a začal vařit snídani.

„Pár věcem stejně nerozumim,“ ozval se z dek Umwald.

„Správně se říká nerozumím, s dlouhým í,“ opravil jsem ho.

Doopekl jsem chleba, osmažil fazole a rozdělil jídlo na dvě porce. Rutinní práce mi dělala dobře, pomáhala mi soustředit myšlenky.

„Ptej se,“ pobídl jsem ho.

„Třeba mi neni jasný, kde se vzalo těch šedesát tisíc zlatejch, který ste tam nechal,“ nadhodil.

Zřejmě nešel spát tak brzy jako já, ale vyslechl si Kantovo povídání.

„Nebylo to šedesát tisíc, ale jen dvacet. Ve zlaťácích je to opravdu velká hromada a málokdo umí odhadnout množství. Není to částka, se kterou přijdeš do styku každý den.“

„Jo,“ zamručel místo odpovědi a chvíli jsme oba žvýkali tuhý chléb a zapíjeli ho kávou.

„Ale vodkaď se ty prachy vzaly? Dobře vim, jakou ste měli s Masnerem nouzi o hotovost.“

„Byly moje,“ prozradil jsem mu.

„V tý truhle s kouzelnickou značkou?“

Umwaldovi to opravdu zapalovalo.

„Přesně tak. Zruinoval jsem kvůli tomu obě svá konta ve Fenidongu.“

Umwald mě chvíli zamyšleně pozoroval.

„Věděl sem, že ste bohatej, ale netušil sem, jak moc.“

„Byl jsem bohatý.“

„Jak ste věděl, že ty peníze budete potřebovat?“

„Nevěděl. Co udělá každý rozumný kupec, když jede za obchodem?“

„Veme si měšec zlata, aby moh podmáznout celníky, starostu nebo tak,“ odpověděl Umwald po chvíli uvažování.

„Přesně. Zařídil jsem se podle stejné filozofie, jen ve větším měřítku.“

„Takže vy ste nařídil Kantovi, aby mezi Grookovejma vojákama rozšířil pověst, že se vyplatíme. Potom ste Grooka zabil a jeho důstojníky přesvědčil, že bude lepší, když nás nechaj vodjet a o zlato se rozdělí jen sami mezi sebou. Pro jistotu ste pak přikázal Kantovi, aby vyprovokoval vojáky k útoku na důstojníky, protože nedostali podíl ze zisku.“

Umwald si z Kantova vyprávění dal dvě a dvě dohromady lépe než většina ostatních.

„Nebylo to jen pro jistotu. Až by se důstojníci vzpamatovali, spočítali by si, že pro ně bude mnohem výhodnější, když nás pobijí. Zaplatili by z toho část žoldu mužstvu,“ vysvětlil jsem.

„Ještě jedny věci nerozumím. Přišel ste vo moc víc zlata, než vyděláte. Proč ste to udělal?“

Na tuhle otázku jsem neřekl nic, protože odpověď si musí najít každý sám.

Hned po snídani, dřív než dal Kant signál k odchodu, jsem poslal Umwalda, aby obešel Kowalskiho, Bonsettiho a společníky a pozval je na ranní poradu. Grookova akce změnila můj názor na naši situaci, ale rozhodnutí týkající se celé karavany jsem nemohl udělat sám. Nebo možná mohl, ale chtěl jsem, aby se mnou spolupracovali.

První přišel Bonsetti. Bez pozdravu si dřepl k ohni, jehož plameny se v denním světle zdály bezbarvé a bez sily. Přesto však v studeném ránu příjemně hřály.

„Slyšel jsem, co jsi udělal Grookovi. Docela dobré,“ řekl.

Podal jsem mu hrnek s čerstvou kávou. Prohlížel si mě zvláštním pohledem, kterému jsem nerozuměl. Druzí přišli Kowalski s Bryzoldem a po nich Gadon s Fridrichem Guinym a Ravlinem.

„Pánové,“ začal jsem bez úvodu, „císař se o nás zajímá víc a intenzivněji, než jsme předpokládali. Pokud dokázal přeplatit Grooka tak, že ho nezviklala ani naše nabídka padesáti tisíc zlatých, použije i ryžský vládce jakýchkoliv prostředků, aby nás zastavil. Jižní hranici země tvoří řetěz pevností a nemyslím si, že můžeme být rychlejší než kurýři. Velitelé budou určitě patřičně instruováni. Nevěřím, že dokážeme prorazit na území bývalého Grookova panství. Nehledě na to, že kterýkoliv z Grookových pohlavárů může převzít císařovu nabídku a zlikvidovat nás tak, jak to zamýšlel samotný Grook.“

„Navrhujete vrátit se?“ zeptal se Gadon.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Ne, to by nic nevyřešilo.“

A pro farmáře by to stejně znamenalo rozsudek smrti, nebo minimálně otroctví, dodal jsem v duchu.

Bryzold se na mě podezřívavě podíval. Zřejmě tušil, kam mířím.

„Vyhneme se obydleným oblastem a projdeme přes Grimmovy hory. Do nížiny sestoupíme až u Kežského moře,“ objasnil jsem svůj plán.

Muži se odmlčeli.

„Grimmovy hory jsou nejvyšší známé pohoří. Nikdo nikdy je nepřešel a dokonce ani netušíme, co se rozkládá na jejich druhé straně. Možná sahají až k východnímu oceánu. Už třetí jihovýchodní hřeben je pokryt věčným sněhem a za ním se tyčí ještě mnohem vyšší vrcholky,“ začal mechanicky citovat Fridrich Guiny. Zřejmě se na výpravu připravoval a dobře nastudoval geografii krajiny.

„To všechno je pravda,“ souhlasil jsem, „ale my nechceme proniknout na jihovýchod do nitra kontinentu. Za prvním hřebenem se stočíme k jihu, projdeme údolími a vynoříme se u Kežského moře.“

„Nevíte, o čem mluvíte. Grimmovy hory jsou naprosto neprůchozí, před padesáti lety zastavily crambijského císaře v jeho výbojích na jih.“ vyrážel ze sebe Ravlin přiškrceně a zoufale přitom vrtěl hlavou.

Už jen pouhá myšlenka na hory mu naháněla strach.

„Jeden člověk to dokázal. Prošel horami až na jih. Jmenoval se Achromet a byl to pouhý obchodník s obilím, žádný voják nebo cestovatel,“ snažil jsem se zmírnit beznaděj jeho slov. „Mám zápisky z jeho výpravy.“

Guiny na mě zkoumavě pohlédl.

„Máte mapu? Vím o několika expedicích, které průchod hledaly marně. Jedna byla dokonce organizována Haurským klanem.“

„Pokus naslepo je holou sebevraždou,“ navázal Bryzold, „jsou tam údolí, která se zdají průchozí, ale po desítkách kilometrů končí zahrazená strmými hřebeny, nebo ještě hůře čely ledovců. Stačí, když vystoupíte trochu výš a i v červnu snadno umřete zimou. Grimmovy hory jsou nejnehostinnější místo, o kterém jsem kdy slyšel. Bez mapy se projít nedá. Ne s vozy a dvěma tisícovkami lidí,“ zakončil svůj proslov rozhodným prohlášením. Pochopil jsem, že Haurové se myšlenkou proniknout na jih zabývali už dříve.

Podíval jsem se na Kowalskiho. Zavrtěl hlavou.

„Musím znát cestu, bez ní lidi do hor nepovedu.“

Možná měli pravdu, ale zůstat na místě nebo se vrátit vedlo ke zcela stejnému výsledku. Farmáři, a s nimi pravděpodobně i my, zahynou.

„Jsem ochoten riskovat hodně, ale bez mapy skrze hory nepůjdu,“ prohlásil Gadon.

Jeden po druhém se k jeho názoru připojili i ostatní společníci.

Vytáhl jsem Achrometův deník ze sedlové brašny a před ostatními ho zevrubně prolistoval. Nic, ani náčrtek. Ocitoval jsem nahlas místo, kde Achromet sám zmiňoval mapu, kterou nakreslil.

Nevěřil jsem, že by se něco tak vzácného, jako mapa průchodu přes Grimmovy hory, jen tak ztratilo. Haurové si dali práci a před půlstoletím deník získali pro sebe, snažili se najít cestu. Znovu, i když jsem věděl, že to je zbytečné, jsem knížečku prolistoval. Pozorovali mě a mlčeli.

„Není vlepená mezi dvě stránky? Slyšel jsem, že se tak někdy falšovaly závěti,“ ozval se zpod vozu Umwald. Snažil se tajně naslouchat a myslel si, že o něm nevím.

Mapa nikam vlepená být nemohla, protože stránky byly křehké a téměř průsvitné, ale jeho slova mi vnukla nápad. Vytáhl jsem z pouzdra v límci malý nožík s krátkou, ale jako břitva ostrou čepelí, a začal hrotem rozřezávat tuhé červené desky. Zpočátku to nešlo, ale potom čepel očividně sjela do neviditelného spoje a za chvíli jsem tenkou čelní desku oddělil od podkladu. Opatrně jsem z úkrytu vytáhl na první pohled starý, mnohonásobným přehýbáním téměř zničený papír. Rozložil jsem ho. Opravdu to byla mapa. Modrý inkoust na několika místech téměř úplně vybledl, ale proti slunci se dala linie pera rozeznat. Mapa zobrazovala pouze Grimmovy hory. Na první pohled to byla naprostá změť kopců a stezek protkaná množstvím drobně psaných poznámek. K orientaci sloužila šipka na jejím spodním okraji, u které bylo napsáno:

Brána do hor – údolí 120 km na severozápad od Brisku, orientační znamení – samostatný zalesněný kuželovitý kopec.

Brisk byl před osmdesáti lety nejvýznamnějším městem ryžského vévodství. Asi hodinu jsme mapu společně studovali a objevili jsme cestu kroutící se mezi horami. Stezku, po níž Achromet před téměř stoletím putoval. Končila v sedle posledního jižního hřebenu a byla u ní napsána poznámka: Po přirozeném mostu sestup do nížiny. Rozhlédl jsem se po podílnících.

„Souhlasíte s přechodem hor?“

Kowalski nečekal na odpověď a odešel za svou prací. Víc jsem nepotřeboval.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

MEZI NEBEM A SMRTÍ

Kant konečně zahoukal signál k utáboření a Rezka se unaveně posadila na balvan. Podívala se zpět, směrem, odkud přišli. Viděla kamenitou stezku vinoucí se po úbočích hor nahoru a dolů a zdánlivě nedaleko se ztrácející na horizontu. Otočila se na druhou stranu a žádnou stezku neviděla, jen možná o něco snadněji průchozí terén. Cestu si teprve budou muset vybudovat. Zvedla pohled vzhůru. Nad ní se tyčily vrcholky štítů, a vedle nich vyšší a za nimi ještě vyšší. Všechny se zdály tak blízko, ale zkušenost uplynulých dní ji naučila, že čistý vzduch klame, a často během dne nedorazili k místu, na které ráno dohlédli. Zpočátku se jí hory svou čistotou a vznešeností líbily, ale každý kilometr cesty je stál tolik úsilí a sil, že se veškerý obdiv k jejich nádheře a velkoleposti rozplynul v otupující únavě. Věděla, že pokud si bude moci v budoucnu alespoň trochu vybrat, usadí se v místě, kde bude mírný kopec zvláštností. Zaslechla hlasité rachocení uvolněných kamenů padajících dolů. Otočila se a spatřila Honzu Šoblaje, jak si zkracuje cestu mezi dvěma serpentinami cesty a šplhá vzhůru příkrým svahem. Mávala na něj, dokud si nebyla jistá, že ji opravdu vidí.

Na Ledův rozkaz dodržovaly vozy kvůli uvolněným balvanům minimálně třicetimetrové rozestupy a řeka lidí se tak roztáhla na vzdálenost několika kilometrů. Pracovní čety, které dřevem a kamením zpevňovaly a někde i přímo budovaly cestu před karavanou, pracovaly obvykle daleko vpředu. Honzu Šoblaje proto neviděla už několik dní. Asi mu už nezbývaly síly na docházení do tábora, nebo se jí a Nataše v poslední době vyhýbal. Myšlenku však zavrhla, protože měla radost z toho, že ho vidí. Dnes byl den střídání v pracovních oddílech a tak na něho napůl čekala. Stavba stezky byla úmorná otročina, každou chvíli někdo spadl ze skály, zranil se, nebo se v horším a obvyklejším případě zabil. Pozorovala mladíka, jak obratně a zručně přelézá přes balvany. Jako všichni ostatní i on v průběhu posledního týdne v horách zhubl, ale podržel si svou fyzickou kondici a sílu. Hřmotná zavalitost městského pořízka byla ta tam, stal se z něho ramenatý vyšlachovaný mladý muž s přesnými a jistými pohyby. Rezka si uvědomila, že ho pozoruje se zalíbením. Konečně se došplhal až k ní, kývl jí na pozdrav a chvíli se vydýchával po prudkém výstupu.

„Víš, že ti to sluší?“ řekla Rezka a usmála se přitom.

Mladík se zatvářil udiveně.

„Jak to myslíš?“ vyrazil ze sebe přerývaně. Ještě stále nemohl popadnout dech. Se vzrůstající nadmořskou výškou ubývalo vzduchu a někteří lidé trpěli neustálými dýchacími problémy. Většinou starci nebo těhotné ženy.

„Jak to říkám. Je na tebe opravdu příjemný pohled. Určitě se líbíš spoustě žen,“ odpověděla Rezka a rošťácky se usmála.

Honza se posadil na kámen.

„Není to na tom světě zrovna spravedlivý, co? Mně je to fuk a líbím se jim, jiní se můžou strhat, aby nějakou ulovili, a maj smůlu. Nevíš o nějakém chlápkovi, kterýmu bych se taky líbil?“

Oba dva se rozesmáli.

„Zůstaneš na večeři? Led tě rád uvidí a Nataša bude nadšením bez sebe,“ zeptala se.

Honza Šoblaj se zatvářil rozpačitě a odvrátil pohled. Rezka si okamžitě uvědomila, že jeho současná loajalita k příbuzným jdoucím s Eduganovou skupinou a k nim mu stále činí problémy. Nechtěla mu to však předhazovat.

„Myslím to vážně. Máme k jídlu jako každý den vařené hovězí, ale ona speciálně kvůli tobě připravuje sladké škubánky. Já za ni sbírám dřevo, aby měla na kuchtění víc času.“

Viděla, že se mladík chystá odmítnout, ale nenechala ho promluvit.

„A už vůbec by mi neodpustila, že jsem tě potkala a nechala odejít. Má tě ráda a těší se na tebe.“

Poslední poznámku řekla schválně. Byla pravdivá a připadalo jí, že Honza potřebuje něco podobného slyšet.

„Dík za pozvání. Doma se umeju a hned jsem u vás,“ řekl a zvedl se k odchodu.

Rezka se za ním zamyšleně dívala. Když před časem Honza říkal doma, myslel tím jejich vlastní malý tábor. Chvíli pozorovala stíny hor. Nepřirozeně rychle se prodlužovaly a během pár okamžiků se celé údolí ponořilo do tmy. Okamžitě jí začala být zima. Přehodila si přes ramena pléd, zvedla otep dřeva a vyrazila k táboru. Bolely ji všechny svaly, v plicích ji pálilo, jak se neustále snažila zhluboka dýchat, občas se jí točila slabostí hlava. Doufala, že už brzy hory opustí.

Nebyla si jistá, zda mladík slib skutečně dodrží. Když se krátce po soumraku vynořil ze tmy, pozdravila tak radostně, až ji to překvapilo. Natašino přivítání bylo ještě vřelejší. Od chvíle, kdy se dozvěděla, že je Honza homosexuál, se k němu chovala s takovou bezprostředností, že ji Rezka musela mírnit, aby tím nepobuřovala okolí a nezhoršovala jejich už beztak dost problematické vztahy s ostatními. Led přišel jako poslední. Tvář měl zešedlou únavou, když však spatřil Šoblaje, přinesl z vozu poslední láhev vína, která jim ještě zbývala. Večeře byla příjemná, ale protože byli všichni unaveni, šel Led s Natašou brzy spát. Rezka si chtěla ještě chvíli poklábosit, ale po nějaké době si uvědomila, že sedí na sedátku, opírá se Honzovi o rameno a klímá. Otevřela oči.

„Spíš?“ zeptala se.

Honza jí neodpověděl, otočila se k němu a zjistila, že i on má hlavu opřenou o kolo vozu a klidně oddechuje. Chtěla ho vzbudit, aby šel spát dovnitř, když si všimla, že se mezi skalami něco pohybuje. Mírumilovná atmosféra večera byla pryč. Nepohnula se, pouze stočila zrak, aby periferním viděním ve tmě poznala, kdo se ve stínech ukrývá. Náhle ji oslepila hořící fakule hozená vysokým obloukem do vzduchu. Spolkla vyděšený výkřik, pochodeň dopadla na plachtu druhého vozu. Rychle se zvedla a spěchala plameny uhasit. Tím probudila Honzu Šoblaje. Mladík ji strhl zpět a sám vyrazil k ohni.

Vysušená plachta už prohořela a cáry hořící látky propadávaly dolů. Honza se vrhl do plamenů a za okamžik se vynořil na druhé straně s jakýmsi planoucím předmětem v ruce. Hodil ho do dálky, ohnivá koule nestačila doletět ani do nejvyššího bodu své dráhy a s hlasitým puknutím se roztříštila ve spoustu drobných hořících úlomků. Rezka spěchala k Honzovi, Led Kowalski, kterého hluk probudil, začal okamžitě strhávat zbytky hořící plachty. Během chvíle bylo po ohni, ale okolí se zaplnilo zvědavci, které přilákal malý ohňostroj. Rezka odvedla Honzu Šoblaje stranou a ošetřovala mu popáleniny. Odnesly to hlavně dlaně, ve kterých nesl ohnivou kouli.

Mladík byl bledý bolestí a když mu Rezka přikládala na zranění hojivou mast z aloe, jen tiše syčel.

„Nikomu neříkej, že jsem tu věc vyhodil z vozu já. Řekni, žes to byla ty nebo Kowalski. Rozumíš? Měl bych z toho velké problémy!“ vyrážel ze sebe přerývaně při ošetřování.

Rezka mlčky přikývla.

„Honzo, jednou jsem ti to už řekla,“ pronesla nakonec vážně, „dřív nebo později si budeš muset vybrat, na čí stranu se postavíš. Ale ať už se v budoucnu stane cokoliv, mám tě ráda. My všichni tě máme rádi.“

Mladík se na ni nejistě podíval, zamumlal pár slov díků a ztratil se ve tmě. Rezka schovala ranhojičské náčiní a vrátila se k vozům. Koniáš právě hovořil s Ledem. Mluvil vážně a v ruce držel nějaký úlomek. Zůstala stát stranou a zaslechla konec jejich rozhovoru.

„Tohle je vyschlá tykev jabjaru. Když se vysuší, naplní smůlou a zapálí, po určité době se rozprskne podobně jako kulový blesk. Ve svrchní kůře má uložena jadérka, která se horkem rozštěpí a když zasáhnou nechráněné lidské tělo, proniknou až na kost. Viděl jsem je používat při ohňových pogromech v Ampuru. Je to jedna z nejzákeřnějších zbraní, co znám. Má na svědomí spoustu žen a dětí. Jestli víte, kdo to na vás narafičil, zabijte ho. Zabijte ho co nejdřív, a před tím mu ještě párkrát otočte nožem v ráně, abyste zjistil, jestli nemá nějaké společníky.“

Rezka se při těch slovech zachvěla.

Koniáš podal úlomek Ledovi a bez rozloučení odešel. Rezka na víc nečekala, vklouzla do vozu, shodila ze sebe šaty a zavrtala se pod deku. Okamžitě poznala, že Nataša nespí. Dotkla se prsty její tváře, měla ji vlhkou slzami.

„Bojíš se?“ zeptala se.

„Ano. Měl by je zabít, všechny,“ odpověděla jí Nataša, objala ji a za chvíli usnula. Led spal venku. Rezka v duchu proklela všechny atentátníky světa, protože v tu chvíli nejvíc toužila po jeho náruči.

* * *

Kowalski zastavil koně a slezl ze sedla. Čelo karavany dojelo přední skupinu, která prováděla poslední dokončovací práce a zprůchodňovala cestu pro vozy a dobytek. Ještě dál vpředu byly další pracovní čety pod vedením Koniáše a Hammonda. Koniášův oddíl prohledával okolí, pátral po Achrometově stezce a současně přitom shromažďoval stavební materiál. Druhá, početnější skupina, řízená Hammondem, vykonávala nejnáročnější práci – stavěla mosty přes rokliny a úzké soutěsky, zpevňovala a zabezpečovala suťové splazy. Kdyby nevyužívali zbytků staré cesty, trvalo by jim vše ještě mnohem déle, i tak však urazili maximálně pět až sedm kilometrů za den.

Muži z pracovních čet pro dnešek skončili s prací a oblékali se do teplých kabátů. Slunce se právě schovávalo za štíty hor a do hlubokého horského údolí se rychle snášel soumrak. Noci zde byly studené, ráno při probuzení vzduch voněl mrazem, a studánky, pokud nějaké objevili, byly i uprostřed července pokryty tenkou ledovou krustou.

Kowalski kývl na Kanta a horami se rozezněl signál oznamující večerní táboření. Kowalski se ohlédl dozadu. Nekonečná řada roztroušených vozů a skupinek lidí se ztrácela daleko dole v zatáčce. Kdyby je tady někdo přepadl, neměli by nejmenší šanci. Naštěstí nikdo neměl o cestě horami ani tušení. Navíc pro případ, že by je někdo stopoval, hned zpočátku stezku zasypali uměle vyvolanou kamennou lavinou. Kowalski věděl, že jednou je odklizení tun kamene bude stát obrovské úsilí, ale bezpečí před útočníky za to stálo. Kromě Koniáše se o tom nikomu nezmiňoval, ale poslední dny před tím, než se ztratili v horách, měl pocit, že je někdo pronásleduje. Nikoho sice nespatřil, ale tři večery za sebou viděl na horizontu sotva znatelné sloupy dýmu, jako by tam tábořil někdo, komu je jedno, zda se o jeho přítomnosti bude vědět či nikoliv.

Navíc poslední den cesty před vjezdem na starou stezku zahlédl i několik hejn vyplašených volavek a hus, kterými se savana protkaná říčkami jen hemžila.

Led Kowalski potlačil povzdechnutí. Snažil se to nepřiznat ani sám sobě, ale nehostinné svahy hor s řídce roztroušenými borovicemi zápasícími svůj nerovný boj s chladem, větrem a kamenitou půdou bez špetky humusu, v něm vyvolávaly smutek a deprese. Ještě před týdnem projížděli malými a hustými lesíky, které se se stoupající výškou změnily v porosty pokroucené kosodřeviny, ale nakonec vymizely i ty a jediná zeleň v moři šedého kamenitého moře byl tenký koberec odolných lišejníků. A borovice. Houževnaté, větry a zimami poznamenané stromy rostly i tam, kde nad tím lidský rozum zůstával stát, a ve své jedinečnosti a zápase se živly byly krásné. Kowalski věděl, že když tudy před osmdesáti lety projížděl Achromet, stromy vypadaly zcela stejně jako dnes. Za století nepoporostly ani o centimetr a na hranici života a smrti přežívaly celá tisíciletí. Každý strom, který pokáceli, vnímal jako svatokrádež, přestože věděl, že jim nic jiného nezbývá. Zvedl pohled vzhůru. Hory se tyčily ještě mnohem výš, kde už nerostlo vůbec nic a skálu pokrýval věčný led a sníh. Každý večer se vrcholky v zapadajícím slunci leskly a vrhaly do údolí oslepující záblesky. Kowalski měl strach, aby je Achrometova stezka nevyvedla až do pásma sněhu. Podle mapy se nedalo poznat, kde se nachází nejvyšší bod cesty, a Kowalski věděl, že na zimu panující tam nahoře nejsou vybaveni. Už teď lidé trpěli těžkými nachlazeními a spousta jich zápasila s vysokohorskou horečkou. Baribald Bryzold se svými muži měl plné ruce práce.

Kowalski zajel ke svým vozům a ustájil koně. Rezka s Natašou byly pryč, pravděpodobně se snažily najít ve svahu pod nimi alespoň trochu dřeva na oheň, protože zásoby palivového dříví se rychle tenčily. Bez ohně by však přišli i o poslední zbytek pohodlí a Kowalski si nedovedl představit, jak by se bez společných posezení obešel. Byla to za celý den jediná příležitost vyměnit si pár slov před tím, než dívky zalezly na kutě a usnuly. Pro něj pak následovala nejúnavnější a nejnebezpečnější část dne. Každou noc od zápalného útoku hlídkoval mezi jejich malým soukromým táborem a rozlehlým Faraciovým ležením a čekal na příležitost k zúčtování s útočníky. Rozhodl se žádné další napadení neriskovat a hodlal využít sebemenší příležitosti a zaútočit první. Dnes měl mít hlídání o něco lehčí, protože Faracius se svou suitou se v průběhu dne propadl v proudu lidí o něco dozadu a utábořil se v ohbí stezky víc než padesát metrů pod nimi. Do soumraku však zatím ještě dobrá hodina zbývala.

Kowalski potřásl hlavou, aby se zbavil nepříjemných myšlenek, a mechanicky, tak jako už bezpočtukrát předtím, začal chystat ohniště, aby jim večerní vaření zabralo co nejméně času. U skupiny koní určených ke svážení dřeva zahlédl Koniáše s Hammondem pohroužené do vážné diskuze. Zaslechl pouze slova ‚velký most‘. Potlačil okamžitou touhu připojit se k nim a dozvědět se, co je zítra všechny čeká. Hammond byl skvělý řemeslník, tesař i stavitel, a bez jeho umu by pro ně některé překážky byly nepřekonatelné, nebo by jim jejich překonání zabralo mnohonásobně víc času. Hammond dokázal postavit most téměř z ničeho a se svou fyzickou silou a výdrží byl nedostižnou inspirací i příkladem pro ostatní. Protože Koniáš většinou propátrával krajinu před karavanou a současně vybíral nejvhodnější cestu, museli těsně spolupracovat. Kowalskimu bylo od první chvíle jasné, že se ti dva mají rádi jako kočka a pes, ale až Rezka mu objasnila příčinu. Z pragmatických důvodů přivítal, že Hammondova rodina teď jede v zadní části karavany a Koniášův vůz naopak vpředu. Kdyby se Hammond s Koniášem dostali do sporu, tak by to právě teď znamenalo katastrofu pro všechny.

Nataša s Rezkou se vynořily mezi balvany a každá nesla náruč suchého klestí a Kowalski začal okamžitě přemýšlet o něčem jiném. Navenek se usmál, ale uvnitř pocítil strach. Obě mu připadaly mnohem křehčí, než když se s nimi ráno loučil, Rezce se navíc nepřirozeně leskly oči. Přivítal se s nimi. Rezčiny rty byly na dotek tak horké, až ho to vyděsilo.

„Zabalte se do dek, dnes dělám večeři já,“ řekl s předstíraným veselím.

Ani jedna neprotestovala. Kowalski se dal do práce. Rozhodl se nešetřit a na dnešní večeři obětoval poslední zásoby cukru, kávy a masa. Měl pocit, že Nataša s Rezkou pořádné jídlo a trochu rozmazlování potřebují.

Slavnostní jídlo si však nevychutnal, protože během večeře zjistil, že ze svahu nad nimi je pozoruje muž skrytý mezi balvany. Před setměním ho zahlédl oklikou slézat dolů mezi Faraciovy stany. Ve tmě se v horách nedalo v neschůdném terénu téměř pohybovat. Odhadoval, že chlapík byl něco jako předsunutá hlídka, která měla obhlédnout situaci. Kowalski se choval, jako by se nic zvláštního nedělo. Až když dával svým dívkám polibek na dobrou noc, vytáhl z truhly kazetu z javorové dýhy a zabalil se do kožešin, jak nejvíc mohl. Kuš pečlivě naolejoval už dřív.

„Co to je?“ zeptala se zvědavě Nataša a ukázala na dřevěné pouzdro. Led zaváhal, ale pak kazetu otevřel a ukázal tři okřídlené šipky do kuše. Od běžně používaných střel se lišily materiálem i tvarem. Byly vyrobeny z lesklé oceli, vypracované do posledního detailu, po stranách každé šipce vévodila trojice výrazných stabilizačních křidélek a hrot připomínal protaženou špičku šišky se spoustou zpětných háčků.

„Pro přesnou střelbu na dlouhou vzdálenost,“ vysvětlil a hledal v Natašině nebo Rezčině tváři stopu po odporu nebo úleku. Nataša však jen spokojeně přikývla a zavrtala se hlouběji do deky.

„Dobrý lov,“ popřála mu tiše Rezka.

Kowalski sfoukl svíčku a chvíli seděl potmě, aby si jeho oči přivykly, a teprve potom opustil vůz.

Venku se mezitím ochladilo hodně pod bod mrazu a vál středně silný vítr. Kowalski vylezl na kámen, ze kterého viděl až do Faraciova tábora, a čekal. Štěstí mu přálo, bylo jasno. Měsíc osvětloval krajinu svým bledým světlem, různobarevné hvězdy pomalu putovaly po obloze. Okolí bylo mrtvé, stále se ochlazovalo a vítr mírně zesílil. Kowalskiho roztřásl chlad. Nemohl proti němu nic dělat, každý pohyb oproti nehybnému pozadí by ho na jeho pozorovatelně prozradil. Za každou cenu se snažil uchránit před mrazem své prsty. Bez nich bylo jeho střelecké umění k ničemu.

Hvězdy už urazily značnou část své každonoční dráhy. Kowalski přestal cítit chlad ve tváři a ani uši ho už nepálily. Věděl, co to znamená. Začínal trpět omrzlinami. Přesto čekal. Zbyl jen chlad a nehybná pustá krajina okolo. Potom se v táboře hluboko pod ním ve dvou stanech rozsvítilo světlo. Kowalski si zastínil zorné pole, aby mu záře svíčky nenarušila noční vidění. Začal procvičovat své zkřehlé prsty.

V šedi noci se objevily tři postavy. Dvě něco nesly, třetí ukrývala v lampě živý oheň. Kowalski usoudil, že znovu hodlají vyzkoušet zápalnou pumu. Natáhl kuš a založil první šipku. Jeden z mužů se na chvíli od trojice odloučil a postavil se čelem ke srázu. Chvíli něco prováděl s opaskem svých kalhot. Kowalski zřetelně rozeznával jeho siluetu oproti nízkému měsíci. Odhadoval, že se chce vymočit před noční akcí. Vítr se mírně stočil, Kowalski naposledy upravil nastavení mířidel, zapřel si opěrku kuše do ramene a umístil trup muže do zářezu mušky. Byla to obtížná rána na velkou vzdálenost a ještě větší převýšení. Zatajil dech a stiskl spoušť. Lučiště zadrnčelo tak hlasitě, že sebou málem škubl. V první chvíli si myslel, že minul. Střílel však na vzdálenost dobrých sto dvaceti metrů a to i pro jeho výkonnou kuš znamenalo značné zpoždění v letu střely. Muž náhle zmizel.

Kowalski natáhl kuš a založil druhou šipku. Opět upravil nastavení mířidel, aby kompenzoval slaboučkou změnu větru. Zbylí dva muži začali hledat svého společníka. Po chvíli jeden z nich odkryl lampu, aby si mohli lépe prohlédnout okolí. Kowalski využil světla k upřesnění zalícení a vystřelil podruhé. Teď zřetelně viděl, co se stalo. Neodhadl převýšení a vítr úplně přesně, místo do trupu zasáhl druhého muže do hlavy. Ocelová šipka ho doslova a do písmene dekapitovala. Poslední z trojice zděšeně vykřikl, v panické hrůze se rozběhl vpřed, přepadl přes sráz a zmizel ze zorného pole.

Led Kowalski se postavil a zamířil k vozu, kde spala Nataša s Rezkou. Stěží se udržel na nohou, kuš mu vyklouzla z prokřehlých prstů. Ve chvílích soustředění si neuvědomoval, že ho noční mráz připravil o kontrolu nad vlastním tělem. Napůl v mrákotách doklopýtal až k vozu. Prsty ho neposlouchaly, věděl, že nedokáže ani rozšněrovat plachtu. Sotva se však opřel o postranice, uvnitř vzplála svíčka a ven vykoukla Rezka.

„Musíme mu pomoct! Sám to nezvládne!“ zašeptala, uchopila Leda za jednu paži a přetáhla si ji přes ramena. Nataša provedla totéž z druhé strany a společnými silami ho dostaly do vozu.

„Je úplně ledový!“ šeptala Rezka a snažila se co nejrychleji vyprostit Leda z mrazem ztvrdlého kožichu. Konečně se jim ho podařilo svléct úplně. Klidně hořící svíčka spoře osvětlovala útulný vnitřek vozu chráněný před mrazem rohožemi a látkami připevněnými na plátěné stěny. Přesto se jim u úst srážela pára. Nataša vklouzla k Ledovi pod deku.

„Br. Je příšerně studený,“ postěžovala si, ale rychle ho objala kolem ramen a přes proklamovaný chlad se k němu přitiskla. Rezka se k ní přidala jen o okamžik později. V poslední chvíli, než se zavrtala do teplých pokrývek, sfoukla svíčku. Z venku doléhal dovnitř vtíravý svistot větru honícího se mezi nedalekými štíty hor. Rezka rychle upadla do polospánku.

„Už je v pořádku,“ vyrušilo ji z klímání zahihňání. „Byl strašně malinkej, ale už je to dobrý.“

„Cože?“ probudila se docela a otočila se směrem, kde tušila Natašinu hlavu.

„Co bylo malinké?“ zeptala se nechápavě.

Nataša se znovu uchichtla.

„On. Měl ho malinkýho jako nikdy jindy, tak jsem ho schovala do ruky. Už je to mnohem lepší, roste.“

Rezka potlačila nevěřícný povzdech. Půl noci se obě klepaly strachem, jestli se Ledovi jeho lov vydaří a jestli venku nezmrzne, a ta malá puritánka, která před pár měsíci netušila, že muži mají oproti ženám mezi nohama něco navíc, se chovala jako, jako… Nenacházela slov.

„Schválně, šáhni si.“

Nataša ve tmě nahmatala Rezčinu ruku a položila ji na místo svého zájmu.

Rezka se přistihla, že potlačuje smích a musí se do vážného tónu nutit. Její dlaň už prostě byla příliš malá. Nataša se zavrtěla pod pokrývkou, Led ze spánku hlasitě vydechl.

„Jestli ho probudíš, nevyspíš se,“ varovala ji Rezka, ale odpověděl jí jen přidušený smích. Nakonec se příliš nevyspal nikdo, ale zato jim nebyla ani trochu zima.

* * *

Kowalskimu se z teplých objetí nechtělo, přesto vstal stejně brzy jako každý den a začal připravovat ranní čaj. Nacházeli se tak vysoko, že i vřící voda se dala téměř okamžitě pít. Neměl žádný důvod k velkému optimismu, stále je čekalo několik týdnů těžké cesty horami, ale nedokázal si pomoci a musel se téměř neustále usmívat. Dokonce ani problémy nadcházejícího dne mu nedokázaly zkazit náladu. Z poklidného ranního rozjímání ho vyrušily výkřiky z Faraciova tábora. Zalil čaj, rozpustil v něm úplně poslední zbytek medu a zanesl ho do vozu dívkám. Ještě spaly a tulily se k sobě, aby využily každou trošku tělesného tepla. Nejprve políbil Natašu a potom Rezku. Ta otevřela oči a rozespale se na něho podívala.

„Kapitáne! Faracius Edugan má ňáký problémy a spoustu blbejch řečí. Měl byste se tam mrknout!“ zahlaholil venku drsný Kantův hlas. Led položil hrnky s kouřícím nápojem na truhlu.

„Vypijte to, dokud je to teplé. Oheň už zhasl,“ doporučil Rezce, ještě jednou ji políbil a zvedl se k odchodu.

„Ty to určitě nějak zvládneš, že jo?“ ujišťovala se s vážným výrazem ve tváři.

Led Kowalski se napřímil a poklepal si na prsa.

„Já? S váma všechno.“

Následoval Kanta dolů do Faraciova tábora a cestou u balvanů, kde strávil téměř půl noci, sebral svou kuš. Velký žoldnéř ho přitom pozoroval, ale neřekl nic.

V ležení puritánů už na něj čekal Bonsetti s Koniášem. Dvě mrtvá těla někdo položil vedle sebe k ohni, třetí chybělo. Faracius Edugan, povzbuzovaný množstvím svých mužů okolo, stál u ohně a nevraživě a postrašeně zároveň sledoval Koniáše ohledávajícího těla. Kowalski si pamatoval, kam přibližně v noci spadla zápalná bomba a když se blížil k ohni, skutečně ji mezi dvěma balvany objevil. Jakoby náhodou ji zdvihl a vsunul ji do podpaží.

„Dobré ráno vespolek,“ pozdravil téměř vesele a tiše si pro sebe hvízdal rozpustilou melodii.

Bohatý farmář ho propíchl vzteklým pohledem, ale než stačil něco říct, přerušil ho Koniáš.

„Nechcete se na ně podívat? Zajímalo by mě, co na to řeknete.“

Tykev jabjaru, kterou Kowalski držel, nechal bez komentáře.

„Našel jsem to tady u vás v táboře, nevíte co to je? Vypadá to jako dýně,“ zeptal se Kowalski a poklepal na zápalnou pumu.

Farmář sevřel čelisti, až mu naběhly lícní svaly.

„Nemám šajn, co to je. Neměl byste se raději podívat na ty mrtvý? Třeba poznáte, co je zabilo!“ řekl významně.

Kowalski pokrčil rameny a přidřepl si k tělům. Na dotek byla studená stejně jako okolní kameny, zbytky mozku na roztříštěných okrajích lebečních kostí zmrzly na šedobílou pěnu, která se při sebemenším dotyku odlamovala. Kowalski si dal na čas a zevrubně obě těla prozkoumal.

„Vypadá to, jako by je někdo střelil do hlavy. Možná balisetou, nebo něčím takovým. V životě jsem nic podobného neviděl,“ oznámil po dlouhé chvíli ticha a postavil se.

„Byli to moji nejlepší muži!“ vybuchl vztekle Edugan. „A jsem si jistý, že vím –“

Kowalski se upřeně podíval zavalitému muži do očí.

„Že víte, co je tohle zač?“ dokončil za něho větu a strčil mu pumu před obličej.

Statkář uhnul pohledem.

„Ne, netuším, proč s tím přede mnou pořád máváte!“ odsekl vztekle.

Kowalski pokrčil rameny, podíval se na Koniáše a hodil tykev do ohně. Faracius Edugan zkameněl s vyděšeným výrazem ve tváři. Bomba okamžitě vzplála.

„K zemi!“ zařval Edugan a sám šel ostatním příkladem.

Kowalski si počkal, aby viděl, kteří muži zareagovali nejrychleji, a teprve potom se skryl za kamenem. Předpokládal, že právě ti jsou zasvěceni do plánu svého pána. Ránem otřásla ohlušující exploze, hořící úlomky se rozletěly do širokého okolí. Kromě toho, že zapálily několik vozových plachet a poranily tři muže nejblíže u ohně, nenapáchaly žádné vážnější škody.

Kowalski ležel tváří v tvář Eduganovi.

„Jediný z tvých mužů se špatně podívá na některou mou ženu a zabiju tě. Někdo, a nezáleží na tom kdo, jim zkřiví vlas na hlavě, a zabiju tě. Utrousíš jediné hanlivé slovo na mou nebo jejich adresu a zabiju tě. Stejně jako ty tři. A ujišťuji tě, že to bude hodně bolet,“ zašeptal tak, aby to neslyšel nikdo jiný.

Potom se zvedl a s veselou melodií na rtech odešel.

„Nepoznávám ho,“ řekl Bonsetti, když si ze šatů oprášil špínu a sníh. „Co to do něho vjelo?“

Koniáš neodpověděl, jen Kowalskiho zamyšleně pozoroval.

Pouze Kant vypadal naprosto spokojeně.

„Náš kapitán je třída, z toho si nikdo žádný šoufky dělat nebude,“ zavrčel polohlasem a vzápětí zavelel svým kaprálským hlasem: „Pohřběte je, nebo nechte, jak sou. Za chvíli vyrážíme! A příště si svý účty vyřizujte bez nás!“

* * *

Naděje umírá poslední.

Po čtrnácti dnech další cesty dospěli všichni až k samotné hranici vyčerpání. Oddíl sbírající a zachraňující opozdilce měl neustále plné ruce práce. Bylo však jen otázkou času, kdy i těm nejodolnějším dojdou síly a i nejsilnější muži v záchranné jednotce se budou muset starat sami o sebe a své rodiny.

Kowalski zachmuřeně sledoval cestu před vozy. Na dlouhé sněhové jazyky ukryté v hlubokých kamenných žlebech si už dávno zvykl, teď jim však cestu křižovala zledovatělá závěj starého sněhu, který neroztál ani v přímých slunečních paprscích. A stezka stále stoupala, oslepující bílý okraj ledovců již byl jen pár set metrů nad nimi, řídký a rezavý vzduch nutil ke kašli.

První z vozů vjel na sníh, ledové krystaly zapraskaly pod koly. Náhle se kůň jdoucí po vnější straně stezky probořil do skryté dutiny až po břicho. Vyděšeně zaržál, pokusil se osvobodit skokem vpřed, ale kopyta mu podjela ještě jednou a ocitl se na hraně srázu. Vyděšené zvíře okamžik bojovalo o rovnováhu, přitom se vyklonilo nad hlubinu. Lehký vůz naložený posledními zbytky stavebního dřeva poskočil směrem ke srázu. I druhý tahoun se splašil a vzepjal se na zadní. Kowalski přiskočil ke zvířeti, tasil meč a jediným úderem přeťal postroj. Kůň se naposledy vzepjal a mučivě pomalu se překlopil do prázdna. Pronikavé koňské ržání rezonovalo mezi horskými štíty. Po několika desítkách metrů volného pádu narazil na šikmou skalní plotnu a chvíli po ní klouzal. Při dalším dopadu přestal naříkat, zvířecí tělo se změnilo v neforemný krvavý balík a řítilo se dál dolů. Lidé jen tiše přihlíželi. Nebylo to poprvé a ne vždy spadli ze stezky pouze koně. Kowalski ukázal vozkovi, ať pokračuje v cestě.

„Dávejte pozor, bude to klouzat ještě víc!“ křikl nahlas.

Nečekal, až se karavana dá do pohybu, vyhoupl se do sedla a jel jako první. Sklon stezky se zmírňoval, nejvyšší viditelné místo leželo sotva tři sta metrů daleko a potom se cesta lámala po odvráceném úbočí hory dolů. Kowalski za uplynulé tři dny nejméně desetkrát uvěřil, že nejhorší mají za sebou a dál budou jen sestupovat. Pokaždé to však byl omyl a po krátkých úsecích klesání, kdy procházeli horskými sedly a kamenitými údolíčky, je stezka opět vedla vzhůru k nebi po stále strmějších svazích vyšších a vyšších hor. Bylo to jako cesta do mrazivého pekla.

Přehoupl se přes nejvyšší bod a zjistil, že o pár metrů níže čekají Hammond s Koniášem a lidmi ze stavebního oddílu. Už chtěl popuzeně podotknout, že je jejich neplánovaný odpočinek pořádně zdrží, když si uvědomil, na co se všichni dívají. Před nimi se otevíralo obrovské údolí sahající od horizontu k horizontu. Okolní hory byly rozmazány dálkou a v čistém vzduchu měly jejich obrysy namodralý nádech. Údolí klesalo hluboko pod čáru sněhu, strmá úbočí byla porostlá hustými pralesy a úplně dole se zelenala travnatá savana protkaná množstvím říček. Daleko na jihovýchodě se v paprscích slunce leskla rozsáhlá vodní plocha. Kowalski měl strach, aby to nebyl jen přelud, fata morgána vyvolaná horskou horečkou, ale i když na chvíli zavřel oči, údolí tam zůstalo. Musel se soustředit, aby ho euforie nepřemohla a on nezačal nadšeně jásat a bezuzdně pojíždět na koni sem a tam. Na takové hrátky byla stezka ještě stále příliš úzká. Pobídl svého hnědáka a postavil se vedle Koniáše. Vysoký žoldnéř jeho nadšení nesdílel. Podezřívavě si prohlížel krajinu a tvářil se vážněji než obvykle.

„Až doposud byla Achrometova mapa velmi podrobná a přesná, ale tohle údolí na ní zaznačeno není. K místu, které označil za počátek pohodlného sestupu do nížiny, nám zbývá asi osmdesát kilometrů a cesta vede právě přes údolí. Zajímalo by mě, proč na mapě chybí,“ řekl polohlasem.

Kowalski Koniášovým pochybám nerozuměl. Ať už byl důvod, že starý obchodník údolí do mapy nezanesl, jakýkoliv, Kowalskimu to bylo jedno. Stačil pohled, aby věděl, že tohle je země zaslíbená pro každého muže, který nebude litovat námahy a potu k jejímu zúrodnění. Znovu a znovu propátrával zrakem stovky čtverečních kilometrů nížiny před sebou a snažil se představit si, jaká je tam půda, jak voní, kolik je v řekách ryb a co za zvěř se prohání v neprostupných pralesích. Náhle se pohledem zastavil na malé temné skvrně skoro na hranicích viditelnosti. Zdálo se mu, že rozeznává několik světlých linek, které se k ní sbíhají. Jako by ležela v centru pavučiny.

„Vypadá to na osadu,“ pronesl zamyšleně Koniáš, „ale co je to doopravdy, se dozvíme nejdříve za dva dny, až k ní dorazíme. Jakmile ztratíme výšku, zmizí nám z dohledu.“

Sestup byl obtížnější než se zpočátku zdálo a trval jim čtyři dny. Nikdo však neprotestoval proti krvavé otročině, všichni se snažili, aby co nejrychleji unikli z věčného panství mrazu, řídkého vzduchu a horské horečky. Nacházeli teď víc stop lidské přítomnosti: poražené stromy, hromady balvanů nachystaných na stavební práce, zbytky po dolování železné rudy. Všechno však bylo poznamenáno zubem času.

Rezka se nenechala strhnout všeobecným nadšením a i přes spoustu práce si našla čas, a každý večer zabrousila až do blízkosti Faraciova tábořiště. Statkář se sice veškerých výhružných výstupů vůči ní nebo Kowalskimu vystříhal, ale o to víc se věnoval rozšiřování a upevňování svého vlivu mezi ostatními lidmi. Využíval toho, že jednotlivé skupiny v euforii z dosažení cíle ztratily část vzájemné nevraživosti, lidé se shromažďovali a domlouvali na budoucí spolupráci. Byl jeden z nejzámožnějších kolonistů a v Bosku chytře nakoupil množství užitečného zboží. Dokonce sebou přepravoval i velkou kovadlinu. Účastnil se všech diskusí, nabízel pomoc svou i svých lidí, radu i zapůjčení vybavení. Rezka věděla, že nedělá nic špatného, ale uvědomovala si, že čím silnějším se stane, tím víc potíží s ním později ona, Nataša a Led budou mít.

Po jedné ze svých výzvědných výprav se vracela oklikou okolním lesem domů, když zaslechla tlumený zvuk podobný klovnutí žluvy do stromu. Za okamžik následovalo další klovnutí, dokonce o poznání ostřejší. Změnila směr a zamířila za hlukem. V posledních dnech se naučila pohybovat se lesem potichu, proto se bez problémů dostala nepozorována až k cíli. Na malém palouku spatřila Natašu se samostřílem v ruce. Zkušeným pohybem založila obě šipky, rozhlédla se okolo, vybrala si strom asi dvanáct metrů daleko a bez míření od boku vystřelila. Šipka se zabodla do středu tenkého kmínku. Rezka pochopila, co bylo ono žluví klovnutí.

„Co to děláš?“ zeptala se a současně vystoupila z úkrytu.

Natašin polekaný výraz ustoupil širokému úsměvu.

„Střílím. A docela mi to jde. Dívej!“

A zdánlivě bez jakékoliv snahy vystřelila na stejný cíl jako minule. Šipka se zabodla do kůry ani ne deset centimetrů pod předchozí.

„Řekla jsem si, že se nám to může hodit, a docela mě to baví. Nechceš si to také zkusit?“

Podala Rezce vybitý samostříl. Té se při pohledu na zákeřnou zbraň udělalo nevolno.

„Raději ne. Stmívá se, nepůjdeme už domů?“

Společně zamířily ven z lesa. Nataša přehodila Rezce přes ramena vlastní pléd a starostlivě jí pomáhala.

Po pár krocích se nejistě zastavila.

„Zapomněla jsem tam šipky. Musím se pro ně vrátit. Počkáš tu na mě? Sama se bojím a za chvíli bude tma.“

Rezka jen s úsměvem přikývla.

* * *

K osadě dorazili pátého dne po tom, co poprvé spatřili údolí. Byla ještě menší, než se jevila shora. Deset polorozbořených, chaoticky rozmístěných dřevěnic bez chlévů a přístřešků pro dobytek, stranou stály základy dvou velkých stodol, které čas udolal docela. Koniáš nechal karavanu stát v bezpečné vzdálenosti a vjel do vesnice jen s ozbrojenými muži. Kowalski po první zběžné prohlídce věděl, že opatrnost je zbytečná. O domy se nikdo nestaral celá desetiletí, okolní pole dávno zarostla a téměř se nedala odlišit od původní savany. Pomalu projížděl mezi opuštěnými domy, vítr se s tichým šuměním proháněl vytlučenými okny a prázdnými veřejemi. Na některých místech si plodiny, které sebou osadníci přinesli, uhájily v boji s přirozenou vegetací místo na slunci a Kowalski míjel celé akry zdivočelého zelí a brambor, pozůstatky dávných zahrádek. Z osady přímo vyzařovala dlouhá opuštěnost.

Baribald Bryzold prohledával nejzachovalejší stavení. Největší dům si nechal až nakonec. Kowalski zastavil u jeho koně a čekal. Za chvíli se čaroděj objevil ve dveřích a zamítavě potřásl hlavou.

„Tady také nic,“ řekl, „žádné zbytky, žádné nádobí nebo nářadí. Působí to na mě dojmem, jako by se zde usídlili pouze dočasně a při odchodu si všechno vzali sebou.“

„Domy postavené pro přezimování? Pro ženy a děti?“ navrhl Kowalski.

Bryzold přikývl.

„Může to tak být. Našel jsem jediný hrob, ale jméno ani nápis už nešly přečíst. Doufám, že u jezera budeme mít víc štěstí.“

Průjezd opuštěnou osadou poněkud zchladil všeobecné nadšení. Každému prázdné domy připomněly, že to, co potkalo dávné osadníky, se může přihodit i jim.

Následujícího rána narazili na silnici dlážděnou šedým kamenem. Cesta vedla po náspu, byla dokonale rovná a směřovala k jezeru.

„Musela jim dát spoustu práce, zajímalo by mě, proč ji stavěli,“ zabručel Kant.

Kowalski k němu vzhlédl. Takovou věc vědělo na vesnici každé dítě.

„Po dobré cestě člověk s polovinou zvířat přepraví dvojnásobné množství nákladu,“ vysvětlil.

„Vozili hlavně dřevo,“ zamíchal se do hovoru Bryzold a ukázal na poslední zbytky kdysi obrovské hromady kmenů. Téměř celá už stačila zetlít, pouze klády, které ležely uprostřed, zachovávaly ještě částečně svůj tvar.

„Zdá se, že to byli dobří hospodáři. Nejprve se usadili na prvním slušně obyvatelném místě, na které narazili. Postavili provizorní příbytky a zabezpečili ženy s dětmi. Potom prozkoumali okolí a přestěhovali se někam, kde se jim to líbilo víc. Předpokládám, že k jezeru, které jsme zahlédli shora. Protože tam bylo málo lesů, nebo je nechtěli všechny vykácet, dopravovali dřevo z hor a postavili k tomu cestu, která jim ušetřila spoustu práce. Všechno ukazuje na prozřetelné plánování do budoucna. Zaráží mě pouze to, že jsme zde neobjevili prosperující kolonii šťastných osadníků.“

Kowalski neodpověděl. Podobná otázka ho strašila od chvíle, kdy vjeli do opuštěné osady. Koniáš i za jízdy listoval v Achrometově deníku, jako by doufal, že v něm najde odpovědi na všechny jejich otázky.

* * *

Svižným tempem pokračovali v cestě i další den a Kowalskimu se zdálo téměř nemožné, že ještě před týdnem strádali zimou. Slunce pálilo, vzduch voněl létem a zelený koberec husté vysoké trávy byl prorostlý záplavou až neskutečně barevných květin. Země byla na první pohled úrodná, potřebovala jen obdělat.

„Jsi zamyšlený,“ vytrhl ho ze zadumání známý hlas.

Rezka si osedlala Blyznu a jela teď po jeho boku.

„V noci jsi měla horečku, slíbilas, že budeš celý den na voze,“ řekl vyčítavě.

Na okamžik se usmála a Kowalskiho výčitky se rozplynuly. V krátké jasnozřivé chvíli si uvědomil, že pokud spolu zůstanou, bude to vždycky takhle. Nikdy jí nebude moci nic přikázat, nejvýš o něčem přesvědčit. Zatvářila se vážně.

„Potřebuji s tebou mluvit. Je to důležité.“

Kowalski zpozoroval, že je Rezka z jízdy unavená a má bledé tváře.

„Vyndej nohy ze třmenů a podej mi ruku,“ řekl a naklonil se k ní.

Poslechla ho. Objal ji rukou kolem pasu a jako malou holčičku přenesl z jednoho koně na druhého a posadil ji před sebe do sedla. Blyzna skutečnost, že právě přišla o jezdce, ani nezaregistrovala a dál poslušně kráčela po boku Kowalskiho hnědáka. Rezka se uvelebila pohodlněji a opřela se Kowalskimu o hruď. Na okamžik zapomněla na všechno ostatní. Bylo to tak příjemné a stále jí to připadalo jako neuvěřitelná vzácnost. Puritánka, která jela na voze před nimi, si je změřila odsuzujícím pohledem.

„Nelíbíme se jim,“ řekla Rezka.

Kowalski pokrčil rameny.

„Svět je plný věcí, které se mi nelíbí.“

„Včera jsem pozorovala Faraciův tábor,“ začala.

Kowalski sebou škubl, ale než stačil něco říct, přitulila se k němu ještě víc.

„Já vím, já vím, je to nebezpečné, ale potřebujeme o něm vědět co nejvíc,“ uklidňovala ho.

„Pozorovala jsem ho i předevčírem a předtím taky. Faracius navádí lidi, aby se zde usadili. Nebudou chtít jít dál. A abych pravdu řekla, ani se jim nedivím.“

Právě míjeli stádečko pěti kusů divokého dobytka. Krávy byly vypasené, dlouhou hustou srst visící z boků vláčely po zemi. Velký býk, téměř dvakrát mohutnější než jejich tažní volové, si nekonečný proud lidí podezřívavě prohlédl, potom se však vrátil k pastvě. Kowalskimu bylo jasné, že tahle zvířata se s člověkem nikdy nesetkala.

* * *

S narůstající vzdáleností od hor známek lidské činnosti přibývalo, ale všechny pocházely ze stejné doby jako vesnice. Stále jeli mírně z kopce, údolí mělo profil mělké nálevky s jezerem uprostřed. Občas míjeli zbytky zavlažovacích kanálů protínajících pláň v pravidelné síti. Kdysi je napájely nyní už zanesené artézské studny. Některými z nich prosakovala voda na povrch i teď. Baribald Bryzold vybral studnu, v jejímž okolí byla půda už na první pohled tak silně podmáčená, že v ní nerostla ani tráva. Pomocí dřevěného kůlu prorazil svrchní vrstvu usazenin. Poté, co kůl vytáhl, se otvor okamžitě zaplnil vodou a vytryskla malá fontánka.

„Spodní voda je zde zřejmě hluboko, ale musí jí být hodně. Osmdesát let stará artézská studna, která stále dává vodu, se nevidí každý den,“ řekl překvapeně.

„Léta zde musí být hodně suchá, jinak by bylo zalesněné celé údolí. Řekl bych, že pro ně bylo pohodlnější používat k zavlažování podzemní vodu než jezerní,“ doplnil Kowalski při pohledu na pozůstatky rozlehlých lánů.

Ten den ujeli bez velké námahy dobrých čtyřicet kilometrů a utábořili se na dohled lesa obklopujícího jezero. Celý večer k nim vánek přinášel pryskyřičnou vůni borovic a pod nohama jim šustilo uschlé loňské listí.

Ráno byla karavana připravena k cestě dřív než obvykle. Kowalski, věrný své obvyklé důkladnosti, nespěchal a pečlivě zkontroloval zvířata, postroje koní i kola vozů. Kant dal trochu času opozdilcům a zahoukal signál k odchodu.

Vesnici, nebo spíš malé městečko, zpozorovali až zblízka, protože domy postavené mezi stromy se utápěly ve stínu. Lidé zmlkli, čelo karavany se rozšířilo, jak se všichni nahrnuli dopředu. Na první pohled vypadaly domy udržované a obydlené, ale jakmile se víc přiblížili, zjistili, že ani tady nikdo nežije. Střechami mnohých budov prorůstaly vzrostlé stromy a okna byla prázdná, bez okenic. Cesta vedla k velké, částečně zděné bráně, která neměla žádný obranný význam a zřejmě sloužila jen jako místo označující vjezd do městečka. Jedno křídlo brány chybělo, druhé se při občasném závanu silnějšího větru pohupovalo v pantech a vydávalo hlasité skřípavé zvuky.

„Čekají na nás,“ řekl někdo.

Kowalski věděl, že to je nesmysl, ale po chvíli i on zahlédl člověka sedícího na zemi a opírajícího se zády o kamenný sloup brány. Z dálky viděl jeho tvář jen jako bílou skvrnu. Barva pleti mu připadala příliš světlá. Napadlo ho, že neznámý je možná nemocný.

Se zkracující se vzdáleností rozeznávali víc podrobností. Kowalski náhle pochopil, kdo na ně čeká, a podíval se na Koniáše. Zachmuřený žoldnéř neříkal nic. I on už věděl. Někdo v davu vyděšeně vykřikl, lidé nejprve zpomalili a potom úplně zastavili. Kowalski, Koniáš, Bryzold, Bonsetti a Kant pokračovali dál sami. Dokonce i obchodní společníci se stáhli dozadu. V řadě dojeli k bráně.

Muž, který u ní seděl, na ně čekal opravdu dlouho. Jeho oblečení bylo z větší části zetlelé, celý zůstal jen plášť ze silné buvolí kůže, který vše držel pohromadě. V trávě okolo ležely zrezavělé zbytky výstroje – přezka opasku, ostruhy, zbytek nože bez rukojeti a zelená bronzová spona. Sluncem vybělená lebka uvězněná límcem je trpělivě pozorovala prázdnými očními důlky. Kalhoty se v průběhu let rozpadly úplně, z nohou zbyly jen volně rozhozené kosti. Mezi nimi, jako poklad, který mrtvý hlídal až do konce, ležela silně okovaná truhlička. Tu zub času na pohled nepoznamenal.

„Je divný, že to zvířata nechaly netknutý. Člověk by řek, že kosti roztahaj široko daleko.“ Kant si položil ruce na kraj sedla a protáhl si záda. Očima přitom těkal po okolí. Od záhadného nebožtíka žádné zjevné nebezpečí nehrozilo, přestal se proto o něj zajímat.

Kowalski přikývl, měl naprosto stejnou myšlenku. Koniáš seskočil z koně, dřepl si před mrtvým a chvíli opatrně truhličku prohlížel. Nechtěně přitom zavadil o lem pláště a kostlivec, který na ně čekal celá desetiletí, se se suchým zachrastěním rozpadl. Kowalski zaslechl, jak lidé tísnící se vzadu za nimi vydechli úlekem.

„Podle značky to vypadá na váš výrobek. Můžete to otevřít?“ řekl Koniáš a podíval se na Bryzolda.

Čaroděj slezl z koně a poklekl k truhle. Koniáš zatím bez skrupulí probíral pozůstatky mrtvého a ukládal je na hromádku. Kowalskimu přitom přebíhal mráz po zádech a Kant se raději díval stranou. Jen Bonsetti pozoroval scénu bez pohnutí.

„Tahle truhla nám už osmdesát let v záznamech chybí,“ mumlal Bryzold polohlasem a zápasil přitom s mechanismem.

„Našel jsem klíč,“ řekl Koniáš, současně zámek cvakl a víko odskočilo.

Čaroděj podal truhličku žoldnéři a místo ní si vzal komplikovaně tvarovaný klíč z tmavého lesklého kovu.

„Ano, je to on. Tahle truhla je stále klanovým majetkem. Byl bych rád, kdybyste mi ji vrátil. Samozřejmě, až pro ni nebudete mít žádné použití. A pokud možno s klíčem, bez něj má jen poloviční hodnotu,“ požádal Bryzold.

Koniáš jen přikývl a probíral se obsahem schránky. Kowalski se v sedle předklonil, aby lépe viděl, co vlastně objevili. Vnitřní prostor byl vzhledem k velikosti truhličky překvapivě malý. Na dně se krčilo jen pár našedlých, hustě popsaných stránek. Kowalski poznal papír okamžitě. Byl stejný jako listy v Achrometově deníku, i rukopis vypadal na první pohled obdobně. Pouze barva inkoustu byla sytá, jako by text někdo napsal včera. Byl si jist, že jsou to právě zápisky týkající se údolí, které v záznamech chyběly. Koniáš přelétl text krátkým pohledem.

„Zavolejte stařešiny a pár lidí k tomu. Tohle by měli slyšet okamžitě, než provedou nějakou hloupost,“ řekl a zahloubal se do záznamů.

Teprve až když se kolem shromáždili nervózní a vystrašení farmáři, začal číst nahlas.

Jmenuji se Artur Achromet a tohle je zpráva pro ty, kteří by snad v budoucnu chtěli jít v mých šlépějích. Původně jsem ji napsal do svého deníku, ale potom jsem si uvědomil, že přestože ji zamýšlím jako varování, mohl by si ji někdo vyložit právě opačně a umřely by další stovky lidí. Všechno, co se zde přihodilo, je tak neuvěřitelné. Kdybych neviděl řady hrobů, sám bych pochyboval. Vytrhl jsem proto ze svých zápisků i všechny zmínky o na první pohled rajském údolí, které je však prokleté samotným ďáblem. Protože nevím, zda vy, kteří mé zápisky čtete, o mně vůbec něco víte, začnu úplně od začátku. Opravdu se zde nechci chlubit, není čím, a vzpomínky na celou tuto chmurnou záležitost mě budou pronásledovat až do hrobu. Chci však, abyste mi uvěřili, abyste věděli, že jsem byl muž, který si své kroky pečlivě plánoval a který nakonec prohrál, protože se proti němu postavil samotný osud. Možná se chci i ospravedlnit.

Jsem, z vašeho pohledu byl jsem, obchodník s obilím. Uplynulé roky (310 až 316 po Velké válce) byly poznamenány četnými válkami a hladomory, obilí podražilo a stalo se nástrojem politiky. Při obchodování s ním se dalo snadno zbohatnout nebo také snadno přijít o život. Nepopírám, že jsem tohle všechno podnikl, abych zbohatl, ale myslel jsem to dobře. Netušil jsem, jak špatně to může dopadnout. Nechtěl jsem, aby všichni lidé, kteří mi tak věřili, umřeli.

Protože se nedostatek obilí stal trvalým, rozhodl jsem se najít úrodnou oblast mimo obydlená území neustále postihovaná neblahými konflikty – morem pro poctivé zemědělce.

Přestože mě od toho všichni zrazovali, neomezil jsem se na nejbližší okolí, ale pátral jsem daleko v zemích, kam civilizovaní lidé ještě nevstoupili. Mé předchozí zkušenosti mě naučily, že poptávané zboží si cestu ke kupci vždy najde. Po prostudování všech dostupných pramenů jsem se rozhodl zaměřit na rovinaté pláně na jih od Kežského moře. První výpravu jsem uskutečnil lodí. Se svými muži jsem se vylodil na jihovýchodním pobřeží Kežského moře. Pokračovali jsme dál k jihu a po cestě plné útrap jsme se dostali až do úrodných stepí. Podnebí je tam horké, ale strmé svahy Grimmových hor zachytávají dešťové mraky přicházející od oceánu a nad rovinami často prší. Objevil jsem desetitisíce akrů skvělé půdy přímo stvořené pro rádlo. Naneštěstí je území obydleno divokými kmeny. Rok jsem jednal s těmi nejsilnějšími náčelníky a nakonec jsem se s nimi dohodl. Koupil jsem od nich tolik půdy, že by dokázala nasytit všechny kupecké státy a polovinu crambijského impéria k tomu. Připadalo mi, že jsem na nejlepší cestě k úspěchu, uvěřil jsem, že tam dokážu obilnou kolonii založit.

Zbývalo pouze najít cestu do země zaslíbené pro lidi a tisícihlavá stáda dobytka. Původně jsem doufal, že farmáře přepravím po moři a dobytek získám zkrocením divokého skotu. Ve stepích jsem však žádná zemědělsky využitelná zvířata neobjevil. Proto jsme se vydali zpět přes Grimmovy hory. Hned na počátku jsme narazili na nádherné údolí. Právě to, ve kterém se teď nacházíte. Tehdy jsem si myslel, že to je štěstí. Dnes vím, že to bylo to nejhorší, co mě mohlo potkat. Údolí je ze všech stran chráněno horami a z jihu je přístupné pouze přes Velký oblouk – přirozený kamenný most klenoucí se přes hlubokou průrvu. Na jejím dně teče řeka, která po několika desítkách mil opouští Grimmovy hory a protéká Koolskou rovinou do Jižního oceánu. Obyvatelé savan ji nazývají Hladová, protože na mnoha místech její dravý proud vyhlodal do země hluboké kaňony.

S tisíci čtverečními kilometry volné orné půdy před očima jsem plán na vybudování obilné kolonie v Koolských stepích mezi kočovnickými kmeny zavrhl. Chtěl jsem, aby se budoucí kolonisté usídlili právě tady, v Modrém údolí. Pokřtil jsem ho tak, protože štíty okolních hor mají při pohledu zdola modravý nádech. Hledání zpáteční cesty přes hory trvalo skoro půl roku.

Po návratu jsem proměnil veškerý svůj majetek ve zlato, nakoupil vybavení a obilí a nadchl svým plánem lidi, kteří v hladovějícím Fenidongu a okolí neměli co ztratit. Muži, kteří mě doprovázeli na první cestě, mě následovali i podruhé. Nabídl jsem jim podíl ze zisku. Hlavně proto, abych si je zavázal mlčením.

Byla to strastiplná pouť. To, co bylo obtížné, ale uskutečnitelné s muži zocelenými bojem, bylo pro farmáře s ženami a dětmi téměř nemožné. Zpočátku to pro mě byli jen farmáři, jejichž prostřednictvím jsem chtěl zbohatnout, ale časem jsem se stal jedním z nich. Společně prožité nebezpečí a strádání sbližuje. Našel jsem si mezi nimi přátele, společníky. Právě proto se cítím tak špatně.

Nakonec jsme šťastně dosáhli cíle. Provizorně jsme se usídlili na začátku údolí, protože jsme byli vyčerpáni a zima měla začít každým dnem. Hned na jaře jsme se přesunuli k jezeru a začali s prací. Založili jsme naše město, oseli první pole. Prostudoval jsem spoustu knih, abych se poučil z chyb našich předků. Stavěli jsme pro dobu, kdy bude celé údolí změněno v prosperující zem. Prostorné a pohodlné domy, rovné cesty, stodoly. Léto bylo sušší, než jsem očekával, ale přesto byla naše úroda slušná. Nějak mimochodem jsem se stal guvernérem kolonie. Rozhodl jsem, že vybudujeme zavlažovací systém. Zčásti proto, abychom nebyli závislí na rozmarech počasí, a zčásti proto, abychom mohli sklízet dvě úrody ročně. Navrhl jsem plány, rozdal úkoly a odjel prodat přebytek z první sklizně a nakoupit další vybavení a víc dobytka. Můj návrat do Fenidongu nezpůsobil žádné velké pozdvižení, protože jsem obilí prodával opatrně po menších částech. Nikdo se neptal, odkud je, a já to nikomu nevykládal. Vzhledem k přetrvávajícímu nedostatku se mi podařilo uzavřít velmi výhodné obchody.

Po návratu do Modrého údolí mě cele pohltilo budování a řízení naší kolonie. Narodila se spousta dětí, bylo třeba rozhodnout, kde postavit další městečko, a zabezpečit rozvoj řemesel, abychom se stali soběstačnými a naše prosperita se ještě zlepšila. Druhá úroda naprosto předčila očekávání, zavlažovací systém založený na artézských studních se osvědčil. Věděl jsem, že takové množství zrna se už nepodaří prodat bez rozruchu. Lidé se začnou zajímat, odkud pochází, a jakmile zjistí, že se na trhu objevil nový velký dodavatel, ceny spadnou dolů. Rozhodl jsem se proto ještě jednou zařídit prodej osobně, abych uzavřel co nejlepší smlouvy na další rok. Pár dnů před mým odjezdem se u několika dětí na prstech u nohou objevila bílá vyrážka, ale zdálo se, že to není nic vážného.

Můj druhý návrat do Fenidongu byl triumfální. Zatímco jsem byl na cestách, vyhlásil císař nezávislým státům na západním pobřeží obchodní válku, ceny pšenice a ječmene se vyšplhaly do závratných výšin. Každý, kdo měl dodávky obilí nasmlouvané předem, vydělával velké peníze. Podařilo se mi rozprodat náklad s neuvěřitelným ziskem. Pár nejchytřejších obchodníků si dalo dvě a dvě dohromady. Zjistili, kolik obilí jsem prodal minulý rok a kolik vybavení jsem předtím nakupoval. Existence naší kolonie se stala veřejně šuškaným tajemstvím. Ceny domlouvané pro obchodování v dalším roce silně poklesly, protože si všichni uvědomovali, že jsem schopen pokrýt značnou část poptávky.

Den před tím, než jsem chtěl zoficiálnit statut kolonie zaknihováním na fenidongském Pozemkovém úřadě, mě vyhledal muž, který v době mé nepřítomnosti zastával v údolí guvernérské povinnosti. Měl zlomenou ruku, horečku, a byl k smrti unaven. Za tři dny umřel na horečku a celkové vyčerpání. Z jeho blouznění jsem vyrozuměl, že za mnou vyrazil s měsíčním zpožděním. Neustále vykřikoval něco o nemocných a umírajících, o bílé vyrážce, která se rozleze po celém těle a po čase se změní v nádory. V údolí se dělo něco špatného. Žádného lékaře jsem k cestě do Grimmových hor na začátku zimního období nepřesvědčil. Nakoupil jsem lékařské knihy, léky a další vybavení, a pouze s pěti vozy vyrazil na zpáteční cestu. Byla to šílenost, ale měli jsme štěstí. Zima byla neobvykle mírná. Přesto tři z nás umrzli a dva se ztratili v bouřích.

Do údolí jsem se vrátil na začátku ledna. V kolonii zuřila epidemie. Nemoc začínala formou vyrážky – bílých bezkrevných pupínků, které se objevovaly nejčastěji na prstech nohou i rukou, postupně se rozšiřovaly na celé tělo, zvětšovaly, až vytvořily velké nehojící se vředy. Nejhůře byly postižené děti a někteří muži. Ženy na tom naopak byly v počátečních stádiích choroby lépe. Několik mužů zůstalo zcela zdravých. Vyzkoušeli jsme všechny možné a nemožné léčebné kůry, ale na chorobu to nemělo nejmenší vliv. Lidé postupně malátněli a ztráceli chuť k jídlu. Pokud je dříve nezahubila sněť z boláků, umírali na celkovou slabost. Nezachránil jsem vůbec nikoho.

Z utrpení a smrti obklopujících mě jako temnota jsem se ocitl na pokraji šílenství. Abych úplně neztratil rozum, chodil jsem na dlouhé procházky. Na jaře, když roztál sníh, mě to přivedlo k příčině našeho neštěstí. Bohužel pozdě.

Zjistil jsem, že v místech, kde jsme špatně zavřeli artézské studně a půda byla celou zimu podmáčená, téměř nic neroste. Pokud ano, měly rostliny chorobně světlou barvu a byly zdeformovány. Pátral jsem dál. Všude okolo artézských studní a zavlažovacích kanálů byla vegetace neduživá, jakoby postižená nějakou chorobou. Je ironií osudu, že věc, která nám umožňovala sklízet dvakrát do roka, nás i zahubila. Voda z podzemí používaná k zavlažování byla jedovatá. Neobsahovala žádný prudký jed, jenž člověka okamžitě zabije, ale zákeřnou látku, která se v průběhu tří let nahromadila v našich tělech a teprve potom způsobila smrt. I já ji v sobě mám, ale mnohem méně než ostatní, protože jsem spoustu času trávil na cestách.

Tuto zprávu hlídanou pozůstatky mého nejlepšího přítele zde nechávám jako varování. Přivedl jsem sem skoro tři tisíce mužů, žen a dětí, lidí lepších, než jsem kdy předtím poznal. Nikdy na ně nezapomenu, i když bych si to hodně přál. A už nikdy o tomhle hrozném příběhu nebudu mluvit.

Lidé stáli v naprostém tichu. I na Kowalskiho dávná tragédie zapůsobila. Rozhlédl se a spatřil úrodnou zem okolo v jiných barvách. Teď ji vnímal jako smrtelnou past. Věděl, že on s Natašou a Rezkou v údolí nezůstanou za žádnou cenu.

„Postihla je nějaká neznámá choroba, nebo to skutečně způsobila voda?“ zeptal se Koniáš a podal zápisky Bryzoldovi.

Čaroděj se znovu ponořil do textu. Lidé okolo mlčeli a nervózně pozorovali lidské pozůstatky u brány a trosky opuštěného města.

Po chvíli čaroděj vrátil listy se zápisky zpět Koniášovi.

„Informace o nemoci jsou příliš povšechné, potřeboval bych znát víc podrobností. Připomíná to trochu otravu arzenem. Mám na mysli chronickou otravu. Horníci pracující ve stříbrných dolech někdy trpí podobnými obtížemi. Umírají však až po dlouhých letech. To, co popisuje Achromet, trvalo jen tři roky, a z toho první rok neměl nikdo žádné potíže. Může to však být i něco jiného, zbytkové působení kleteb z Velké války, nějaký jiný, nám neznámý jedovatý kov, prostě cokoliv. Souhlasím však s ním, že věc, která je zahubila, byla obsažena v podzemní vodě.“

Koniáš přikývl.

„Zpočátku sídlili u úpatí hor a pili povrchovou vodu. Potom se přestěhovali k jezeru a začali víc a víc využívat k zavlažování hlubinnou vodu z artézských studní. Část lidí údolí vůbec neopouštěla, jiní naopak cestovali s Achrometem, nebo vyráželi na lovecké výpravy. Tím by se dalo vysvětlit, proč někteří onemocněli až mnohem později než ostatní. V okamžiku, kdy dokončili zavlažovací systém, byl osud všech zpečetěn. Jed byl v potravě, kterou si sami pěstovali. Arzen se v jejich tělech neustále hromadil, až jeho koncentrace přesáhla kritickou mez a…“

Koniáš mluvil pomalu, jako by nahlas vyslovoval své myšlenky.

„Souhlasím,“ přitakal Bryzold, „Achromet přežil, protože polovinu doby strávil na cestách do Fenidongu.“

„Pořád tu však zůstává možnost, že to nebyl arzen, ale kletba, nebo něco jiného. V tom případě bychom měli jet dál, přestože si všichni potřebujeme odpočinout. Můžeme zjistit pravdu? Týden u jezera by nám všem prospěl. Během tak krátké doby se neotrávíme, navíc máme vlastní jídlo,“ řekl Kowalski.

Bryzold svraštil obočí.

„Pravda je, že okolo studny, kterou jsme otevřeli, nic nerostlo. To však nemusí nic znamenat. Ale –“ Bryzold zvedl prst, jako by ho právě něco napadlo, „ale můžeme provést exhumaci!“

Farmáři, kteří po celou dobu pozorně poslouchali, rozpačitě zahučeli. Kowalski věděl proč, ani on netušil, co slovo exhumace znamená.

„Otevřeme jeden z těch starých hrobů. Arzen v dostatečném množství působí jako konzervační prostředek. Mrtví by měli být alespoň částečně mumifikovaní.“

Bryzold nečekal na názory ostatních, vlastní nápad ho zaujal. Ukázal na tři nešťastníky v přední řadě.

„Vy tři, vezměte si nějaké nářadí a pojďte se mnou. Provedeme to hned.“

Netrvalo dlouho a objevili hřbitov. Čaroděj přikázal otevřít jeden ze zřetelně označených hrobů. Byl mělký.

Mělký, jako všechny hroby, které se kopou v době, kdy umírá hodně lidí najednou, pomyslel si Kowalski a zachmuřeně sledoval Bryzolda zručně rozřezávajícího špinavě hnědý rubáš. Bylo jasné, že to nedělá poprvé. Okolo stojící lidé s morbidní zvědavostí přihlíželi, i když někteří trochu pobledli nebo zezelenali.

„Všimněte si, že rakev zetlela, ale látka a zřejmě i tělo jsou relativně neporušené. Správně by se na všem měli napást červi.“

Bryzold si vůbec neuvědomoval, jak jeho komentář působí na přihlížející. Několik žen raději odešlo. Vyměnil si nůž za malý skalpel a pokračoval ve výkladu, aniž by zpomalil tempo práce.

„Po osmdesáti letech v zemi bychom měli najít skoro čistou kostru pouze se zbytky nejodolnějších chrupavek, kosti by měly mít přirozenou barvu. Až za další dvě tři století by se zbarvily podle půdy, ve které leží. Na slunci by zbělely. To jste vlastně viděli na mrtvém u brány…“

Tkanina zapraskala a Bryzold odtrhl poslední vrstvu.

Před nimi neležela holá kostra, ale dobře zachovalé mumifikované tělo. Tkáň zbavená vody sice ztratila svůj objem a rysy obličeje se přizpůsobily charakteristickým liniím lebky, ale nemohlo být pochyb, že tělo nepodlehlo obvyklému rozkladu.

„Neuvěřitelné. Tak dokonalou mumifikaci jsem nečekal,“ prohlásil Bryzold.

Kowalski se na něho podíval a místo otázky zvedl obočí.

„Je to tak, jak jsem řekl. Zahubil je arzen. Provedu ještě pár zkoušek, ale jsem si jist.“

Kowalski se otočil k odchodu.

„Utáboříme se! Nejméně na dva dny!“ zavelel.

* * *

Postavil jsem se ve třmenech a otočil se dozadu. Lidé se drželi v sevřeném útvaru, nikdo se příliš neopožďoval. Tři dny odpočinku v blízkosti opuštěného města je bez výjimky přesvědčily o nutnosti pokračovat v další cestě. Měl jsem podezření, že Kowalski nechal rozbít tábor právě tam schválně. Aby měl každý na očích, co se mu stane, když zde zůstane. Opět jsem pobídl koně. Jezero bylo větší, než se na první pohled zdálo. Odhadoval jsem, že má na délku dobrých dvacet kilometrů. Protože jsme se drželi blízko břehu, protáhla se nám cesta okolo něj skoro na dvojnásobek.

Řeku, která z něj podle Achrometovy mapy měla pramenit, jsme spatřili až dalšího dne před obědem. Vytékala průrvou v povlovném valu, kdysi dávno vytvořeném postupujícím horským ledovcem. Val teď zadržoval vodu jako přirozená hráz. Na prvních sto metrech toku si řeka do půdy a podložní horniny vyhlodala úzké a hluboké koryto. Proud pěnil a stříkal okolo nahodile roztroušených balvanů a ani na jediném místě nebylo vidět klidnou vodní hladinu. Nerozhodná, jak Achromet řeku pokřtil, zde nebyla širší než pět, sedm metrů, ale přesto tvořila téměř nepřekonatelnou překážku. O pár kilometrů dál však ztrácela spád a rozlévala se do široké vodní plochy zarostlé bujným rákosím a bez jasně patrného břehu. Podle mapy se po celém toku Nerozhodné střídaly prudké peřeje s línými meandrovitými úseky.

Od jezera už žádná cesta nevedla, ale travnatá rovina porostlá jen skupinami keřů lemujícími četné potoky přitékající z hor byla snadno průjezdná. Už na první pohled se údolí rychle zužovalo. Blízké štíty rostly zdánlivě až do nebe, pocit volného rozlehlého prostoru zmizel, opět jsme byli v horách. Nebo v předhůří. K večeru se před námi začaly zvedat první povlovné kopce, z nichž některé měly zalesněné svahy. Utábořili jsme se za prvním z nich.

Řeka se stávala mnohem vodnatější. Zřejmě ji napájela voda ze sněhových polí na svazích hor. Až do konce naší cesty údolím jsme se od ní neměli oddělit, a v samotném závěru nás podle Achrometových poznámek měla zatlačit k úpatí hor na jihozápadní straně údolí.

Dalšího dne jsem se nemohl dočkat, až konečně údolí opustíme. Neměl jsem k tomu žádný konkrétní důvod. Cesta byla pohodlná, kilometry ubíhaly bez velké námahy a nebezpečí, ale blížící se téměř kolmé stěny horských štítů měnily údolí v soutěsku, navíc nás z levé strany tísnila Nerozhodná. Konečně se mezi dvěma strmými kopci otevřel průhled na horský hřeben rozdělený hlubokým průsmykem. Ten pohled znamenal, že je před námi spousta práce, zatnutých zubů a rukou sedřených až do masa od věčného tahání vozů do příliš strmých stoupání, ale mně se ulevilo. Bez prostoru k manévrování, tísněný z jedné strany řekou a z druhé téměř kolmými skalními stěnami, jsem si připadal jako v pasti. Navíc na nás podle Achrometa za průsmykem čekalo jen dvacet obtížných kilometrů a potom jsme už definitivně měli sestoupit do nížin.

Popohnal jsem koně, abych se vzdálil čelu karavany a v relativním klidu si lépe utřídil myšlenky. Po pár stech metrech jsem však v sedle strnul úžasem. Už jsem pochopil, proč Achromet ve svém deníku několikrát zdůrazňoval, že dál na jihovýchod je možné pokračovat jen po přírodním mostě. Cestu nám přehrazoval hluboký kaňon. Nebyla to jizva do země, kterou si voda vyhlodá měkkými usazeninami, ale něco mnohem obrovitějšího. Všude okolo nás byla tvrdá skála a ani věky by nestačily, aby si v ní řeka vyhloubila takové koryto. Kaňon muselo kdysi dávno vytvořit zemětřesení, které hory rozdělilo na dvě části půl kilometru širokou a několik kilometrů hlubokou průrvou. Dole protékající řeku jsem z výšky viděl jen jako úzkou modrou stužku zdobenou bílými náhrdelníky pěny. Mého koně ohromující scenerie nezaujala, šel po stezce dál a zastavil se až kousek před srázem.

Pro nás cesta vpřed nevedla. Díval jsem se na pozůstatky toho, co Achromet nazval Velkým obloukem. Zřejmě už při zemětřesení se z jednolité skály tvořící stěny kaňonu naproti sobě vylomily dva gigantické bloky, které se do sebe navzájem zaklínily a vytvořily tak přirozený most. Muselo to být opravdu dávno, protože holá skála dávno zmizela pod vrstvou půdy a vegetace. Problém byl v tom, že nejdéle před osmdesáti lety se blok tvořící vzdálenější část mostního oblouku zřítil. I shora bylo vidět tmavou masu kamene přehrazujícího řeku. Protější stěna kaňonu byla vzdálená dobrých dvě stě metrů. Nedaleko po mé levé ruce se v lesklém oblouku vodopádu řítila Nerozhodná do hlubin. Zpočátku byl proud jednolitý, postupně se však dělil na jednotlivé, stále tenčí stříbrné řetízky, které se ztrácely v nedohlednu. Několik set metrů pod námi, ale stále ještě vysoko nade dnem kaňonu, zářila věčná duha. Stál jsem a díval se. Dojel mě Kowalski a stejně jako já mlčky pozoroval průsmyk. Byl blízko a současně nekonečně daleko. Postupně přijíždělo víc a víc vozů. Lidé se řadili vedle sebe, v bojácném tichu stáli nad propastí. Bryzold zavrtěl hlavou, jako by chtěl něco říct, ale potom si to rozmyslel a jen vraštil své huňaté obočí. Cítil jsem se prázdný a unavený. Navzdory vůli jiných lidí, navzdory útrapám cesty jsme se dostali až sem, a teď nás zastavila překážka, která se prostě překonat nedala. Rozhlédl jsem se po ostatních. Všichni byli bezradní, nikdo neměl žádný nápad, žádnou myšlenku. Kowalskiho, Bryzolda, Gadona, ostatní kouzelníky, předáky farmářů, všechny přemohla beznaděj. Měli ji v očích, v postoji, ve výrazu svých tváří. Raději jsem se obrátil zpět ke kaňonu a začal zkoumat okolí. Kousek po kousku, drobnost po drobnosti. Stěny kaňonu byly kolmé a poskytovaly minimum chytů a opor. Kdybychom se pokusili vytesat do nich schody, možná by se k hladině dostaly děti dnešních farmářů, ale ani potom by nebylo jisté, zda bychom dokázali překonat zpěněnou řeku. Uvědomil jsem si, že vrtím hlavou, jako bych si nechtěl přiznat konečnou porážku. Slunce popošlo o značný kus své denní dráhy a stále jsem měl v hlavě myšlenku, která mě napadla v okamžiku, kdy jsem kaňon spatřil poprvé: Pro nás dál cesta nevedla.

„Postavíme most,“ řekl tiše někdo vedle mě.

Připadalo mi to jako poslední záchvěv černého humoru. Znal jsem ženu, která říkala, že naděje umírá předposlední a až do hořkého konce vydrží jen černý humor. Zřejmě měla pravdu. Viděl jsem už mnoho mostů a některé z nich se počítají k divům světa. Žádný most na světě však nemá rozpětí nejdelšího oblouku větší, než byla třetina vzdálenosti, která nás dělila od protější strany. A to je stavěli nejlepší stavitelé s pomocí tisíců dělníků a nejmodernějších nástrojů, navíc je budovali z obou stran současně.

„Postavíme most.“

Ten, kdo to říkal, to myslel vážně. Poznal jsem ten hlas a uvěřil. Narovnal jsem se v sedle, kůže postroje zavrzala. Jako na povel se na mě všichni okolo podívali. V jejich očích jsem viděl naději. Oni věřili, že něco vymyslím. Nic jsem nevymyslel, proto jsem jen zopakoval Hammondův návrh.

„Postavíme most.“

Samotného mě překvapilo, jak samozřejmě jsem to řekl.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

MOST

Ta věta byla mým jediným přínosem k celé stavbě. Kowalski s Bryzoldem organizovali tábor, Hammond velel staveništi. Když na počátku stál přímo nad srázem a pozoroval stěny kaňonu, viděl jsem, jak se mu chvěje chřípí. Připadalo mi, že upadá do podobného transu, ve kterém tesal své sochy nebo vyřezával. Prohlížel si kaňon a okolní stěny několik hodin bez přestávky, potom si poslal pro douglasky. Řekl jen, že zahlédl jejich koruny někde na svazích hor blízko místa, kde jsme sestoupili do údolí. Kowalski mu během týdne dopravil desítky přes sto metrů dlouhých, jako bidlo rovných opracovaných kmenů. Hammond si je všechny prohlédl, některé vyřadil, jiné poručil rozřezat, pár jich použil v původním stavu. A poslal si pro další. Potom chtěl stovky metrů lan na svazování. Ty mu vyrobil Bryzold se svými muži. Několik dní lidé pod jeho vedením sbírali a zpracovávali rostliny, ze kterých splétali silná lana. Hammond si s tím vším hrál jako obr s kostkami gigantické stavebnice. Velel stavbě jako vojenský důstojník a nebral nejmenší ohled na slova jako ‚to nejde‘, nebo ‚to je nemožné‘. Pokud něco nešlo, ukázal jak na to, pokud to ani potom nešlo, udělal to sám.

Nad prázdnotou se píď po pídi začínala zvedat křehká konstrukce ze dřeva a provazů. Křehká v porovnání s prostorem, který měla překlenout, zblízka však mohutná, až z toho člověka obcházel strach. Hammond ze dřeva a lan tvořil oblouk, který se víc a víc rozpínal nad kaňonem a při pohledu ze strany připomínal ohnuté stéblo trávy. Často se mi zdálo, že se celá konstrukce musí každou chvíli rozsypat, ale další vzpěra, usazená v pravý čas na pravé místo, celou stavbu stabilizovala. Hammond hrál se zemskou přitažlivostí svou vlastní hru a vítězil. Každý večer ho však jeho vytržení opouštělo a vracel se unavený ke své rodině. Neměl jsem ho rád, ale vážil jsem si ho a teď jsem ho začínal i obdivovat.

Každý den, ráno a večer, jsem se vyšplhal na nevysoký, ale strmý hřeben a pozoroval scenerii pod sebou. Řeka nás zatlačila téměř až ke kolmým stěnám hor vypínajících se vysoko nad čáru věčného sněhu. Většinu prostoru mezi horami a Nerozhodnou zabíral hřeben, jehož západní konec mi sloužil jako pozorovatelna. Strmé svahy porostlé trávou a pichlavými keři maliní byly pro jezdce na koni naprosto nesjízdné. Cesta podél řeky byla v nejužších místech široká sotva pro dva vozy a teď navíc téměř zatarasená stavebním dřívím a dalším materiálem. Až těsně u srázu kaňonu bylo víc prostoru, ale i ten zabral Hammond pro své potřeby. Lidé kvůli nedostatku místa tábořili v dlouhé řadě jeden za druhým, konec karavany se ztrácel v úžlabinách cesty, po níž jsme přijeli. Kopce na protějším břehu byly o něco vyšší, většinou zalesněné a táhly se až k hradbě hor. Přímo nad kaňonem se z druhého břehu vypínal kopec, který zemětřesení kdysi dávno rozlomilo. Jeho stěna spadající k vodě byla kolmá a hladká.

Pět minut chůze před vodopádem se Nerozhodná naposledy rozšiřovala a vytvářela široké řečiště. Na první pohled nebyl proud příliš silný, ale uprostřed dosahovala voda koním až k bokům a nebylo jednoduché přebrodit se.

Pokud někdo upadl, měl sotva padesát metrů na to, aby se dostal na břeh. Potom se koryto zužovalo, proud získával na rychlosti a břehy byly příliš vysoké a příkré na to, aby se po nich dalo vyšplhat. Vzhledem k tomu, že jsme často přepravovali materiál přes řeku, natáhli jsme v těch místech dvojici vodících lan. Na posledním úseku těsně před vodopádem se Nerozhodná změnila v sotva deset metrů širokou bystřinu se zpěněnou hladinou.

Dvacátého prvního dne stavby přešel Hammond po volně položeném kmenu na protější stranu kaňonu a údolím otřáslo hromové hurá dvou tisíc lidí. Další dva dny všichni se znásobeným úsilím pracovali na zpevnění mostu. Aby dřevo uneslo svou vlastní váhu, musel Hammond spustit opěrné body až osmdesát metrů pod úroveň cesty. Dřevěná konstrukce se tak vzpírala zemské tíži stejně jako klenby starých kamenných chrámů.

Dvacátého čtvrtého dne ráno přejel přes propast první vůz. Řídil ho Kowalski a neodvážil se jet rychleji než šouravým krokem. Po stranách mu přitom zbývalo sotva půl metru místa pro kola. Přestože byl most postaven z nejpevnějších a největších kmenů, bylo to dílo na hranicích možností. Vlastní váha zatěžovala dřevo takovou měrou, že přejezd každého vozu byl patrný v prohnutí a rozkmitání celé konstrukce. Hammond rozhodl, že v žádném případě nesmí přejíždět víc než tři vozy současně. Já sám bych nejraději posílal na druhou stranu jeden vůz za druhým, abychom byli konečně pryč, ale on most postavil a věděl, o čem mluví.

Organizaci přejezdu jsem nechal na Kowalskim a Hammondovi. Vyšplhal jsem na své oblíbené pozorovací stanoviště, odkud jsem sledoval všeobecný ruch. Lidé přes most jezdili ještě mnohem pomaleji než Kowalski při první zkoušce, občas vozka ztratil nad hlubinou nervy a nadlouho zablokoval cestu. Všechny problémy řešili Kowalskiho muži, kteří někdy museli provádět na mostě hotovou ekvilibristiku, aby uklidnili poděšená zvířata i lidi. S lidmi byly obvykle větší problémy. Zpočátku jsem předpokládal, že se dokážeme přes kaňon přepravit za jeden den, ale po sérii zdržení bylo jasné, že i dva dny bude dobrý výkon. Večer jsem pro jistotu převelel deset žoldnéřů na druhou stranu, aby chránili lidi před případným útokem.

Dalšího dne jsem s východem slunce opět stál na své pozorovatelně. Každý vůz, který se dostal na druhou stranu, mě naplňoval uspokojením. Třebaže jsme byli teprve v polovině cesty, byla to ta horší polovina. Věřil jsem, že zbytek naší výpravy bude snazší.

Zanedlouho se ke mně připojil Bonsetti a sledovali jsme ruch pod námi společně.

„Dokázal jsi to,“ řekl po hodinovém mlčení.

Nedosáhli jsme sice ještě úplného cíle cesty, ani to všechno nebyla pouze má zásluha, ale neprotestoval jsem. Jeho slova přesně vystihovala můj pocit.

„Když jsi mi nabídl, abych se stal tvým společníkem, měl jsem chuť to vzít. Ale už příliš dlouho jsem byl mimo,“ pokračoval.

Netušil jsem, co tím myslí. Odmlčel se, mezitím přejely další tři vozy.

„Když mi utekla žena s dítětem, nevěřil jsem tomu. Alespoň zpočátku. Doufal jsem, že se vrátí. Celý život jsem chtěl mít ženu, která by mě milovala, a děti, které bych vychovával. Pak jsem tohle všechno najednou měl. A pak zase ne. Ale už to nešlo vrátit zpět, už jsem nemohl být tím Bonsettim, co dřív. Už jsem nemohl velet vojákům, žít v kasárnách, poslouchat věčně stejné opilecké řeči a chodit do bordelů. Rozumíš mi?“

Poprvé jsem v Bonsettiho hlase zaslechl něco, co se podobalo emocím, ale stejně jsem mu nerozuměl. Nebo právě proto.

„Po jejím odchodu jsem chtěl umřít. Hospodářství, peníze, život, prostě všechno pro mě ztratilo cenu.“

Další tři vozy. Přistihl jsem se, že se usmívám. S přibývajícím počtem lidí a materiálu na druhé straně kaňonu se přibližoval okamžik, kdy opustíme tohle prokleté údolí.

„Kdyby mě nenavštívili ti lapkové, asi bych se opravdu upil. Zabil jsem je, jednoho po druhém, a všichni si to vychutnali.“

Neřekl jsem na to nic. Každý se řídí podle svého svědomí.

„Když jsem je zabíjel, zjistil jsem, že to pro mě je něco jako světlo ve tmě. Najednou jsem opět byl pro někoho důležitý, hodně důležitý. Ve chvílích, kdy umírali, jsem pro ně byl bohem. Modlili se ke mně, vzývali mě, prosili mě a milovali mě. Byl jsem pro někoho důležitý. Chápeš to?“

Bonsetti mluvil rychle a vzrušeně. Nerozuměl jsem mu, ale měl jsem se na pozoru. Nechoval se jako normální člověk.

„Začal jsem lovit lidi. Zpočátku psance stíhané fenidongskými soudy. Byl jsem však příliš dobrý a za chvíli nebylo koho hledat a zabíjet. Později jsem vzal práci od kohokoliv, stačilo, aby zaplatil. Vypátral jsem je, chytil, odvezl na osamělé místo a potom přesvědčil, že mě mají rádi. V době, kdy jsi mě navštívil, mě to už však přestalo bavit. Bylo to falešné a navíc pořád stejné. Pochopil jsem, že se jen přetvařovali. Jednu ženu jsem pustil a nechal ji žít, ale později mě už ráda neměla a pokusila se mě zabít. Život pro mě zase neměl cenu, tys to ale změnil.“

Zkusil jsem, zda meč lehce klouže v pochvě. Navenek jsem však nepřestával pozorovat dění pod sebou.

„Znám tě. Jsi zloděj, pašerák, vrah, zabiják. Přestoupil jsi snad všechny zákony, které existují.“

Bonsetti udělal pauzu, jako by doufal, že se ohradím.

V některých věcech jsem s ním nesouhlasil, ale připadalo mi zbytečné vytahovat to na denní světlo.

„Práce, kterou jsi mi nabídl, mě zaujala. Chtěl jsem vidět, jak si vedeš ty, který jsi byl celý život mnohem horší než já. Zjistil jsem, že máš kolem sebe lidi, kteří tě mají rádi, kteří si tě váží; že existuje žena, která tě miluje.“

Bonsetti mluvil úplně z cesty, ale skutečně jsem se s ním nechtěl hádat.

„Přišlo mi to nespravedlivé. Celý život jsem žil podle zákonů, prosazoval je, celý život jsem byl lepší než ty a nic z toho nemám. Pokusil jsem se tě zabít, ale nevyšlo to. Potom jsem si však uvědomil, že by mě to stejně neuspokojilo. Zemřel bys, ale byli by lidé, kteří by na tebe vzpomínali v dobrém. Rozhodl jsem se jít s tebou, abych věděl, jak tenhle podnik skončí. Nevěřil jsem, že uspěješ. Chtěl jsem vidět, jak na tebe padá vina za neúspěch, jak tě lidé proklínají a nenávidí. Chtěl jsem, aby sis ty sám myslel, že všechno je jen tvoje chyba. Tak jako já.“

Bonsetti zavrtěl hlavou a ukázal na vozy přejíždějící po mostě.

„Dopadlo to jinak. Ty nejtěžší překážky jsou za vámi, není nic, co by vás zastavilo. Proto jsem se vrátil ke svému původnímu plánu. Zabiju tě.“

Na víc jsem nečekal a zaútočil přímo z tasení. Bonsetti odvrátil mé zákeřné squalembrato mečem jen částečně vytaženým z pochvy. Využil jsem toho a pokračoval v útoku skluzem, ale Bonsetti odtančil jako baletka a nohy se mu přitom zdánlivě ani nezvedly ze země. Oči mu zářily a usmíval se.

„To opravdu nebylo špatné,“ řekl s uznáním.

V každé ruce náhle držel meč, v záři slunečních paprsků se ocel čepelí leskla, jako by hořela živým ohněm.

Neměl jsem chuť na vtipnou konverzaci s tak dobrým šermířem, jako byl Bonsetti. Pohrozil jsem bodem na prsa, zaútočil rubem na bok a navázal sekem na koleno. Ani má rychlost a dvoumetrová výška mi nepomohla. Bonsetti unikl úklonem následovaným krátkým blokem a téměř mě dostal protiútokem přímo v tempu mého vlastního výpadu. Hrot jeho pravého meče vyryl do mé kazajky hlubokou rýhu. Zachránil jsem se úkrokem, naše meče se střetly. Ostří klouzalo po ostří, odhadovali jsme se navzájem. Jeden dlouhý meč proti dvěma kratším. Naslouchal jsem vibracím zbraně a snažil se Bonsettiho přečíst. Už dávno jsem věděl, že je vynikající. Zacházel s meči, jako by byly prodloužením jeho těla. Na pohyby mé čepele reagoval tak citlivě, až se zdálo, že nic nestojí v cestě mého útoku. To byl samozřejmě klam. Stačila chvíle nepozornosti a ten pružný a současně ostrý jazyk z bezchybné oceli by mě rozetl ve dví, nebo probodl skrz na skrz. Druhou zbraň držel ve volném střehu šikmo od těla. Nezapomínal jsem na ni. Bez varování mě vmykem dostal do nevýhodné polohy a udeřil na nechráněné rameno. Kryl jsem se v poslední chvíli dýkou. Pokusil jsem se mu dostat na tělo, ale tvrdý kryt s odsmykem a následujícím sekem na kyčel mě zahnal do defenzívy, musel jsem ustoupit.

Uvědomil jsem si, že zrychleně dýchám, čelo mokré potem. Všechny jeho akce byly přesné a nelidsky rychlé. Kdybych dokonale neznal řeč lidského těla a nedokázal předvídat, ležel bych už mrtvý na zemi. Byl víc než skvělý.

Každý bojovník ví, že smířit se s porážkou znamená prohrát. Zaútočil jsem. Snažil jsem se vnutit mu boj na větší vzdálenost, využít výhody svých dlouhých rukou a delšího meče. Dal jsem do náporu všechno, co jsem uměl. Používal jsem hrot, ostří, střídal přímou a kruhovou linii boje, několikrát jsem se pokusil projít jeho obranou a v zápase tělo na tělo ho srazit na zem. Kryty a přímé útoky střídaly dlouhé vazby čepelí, tráva okolo nás se měnila v oraniště. Mezi dvěma výpady jsem si uvědomil, že mám před očima mžitky a nestačí mi dech. Stáhl jsem se. Bonsetti mého ústupu nevyužil, pouze mě pozoroval, oba meče držel šikmo před sebou. Usmíval se.

„Jsi opravdu tak dobrý, jak se o tobě říká. Zkusím, jestli dokážeš překonat sám sebe,“ řekl dychtivě a oči mu přitom jiskřily.

Pochopil jsem, že si se mnou hraje jako kočka s myší. Jeho protiútoky byly součástí obrany, ve skutečnosti se mě nijak nesnažil zasáhnout. Měl jsem pocit, že snad ani není člověk, ale válečný stroj, artefakt z válek mágů před začátkem našeho letopočtu.

Varoval mě nepatrný pohyb jeho nártu, když přenášel váhu na vnější stranu nohy. Zdvojenému útoku jsem unikl odbodem ze záklonu. Potom jsem definitivně ztratil přehled, co se vlastně děje. Mé podvědomí převzalo kontrolu a vyřadilo mozek z akce. Až se zpožděním jsem si uvědomoval série Bonsettiho ataků a mých zoufalých obran. Poprvé mě zasáhl. Byl to jen škrábanec na rameni, ale každá kapka krve znamenala úbytek mých už tak rychle se tenčících sil. Pokusil jsem se o poslední zvrat. Riskantně jsem hlavní útok odrazil dýkou, přebral iniciativu vnějším sekem na rameno, a sotva se kryl, pokračoval sekem rubem. Byl rychlejší, navalil se na mě, kontroval vmykem na levou ruku a vyrazil mi dýku z prstů. Kryl jsem se nouzově rukou a pokusil se uniknout úkrokem vzad, ale zakopl jsem a to mi zachránilo život, protože jeho kruhový úder na hlavu byl tak rychlý, že bych s ním nedokázal udělat nic. Než stačil zareagovat na můj pád, stál jsem opět na nohou. Po dlani levé ruky mi stékala krev a lapal jsem po dechu. Pochopil jsem, že nemám nejmenší naději na výhru. Přestože jsem neúnosně riskoval a vsadil vše na útok, dokázal jsem ho jen škrábnout.

Na okamžik jsme oba strnuli zmraženi v toku času. Slunce svítilo ještě nádherněji než před chvílí, vozy zmenšené dálkou do podoby malých krabiček přejížděly pomalu na druhou stranu kaňonu. Zafoukal vítr a přinesl ke mně pryskyřičnou vůni borovic. Bonsetti nic z toho zjevně nevnímal. Probodával mě svýma nepřirozeně velkýma očima a usmíval se. Skoro bych řekl, že srdečně.

„Překvapil jsi mě. První kolo jsi přežil,“ řekl.

Sáhl si na bok, na místo, kam jsem ho zasáhl. Jeho dlaň byla sotva zabarvená. Ušklíbl se. Oběma meči současně opsal velký oblouk, lesknoucí se čepele vytvořily obrys motýlích křídel, vzápětí jsem se do mlýnů ocelového motýla dostal já sám. To už nebyl klasický šerm skládající se ze seků, máchů, záludů, bodů, zákeřných fint, navalování se a boje tělo na tělo, jak ho znají šermíři celého světa. Bonsetti ovládal své meče s nelidskou dokonalostí, jeho útoky se vymykaly všem zákonům rovnováhy a setrvačnosti. Nebo naopak, dodržovaly je do nejmenších detailů a sledovaly tenkou linii oddělující možné od nemožného. Přestal jsem vnímat zbraně a soustředil se pouze na pohyby jeho trupu a ramen. Tančil jsem v ocelové kleci a s každým dalším okamžikem se přibližoval víc smrti. Bonsetti jako by se teprve nyní rozehříval. Byl stále rychlejší a rychlejší. Bojoval jsem proti dvěma bojovníkům a oba dva v každém okamžiku přesně věděli, co právě dělá ten druhý. Ve chvíli, kdy jsem vypadl z rytmu a ztratil tak šanci vzdorovat dalšímu náporu, Bonsetti ustoupil. Krvácel jsem z mnoha šrámů a oděrek, ale žádný nebyl vážnější než rána do levé paže.

Stále se usmíval a vypadal tak nějak šťastně. Poprvé nebyly jeho oči mrtvé.

„I druhé kolo jsi zvládl. Máš můj obdiv. Teď ale přijde konec,“ dodal skoro lítostivě.

Protřepal jsem si levačku, jako bych se chtěl zbavit únavy, přitom mi do dlaně vklouzl nůž ze zápěstního pouzdra.

„Možná,“ odpověděl jsem a vrhl ho spodním obloukem.

Nůž zařinčel na čepeli Bonsettiho meče.

„Určitě.“

Měl pravdu, ale přesto jsem chtěl ještě něco zkusit. Nikdy v životě jsem nic nevzdal. Člověk zraněný čepelí ve většině případů neumírá okamžitě. Pokud je dostatečně odolný, zoufalý a odhodlaný, dokáže vést útok až do konce. Nikdy nevíte, zda právě vy to dokážete, protože přesvědčit se o tom můžete jen jednou a to s fatálním následkem. Musel jsem Bonsettiho zabít za každou cenu. Ne proto, že mě porazil. Jako každý muž, který zachází s ohněm a železem, jsem se smířil s tím, že jednou takovým způsobem i skončím. Pokud by Bonsetti byl normální šermíř, pokusil bych se vyhrát a přitom přežít, i kdyby byla šance téměř nulová. Ale on už nebyl člověk. Zbyl z něj jen stín, živil se utrpením jiných, parazitoval na cizích životech a přitom je ničil. Žil jsem dost dlouho na to, abych zjistil, že tenhle svět je dostatečně krušné místo i bez monster jako on. Nebo já.

Uchopil jsem meč obouruč, levý loket jsem přitom natočil tak, abych si chránil srdce a levou plíci. V ranním slunci vrhal Bonsetti na úbočí kopce stín dlouhý celé desítky metrů a každý jeho pohyb byl zobrazen v mnohonásobném zvětšení. Někde v dálce zakřičela sojka, osy kol vozů popojíždějících k mostu nepravidelně skřípěly. Zvuk tlumený dálkou postrádal obvyklou naléhavost týraného dřeva. Bonsetti se ušklíbl a jeho stínové ucho se přitom pohnulo téměř o metr.

„Přestože já nemám nic a ty všechno, jsem lepší než ty,“ řekl.

Pokrčil jsem rameny.

„Zatím to tak nevypadá. Dvakrát ses mě pokusil dostat a stále žiji. Přestalo mě to bavit. Teď přišla řada na mě.“

Lhal jsem s klidem hráče, který sice ví, že hru už nevyhraje, ale stále mu v ruce zbývá poslední překvapivý trumf. U lesa za řekou se objevilo několik rychle se zvětšujících černých teček. Bonsetti zaútočil. Spustil jsem meč dolů a ani se nehnul. Byl opravdu nejlepší šermíř, kterého jsem kdy potkal. Dokázal zastavit smrtící útok, aniž by mě jen škrábl.

„Co děláš?“ vyštěkl a tvářil se jako dítě, jemuž berou jeho nejoblíbenější hračku. „Braň se!“

Vrátil se do střehu a připravil se k novému útoku. Tečky už byly větší, rozeznával jsem jezdce na koních. Bylo jich okolo dvaceti, ale z lesa stále vyjížděli další. Blížili se velmi rychle, museli hnát koně tryskem.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Ne. Klidně mě zabij, ale bez boje. Pokud mi však pomůžeš zlikvidovat tamty,“ ukázal jsem za jeho záda, „slibuji ti souboj v aréně se dvěma tisíci diváky.“

Bonsetti odstoupil do bezpečné vzdálenosti a ohlédl se.

„Souboj v aréně? S diváky?“ zeptal se nedůvěřivě.

Přikývl jsem.

„Bude to aréna jen pro nás dva. Necháme postavit stupňovité hlediště, aby viděli úplně všichni. Aby každý věděl, kdo je nejlepší. Důvod si vymyslíme a buď si jist, že se nám do toho nikdo neodváží mluvit,“ vkládal jsem do hlasu veškerou přesvědčivost, jíž jsem byl schopen.

Jezdci už byli sotva pár minut cesty od Nerozhodné. Dole o nich stále nikdo nevěděl.

„Souhlasím,“ řekl Bonsetti.

Přestal jsem mu věnovat pozornost, vyhoupl se na velký kámen a zakřičel:

„Poplach! Kowalski! Kante! Pozor na druhý břeh! Obsaďte brod!“

Po dobu deseti úderů srdce se nic nedělo, jako by všichni ztrnuli. Potom klid rozbil hluboký hlas Kantova rohu.

Seskočil jsem z kamene. Bonsetti už měl za sebou skoro třetinu cesty svahem dolů. Rozběhl jsem se za ním. Ani okamžik jsem nepochyboval, že naši nenadálí návštěvníci mají nepřátelské úmysly, ale neměl jsem nejmenší ponětí, co jsou zač.

Když jsem konečně seběhl k řece, stál už Kowalski v čele skupiny lučištníků hlídajících brod. První jezdci právě dorazili k protějšímu břehu a vstupovali do vody.

„Zatím nestřílejte, jsou příliš daleko. Až na povel!“ velel Kowalski.

Sám z pokleku zacílil a vystřelil. První jezdec se skácel z koně s ocelovou šipkou v hrudi, ale jeho kumpány to nezastavilo. Ve vodě jich už byl dobrý tucet a další je následovali. Umwald se přiřítil s mou vlastní kuší a balíkem šipek.

„Vyřiď Hammondovi, ať co nejvíc zrychlí přechod přes most! Nevím, jak dlouho se udržíme!“ křikl jsem na něho a připravil se ke střelbě. Umwald se propletl mezi vozy a zmizel.

„Pal!“ zařval Kowalski.

Šípy zasvištěly vzduchem, čtyři z prvních pěti útočníků skončili ve vodě. Dva se pokusili postavit, ale proud je porazil a vzal s sebou. Vstoje jsem zamířil a stiskl spoušť. Ocelové lučiště zadrnčelo, muž v čele druhé vlny se v sedle zakymácel. Okamžik se zdálo, že zásah do ramene ustojí, ale po krátkém zakolísání se skácel do vody. Jedna noha mu zůstala viset ve třmenu, kůň se splašil a pokusil se dostat nejkratší cestou na břeh. Přitom však sešel z brodu a ponořil se pod hladinu. Objevil se až o několik metrů dál, v místech, kde už neměl žádnou šanci vylézt z vody. O pár sekund později zmizel ve vodní tříšti vodopádu. Zbylí muži se rychle vraceli ke břehu. První útok jsme odrazili.

„Udržíme se,“ řekl Kant se sebedůvěrou v hlase.

„Záleží na tom, jak chytrý je ten, kdo jim velí.“ odpověděl mu tiše Kowalski a okamžitě přešel do velitelského tónu určeného pro uši ostatních.

„Nestřílet a čekat na rozkaz!“

Také záleželo na tom, kolik jich proti nám vlastně stálo.

Naši lučištníci nervózně pokukovali po Kowalskim a čekali na další pokyny. Až na dva to byli rolníci, které Kowalski v průběhu cesty částečně vycvičil a naučil střílet. Měli lehké jízdní luky, účinné jen na kratší vzdálenost.

„Na co čekáte!“ štěkl jsem na hlouček farmářských ozbrojenců shromážděných okolo dvou vozů blokujících ostatní.

„Uvolněte cestu a zformujte se do oddílů, jak máte nacvičeno! Potom se postavte do svahu mimo dostřel! Až přijde váš čas, zavolám vás!“

Karavana se opět dala do pohybu. Chlap v lesklém brnění začal organizovat muže na protějším břehu do dvou řad. Přes řeku se nedalo poznat, zda má těžký pancíř nebo jen kroužkovou košili. Dal bych poslední zbytek kávy za to, abych věděl, co jsou zač, kolik jich je a kdo jim velí. Určitě to nebyli jen obyčejní bandité, protože po prvním živelném útoku zachovávali kázeň. Kowalski upravil nastavení mířidel své odstřelovačské kuše a po zalícení vystřelil. Muž v kyrysu se zlomil v sedle, jenže to už se zformované řady jezdců vrhly do řeky. Naši vystrašení lučištníci ukvapeně vystřelili a jejich šípy bez účinku zapadly do vody daleko před brodícími jezdci.

„Čekat na rozkazy, sakra!“ zařval Kowalski a sám natahoval kuši.

Vystřelil jsem na jezdce nejvíc vpravo, ale zasáhl jsem jen koně. Muž se dokázal včas vyprostit ze třmenů, seskočil ze sedla a po svých se vrátil na břeh. První z útočníků postoupili do poloviny řeky.

„Pal!“ zavelel podruhé Kowalski.

Salva šípů zasvištěla vzduchem, tři koně zůstali s prázdnými sedly, ale skupina už byla sotva dvacet metrů od nás. Zůstal jich tucet.

Někdo za mnou vypustil v rychlém sledu tři šípy a všechny zasáhly cíl. Sundal jsem chlapa schovávajícího se za štítem. Na takovou vzdálenost mu proti výkonné kuši nebyl nic platný. Ohlédl jsem se. Bonsetti stál kousek stranou se svým dlouhým kladkovým lukem a zdánlivě bez míření vypouštěl jednu střelu za druhou. Během mžiku skončili ve vodě čtyři další jezdci. Ten člověk byl ďábel. Sedmkrát vystřelil a ani jednou nechybil.

„Pal!“

Třetí salva srazila ze sedel tři další útočníky a na břeh se dostal jediný. Kant se mu postavil do cesty, v poslední chvíli chladnokrevně ukročil stranou a z boku obouruč zaťal meč jezdci až k páteři. I druhý útok jsme odrazili.

Mrtvé odnášel proud, tři koně nerozhodně postávali v řece, ostatní se vraceli, odkud přišli. Mladík na křídle našeho střeleckého oddílu nespouštěl oči z protivníků, po bradě mu tekla krev z rozkousnutého rtu a celý se chvěl.

Během chvíle jsme vyřadili víc než dvacet lidí, ale zdálo se, že nepřátel na druhé straně přesto přibylo.

„Řek, že může pustit čtyři vozy najednou, ale víc ne!“ křičel na mě už z dálky přibíhající Umwald.

Po travnaté stráni na protější straně řeky přijížděli stále noví a noví jezdci.

„Chci někoho na kopci, ať víme, kolik jich je a kam se přesunují,“ řekl jsem.

Kant přikývl a posunkem poslal jednoho z žoldnéřů na pozorovací stanoviště.

„S takovou je udržíme, jak dlouho budeme chtít,“ zabručel spokojeně a otřel svůj dlouhý meč do pláště mrtvého útočníka.

Nechtěl jsem mu kazit elán. Muži na druhé straně nevypadali jako nováčkové a nevěřil jsem, že podobně sebevražedný útok podniknou ještě jednou. Předpokládal jsem, že se pokusí rozdrobit naše síly.

„Pozor!“ křikl někdo.

Instinktivně jsem se přikrčil, půl tuctu šípů se zabodlo do země pár metrů za námi, jeden z našich lučištníků padl k zemi s prostřeleným břichem.

„Nechte ho být a sledujte, co dělají!“ zařval Kant dříve, než se mu někdo pokusil pomoct.

Díky varování jsme při další salvě přišli jen o jednoho člověka. Šíp ho zasáhl do hrudi. Muž ležel na zemi, přidušeně chroptěl, bylo slyšet, jak plíce nasává ranou vzduch. Lidé okolo pozorovali jeho umírání s hrůzou v očích.

„Přitáhněte nějakou káru a postavte ji k vodě, ať se máme za čím krýt!“ rozkázal Kowalski přihlížejícím.

Třetí salva nás stála dva muže.

„Pohněte s tou károu, sakra!“ nadával Kowalski, „Nespouštějte z nich přitom oči! Jsou daleko, a tak dobře zase nestřílí, aby se nedalo včas uhnout!“

Horečně jsem uvažoval, jaký bude jejich další krok. Lučištnické souboje přes řeku byly určitě jen předehrou. Pomocný oddíl konečně dostrkal vůz až k řece. Teď jsme byli docela dobře kryti. Lehl jsem si na zem, abych poskytoval co nejmenší cíl, a vystřelil. Dostal jsem vousáče právě zakládajícího šíp. Střela z kuše ho povalila na záda. Stáhli se o pár kroků vzad a salva, kterou odpověděli, přeletěla vysoko nad našimi hlavami. Nikdo ze střeleckého oddílu nebyl zasažen. Najednou se však vozy pomalu postupující za našimi zády zastavily, ozval se nářek zraněných a bědování žen. Další série šípů zasvištěla vzduchem a opět dopadla za naši obrannou linii. Ti parchanti se zaměřili na farmáře! Nemuseli přesně mířit, v množství lidí pokaždé někoho zasáhli. Bonsetti klečel kousek ode mě. Vytrhl ze země jeden z nepřátelských šípů, zevrubně si ho prohlédl a zkusil hrot.

„Dlouhé luky, mířený dostřel devadesát metrů. Pokryjí stezku a kus svahu k tomu. Mají nás jako na dlani,“ okomentoval své zjištění.

Neměl jsem na to co říct. Bylo jasné, že dokud budou ostřelovat vozy, lidé nemohou jet dál. Navíc mě znervózňovalo, že nás karavana namačkaná na úzkém prostoru mezi břehem řeky a strmým kopcem omezovala v pohybu. Protivníci na druhé straně měli naopak místa dost a navíc měli koně. Pokud by je to napadlo, mohli by se rychle přesunout k nejbližšímu brodu a přejít řeku, než bychom dokázali zareagovat.

„Kante?“ zavolal jsem a přikrčil se před další sprškou šípů.

Žoldnéř se schovával za opačným koncem vozu.

„Slyším, pane.“

„Vezmi si patnáct mužů a přesuň se s nimi proti proudu na první místo, kde je možné Nerozhodnou přeplavat. Za žádnou cenu je nesmíte pustit na druhou stranu. Měj připraveného rychlého kurýra, kdybyste to nemohli zvládnout.“

„Ano, pane.“

Další šípová přeháňka beze škod zabubnovala na dřevěných postranicích a plátěných střechách vozů. Všichni se už stačili schovat. Špatné bylo, že nás přibili k zemi a donutili čekat, až oni něco vymyslí. Za každou cenu jsme museli pokračovat v přechodu přes kaňon. Nepřátelští lučištníci už odhadli maximální mířený dostřel našich kuší a rozmístili se asi třicet metrů daleko od břehu.

„Umwalde?“ zavolal jsem.

„Tady!“

Zjistil jsem, že se Umwald schovává přímo pod vozem, který sloužil jako naše provizorní hradba.

„Najdi Bryzolda s Gadonem a vyřiď jim, ať se postarají, aby lidé nezmatkovali. Musíme přejet přes most v co nejkratším čase. Neudržíme se věčně, je jich příliš mnoho.“

„Provedu.“

Umwaldův nadšený tón se mi nelíbil.

„A jestli se necháš trefit šípem, naložím ti, co se do tebe vejde. Jasné? Vyběhneš, až ti k tomu dám pokyn.“

„Rozumím.“

Natáhl jsem kuši.

„Kowalski, Bonsetti? Budeme ho krýt. Beru si střed, vy křídla.“

„Jsem připraven!“ odpověděl Kowalski.

Bonsetti klečel vedle mě se založeným šípem.

„Teď. Umwalde.“ řekl jsem tiše.

Vyrazil zpod vozu jako střela a rozběhl se podél stojící řady vozů. Několik lučištníků na protější straně zalícilo. Stiskl jsem spoušť a těsně minul chlapa v červené kazajce. Bylo to na mě už příliš daleko. Kowalski svého muže dostal a Bonsetti také. Koutkem oka jsem zahlédl, jak Umwald skluzem zabrzdil a dva šípy se zabodly do země pár kroků před ním. Náhle se na protější straně zformovala skupina jezdců a tryskem se rozjela podél břehu proti proudu řeky. Napadlo je překonat Nerozhodnou někde výš proti proudu. Naštěstí pro nás měl Kant náskok.

Několik desítek minut se nic nedělo. Náš pozorovatel na kopci signalizoval, že viděl vyjíždět z lesa zhruba sto padesát jezdců. Ať jsem počítal jak počítal, u brodu jich nebyla víc než polovina. Kdyby to byli obyčejní bandité, pokusili by se zvítězit jediným mohutným útokem. Možná by se na druhý břeh dostali, možná ne. Každopádně by za to zaplatili spoustou mrtvých. To, že vyčkávali, znamenalo, že jim velí někdo zkušený a znalý, kdo připravuje něco chytřejšího.

Slunce stoupalo a začínalo hřát. Stál jsem po kotníky ve vodě, ale přesto mi po zádech stékaly kapky potu. Lidé postrašeně mlčeli, bylo slyšet jen přežvykování dobytka a neklidné větření koní. Na druhé straně kaňonu jsme měli teprve dvě třetiny lidí. Každá minuta, během které nepřejel přes most žádný vůz, nahrávala protivníkovi, protože měl čas připravit další úskok. Slyšel jsem chvíli uklidňující a chvíli rázný Bryzoldův hlas.

„Most je volný! Jedem!“ zavolal někdo vpředu.

Na většině míst chránil lidi i zvířata hustý pás keřovitých lísek a topolů, jen u brodu byl břeh holý. Vozy, které kritické místo už překonaly, se se skřípáním a vrzáním daly do pohybu. Jeden farmář se pokusil otevřený prostor rychle projet. Šikovně se kryl za vozem, ale lučištníci dostali jeho tažná zvířata. Vůz zastavil a zatarasil cestu.

„S nákladem neprojedeme,“ řekl Kowalski, „ale lidé by mohli jít svahem kopce mimo dostřel.“

Měl pravdu. Vozy byly naší slabinou, zdržovaly nás. Nechat jsme je tady však nemohli, protože na nich byla naložena výbava, bez které nemělo cenu dál pokračovat. Náklad byl naší nevýhodou, ale – potlačil jsem hvízdnutí – také výhodou. Mohli jsme vozů využít jako malých pohyblivých pevností.

„Potřebujeme povoz na vysokých kolech,“ řekl jsem, „nebo lépe dva.“

Kowalski pochopil okamžitě.

„Dostrkáme ho do řeky, budeme se za ním schovávat a vypudíme je dál od břehu. Zbavíme se tak nevýhody kratšího dostřelu,“ dokončil za mě.

„Přesně tak,“ potvrdil jsem.

Za deset minut jsme tlačili dva vozy napěchované trávou a klestím do vody. Klestím kvůli tomu, abychom je v případě rychlého ústupu mohli snadno zapálit, trávou proto, aby nás chránila clona dýmu. Nechtěl jsem výhodu pohyblivého krytu za žádnou cenu poskytnout protivníkům.

Koryto se na naší straně prohlubovalo jen velmi zvolna a bez větších problémů jsme dokázali vozy dotlačit až doprostřed řečiště. Pokusili se nás odradit vlažným protiútokem, ale naše pevnůstky na kolech nám poskytly účinné krytí a ubránili jsme se. Stačily tři salvy, aby jezdci i střelci na druhém břehu ustoupili. Byli vývojem situace tak překvapení, že zatím nic dalšího nepodnikli.

Krčil jsem se pod dnem vozu, voda mi šplouchala okolo ramen, kuši jsem opíral o loukotě kola, abych ji nenamočil. Za krk mi každou chvíli padaly lehké otruby a zrní. Člověk nemusel být génius, aby si domyslel, co bylo ještě před chvílí nákladem. Se mnou se mezi koly tísnilo sedm dalších mužů, ostatní se krčili nad námi chráněni plachtou. Kowalski měl na starost druhý vůz, Bonsetti se držel stranou, z vody mu vykukovala jen hlava. Luk držel rovnoběžně s hladinou a nebyl téměř vůbec vidět. Zatím si ho nikdo nevšiml.

„Střílejte najisto, šetřete šípy,“ zavrčel jsem, když jsem spočítal, kolik mi zbývá šipek.

Opřel jsem si kuš o osu a jistou ranou mezi oči poslal na onen svět chlápka schovávajícího se v křovinách na protějším břehu. Byl poslední, který nepochopil, že lískový porost ho před střelami mé a Kowalskiho kuše neuchrání. Karavana vozů za našimi zády se opět rozpohybovala. Ten nervy drásající skřípot a lomoz zněl mým uším jako rajská hudba. Každé tři minuty přejel na druhou stranu kaňonu jeden vůz, jedna rodina se dostala do bezpečí.

„Všechno je v pořádku! Kant drží břeh, už odrazil tři útoky. Posily nepotřebuje, přibral s sebou pár farmářů!“ zakřičel na mě ze břehu Umwald. Byl jsem rád, že nešel až k nám, zbytečně by riskoval šíp do břicha.

Opět jsem se nemohl dopočítat našich nepřátel. Proti nám jich stálo asi padesát, nejméně tři desítky se jich smažily v pekle, nebo přesněji koupaly někde dole v kaňonu. Proti Kantovi jich odcválalo zhruba třicet. Pokud hlídka počítala dobře, necelá padesátka se jich toulala bůhvíkde. Znepokojovalo mě to, ale nemohl jsem s tím nic dělat. Čas běžel, vozy přejížděly přes kaňon jeden za druhým a ledová voda mě zbavovala posledních zbytků tepla. Začal jsem drkotat zuby. Vypadalo to, že nám naše provizorní pevnosti uprostřed řeky pomohly získat dostatek času. Náhle jsem periferním viděním zahlédl, jak ze skály tyčící se nad kaňonem na protějším břehu Nerozhodné spadl balvan. A za ním druhý a po chvíli další. Nepadaly samy od sebe, ale někdo je shazoval dolů a snažil se přitom zasáhnout most. Šestý kámen v pořadí narazil do podpůrného nosníku a celá křehká konstrukce se zachvěla. Potlačil jsem zaklení. Další prorazil do kulatin tvořících cestu velkou díru. Skřípot kol ztratil rytmus, karavana se opět zastavila.

„Jeďte, sakra, jeďte, dokud to jde!“ křičel jsem, ale lidé váhali.

Strach z bombardování a z pádu do propasti byl silnější než strach z nepřátel. Mezi kameny se objevily hořící pochodně. Zatím naštěstí most nezasáhla ani jedna. Dřevo by možná od plamene ihned nechytlo, ale silné, v pryskyřici máčené provazy, kterými byly nosníky spojovány, určitě. Začínal jsem mít pocit, že jsem našeho protivníka podcenil.

„Musíme je z té skály vypudit, nebo most zničí. Je to jen otázka času,“ uvažoval jsem nahlas. „Boční svah určitě hlídají, ale mohli bychom se dostat nahoru přímo po hraně skály nad řekou. Je sice také kolmá, ale členitá. Kowalski?“

Nemohl jsem mu to přikázat. Byla to sebevražedná mise s šancí na přežití jedna ku stu. Kdyby odmítl, šel bych sám.

„Vezmu si pár chlapů a zkusím to. Někdo nám ale musí krýt záda, nebo nás postřílejí jako tokající tetřevy,“ odpověděl klidně, jako by o nic nešlo.

Další balvan zasáhl most a přerazil pomocnou vzpěru, konstrukce zasténala, ale stále držela. Planoucí pochodeň se odrazila od hlavního pilíře do hlubiny. Jako zdálky ke mně doléhala kakofonie kleteb a nářků lidí shromážděných u mostu. Náš čas rychle dobíhal, nepřátelům stačilo čekat, až se záškodníkům podaří most zničit.

Pochyboval jsem, že vrchol skály obsadilo víc než deset lidí.

„My ve vodě budeme tlačit vozy k jejich břehu, jak nejdál to půjde. Lučištníci nahoře budou současně střílet. Nemají se před šípy kam schovat a nebudou chtít ustupovat do nekonečna, aby nám neumožnili pohodlný přístup ke skále,“ začal jsem vysvětlovat. „Dříve nebo později se odhodlají k útoku na meče. V okamžiku, kdy budou u nás, zapálíme vozy. Kowalski se svými lidmi se téhle zábavy nezúčastní. Ve chvíli největšího zmatku se pokusí nepozorovaně přebrodit až ke skále. Pak všechno závisí jen na nich. Musíme jim poskytnout trochu času a zabavit útočníky. Budeme ustupovat, ne utíkat, jasné? Lučištníci, kterým zbudou šípy, se stáhnou dřív a zapojí se z dálky.“

Bonsetti se ironicky ušklíbl.

„Tak nevím, kdo má větší šanci přežít. Oni,“ ukázal palcem na Kowalskiho, „nebo my?“

Jeho poznámka byla případná, ale lepší nápad jsem neměl.

„Jdeme na to,“ řekl Kowalski a podíval se na skalní stěnu, po níž se měl vyšplhat vzhůru. Kameny a pochodně z ní teď padaly téměř neustále.

„Jenom doufám, že tam nebude moc vody.“

Opřel jsem se ramenem do kola.

„Hej rup!“

Vody přibylo a proud s vozy lomcoval, až se zdálo, že je každou chvíli převrátí. Vzpomněl jsem si, že Kowalski neumí plavat. Postoupili jsme o dalších patnáct metrů a začali střílet. Po dvou salvách se na nás vrhli. Na koních i opěšale. Řada lidí se vřítila do vody, pěna se rozstříkla na všechny strany. Bonsetti vystřelil poslední dva šípy, zahodil luk a tasil meče.

„Lučištníci ústup!“ zavelel jsem. Deset postav vyklouzlo zpod plachet vozů a spěchalo pryč. Připadalo mi, že nás proti valící se hordě zbyla jen hrstka. Rozhlédl jsem se po mužích okolo. Rozšířené oči, bledé tváře, pevně sevřené fialové rty. Báli se o život, ale zůstávali. Já se bál o něco jiného. Strach z toho, že je nedokážeme zastavit, se mi převaloval v žaludku jako něco živého. To by totiž znamenalo konec pro všechny lidi za námi.

„Vydržíme, musíme!“ slyšel jsem řvát sám sebe. Už mi ani nebyla zima.

Kowalski hodil do vozu zapálenou pochodeň a začal sestupovat po proudu. Po dvou krocích mu hladina sahala až po prsa. Přestal jsem ho pozorovat a soustředil se na první vlnu útočníků. Nohy jsem měl zdřevěnělé od dlouhého pobytu v ledové vodě. Potřásl jsem hlavou, abych se zbavil kapek na řasách. Suché klestí se okamžitě rozhořelo, obklopil nás oblak hustého dusivého dýmu. Těsně u hladiny se ještě dalo dýchat.

Zpoza tmavého obrysu vozu se vynořil první jezdec na koni. Přitiskl jsem se k postranici, muž na mě chtěl najet, ale zvíře se leklo plamenů, postavilo se na zadní a vzápětí převrátilo na bok. Odevšad se ozývalo ržání koní dušených dýmem a klení jezdců. Oheň vyšlehl ještě výš, rozpoutalo se peklo. Nadechl jsem se plamenů a protáhl se pod vozem. V kalné vodě před sebou jsem vytušil tmavý obrys číchsi nohou. Bodl jsem muže šikmo vzhůru do břicha, zkalená voda ještě víc ztmavla. Vynořil jsem se a přidržel si umírajícího před sebou jako štít. V dýmu si mě nikdo nevšiml. Kouř nutil ke zvracení. Stál jsem v zádech tří pěšáků obcházejících oheň uctivým obloukem. Potichu jsem mrtvého položil do vody, tasil a šikmým sekem přetáhl dva bližší muže přes záda. Jeden se ještě dokázal otočit. Bodl jsem ho do tváře. Zazněl výkřik, z kouře se vynořili další tři. Vrhl jsem nůž, který jsem stále držel v levé ruce, a aniž bych zjišťoval, zda jsem trefil, potopil jsem se a podplaval vůz zpátky.

Vynořil jsem se mezi dvěma jezdci, útočníci už byli i tady. Kolem hlavy mi zasvištěl šíp, kůň vpravo zařehtal a zhroutil se s prostřeleným krkem. Vykryl jsem jedovatý sek na hlavu, dorazil jezdce, který se právě stavěl na nohy, a vrhl se do proudu. Doufal jsem, že Kowalski je už dostatečně daleko.

Zajel jsem co nejhlouběji pod vodu, teprve po pěti dlouhých tempech jsem změnil směr a snažil se plavat šikmo proti tlaku vody. Vynořil jsem se, až když jsem měl plíce bolavé k prasknutí. Řeka mě snesla víc, než jsem čekal, na dno jsem nedosáhl. Břeh byl naštěstí nedaleko, ale musel jsem se vydrápat do třímetrového srázu porostlého hustou spletí malých vrbiček. Lezl jsem nahoru, jak nejrychleji to šlo, s mrazivým pocitem, že se mi každou chvíli zabodne do zad šíp. V polovině mi půda ujela pod nohama, svalil jsem se zpátky do vody, ostrá bolest z poraněného kolena mnou projela jako blesk. Zoufale jsem to zkusil podruhé, nezbývaly mi síly na další plavání v ledové vodě. Podařilo se.

Nahoře jsem se otočil, abych zkontroloval situaci. Vozy dohořívaly, protější stranu řeky v délce třiceti metrů halila hutná dýmová clona. Nepřátelé neriskovali útok poslepu a vrátili se. Vyčerpaně jsem se svalil na zem. Bolest natažených kolenních vazů byla tak intenzivní, že jsem zadržoval dech. Uřízl jsem kus nohavice, omotal kůži kolem kloubu a provizorní obvaz stáhl, jak nejvíc to šlo. Pomohlo to. Trochu.

Po chvíli jsem se vzpamatoval a dokulhal zpátky k brodu. Bonsetti právě počítal muže, kteří přežili. Zbyla nás sotva třetina, z toho pouze tři lukostřelci. Já s Bonsettim jsme už kuš ani luk neměli.

„Jakmile se rozptýlí dým, vrhnou se na nás. Sami nemáme šanci. Přišel čas, aby i farmáři ukázali, co umí,“ navrhl.

Měl pravdu. Kývl jsem na žoldnéře, který si právě zavazoval poraněnou ruku.

„Přiveď je!“

Za minutu jsme měli na břehu padesát mužů s píkami, štíty a sekerami; jen pár jich mělo meče. Zamlklí, bledí, oči lesklé obavami. Mnoho z nich si rukama mnulo břicho. Strach dokáže pořádně zamíchat vnitřnosti. Přesto bez protestů převraceli vlastní vozy, stavěli z nich barikádu po celé šířce brodu a zaujímali místa podle Bonsettiho rozkazů. Měli o co bojovat, věděli, že když útočníci prorazí, bude konec. Konec s jejich ženami i dětmi.

Náhle pracovní ruch přehlušil panický křik hrůzy. Otočil jsem se k mostu. Po provazy ovázaném pilíři šplhal první ohnivý jazyk, dým halil stavbu jako černý rubáš. Přes to všechno po mnohokrát proražené cestě projížděl jeden vůz za druhým. Uvědomil jsem si, že bombardování skončilo. Hammond horečnatě přímo za pochodu opravoval největší poškození, šplhal mezi trámy jako opice a s děsivým nákladem na ramenou prováděl neskutečné akrobatické kousky. Materiálem ho musela zásobovat celá četa mužů. Bryzoldovi muži uklidňovali lidi a pomáhali na druhou stranu pěším. Každá chvíle, kterou se udržíme, znamenala jednu rodinu – ženu s dětmi – v bezpečí. Napadlo mě, že Kristýna je až na úplném konci karavany. Někdo na protějším břehu vykřikl povel k útoku, žoldnéři pomalým krokem vešli do proudu. Přestal jsem sledovat dění na mostě.

Nepřátelé postupovali ve vyrovnané formaci ve třech řadách. Nebylo proč spěchat, nikomu už nezbyly šípy. Podél hlemýždím tempem postupujících vozů k nám klusal Kant. Svůj šaršoun nesl položený přes rameno, kroužkovou košili na prsou měl proseknutou, látku oděvu ztmavlou krví, ale přesto se vítězně šklebil:

„Neprošli! Pobili sme všecky, ale pro sichr sem tam pár chlapů nechal!“

„Nějaké žoldnéře?“ zeptal jsem se.

„Zbyl sem jenom já,“ zavrtěl hlavou, „a tady budu užitečnější.“

Přikývl jsem. Vyrovnaná řada zabijáků už byla ve druhé třetině řeky. Početně byly síly vyrovnané. Věřil jsem, že to zvládneme, i když farmáři měli do zkušených bojovníků daleko. Rozhodující okamžik se blížil. Někdo vykřikl, vzápětí jsem v chaosu zvuků rozeznal dunění kopyt. Zpoza hřebene tryskem vyjížděly desítky jezdců. Pochopil jsem, že se náš pozorovatel nespletl a odhadl počet útočníků dobře. Jejich velitel však hned na počátku vyslal jeden oddíl proti proudu Nerozhodné, aby našel nehlídaný brod a vpadl nám do zad. Jejich koním už docházely síly, zřejmě je štvali spoustu kilometrů. Od mostu je však dělily poslední stovky metrů a v cestě jim nestál vůbec nikdo.

„Vy dva zůstanete s farmáři a povedete obranu, ostatní žoldnéři za mnou!“ štěkl jsem.

Sprintem jsme s tasenými meči vyrazili k mostu. Ve stejné chvíli narazila první řada útočníků na barikádu u brodu. Okamžik jsem doufal, že se jezdci zdrží pleněním vozů, které jim stály na dosah ruky, ale nechali je bez povšimnutí. S nožem v jedné a mečem v druhé ruce jsem se proplétal mezi lidmi, prodíral se keři, přeskakoval kameny. Farmáři opouštěli svůj majetek a prchali nahoru do kopce.

První jezdci vjeli na most, aby se dostali na druhou stranu. Plameny už šlehaly na několika místech, vzduch se tetelil horkem, nedalo se rozeznat, co se přesně děje. Zahlédl jsem Hammonda, jak se staví útočníkům tváří v tvář s trámem v ruce. Nebojoval. Vrhl břevno vpřed s takovou prudkostí, že náraz smetl jezdce i se zvířetem do hlubiny.

Už jsme byli v půli cesty. Já první uprostřed, krok za mnou po stranách Bonsetti s Kantem, za námi posledních osm žoldnéřů. Další jezdec zaútočil na neozbrojeného Hammonda, ale obrovský muž neuhnul a jediným úderem pěsti poslal koně k zemi. Muž vyklouzl ze třmenů a zmizel v prázdnotě. Útočníci si nás všimli, několik nám jich vyrazilo vstříc. Museli sesednout z koní, protože v úzkém prostoru zaplněném vozy ve dvou řadách pro ně nebylo dost místa. Protáhl jsem se úzkou uličkou mezi zapraženými buvoly, za mnou v těsném závěsu dva muži. Kanta následovalo zbylých šest, Bonsetti postupoval sám.

Další nájezdníci se už na most neodvažovali, místo toho sekerami přesekávali kotvící lana a snažili se podetnout jednotlivé nosníky. Muž, který uděloval rozkazy, se pokoušel pochodní most zapálit.

Narazil jsem na prvního soupeře. Zaútočil jsem bez finty, z dálky a tak rychle, že vůbec nestačil zareagovat. Přešel jsem přes něho, ještě než padl k zemi. Okamžitě přede mnou stáli další čtyři. Vybral jsem si chlapa nejvíc vlevo, pohrozil bodem na hrudník, vmykem se mu dostal až k tělu a zarazil mu nůž pod žebra. Nekryl jsem se, jen útočil. Nebyl čas. Zbylé tři jsem přenechal svému doprovodu a běžel dál.

Krátké volné prostranství, okamžik jsme s Kantem a Bonsettim sprintovali v jedné linii. Kanta po první srážce následovali už jen tři muži, já za sebou slyšel jednoho. Zpoza velkého balvanu na kraji stezky vyskočili další tři šermíři. Stačil jsem si všimnout jen kovového lesku jejich oděvů. Tvrdý kryt s odsmykem, sek šikmo vzhůru, otočka, krátký úder na hlavu dalšího. Krev mi stříkla do obličeje, bok zapulsoval horkem. Podsaditý chlápek s bradkou byl rychlejší než jsem čekal a před smrtí mě stačil poznamenat dýkou. Uháněl jsem dál, někdo za mnou vykřikl.

Dřevo zapraštělo, most se zachvěl. Srdce mi vynechalo jeden tep, ale konstrukce stále držela. Většina útočníků zanechala demolování mostu a obrátila se proti nám. Shora se neslo Kowalskiho vítězné hulákání, za námi běsnila vřava boje o brod. Zbyli jsme tři – já, Kant a Bonsetti. Postupovali jsme v řadě, proti nám devět mužů, jejich velitel pokračoval v zapalování lan. Stáli v otevřeném oblouku, jeden jako druhý připraveni v šermířském střehu, ostřílení a tvrdí chlapi. Snížil jsem těžiště a uchopil meč oběma rukama. Potřeboval jsem projít stůj co stůj a zastavit šílence s ohněm. Zaútočil jsem úhozem na sokovu čepel, krátkým a tak tvrdým, až jeho meč odletěl stranou. Proběhl jsem kolem něho, odrazil se rameno na rameno, využil rotace, v poslední chvílí srazil bod jeho partnera a kontroval sekem na klíční kost. Septimou jsem vykryl útok dýkou odzbrojeného šermíře a vodorovným máchem z otočky ho rozťal vejpůl. Koleno zaprotestovalo, levá noha pode mnou povolila, musel jsem pokleknout. Krev z čerstvého šrámu přes tvář mi zalévala levé oko, stehno jsem měl otevřené skoro až na kost, ale žádná tepna ani žíla nebyla zasažena. Netušil jsem, kde jsem ke zraněním přišel.

Kant prvního soupeře zabil, ale před druhým ustupoval a bránil se z posledních sil. Pokusil jsem se postavit, ale nešlo to. Nohy mě neposlouchaly. Ukazovákem jsem sundal pojistnou pásku z rukojeti nože v pouzdře na zápěstí a nechal ho sklouznout do dlaně. Kant zavrávoral, jeho poslední kryt byl už jen pokus. Vrhl jsem nůž dlouhým spodním obloukem. Čepel se po jedné a půl otáčce zabořila Kantovu soupeři pod pravou lopatku. Proti úzkému a dokonale broušenému hrotu mu nepomohla ani destičková zbroj. Muž vítězný úder nedokončil, poklesl v kolenou a zhroutil se. Na Kantově bledé tváři se objevil překvapený výraz, husté obočí se spojilo v jedinou čáru. Přes prsa se mu křížem ke staršímu šrámu táhl nový, krev prosakovala i skrz drátěnou košili. Opíral se o svůj velký meč, jeho oči získávaly onen charakteristický rybí lesk.

„Mrzí mě, že už s váma nemůžu jít dál, ale sem rád, že sem se dostal až sem. Sakra –“ nedokončil a převrátil se na bok.

Podíval jsem se na druhou stranu. Bonsetti stál obklopený čtyřmi těly a kolébal se ze strany na stranu. Byl skrz na skrz probodnutý mečem s bohatě zdobenou esovitě prohnutou záštitou, jílec ještě stále svírala ruka uťatá v zápěstí.

„Byl moc houževnatý,“ zamumlal a podíval se na mě, „asi nebudu mít svůj souboj v aréně.“

Umřel se smutným úsměvem na rtech. Já jsem ještě nemohl umřít. Nesměl jsem, nemohl. Všechno by pak bylo zbytečné. Na okamžik jsem pevně dlaněmi sevřel zhmožděné koleno a postavil se. Šlo to. Nejistě jsem vykročil k poslednímu muži, který teprve teď odhodil pochodeň. Poznal jsem ho. Byl hubenější, než jsem si ho pamatoval. I on musel horám zaplatit jejich daň.

Za ním jsem viděl Hammonda hasícího plachtou jednoho z vozů ty největší plameny; lidé vytvořili z druhé strany kaňonu živý řetěz, podávali si vědra s vodou a polévali hořící pilíře. Přinutil jsem se zaostřit pohled na posledního soupeře. Moc to nešlo, stejně jsem ho viděl jen rozmazaně.

Arthur Duno stál ve volném střehu a klidně mě pozoroval.

„Kolik ti nabídli za to, že se mi znovu postavíš?“ zeptal jsem se.

Zadrhával jsem, až jsem se bál, že mi nebude rozumět.

„Pět tisíc,“ odpověděl s úšklebkem, „ale peníze pro mě tentokrát výjimečně nebyly to nejdůležitější.“

„Tak proč jsi tady?“ položil jsem další otázku a přiblížil se o krok. Koleno zatím drželo.

Adrenalinové opojení vyprchávalo, doléhala na mě únava z předchozího boje, celý trup jsem měl najednou dřevěný, točila se mi hlava. Zřejmě jsem ztratil víc krve, než jsem si uvědomoval.

„Protože jsi mě porazil, i když jsem měl na své straně všechny výhody. Takovou věc zatím nikdo nedokázal,“ odpověděl.

„Ale to není profesionální a ty jsi profesionál,“ pokračoval jsem a snažil se zaostřit myšlenky.

Duno pokrčil rameny.

„Máš pravdu, ale já tě chci zabít.“

Najednou jsem pochopil, že ten muž přede mnou je naprosto bezvýznamný. Jen mi stál v cestě. Důležití byli lidé za ním, lidé, které jsem chránil, které jsem měl zavést na místo, kde si postaví nové domovy. Muži jako Bonsetti, Duno. Kant nebo já nikdy nebyli, nejsou a nebudou důležití. Přišlo mi divné, že mě to nenapadlo dřív. Svět se rozmazal ještě víc, Duno se změnil v rozplizlou loutku, jen jeho tvář jsem viděl zřetelně.

„Byl jsi profesionál,“ řekl jsem.

Tázavě nadzdvihl obočí.

„Byl? Protože jsem tohle,“ rozhlédl se po zkáze kolem, „považoval za něco osobního?“

„Ne.“

Potlačil jsem chuť zavrtět hlavou. Bál jsem se, že ztratím rovnováhu.

„Protože jsi mrtvý.“

Zasmál se. Zaútočil jsem. Stejně, jako když jsem se snažil porazit Bonsettiho. Bezstarostně, s rychlostí, o níž jsem netušil, že jsem jí vůbec schopen. Pouze jsem lehce mávl mečem. Duno můj šikmý sek na bok odrazil jen částečně. Kalhoty mu zrudly krví. Přesto vzápětí kontroval tak razantně, že mi vyrazil meč z ruky. Zbraně také nejsou důležité, jen lidé. Zdálo se mi, že se mé vědomí oprostilo od těla a jedná za mě někdo jiný. Přilepil jsem se na něho, levačku mu podvlékl pod loktem paže držící zbraň a sevřel ji do zámku. Sáhl sice po dýce, ale v následujícím okamžiku ležel na zemi se zlomenou paží. Mé koleno povolilo. Zhroutil jsem se vedle něho. Mlhavě jsem vnímal, jak šátrá po dýce, která mu při pádu vyklouzla z prstů. Uchopil jsem jeho tvář do dlaní. Triumfálně se zašklebil a napřáhl pravou ruku k bodnutí. Ve stejném okamžiku jsem mu svými dlouhými prsty vmáčkl oční bulvy hluboko do mozku.

Rozhlédl jsem se. Boj o brod byl rozhodnut, útočníci pomalu ustupovali. Smrt velitele zřejmě zchladila jejich bojové nadšení. Na mostě se zdálo všechno v pořádku. Plameny zmizely, jen zdola ještě stoupaly řídnoucí sloupy čpícího dýmu.

Zamával jsem na Hammonda. Vkleče to s rovnováhou nebylo tak špatné.

„Můžeme pokračovat?“ zaskřehotal jsem.

Překvapilo mě, že vůbec dokážu mluvit.

Přikývl, zvedl pravou ruku do výše a vztyčil palec.

Tak jsem si ho zapamatoval.

Dřevo náhle zmučeně zapraskalo a po pauze trvající pět úderů srdce se konstrukce mostu, oslabená ohněm a bombardováním, s jakousi morbidní elegancí zřítila do hlubin. Hammond až do konce držel palec v optimistickém gestu, jen na tváři se mu objevil užaslý výraz, jako by nemohl uvěřit tomu, co se děje.

Katastrofa zapůsobila na všechny jako šok. Lidé na barikádě přestali bojovat, v zoufalství odhazovali zbraně a prchali pryč. Ustupující nepřátelé využili paniky a se znásobenou silou se vrhli do protiútoku. Farmáři, jejichž rodiny nebyly v bezpečí, se rozutekli ke svým vozům; jednotná obrana se rozpadla na množství izolovaných bojůvek. Začalo všeobecné drancování.

* * *

Stál jsem na kraji propasti, prázdný a k smrti unavený. Netušil jsem, co dál. Nikdo z útočníků si mě nevšímal. Neměl jsem žádný majetek, o který by mě mohli připravit, proto jsem pro ně nebyl důležitý. První vozy začaly hořet. Odevšad se ozýval vyděšený křik žen a dětí. Z vřavy se vynořil Kowalski. Byl mokrý, napadal na jednu nohu a levé ucho mu viselo jen na kousku. Tvář měl černou od sazí a jeho oči vypadaly mrtvě. Postavil se až na samé úpatí srázu a vrtěl hlavou, jakoby si odmítal připustit skutečnost.

„Řekl bych, že bys svoje holky neměl nechávat o samotě. Určitě tě budou potřebovat,“ začal jsem mluvit a nechápal jsem, proč to vlastně říkám.

„Cože?“ zeptal se zmateně.

„Tam na druhé straně se bez tebe neobejdou. Měl bys jít za nimi.“

Mé soudnější já chtělo Kowalskimu říct, ať mě neposlouchá, že jsem určitě utrpěl otřes mozku, ale ten druhý, ten, kdo bojoval s Dunem, mi to nedovolil. Kowalski jen vážně přikyvoval, jeho ucho visící na proužku kůže se přitom směšně houpalo. Alespoň mně to tak připadalo.

„Máš pravdu,“ přitakal.

Bez dalšího váhání odložil meč a po chvíli zkoumání začal slézat dolů do propasti. Dělal to se stejným klidem, se kterým se vydal na svou sebevražednou misi. Nevěřil jsem, že to dokáže, ale pokusit se o to musel. Já mu jen poradil, ukázal cestu tam, kde ji neviděl. Do smrti by si neodpustil, kdyby to nezkusil.

Náhle jsem pochopil, co musím udělat já. Zamířil jsem k nejbližšímu vozu. Nikdo ho nebránil, okolo byly jen ženy a děti. Jeden z drancovníků právě pokládal na lopatky statnou selku, druhý ranami pěstí zpracovával její dceru, aby byla povolnější. Mě si nikdo nevšímal, neměl jsem přece žádný majetek. Můj pocit rozdvojenosti se vrátil, přistihl jsem se, že se usmívám. Možná se mi i leskly oči tak jako Kantovi, když umíral. Tenhle vůz jsem sice nehledal, ale když už jsem šel kolem, přetáhl jsem prvního drancíře mečem po zádech a druhého vzal jílcem do zátylku. Praskl. Myslím ten zátylek, ne jílec.

U druhého vozu si mě všimli. Také byli dva. Buď jsem měl smůlu, nebo už jsem nebyl tak rychlý. Jeden z nich mě stačil seknout do stehna. O jedno zranění víc nebo méně, bylo to vlastně jedno. Pak mi opět koleno na chvíli vypovědělo službu. Naštěstí to ani moc nebolelo, vlastně nic už nebolelo. U třetího vozu jsem našel jezdeckého koně. Hubený chlap s protáhlou bradou si ho nechtěl nechat vzít a dokonce kvůli tomu i přestal znásilňovat nějakou ženu. Moc to s mečem neuměl. Ani další vůz nebyl Kristýnin, ale byli u něho tři. A potom přišla tma.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

NA ÚTĚKU

Umwald běžel podél řady vozů a proplétal se mezi lidmi. Kouř ho oslepoval, na několika místech se ještě bojovalo, ale většinou lidé pouze prchali před nájezdníky. Muž s rancem na rameni, který bez rozhlížení vyrazil sprintem vzhůru do kopce, ho bezohledně srazil k zemi a Umwald zastavil v několika kotoulech před zjizveným chlapem s mečem v ruce. Ozbrojenec se na něj krátce podíval a když zjistil, že je to jen kluk beze zbraně, odkopl ho stranou, sáhl k boku a hodil kamsi přes Umwaldovu hlavu vrhací sekeru. Při zřetelném zapraštění kostí Umwalda zamrazilo. Podíval se za sebe. Muž s rancem ležel na břiše se sekerou zaraženou v zádech, jednou nohou křečovitě hrabal pod sebou, jako by se stále snažil utéct.

„Tady je zase jenom obilí! Zapalte to!“ zařval někdo, vzduchem proletěla hořící pochodeň a dopadla na plátěnou střechu vozu. Umwald se zvedl na kolena, zpočátku opatrně, aby si ho nikdo nevšiml, a o okamžik později se co nejrychleji rozběhl dál. Držel se teď na úbočí kopce, kde byl neschůdnější terén, ale kde měl čas vyhýbat se prchajícím lidem i jejich pronásledovatelům. Někteří farmáři se pokoušeli utéci i s vozy, ale většinou to končilo pouze srážkou s jiným spřežením; úzká cesta podél řeky byla na několika místech zcela zatarasena. Zmatek zvyšovala vyděšená, z postrojů utržená zvířata pobíhající sem a tam. Nájezdníci se přestali chovat jako vojenský oddíl a v honbě za kořistí chaoticky masakrovali osazenstvo jednotlivých vozů. Umwald je brzy předběhl. Cesta podél řeky se rozšířila, zahlédl několik vozů mířících zpátky. Na konci řady spatřil Kristýnu s dětmi. Seděla na kozlíku, v ruce držela opratě připravena kdykoliv popohnat zvířata. Umwald s úlevou zaregistroval i dva dětské obličejíčky vykukující zpod plachty.

„Otoč se a ujížděj!“ křikl a začal co nejrychleji odvazovat dva koně z opuštěného povozu.

„Ujížděj!“ křičel, když viděl, že nereaguje.

„Co je s mým mužem!“ zavolala Kristýna a postavila se, aby viděla víc dopředu.

Kolem řady vozů se směrem k nim řítili dva jezdci. Zatím byli daleko.

„Je mrtvej, spad do kaňonu! Most je zničenej! Utíkej!“ zakřičel Umwald.

Jezdci se rychle blížili. Umwaldovi se konečně podařilo odstrojit jednoho koně ze zápřahu a vyhoupl se na jeho hřbet. Věděl, že pokud je muži začnou pronásledovat, nemají žádnou naději.

„Jeď!“ křičel.

Nájezdníci už byli jen pár kroků daleko. Umwald zakřičel zapraženému hnědákovi přímo do ucha a šlehl ho bičem přes krk. Zvíře se splašilo a vyrazilo vpřed – do cesty pronásledovatelům. První muž se srazil s vozem a skončil na zemi s nohama zaklesnutýma ve třmenech. Poplašený kůň se vzepjal a šlapal po bezvládném těle kopyty. Druhý se vyhnul spřežení vnějším obloukem do svahu. Kristýna trhla opratěmi a práskla bičem. Vůz se pod jejím vedením otočil téměř na místě, až dřevo zaskřípělo a zadní kola šla do smyku. Druhý jezdec právě cválal dolů ze svahu s taseným mečem. Bravurní formanský kousek ho zaskočil, navíc Kristýna šlehla jeho koně bičem. Ten se srazil s vysokými předními koly a útočník přepadl koni přes hlavu. Vůz nadskočil, když ho zadní náprava přejela. Muž zůstal ležet na zemi a hlasitě sténal. Umwald zbledl, patami pobídl koně a chvějícíma se rukama se křečovitě držel hřívy.

„Jedem!“ povzbuzoval zvíře křikem k větší rychlosti.

Až se zpožděním ho ovládl strach a udělalo se mu špatně z toho, co viděl.

Urazili tryskem skoro deset kilometrů. Potom museli zastavit, protože zvířata byla zchvácená. Umwald ze sedla spíš spadl než slezl. Neustále pozoroval cestu za nimi, zda neuvidí pronásledovatele.

„Máme naději ujet. Až do noci budou mít co dělat,“ řekl nahlas.

Když si uvědomil, co slova „budou mít co dělat,“ znamenají, otřásl se.

Kristýna seděla na kozlíku s opratěmi v rukou. Hrubá kůže jí do útlých zápěstí vytlačila tmavě modré odkrvené stopy, byla bledá a tvář měla ztrnulou, podobně jako lidé, kteří utrpí těžký šok. Harold s Rosetkou se k ní mačkali každý z jedné strany a vážně Umwalda pozorovali.

„Opravdu umřel?“ zeptala se tiše.

Přikývl.

„Ve chvíli, kdy jsme zvítězili a měli pokračovat v cestě, se most zřítil. Stál na něm. Opravoval ho.“

Umwald se cítil nejistě, když se díval do vystrašených očí dětí. Skoro jako by za to sám mohl.

„A Koniáš?“

Umwald pokrčil rameny.

„Pak se dostali přes řeku a začalo drancování. Ztratil se mi ve vřavě.“

Kristýna políbila Rosetku do vlasů a pohladila Harolda.

Jako by z dotyků nabrala sílu, do tváře se jí vrátilo odhodlání.

„Co budeme dělat?“ řekla klidně.

Umwald ztuhl. Sám se chystal položit stejnou otázku, protože neměl nejmenší potuchy, co si počít. Najednou si uvědomil, že Kristýna je stejně bezradná a navíc doufá, že jí on pomůže.

„Vrátíme se. Přejdem přes hory zpátky. Tady zůstat nemůžem,“ řekl nahlas.

Myšlenku, že to je nesmysl, protože něco takového nikdy sami nemohou dokázat, spolkl. Při představě stoupání do výšek, kde se lidem krátil dech, síly ubývaly neskutečnou rychlostí a každý krok byl utrpením, ho jímal strach. Doufal, že to všechno řekne Kristýna. Ta se místo toho rozhlédla po okolních štítech.

„Máš pravdu, tady zůstat nemůžeme. A asi bychom se měli co nejrychleji vzdálit tam těm,“ ukázala směrem ke kaňonu.

„Jedeme,“ souhlasil Umwald.

Putovali celou noc. Cestu znali, stačilo se držet vyjetých kolejí vozů. Přes zvyšující se únavu pokračovali i ve dne, ale večer museli zastavit, protože zvířata odmítla jít dál.

Umwald sklouzl ze sedla a okamžik pozoroval Kristýnu rychle a obratně připravující tábořiště. Rosetka s Haroldem byli po celý den klidní, jako by chápali, že situace je vážná. Umwald odstrojil koně, napojil je u řeky a potom uvázal ke stromům tak, aby měli dostatek pastvy. Když si sedal k ohni, sotva pletl nohama. Dostal hrnek horké kávy, zbytek několik dnů starého chleba a kus uzeného masa. Mechanicky jídlo žvýkal. Neměl hlad. Jedl, protože si uvědomoval, že v nejbližších dnech bude potřebovat všechny síly. Kristýna uložila děti ke spánku a vrátila se k ohni.

„Vozu se musíme zbavit. Je těžkej a zdržuje nás. V horách bysme si s ním nevěděli rady,“ řekl a vzhlédl ke Kristýně.

Mlčela, dívala se do ohně a její černé vlasy se v záři plamenů kovově leskly. Ústa jí lemovaly vrásky únavy a starostí. Umwald si s náhlou jasnozřivostí uvědomil, že ona i on budou už za několik málo dnů vypadat ještě mnohem zbědovaněji. Pokud budou ještě naživu.

„Nahoře za chvíli skončí léto a bude zima. Musíme mít dobré oblečení a hodně jídla. I nouzová zásoba dřeva by se hodila,“ pronesla zamyšleně.

Umwald se sám před sebou zastyděl. On zatím přemýšlel jen o potravinách a dřevě, na oblečení zapomněl.

„Ve vymřelém městečku jsme s Koniášem nechali lehký dvoukolák a myslím, že víc lidí tam odložilo věci, který se jim nechtělo tahat s sebou. Navrhuju vzít ten vozík a tři koně. Na jednom pojedu já s Haroldem, na druhém ty s Rosetkou. Třetího zapřáhneme do káry s nákladem. Pokud to nepůjde, necháme ji někde stát.“

Kristýna jen přikývla.

„Kde ses naučila tak dobře řídit vůz?“ zeptal se Umwald, protože Kristýna s těžkým vozem zacházela obratněji než většina profesionálních vozků.

Na okamžik se usmála, ale byl to spíš trpký úsměv.

„Člověk se občas protlouká, jak se dá. To se mu pak všechno, co umí, hodí.“

Umwald se dál nevyptával. V noci, než usnul, záviděl Kristýně a dětem vzájemnou blízkost. Tak silný pocit osamělosti neměl už hodně dlouho. Snažil se nemyslet na lidi z karavany.

Během dalšího dne objeli jezero a dorazili do opuštěného městečka. Kára stála tam, kde ji Umwald nechal. Přeložili zásoby jídla a oblečení z Kristýnina vozu, ve věcech zanechaných zde farmáři objevili několik teplých houní, našli i několik jezdeckých postrojů. Když Umwald naposledy kontroloval jejich výbavu, přinesla Kristýna náruč drobně naštípaných borových třísek. Vzpomněl si, jak se mu občas ve větru nepodařilo zapálit jako kámen tvrdé dřevo horských stromů. Kristýna myslela prakticky a na nic nezapomínala. Umwaldovi připadalo nesmyslné, že se k němu chovala jako k vůdci jejich maličké skupiny.

„Máme všechno?“ zeptala se.

Umwald pohledem přejížděl z jednoho rance na druhý a začal mechanicky vypočítávat jednotlivé položky jejich nákladu. Kristýna pozorně poslouchala a nakonec souhlasně přikývla.

„Všechno.“

Vyrazili ještě před večerem, protože Umwald se obával pronásledování a chtěl být co nejrychleji v horách. Kristýna proti noční jízdě neprotestovala. Jeli nocí, obloha byla jasná a posetá hvězdami, měsíc zakrývaly hory. Bylo teplo a pofukoval vlahý vánek horského léta, ale Umwald nic z toho nevnímal. Nepřestával myslet na srázná stoupání a nebezpečná klesání horské stezky. Netušil, za jak dlouho dokážou hory překonat, a už vůbec nevěděl, zda je množství mouky a fazolí, které sebou vezou, dostatečné. Připadal si jako sebevrah, jako člověk, který neumí plavat a skáče do hluboké tůně. Nejhorší na tom bylo, že na něm záviseli další tři lidé.

Harold, který před ním v sedle klímal, se zavrtěl a Umwald potlačil bolestné syknutí. Nebyl zvyklý trávit celé dny v sedle, hýždě a vnitřní stranu stehen měl jednu velkou otlačeninu a odřeninu. Obdivoval Kristýnu. Seděla na koni, jako by na jeho hřbetě přímo vyrostla, a malá Roseta spala v jejím náručí jako v bavlnce.

Odněkud zepředu zaznělo nepokojné zaržání. Umwald v sedle ztuhl, až se Harold probudil a poplašeně sebou škubl. Jeli teď po cestě vystavěné prvními osadníky, nepřicházelo v úvahu, aby potmě sjeli z náspu dolů a pokusili se lidi před nimi objet. Umwald sklouzl ze sedla.

„Podívám se, co jsou zač,“ šeptl.

Byl rád, že nemusí mluvit nahlas, protože by se mu třásl hlas. Vytáhl z bederního pouzdra tesák, svou jedinou zbraň, a opatrně kráčel vpřed. Bál se, a kdyby byl sám, zmizel by raději někde v okolní stepi. Ohlédl se a spatřil nehybnou siluetu Kristýny. To mu dodalo trochu odvahy. Držel tesák ostřím nahoru, jak ho to naučil Koniáš. Přesto si od zbraně mnoho nesliboval. Ze zkušenosti věděl, že muži, který neumí bojovat, není většinou nic platná ani sekera na dlouhém toporu.

Už rozeznával obrysy koně před sebou. Pomalu se k němu přibližoval, až zakopl o tělo na zemi. Ležící člověk nevydal ani hlásku, ale když se ho Umwald dotkl, jeho kůže hřála. Po hmatu opatrně zkoumal tělo. Chtěl zkusit puls na zápěstí, ale nahmatal jen chránič předloktí s prázdným pouzdrem na nůž. Na druhé ruce také. Už si byl skoro jistý, kdo to je. V okamžiku, kdy objevil téměř prázdný prsní bandalír s posledním nožem, krátce hvízdl.

Kristýna jeho signál pochopila a za okamžik přijela.

„Koniáš. V bezvědomí,“ vysvětlil.

Kristýna poklekla a položila ucho k ústům zraněného.

„Dýchá. Rozdělej oheň a dej vařit vodu, potřebuje ošetřit. Svlečeme ho a zjistíme, jak na tom je,“ řekla tiše.

„Uvidí nás z velké dálky,“ řekl Umwald nerozhodně.

Vytušil, že se po něm Kristýna podívala.

„Bez ohně mu nemůžu pomoct.“

Hlas měla klidný a smířený. Umwald si uvědomil, že Kristýna se zařídí podle jeho názoru. Nejraději by byl, kdyby mu prostě přikázala oheň rozdělat. Těžce polkl.

„Sneseme ho dolů z cesty, z jedné strany nás bude stínit násep,“ rozhodl po krátkém váhání.

Zanedlouho hořel v dolíku u cesty pořádný oheň. Obestavěli ho listnatými větvemi, aby ho co nejvíc zamaskovali. Potom společně Koniáše svlékli. Byl posekaný snad na celém těle, Umwald v životě neviděl tak zřízeného živého člověka. V duchu se divil, že Kristýna začala s ošetřováním. On sám si byl jist, že Koniáš do rána umře. Nic však neříkal a trpělivě nad ohněm připravoval bylinné odvary a masti z osikové kůry. Jen na šití ran jehlou se dívat nemohl. Samotnému mu to připadalo divné. Viděl už tolik lidí s rozpáranými břichy, že by ho něco takového nemělo vyvádět z míry. V jemných a přesto krutých pohybech Kristýniných prstů kouzlících na rozdrásané pokožce úhledné stehy bylo něco, co mu nahánělo husí kůži. Jako by lidské tělo ztrácelo svou jedinečnost a měnilo se v balík hmoty bez života.

Kristýna bez skrupulí prohlédla Koniášovo tělo centimetr po centimetru. Když se věnovala slabinám a přirození, Umwald zrudl a chtěl odejít, ale nedovolila mu to.

„Posviť mi pořádně, ale nespal ho,“ poručila si.

Přes horní část vnitřního stehna se táhl úzký a hluboký šrám, který zasáhl i levé varle. Umwald náhodou přesně věděl, co se stalo, protože už viděl, jak k takovému zranění dochází. Protivník se pokusil v šermířském souboji bodnout Koniáše dýkou do podbřišku, ale Koniáš mu ruku srazil. Bohužel ne úplně včas. Umwald zvedl oči ke Kristýně. Kousala se do rtů a vážně si zranění prohlížela.

„Nevím, co s tím. Vyčistíme to a budeme doufat, že se rána sama zahojí.“

Stejně jako další metry zašívaných ran, několik dlaní sedřené kůže a kusy masa, které na něm prostě chybí, pomyslel si sarkasticky Umwald. Odmítal si dělat jakékoliv naděje. Bylo pro něj jednodušší považovat Koniáše za mrtvého.

Nakonec společně naložili žoldnéře do vozíku a zabalili ho do dek. Museli ho uložit napříč a přeložit náklad, aby se tam vůbec vešel.

Svítalo. Kristýna seděla u dohasínajícího ohně, kolem zarudlých očí měla kruhy nevyspání. Na pohled vypadala klidně, ale když jí Umwald podával hrnek kávy, všiml si, že se jí třesou ruce. Sám se ani nestačil napít. Sedl si a usnul. Probudil se za světla, ale slunce ještě nebylo vidět. Kristýna stála nad Koniášem a něco mu tiše říkala. Umwald si v první chvíli myslel, že se Koniáš probral z bezvědomí, ale potom pochopil, že Kristýna hovoří sama k sobě. Záměrně hlasitě zívl a postavil se. Nedaleko se tyčily hory zatím utopené ve tmě, jen nejvyšší vrcholy se bíle blyštěly v paprscích ještě neviditelného slunce. Umwald potlačil vzdychnutí a začal chystat snídani. Ve chvíli, kdy bylo jídlo hotovo, vzbudila Kristýna děti. Harold dostal od Kristýny jeden polibek, Roseta dva a jako by jí to bylo málo, přišla ještě za Umwaldem a stulila se mu do náruče.

„Já dneska nikam nechci, jsem unavená,“ prosila ho.

Umwald nevěděl, co na to říct.

„A mamince se určitě taky nikam nechce, zůstaneme tady,“ žadonila.

Umwald si ji k sobě přitáhl.

„Dneska ještě musíme, ale slibuju ti, že hned, jak to půjde, budem celej den odpočívat, hm?“

Aniž nad tím uvažoval, pohladil Rosetu a políbil ji na tvář. V následujícím okamžiku se rozpačitě zarazil. Kristýna ho pobaveně pozorovala a v její vážné tváři se na moment objevil náznak úsměvu, vzápětí však zmizel.

„Hned, jak to půjde,“ zopakovala s povzdechem.

Než se vydali na další cestu, prohlédl si Umwald Koniášova koně. Zjistil, že žoldnéř si obtočil uzdu kolem předloktí a nohy si přivázal ke třmenům. Na zem spadl, protože uzly povolily.

„On nás hledal,“ řekl Umwald zamyšleně. „Věděl, že je na tom hodně špatně, a proto se uvázal do sedla.“

Kristýna přikývla.

„Všimla jsem si. Smyčku kolem levé ruky měl tak utaženou, že mu možná odumře.“

* * *

Údolí jim zmizelo za zády už před dvěma dny a ze všech stran je obklopovaly jen hory. Umwald se podíval do dálky. Stezka se vlnila nahoru a dolů a táhla se po skalnatých úbočích zdánlivě bez konce. Studený vítr jim bez ustání vrhal do tváří jemný prach. Umwald pobídl koně a opatrně vykročil po dřevěnými kulatinami zpevněném štěrkopádu. Třebaže od doby, kdy starou cestu opravovali, uplynul měsíc, některá místa opět vypadala, jako by se jich lidská ruka nedotkla celá desetiletí. Kobyla, kterou vybrali do zápřahu k vozíku, poslušně vykročila za ním. Koniáš stále ležel zabalený do dek. Zatím se z bezvědomí neprobral, ale zdálo se, že jeho rány nehnisají. Kristýna mu ještě jednou pečlivě prohlédla hlavu a zjistila, že má celé temeno lebky zhmožděné; pravděpodobně utrpěl těžký otřes mozku. Umwald doufal, že se Koniáš co nejdříve probere. Chtěl, aby břemeno velení spočívalo na někom jiném. Jeho kůň klopýtl. Nebyla to náhoda, od včerejška kulhal víc a víc. Silný poryv větru pronikl až na kůži, Rosetka se otřásla zimou, Umwald ji objal jednou rukou, stiskl zuby a naklonil se dopředu proti větru.

* * *

Led Kowalski zašátral levou rukou v úzké štěrbině. Velmi opatrně, protože předchozí zkušenosti ho naučily, že vajíčka skalních holubů jsou velmi křehká. Měl štěstí, vytáhl jedno po druhém pět jako náprstek velkých vajíček a vložil si je do úst. Zpočátku se je pokoušel vysávat nebo vylizovat, teď však jemnou skořápku rozdrtil mezi zuby a spolykal úplně všechno. Pohledem přitom zabrousil do prostoru za svým pravým ramenem. Protější stěna kaňonu nebyla dál než sto metrů, ale ve věčném přítmí nerozeznával žádné podrobnosti. Vypadala jako monolitická zeď bez sebemenších výstupků nebo spár. Štěrbina s ptačím hnízdem byla hluboká, zasunul do ní levačku až po loket, zaklesl se a nechal svaly prstů a předloktí odpočívat. Věděl, že kaňon je obrovský, ale skutečnost ho přesto překvapila. Už dva a půl dne sestupoval dolů, bojoval o každou píď skály, lepil se ke stěně jako nějaký gigantický pavouk, každé štěrbiny nebo výčnělku využíval jako opory pro své nohy i ruce. Včera večer pronikl vrstvou mraků téměř neustále zastiňujících dno kaňonu. Podíval se pod sebe a aniž by o tom vědomě uvažoval, hledal cestu dolů. Několik set metrů pod sebou rozeznával tmavý blok kamene přehrazující zpěněnou řeku. Z výšky to vypadalo, že se o kolmou stěnu kaňonu opírá, ale vzdálenost a šero zastíraly podrobnosti.

Kowalski zanechal dalších úvah, vytáhl levou ruku ze štěrbiny a natáhl se po chytu vlevo, který si vyhlédl už dříve. Napuchlými, do krve rozedřenými prsty pečlivě prohmatával skálu. Výstupek byl dokonce větší než čekal, mohl se zaháknout celou dlaní. Přesunul se o další půlmetr dolů a našel oporu pro nohu.

Najednou si uvědomil, že holubí hnízdo, které vyplenil, je dobrých dvacet metrů nad ním. V poslední době se mu stávalo čím dál častěji, že lezl v jakémsi transu, ve kterém si neuvědomoval sám sebe ani okolí. Bolestivě se kousl do rtu, aby se vrátil do reality. Věděl, že ve výšce stovek metrů by si měl promýšlet každý krok.

Natáhl se po chytu, o němž věděl, že tam je, i když si nepamatoval, kdy ho hledal. Nahmatal bezpečnou oporu, náhle skála zapraštěla, nohama zašátral v prázdnotě, vzápětí se utrhl i výčnělek, kterého se držel pravou rukou. Okamžik visel na jedné paži. Cítil puls krve vháněné do svalů zatěžovaných až na hranici únosnosti. Před očima mu defilovala kamenná stěna, po které před několika minutami lezl. Potřeboval se vyšvihnout třičtvrtě metru vzhůru, najít miniaturní římsu a po ní přetraverzovat dva metry vlevo. Tam mohl opět pokračovat v sestupu.

Místo, za které visel, neposkytovalo oporu pro další ruku, navíc levačku potřeboval pro nalezení jiného chytu. Zaťal zuby, biceps naběhl krví, šlachy a klouby hlasitě zaskřípěly. V jediném vhodném okamžiku si Kowalski lehce pomohl odrazem nohy, vyšvihl se co nejvíc vzhůru a zaklesl se ukazovákem a prostředníkem levé ruky v mělké spáře. Po dalších deseti minutách relativně bezpečně odpočíval na dlaň široké římse. Téměř nezúčastněně uvažoval, kolik podobných nehod ještě může přežít. Nebylo to poprvé, kdy se pod ním skála utrhla. Zatím si pokaždé poradil, ale vždy za to zaplatil spoustou sil. Odhadoval, že od dna kaňonu ho dělí ještě necelého půl kilometru. A pak další tři vzhůru. Samozřejmě jen pokud se dostane na druhou stranu.

* * *

Kristýna mechanicky připravila čtyři kusy masa a čtyři placky, které jim zbyly od včerejška. Tentokrát se museli spokojit se studenou večeří, protože nenašli žádné dřevo na podpal, a tu trochu, kterou vezli sebou, si šetřili na horší chvíle. Dnes urazili sotva šest kilometrů, protože je zdržel široký jazyk kamenné laviny, která zatarasila cestu. Zpočátku se obávala, že budou muset nechat koně na druhé straně, ale Umwald je nakonec po několika pokusech přes pole nakupených balvanů převedl. Jeho kobyla však kulhala ještě víc.

Kristýna chvíli chlapce pozorovala. Snažil se ošetřit koni bolavé kopyto, ale zjevně si s tím nevěděl rady. Přesto to zkoušel znovu a znovu se skrytou zoufalou zarputilostí. Bez koní by jejich šance byly poloviční. Kristýna sklopila oči a soustředěně se snažila rozmíchat tuk ztuhlý ve studeném hovězím vývaru. To byla večeře pro Koniáše. V bezvědomí ho dokázala nakrmit jen tekutou stravou. Přes veškerou její snahu spolykal při každém jídle jen pár kapek.

Na obloze se honily bílé mraky, které jí naháněly hrůzu. Počasí ve výškách bývalo vrtkavé. Jedna krátká sněhová bouře by stačila, aby všichni zmrzli. Zatřásla hlavou. Takové myšlenky naháněly strach a zbavovaly odhodlání. Podívala se na děti. Harold s Rosetkou se krčili za nízkou kamennou zídkou, kterou postavil Umwald jako ochranu před větrem. Už si nehráli, i na ně dolehly útrapy cesty. Skončila s pokusy nakrmit Koniáše a začala mluvit. Přeříkávala mu všechno, co ji v uplynulém dni napadlo, vypovídávala se ze všech svých obav, z beznaděje. A hlavně ho prosila, ať se probere k životu. Cítila, že jí rychle docházejí síly. Na chvíli ji ochromil záchvat dusivého kašle.

* * *

Kowalski seděl na skalní římse a pozoroval protější stěnu. Nebyla dál než čtyři metry. Celý uplynulý den strávil zkoumáním okolí. Už si byl naprosto jist, že se nachází na místě, kde se kolmá skála nejvíc přibližovala ke gigantickému žulovému bloku přehrazujícímu řeku. Čtyři metry volného prostoru nad třicetimetrovou hlubinou. Stočil pohled dolů. Dunění proudu ohlušovalo, moře bílé pěny se zmítalo v ohromných vírech, v nepravidelných intervalech se vytvářely vlny dosahující skoro až k němu. Ve vzduchu se vznášely drobounké kapky vody, vlhkost kondenzovala na stěnách i přímo ve vzduchu, takže se zdálo, že neustále drobně mží. Tady už nelétali ani žádní ptáci. Kowalski kolem sebe neobjevil vůbec nic živého a pochyboval, že ve vodním pekle přežívají nějaké ryby. Vrátil se v myšlenkách ke svému úkolu. Čtyři metry nebylo mnoho, jenomže protější skála poskytovala minimum opor. Jediné místo, kde se snad mohl zachytit, objevil víc než dva metry pod sebou. Kowalski necítil strach, pouze soustředěně hodnotil, zda je vůbec možné skočit z místa čtyři metry daleko a dva metry dolů, přistát jednou nohou na plošince sotva větší než otisk dlaně a rukou se zaklesnout v malé štěrbině. Přemýšlel o svém problému jako o práci. Jako o práci, kterou je třeba v každém případě udělat. Věděl, že se to nemusí povést, stejně jako se napoprvé nemusí podařit pokládání krovů u velké stodoly. Ale bylo jasné, že pokud se o to člověk nepokusí, nikdy nebude mít stodolu na obilí.

Sám pro sebe přikývl a postavil se. Toužil po stodole plné obilí, po domově a po všem, co k tomu slovu patřilo. Určitě to šlo. Úkony, které skok přes propast vyžadoval, by na pevné zemi zvládl každý obratnější mladík. Možná ne napoprvé nebo napodruhé, ale napotřetí určitě. Kowalski si důkladně promasíroval svaly na nohou a procvičil prsty. Nemělo smysl otálet, protože ho zima, vlhkost a čas pomalu, ale jistě připravovaly o pružnost, obratnost i sílu. Opatrně se otočil čelem ke skále, rozpažil ruce, přenesl váhu na špičky a skočil.

* * *

Umwald se po tisící opřel ramenem do kola a vozík se pomalu a neochotně přehoupl přes oblý kámen. Už jim zbýval jen tažný valach. Koniášův kůň si zlomil nohu hned čtvrtý den, hnědka zchromla před týdnem a včera onemocněl Kristýnin vraník. Ráno se chvěl jako v horečce a nedokázal vstát. Umwald měl strach, že ani valach dlouho nevydrží, protože náklad byl příliš těžký. Navíc musel většinu dne nést i Harolda s Rosetkou, kteří už nemohli dál.

„Seš strašně těžkej, ty parchante,“ zamumlal skrze sevřené zuby a podíval se přes postranici na Koniáše.

„Docházejí mi síly, každej den jsem slabší a slabší. Už tě nezvládnu tahat. Chcípni, nebo se probuď!“

Poslední větu pronesl jako kletbu.

Další den na cestě.

Kristýna si otřela čelo. Přestože se třásla zimou, kožešina jí zvlhla potem. Zadýchávala se, točila se jí hlava, občas vrávorala. Ráno jí Umwald navrhl, aby nechali Koniáše napospas jeho osudu. Chtěl uvolnit místo na vozíku pro ni. Aniž si to uvědomila, zavrtěla hlavou. Věděla, že musí vydržet jít, dokud se Koniáš neuzdraví, protože pokud by omdlela, Umwald by se jí na nic neptal. Nejistě vykročila vpřed.

Toho večera zastavili dlouho před západem slunce. Nebyli schopní pokračovat dál, Kristýna se zhroutila za pochodu, měla potíže popadnout dech. Umwald spotřeboval poslední zbytky dřeva a uvařil horkou polévku, kterou podělil děti. Potom jen vyčerpaně seděl a pozoroval okolní krajinu. Pár set metrů nad nimi se bělala hranice čel horských ledovců, šikmé sluneční paprsky zviditelňovaly řeky mrazivého vzduchu valícího se žleby dolů do údolí. Rozhodl se, že zítra Koniáše nechá na místě a Kristýnu naloží třeba násilím.

Ráno bylo holé kamení okolo pokryté bohatou jinovatkou. Když budil ostatní, našel Kristýnu mrtvou. Umřela ve spánku, tvář měla klidnou. Až teď si uvědomil, že je vyhublá na kost.

Neplakal. Než se děti probudily, odtáhl Kristýnino tělo stranou, aby nebylo vidět, a připravil jednoduchý smyk, na kterém mohl vézt buď Rosetku nebo Harolda.

„Nechám tě tady,“ řekl a otočil se ke Koniášovi. „Měl jsem to udělat dřív.“

„Ale budu potřebovat víc oblečení pro děti, a jí,“ otočil se ke Kristýně, „ho brát nebudu,“ pokračoval ve své samomluvě. Začal bezvědomého žoldnéře svlékat.

Sebral mu jeho dlouhý plášť i kazajku. Bez lítosti se díval, jak obnažená pokožka začíná v mrazivém povětří rychle modrat. Žoldnéř se neznatelně pohnul, těžce polkl a otevřel oči.

Umwald nevěděl, co má dělat. Byl by raději, kdyby co nejdříve umřel. Nechtěl, aby ho žádal o pomoc.

„V opasku, pouzdro,“ zamumlal Koniáš.

Umwald prohledal žoldnéřův opasek. Kromě zbraní a peněz objevil v opasku válcové pouzdro z lakované kůže. Po několika pokusech se mu ho podařilo otevřít. Bylo plné malých růžových pastilek. Bez ptaní jednu vložil žoldnéři do úst.

Na cestu vyrazili za hodinu. Rosetka na smyku, který táhl Koniáš, Harolda vedl za ruku Umwald. Když se děti ptaly po mamince, řekl jim, že šla napřed. Byly v tak špatném stavu, že jim to ani nepřipadalo divné.

Hlemýždím tempem pokračovali celý den a ráno byl Koniáš první na nohou. Nemluvil, oči se mu leskly a občas se pohyboval trhaně, jako by ztrácel koordinaci. Donutil je však jít až do večera. Umwald se propadl do transu, veškeré myšlenky, které mu zbyly, se týkaly dalšího kroku, dalšího nastoupaného metru, balvanu nebo skaliska. Zapomněl, kolik dnů už jsou na cestě, svět se pro něj zúžil jen na vzdálenost k nejbližší hoře nebo horskému hřebeni.

Jednoho dne se probudil a zjistil, že leží na smyku vedle Harolda s Rosetkou a před sebou má ohnutá Koniášova záda, do nichž se zařezávají kožené popruhy.

* * *

Rezka přehlédla krajinu před nimi. Mírně zvlněná pláň porostlá vysokou travou, napravo i nalevo se v dálce několika kilometrů zvedaly vysoké zalesněné kopce. Výhled dopředu zakrývaly klikaté linie olší a topolů lemující četné potoky a říčky.

Po panickém útěku od kaňonu se odtrhly od ostatních a už skoro dva týdny bloudily pahorkatinou naprosto samy. Nataša sama naprosto neměla ponětí, kde se nacházejí a kam by měly jít, ale Rezka několikrát viděla Koniášovu mapu a tvrdila, že si ji alespoň částečně pamatuje. Snažila se podle svých vzpomínek určit správnou cestu. Mnohokrát si zajely a musely se vracet, ještě víckrát při cestě divočinou uvízly, několikrát se dostaly do na první pohled naprosto bezvýchodné situace, kdy se zdálo, že v další chvíli se vůz i s nákladem utopí, převrhne nebo jim spadne někam dolů do strže. Nataša sama by už dávno pokračovala pěšky, ale Rezka pokaždé přišla s nápadem, s jehož pomocí se jim podařilo kritickou situaci překonat a pokračovat dál.

„Vezmeme to víc doprava a projedeme údolím mezi těma dvěma pahorky. Jeden připomíná psí hlavu,“ ukázala Nataše. „Sice si kousek zajedeme, ale terén vypadá sjízdnější.“

Druhá dívka jen přikývla a obratně změnila směr jízdy. Přestože byla krajina stále pohostinnější, noci teplejší, a na každém druhém kilometru potkávaly vhodná místa k utáboření, začínaly být obě k smrti unavené. Rezka navíc už jen stěží zakrývala nejistotu a nervozitu. Pokud opravdu postupovaly správným směrem podle Koniášovy mapy, měly už dávno potkat některou z farmářských skupin. Potlačila nával beznaděje a přinutila se přidat do kroku, aby s dostatečným předstihem obhlédla terén a vybrala další cestu. Obešla velký šípkový keř, vyškrábala se na zdálky neviditelnou terénní vlnu, která však dá jejich tahounům zabrat a prověří Natašino formanské umění.

V první chvíli téměř začala tančit a křičet radostí. Krajina za nevysokým hřebenem vypadala stále stejně, ale zelený koberec porušila stopa vytlačená koly desítek vozů, kopyty zvířat a šlépějemi lidí. Původně se táhla téměř rovnoběžně se směrem jejich vlastní cesty, ale podobně jako se ona rozhodla objet kopec tvaru psí hlavy zprava, karavana ho minula zleva a jejich stopy se překřížily.

„Dokázalas to,“ řekla Nataša a usmála se.

„Dokázaly jsme to,“ opravila ji Rezka. „Obnažená půda nestačila ještě pořádně proschnout. Nejsou víc než den před námi,“ okomentovala stopu.

Dál pokračovaly obě na voze, protože už nemusely vyhledávat nejsjízdnější cestu a stačilo sledovat stopu karavany. Do večera sice hlavní skupinu nedostihly, ale podle stáří vytlačených kolejí se jí hodně přiblížily. Večer uléhaly s nejlepší náladou od katastrofy u kaňonu.

„Doufám, že už tam na nás bude čekat,“ zamumlala Nataša těsně před usnutím.

Rezka měla tak povznesenou náladu, že jí to nepřipadalo nijak nepravděpodobné.

Ráno vstaly ještě před úsvitem a po studené snídani okamžitě vyrazily. V poledne podle hejn poplašených ptáků odhadovaly, že už je od karavany dělí jen pár mil. Aniž si to obě uvědomovaly, nutily voly k rychlejšímu tempu.

„Už jsme je dostihly!“ zvolala najednou Nataša.

Z neprostupné spleti houští lemující potok po jejich levé ruce vystoupil muž. Byl ještě daleko. Rozeznávaly, jak si dlaní cloní oči proti světlu zapadajícího slunce, aby je lépe viděl. Zvířata nespokojeně zafrkala, když je Nataša pobídla k další cestě. Muž jim vykročil vstříc. Kráčel rychle a obratně, Rezce způsob jeho pohybu už z dálky někoho připomínal. Konečně dorazily až k němu.

„Honzo!“ vykřikla Nataša, sklouzla z kozlíku a bouřlivě mladíka objala.

Rezka si okamžitě uvědomila, že něco není v pořádku.

Honza v první chvíli vypadal rozradostněně, potom však v jeho tváři převládly rozpaky a jakási nejistota.

„Sem rád, že sem vás našel,“ řekl konečně, když se vymanil z Natašina objetí.

Rezka sestoupila z vozu, potřásla si s ním rukou a přátelsky ho políbila na tvář.

„My také. Ale něco není, jak má být, že jo?“

Mladík váhavě přikývl,

„Vlastně sem vás vyhlížel. Abych vás vobjevil dřív než vostatní,“ řekl nervózně.

„Proč dřív než ostatní?“ nechápala Nataša.

Rezka však jen přikývla.

„Po pádu mostu byl všude děsnej zmatek. Vypuklo spousta rvaček o vozy, zvířata a majetek. Lidi začali prchat v několika skupinách. Nejvíc pod velením Faracia Edugana. Pokračuje v cestě podle původního plánu a pořád se k němu přidávaj další a další lidi. Ze začátku sem putoval jen se dvěma rodinama. Narazili sme na něho před vosmi dny.“

„A co se nám může stát, když se k vám přidáme?“ zeptala se Rezka vážně.

Honza Šoblaj vypadal, jako by nevěděl, co má odpovědět.

„Možná by vás dal i zabít,“ podařilo se mu nakonec říct.

„Můžeš to vysvětlit?“ pobídla ho Rezka.

„Nikdo z bejvalejch velitelů ze začátku ve skupině nebyl, ani žádný vojáci. Všichni zůstali na druhý straně kaňonu. Faracius se hned chytil velení a ze svejch nejvěrnějších poskoků udělal něco jako vobrannou gardu, která má všechny chránit před útoky dalších nájezdníků. A taky samozřejmě trestá ty, který se odmítli podřídit jeho velení.“

„Už dal někoho zabít?“ zeptala se postrašeně Nataša.

„Ne, ale několika farmářům, co se mu postavili, zabavil majetek. Rozdělil ho mezi svý věrný, takže se stal eště oblíbenější. Pár čarodějů, kteří se k nám připojili pozdějc, uvěznil. Většinou byli raněný, proto se mu nemohli postavit.“

Chvíli všichni tři mlčeli. Rezka si uvědomila, že se slunce v průběhu jejich rozhovoru viditelně přiblížilo k západu.

„A co bychom podle tebe měly udělat? Pokračovat dál do divočiny samotné?“ položila otázku.

Honza Šoblaj bezradně pokrčil rameny.

„Nevim. V malejch skupinkách, který se k nám připojovaly, často panovala úplná anarchie a ženy,“ na okamžik se váhavě odmlčel, „to tam měly hodně těžký. Vás dvě Edugan nenávidí a viní vás z problémů s Ledem a vostatníma lidma. Netuším, co by s váma udělal.“

„Můžeme to risknout, nebo pokračovat dál samotné. Nebo se k nám můžeš přidat. Pokusíme se najít co nejvíc malých skupin, které jsou ještě vzadu. Nastolíme – nastolíš,“ zdůraznila Rezka, „v nich pořádek a založíme někde vlastní osadu.“

Mladík zahanbeně zavrtěl hlavou.

„Nepudu s váma. U Faracia je hodně mejch lidí a poprvý v životě nejsem poslední nádeník. Mám mezi nima docela velký slovo.“

„Nebo nad nimi? Pomáháš prosazovat Faraciovu vůli?“ nadhodila Rezka.

„Nepudu s váma,“ zavrtěl Honza ještě jednou hlavou, „ale ráno se tu vobjevim. Zásob asi máte dost, ale vobkreslim pro vás náčrtek Faraciovy mapy. Víc pro vás nemůžu udělat.“

Rezka těžce vzdychla.

„I za to díky. Ale stejně se jednou budeš muset rozhodnout, na čí stranu se postavit. Na stranu toho silnějšího, nebo za své přátele. Když budeš mít štěstí, snad to ještě nějakou dobu počká. Pamatuj, že i kdybys zítra nepřišel, budu na tebe vzpomínat jako na přítele.“

Mladík se otočil a se skloněnou hlavou bez rozloučení odešel.

Utábořily se v zákrutu malé říčky, v místě chráněném ze tří stran neprostupnou clonou lísek a olší. Naděje předchozího večera byla zapomenuta, ke spánku se ukládaly v napjatém tichu. Obě přemítaly, co přinese zítřek.

„Možná bychom to přece jen měly zkusit. Ještě nikoho nezabil, pouze zabavil majetek. Asi si vezme náš vůz, ale my přežijeme,“ řekla Rezka těsně před tím, než sfoukla svíčku.

Zahlédla jen Natašiny vyděšené oči.

„Tak jo. Ještě se Honzy na všechno vyptáme,“ uzavřela svůj monolog.

* * *

Ráno se neodvážily rozdělat oheň, aby na ně kouř neupozornil, a podruhé za sebou se místo horkého čaje musely spokojit se studenou vodou. Žvýkaly sušené maso a čekaly. Chlebové placky jim došly už včera.

Zaslechly je dříve, než je spatřily. Vynořili se z trávy, jeden, dva, celá řada mužů. V okamžiku, kdy útočníci zjistili, že jejich kořist není připravena k úniku, se přestali ukrývat.

Říčka a porost, který jim poskytl chráněné tábořiště, teď Faraciovým mužům zjednodušily obklíčení. Stačilo uzavřít jednu stranu a měli je v pasti.

Rezka těkala pohledem po útočnících a snažila se mezi nimi objevit velitele. Přibližně ve středu linie stál robustní muž vyzbrojený mečem. Ostatní měli jen sekery, případně obušky nebo zkrácené cepy na mlácení obilí. Poznala staršího muže s šedivým plnovousem. Jmenoval se Kamet, v radě stařešinů zastupoval skupinu menších farmářů z pobřeží a dřív často spolupracoval s Ledem. Honza Šoblaj stál mezi ozbrojencem s mečem a jediným střelcem s kuší. V ruce držel obušek a neodvážil se dívkám podívat do očí. Měl čerstvě přeražený nos, rozdrcené rty a opuchlá ústa. Faracius přišel až o chvíli později.

Velitel, pán, který se nepotřebuje účastnit sprosté práce, pochopila Rezka jeho záměr.

„Tak jsem vás tady opravdu našel,“ pronesl Edugan přezíravě s pohrdavým úšklebkem.

Prošel řadou svých ozbrojenců a zastavil se kus před nimi.

Nebojí se nás, jsme jen dvě ženy, ocenila ho v duchu Rezka. Nataša nervózně žmoulala sukni a zástěru, oči jí těkaly z jednoho muže na druhého, jako by se nemohla rozhodnout, od kterého jim hrozí největší nebezpečí.

„Bylo mi divné, proč můj pobočník,“ Edugan ukázal na Honzu Šoblaje, „najednou potřeboval mapu tak zoufale, že se kvůli ní vkradl do mého stanu. Zpočátku mi nechtěl nic prozradit, ale když jsem se chvíli vyptával, podělil se o vše, co věděl. Protože každý dělá chyby, rozhodl jsem se dát mu ještě jednu šanci. A tak ho tu máte.“

Zatvářil se vítězoslavně.

Rád se chlubíš, jsi chytrý a máš rád krutost, odhadovala ho Rezka. Ale současně se umíš ovládat.

„Původně jsem vás chtěl přivléct do našeho ležení a ukázat lidem, kdo může za jejich utrpení a nesnáze a názorně jim předvést, jak to dopadne s každým, kdo se protivil nebo bude protivit mé vůli. Nechal bych na nich, zda vás ukamenují, nebo upálí.“

Edugan se odmlčel a chvíli si zkoumavě kontroloval nehty. Rezka si uvědomila, že působí upravenějším dojmem než dříve. Jako velitel karavany zřejmě cestoval v pohodlí.

„Nechvalný příklad mého pobočníka mě však přesvědčil, že by to nemuselo být nejchytřejší. Mezi farmáři by se totiž mohlo najít víc lidí, kteří by s vámi sympatizovali.“

Rezka vytušila, že právě teď přijde rozsudek. Ze dvanácti mužů, kteří ho doprovázeli, jen čtyři odhadla na všehoschopné fanatiky, ostatní byli spíš nervózní a obávali se toho, co přijde. Ze zkušenosti však věděla, že lidé se dají strhnout příkladem.

„Zabiju vás hned tady a jídlo i vybavení, které jste nám ukradly, vrátím do společných zásob. V táboře oznámím, že jen díky rozhodnému zásahu mých lidí máme vše zpátky. Skončete to s nimi!“ zavelel.

Rezka pohledem přelétla řadu farmářů. Tohle přece byla vražda! Dvě bezbranné ženy, které nic nespáchaly, proti tuctu ozbrojených mužů!

Ozbrojenci nervózně přešlápli. I oni si to uvědomovali. Faracius právě zakládal jádro svých nejvěrnějších. Jakmile pro něho zabijí jednou, podruhé už to bude mnohem snazší.

Muž uprostřed řady vykročil kupředu a pozvedl meč.

„Ne!“ vykřikla Rezka. „Tak to přece není. Nic jsme neukradly! Dobře to víte! Zabijete nevinné!“

„Skončete to!“ zopakoval rozkaz Edugan.

Nataša se postavila a odhrnula zástěru, kterou měla po celou dobu položenou na kolenou. V pravé ruce držela samostříl. Aniž by mířila, přímo od boku vystřelila a zasáhla šermíře do hrudi. Muž se zapotácel, pustil zbraň a zhroutil se na zem.

Špatně, špatně! křičela v duchu Rezka. Tenhle nebyl ten nejnebezpečnější! Edugana, měla jsi zabít Edugana!

Muži postrašeně strnuli.

„Zastřel ji,“ obrátil se Edugan na farmáře s kuší.

Střelec poslušně pozvedl kuš k líci a zamířil. A je konec, napadlo Rezku.

Zasvištěl obušek, muž s výkřikem pustil zbraň a než stačil zareagovat, druhý úder ho poslal k zemi. Honza Šoblaj se podíval na své bývalé společníky, vystoupil z řady a postavil se na stranu dívek.

„Jsem děsnej hlupák!“ zamumlal, úkosem mrkl na Rezku a dál pozorně sledoval své nové nepřátele.

„Asi ano, ale mám tě kvůli tomu ráda,“ zašeptala.

„Skoncujte to s nimi!“ zařval vzteky nepříčetný Edugan, zvedl ze země meč a jako první vykročil proti trojici. Ostatní muži ho následovali.

Nataša s nezúčastněným výrazem ve tváři podruhé pozvedla samostříl, Faracius strnul uprostřed kroku.

„Ne!“ stačil ještě vykřiknout.

Do hrudi se mu s tupým nárazem zabořila šipka.

„Ty čub –“ začal, ale nedokázal popadnout dech. Stál, jednou rukou držel šipku, ve druhé stále třímal meč. Jeho nohsledové ho nerozhodně pozorovali.

„Buď se na nás vrhnou hned, nebo nás nechají být,“ zašeptala Rezka a nadechla se, aby nahlas promluvila.

Lísková houština napravo se zatřásla, dřevo zapraskalo, listí zašumělo a na volné prostranství vystoupil muž v otrhaném oděvu. Měl skelný pohled, bledé rty, kruhy vyčerpání pod očima. Kromě tesáku za pasem nebyl ozbrojen. Rezka ho v první chvíli nepoznala, jak byl vyhublý.

Kowalski okamžitě zhodnotil situaci – řadu ozbrojených mužů, mrtvé, obklíčenou trojici u vozu a chroptícího Edugana.

„Přišli jste na návštěvu, sousedé? Potom nechápu, proč ty zbraně. Nebo jste přišli něco ukrást? Víte ale, jak se krádež v divočině trestá, ne?“ prohodil neutrálně a zdánlivě bez zájmu. „Nebo je za vaší přítomností něco jiného? To se ale asi pletu, ženám byste přece neublížili.“

Jeden z ozbrojenců se podíval na svůj cep, jako by ho viděl poprvé, a pustil ho do trávy. Kowalski prošel kolem řady a každému farmáři dlouze pohlédl do tváře.

„Zapamatuji si, kdo všechno tady dnes byl a co tu dělal. Pokud se nebudete chovat, jak se na poctivé lidi patří, připomenu vám to.“

Faracius se zhroutil na kolena, rukama se snažil ucpat ránu, kterou do plic vnikal vzduch.

„Pomozte mi, pomozte –“ sípěl.

Nikdo mu nevěnoval pozornost, všichni upřeně sledovali Kowalskiho.

„Kolik máme celkem lidí?“ obrátil se Kowalski na Honzu Šoblaje.

„Asi šest set. Osmdesát vozů.“

„A obilí, Kamete?“ zeptal se vousáče.

„Ech, nevím, pane,“ odpověděl rozpačitě a díval se přitom do země, „veškeré zásoby jsou ve Faraciových soukromých vozech. Jen menšinu vezou jednotliví farmáři.“

„A jak tedy chcete zakládat svá hospodářství? Faracius vám chtěl pomoct s převozem osiva? To je od něho ale nečekaně pěkné!“ komentoval Kowalski s předstíraným údivem.

„Ne, pane, co by sám nespotřeboval, by pronajímal. Osivo za práci.“

„A kolik je tady dětí a žen? Kolik máme zbraní? Zásob soli? O kolik nástrojů jsme přišli? Jsou s námi nějací lékaři a Bryzoldovi muži?“

Nikdo neodpovídal.

„Kdo umí číst a psát?“ pokračoval ve vyptávání.

Přihlásili se dva muži.

„Dobrá, budete mí prozatímní pobočníci – zapisovatelé. Nepojedeme dál, vyhlašuji tři dny odpočinku. Pan Šoblaj všem rozdělí práci. Do večera chci znát odpověď na své otázky. Vy tři,“ ukázal na nejzarputileji se tvářící muže, „si vezměte k ruce každý dva chlapy a začněte pročesávat okolí. Snažte se najít další farmáře, kteří někde bloudí. Pan Šoblaj vám ze společných zásob vydá jídlo na tři dny. To je prozatím vše. A ještě jednou vám připomínám: nic z toho, co se tady stalo, nezapomenu.“

Faracius Edugan se naposledy sípavě nadechl a umřel.

Kowalski jako by si na něho vzpomněl teprve teď.

„Mrtvé odneste. Všechny. Můžete je pohřbít, nebo odtáhnout někam do lesa. Záleží na vás.“

Když osaměli, vrhly se dívky Ledovi do náruče. Rezka plakala a Nataša se smála. Led Kowalski jen stál a mlčky je objímal.

„Kde jsi se naučila tak dobře střílet?“ zeptal se po chvíli Nataši.

Zavrtěla hlavou a bezelstně se usmála.

„Náhoda, prostě jsem se trefila.“

Rezka se na ni překvapeně podívala, ale neřekla nic.

Kowalski každé vtiskl dlouhý polibek, jako by chtěl smazat dlouhé odloučení.

„Jsem šťastný. Jsem šťastný, že jsem vás našel.“

* * *

Umwald otevřel oči. Obloha byla čistá, svět zalitý sluncem. Svítalo. Uvědomil si, že leží na voze vedle Harolda s Rosetkou, kteří spali. Koniáš seděl před ním na kozlíku a vypadal, že klímá. Hory byly daleko za nimi a uplynulé dny mu připadaly jako sen. Opatrně se vymotal z dek.

„Hej, Koniáši!“

Žoldnéř na jeho oslovení nereagoval. Opatrně se k němu přesunul na kozlík a po několika dloubnutích se mu ho podařilo probudit. Jeho oči byly hluboko zapadlé, tvář připomínala lebku potaženou tenkou kůží.

„Je dobře, že ses probudil,“ zašeptal Koniáš. „Došly mi tabletky, za chvíli upadnu do komatu. V opasku mám peníze. Do Gretanu nám chybí padesát kilometrů. Je to říční přístav na Varané. Menší lodě zajíždí daleko proti proudu.

S trochou štěstí se dostaneš až do Fenidongu. Děti svěř Lucy Lou, řekni jí, že ji o to prosím. Pokud –“

Koniáš větu nedokončil, jeho tělo ochablo, a kdyby nebyl ke kozlíku přivázán, spadl by na zem. Umwaldovi to připadalo jako pokračování noční můry.

V jedné z četných kapes Koniášovy kazajky našel pergamen se vzkazem. Bylo na něm napsáno, co se mu žoldnéř pokoušel říci, včetně vzkazu, který nedokončil:

Pokud v té době budu ještě žít, vyhledej doktora Alama ve Fenidongu a předej mu krabičku od pilulek. To je všechno, co pro mě můžeš udělat.

Umwald naložil Koniáše na vůz, chopil se opratí a pokračoval v cestě.

* * *

Silný jihovýchodní vítr nadouval plachty, brázda za lodí se třpytila bílou pěnou a veslaři mohli odpočívat. Umwald využil řídké chvíle oddechu, opřel se o zábradlí a vychutnával si pohled na členité pobřeží, svištění větru, vrzání lan a časté zvuky vodních ptáků. Po masakru v údolí a pekle v horách mu všechno připadalo neuvěřitelně jednoduché. Zorientovat se v Gretanu, prohlédnout si přístav, vybrat kapitána a dobrou loď, která měla namířeno proti proudu Varané. Za dalších deset dnů měli být zpět ve Fenidongu. Koniáš se z bezvědomí už neprobral a zjevně umíral. Umwaldovi to bylo líto, ale tak nějak vzdáleně, mnohem víc ho poznamenala smrt Kristýny a lidí v údolí.

Protože mu nezbyly žádné peníze na stravu, byl nucen pomáhat posádce jako plavčík. Nebyla to zrovna nejlehčí práce, navíc musel vyhovět všem rozkazům zupáckého bocmana a drsným žertíkům ostatních námořníků. Nepřipadalo mu to nijak obtížné.

„Copak mladej, dělá se ti z tý rychlosti špatně?“ zahulákal na něho posměšně bocman ze svého místa na zvýšené přední palubě.

„Ani ne. Nemohla by ta kocábka plout aspoň o něco rychleji?“ ušklíbl se pohrdlivě Umwald.

Za svou poznámku si vysloužil dvouhodinové cvičení v námořnických dovednostech, počínaje bleskurychlým skasáváním a vytahováním plachet a konče pravověrným drhnutím bílých palubních prken vodou. Nevadilo mu to, pomáhalo mu to nemyslet na minulost.

* * *

Lucy Lou seděla ve svém apartmá a hrála pasiáns. Před chvílí opustila lázeň, byla oblečena jen v tenkém hedvábném županu, bosé nohy měla položeny na podložce z jemné sobolí kožešiny, vedle karet na nízkém stolku stála orosená sklenice s vinným střikem. Otevřeným oknem vnikalo do pokoje vlahé aroma letního večera. Obvykle se v létě před pachem velkoměsta schovávala, dnes však krátce sprchlo a svěží vítr přihnal do rozpálených ulic čerstvý vzduch prosycený příjemnou vůní smolných borovic. Odložila poslední kartu a napila se. Hra se jí vydařila jako málokdy. Sfoukla svíčky a zamyšleně se podívala ven, aby zjistila, kolik času ještě chybí do setmění.

Náhle se na římse objevila špinavá odřená ruka, prsty se zaklesly za rám, vzápětí se zpoza zdi vynořila i druhá dlaň. Lucy vstala z křesla a sundala ze zdi svůj oblíbený karabáč. Po krátké pauze se v okně objevila i hlava. Lezec do místnosti jen mrkl a zjevně Lucy Lou v šeru přehlédl. Lucy neznámého troufalce se zájmem a beze strachu pozorovala. Věděla, že stačí jedna rána těžkým karabáčem a dotyčný se pustí. Pád z výšky třetího patra se postará o zbytek. Nejprve si myslela, že neznámý návštěvník je muž, potom ho ohodnotila na chlapce a nakonec se rozhodla, že je to hoch na onom úzkém předělu oddělujícím jinošství od mužství. Několikrát vylezl až na parapet, ale pokaždé se zase spustil dolů a s někým tlumeně hovořil. Nerozuměla mu, ale rozeznávala konejšivý tón jeho řeči. Na zloděje se choval podivně, proto svou ránu karabáčem prozatím odložila. Konečně se hoch podruhé podíval do místnosti a tentokrát ji spatřil.

„Madam, neshazujte mě dolů, posílá mě Koniáš. Nechci, aby mě někdo z vašeho personálu viděl, proto lezu oknem.“

Lucy Lou zůstala překvapeně stát.

„Mohu dovnitř?“

„Jistě,“ přikývla mechanicky.

Hoch se šikovně překulil přes parapet a dopadl do podřepu na koberec.

„Uf,“ vydechl s úlevou a postavil se.

„Jmenuji se Umwald a potřebuji peníze, abych mohl zaplatit doktoru Alamovi, taky potřebuji domov pro Harolda s Rosetkou a…“

Umwald se zamotal do vlastních slov.

Lucy Lou ho vážně pozorovala.

„Zkus to od počátku, stručně a jasně, ano? Vypadá to, že nemáme času nazbyt.“

Přistrčila před něj karafu s vodou.

Umwald se hltavě napil a přikývl.

„Samozřejmě, madam. Začnu raději úplně od začátku.“

Mluvil stručně, ale zároveň se snažil, aby nic důležitého nevynechal. Lucy Lou ho poslouchala a současně pozorně sledovala. Umwald její pátravý pohled nevnímal, soustředil se jen na svůj monolog.

„Miloval ji? A ona umřela vyčerpáním, když jste ho vláčeli horami?“ přerušila Lucy Lou v jedné chvíli vyprávění.

Umwald se zamyslel.

„Myslím – myslím, že ji miloval a ona jeho také. Jen se nesetkali ve správnou dobu.“

Lucy Lou přikývla, jako by jí bylo naprosto jasné, co to znamená, a Umwald chtěl pokračovat.

„Umwalde! Tys na nás zapomněl?“ ozvalo se z venku rádoby šeptem.

„A to je zase co?“ zeptala se podezřívavě Lucy.

„K tomu jsem se ještě nedostal,“ řekl Umwald, „Harold s Rosetkou. Koniáš vás prosí, abyste se o ně postarala.“

Podal Lucy Lou lístek, který žoldnéř napsal předtím, než upadl do bezvědomí. Lucy Lou si zamyšleně prohlížela pergamen s téměř nečitelným vzkazem.

„Udělám všechno, oč jsi mě požádal. Ale zařídím to sama. Než ti vymyslíme novou identitu, budeš mít domácí vězení. Někteří lidé vědí, že ses vyskytoval v Koniášově blízkosti, a to je dnes velmi nebezpečné. Zavolej nahoru ty dva malé raubíře, co čekají před domem, ať jdou hlavním vchodem. Potom jdi do lázně. Pro personál jsi můj synovec z venkova. Já mezitím zalarmuji doktora – jak jsi říkal, že se jmenuje? Alamo?“

Když osaměla, dopila drink a dívala se z okna do houstnoucí tmy.

„Bála jsem se, že to tak nějak skončí,“ řekla sama pro sebe. „Láska? Čest? Přátelství? Člověk by nevěřil, že takové věci ještě existují.“

Stála v šeru, a když zaslechla zvuk dětských kroků blížících se po schodech, objevil se jí ve vážné tváři úsměv.

KAPITOLA DVACÁTÁ

NÁVRAT VLKA

Každému se někdy něco podobného přihodí. Předmět, který často a rád používá, se najednou rozbije. Člověk pak udělá všechno možné i nemožné, aby ho opravil. Je-li šikovný a nešetří námahou ani časem, nakonec se to většinou podaří. Když se pak věc pokusí opět použít, zjistí, že všechno je pryč. Spona pláště, rukojeť řezbářského dláta, hrnčířský kruh nebo osvědčená torna už nejsou jako dřív, důvěrný pocit dokonalosti vyplývající z mnoha let užívání je pryč, jako kdybyste opravou stvořili něco úplně nového. Stejný pocit jsem měl ze svého těla. Stál jsem nahý před oknem, studený zimní vzduch mě chladil na hrudi. Pokoušel jsem se pokrčit paži v lokti a zase ji narovnat. Šlo to, ale pomalu a těžce, jako bych musel nejprve požádat někoho cizího, kdo pak pokyn předal mé vlastní paži. Se sevřením dlaně v pěst to bylo ještě horší. Tohle tělo prostě nebylo moje.

Vrátil jsem se v myšlenkách zpátky do minulosti. Hořící vozy, zabíjené ženy i děti. Viděl jsem to už mnohokrát a nikdy jsem si na to nezvykl. Poprvé to však byli lidé, kteří spoléhali na mě. Já jsem se o ně měl postarat a dovést je na místo, kde by si mohli založit nové domovy. Přistihl jsem se, že skřípu zuby. Mé vlastní problémy mi najednou připadaly méně důležité. Nejsem příliš pomstychtivý, ale teď jsem cítil, že mě nenávist obklopuje jako aura, jako zbroj, že se mi stává druhou kůží.

Věděl jsem, že za to všechno někdo zaplatí. Usnul jsem.

Následujícího dne ráno jsem opět mluvil s doktorem Alamem. Opakovaně se mi snažil vysvětlit, že se až do konce života nesmím nijak namáhat, a můj tělesný stav přirovnával k fyzické zchátralosti devadesátiletého starce. Nehádal jsem se. Nechal jsem si popsat, jakým způsobem mě léčí a které byliny a léky přitom používá. Možná jsem nesouhlasil s doktorem Alamem v jeho názoru na můj zdravotní stav, ale ve starých zakázaných naukách se vyznal dokonale. Pověst nelhala. Kazeta s tabletkami podle něj pocházela z prvního století po Velké válce, tudíž byla dvě stě až tři sta let stará. Pravděpodobně ji vyrobil kouzelnický klan, který přečkal válku a podlehl až v době všeobecných honů na čaroděje. Byla popsána v hmatovém jazyku swaglish. Kdysi sloužil čarodějům, dnes ho používají lékárníci, lékaři a přírodovědci. Já sám jsem obeznámen jen s jeho běžnou formou. Podle něj krabička obsahovala velmi sofistikovanou drogu, která dokázala stimulovat lidské tělo daleko za přirozené hranice. Látka ovlivňovala varlata, nadledvinky, podvěsek mozkový, slinivku břišní a spoustu dalších žláz a orgánů, o kterých dnešní věda nemá tušení. Jenomže nic není zadarmo a za všechno se platí. Doktor Alamo to přirovnával k zapálení hranice polité smůlou. Plamen je mnohokrát vyšší a jasnější, ale také dříve zhasne. Lidské tělo má v zásobě jen omezené množství síly – fyzické, psychické i uzdravovací a obnovovací. A až se jakákoliv složka vyčerpá, člověk umře.

Po tomto rozhovoru jsem přestal brát Alamovy medikamenty. Bylo v nich příliš mnoho drog a otupujících látek. Za dva dny mě všechno včetně starých, dávno zapomenutých ran začalo nesnesitelně bolet, špatně se mi dýchalo, srdce samovolně zrychlovalo a zpomalovalo svůj běh. Zřejmě měl pravdu, ale nepovolil jsem a nevrátil se k drogové terapii. Když mi začala docházet vůle, soustředil jsem se na člověka, který za námi poslal Duna s jeho lidmi. Nenávist pomáhala. Toužil jsem po jeho krvi, chtěl jsem ho vidět umírat.

Den ode dne mi bylo hůře, zoufale jsem potřeboval Alamovy léky. Abych na ně neustále nemyslel, představoval jsem si, co svým nepřátelům udělám. Stáhnu je z kůže, nechám je pít rozžhavené olovo, kousek po kousku z nich budu okrajovat plátky masa, až z nich zbudou jen živoucí kostlivci. Vysnil jsem si tak rafinovaná mučení, že by i odborník nejproslavenější, kat crambijského císaře, zbledl závistí. Nejhorší bylo, když mě z mých úvah vyrušila ošetřovatelka nebo služebná. V tu chvíli jsem se vůbec necítil zesláblý, ale musel jsem se přemáhat, abych je za jejich troufalost nepotrestal. Pokaždé jsem pak absolvoval několik hodin utrpení, než jsem se vzpamatoval, zapomněl na nutkavou touhu po drogách a opětovně se pustil do cvičení.

Jednoho rána – neměl jsem přesný pojem o čase – mě navštívila Lucy Lou. Tvářila se zachmuřeně. Potlačil jsem chuť vyhodit ji, byl jsem přece jen jejím hostem.

„Mám špatné zprávy,“ řekla vážně, „tvoje ošetřovatelka byla těžce ztlučená a nemůže se o tebe starat.“

Pokrčil jsem rameny. Už jsem ji nepotřeboval. Řekl jsem to nahlas.

Lucy Lou unaveně a jakoby smutně zavrtěla hlavou.

„Nerozumíš mi. Dnes ráno jsi ji ty sám několikrát udeřil do obličeje a vyhodil oknem ven. Má přeražený nos, rozdrcené rty a zlomenou nohu.“

Nahrbil jsem se, připravený pomstít se za takové nehorázné obvinění, ale Lucy jen krátce pohlédla do otevřených dveří a do pokoje vstoupili dva muži ozbrojení nataženými kušemi. Mířili na mě. Nechápal jsem, co se to děje, proč mi to dělá. Nikdy bych jí přece neublížil, byl jsem její přítel.

„Doktore, můžete vstoupit!“

Alamo trochu postrašeně vešel.

„Co tu děláte, vypadněte odsud!“ vyjel jsem na něj. „Nepotřebuji vaše mizerné léky!“

„Omlouvám se, madam,“ hovořil k Lucy Lou a po mně jen ustrašeně pokukoval. „Informace o starých substancích jsou často velmi kusé a někdy i zkreslené. Okamžitě, jakmile jste mě informovala, jsem zahájil pátrání a zjistil jsem, že látka, kterou pan Koniáš po tak dlouhou dobu užíval, má zřejmě i jiné vlastnosti. Nejen jeho tělo bylo namáháno daleko za hranici možností, ale i mozek. Je možné, že se droga v minulosti používala právě z tohoto důvodu a povzbuzující efekt je pouze druhotný. Obávám se, že k důkladnému objasnění účinků bych musel být mnohem vzdělanější v zakázaných naukách. Prostě, tady jde asi o magii v té nejrafinovanější formě, magii propojenou s chemií a alchymií.“

„Tak už konečně nechejte těch nesmyslů, řekněte, co chcete, a vypadněte!“ zařval jsem.

„Obávám se, tedy, je téměř jisté, že osobnost pana Koniáše se rozpadá,“ prohlásil.

Probudil jsem se na zemi se spoutanýma rukama i nohama. Alamo seděl na židličce s rozbitým obličejem, jeden ze strážců měl ruku na pásce. Lucy mě s lítostí pozorovala. Pamatoval jsem si všechno. Vrhnul jsem se na Alama, srazil ho k zemi, přitom jsem ještě stačil jednomu muži vyrvat kuši a zlomit ruku. Potom mě někdo praštil zezadu do hlavy.

„Vím, co se stalo,“ řekl jsem a díval jsem se přitom na Lucy. „Nechápu to.“

Položila mi ruku na rameno a neříkala nic.

„Teď se ale cítím úplně normálně a vzpomínám si na všechno, i na to, jak jsem udeřil ošetřovatelku,“ obrátil jsem se na Alama.

Lékař přisvědčil.

„Když jste byl v bezvědomí, dal jsem vám uklidňující preparát a –“ zaváhal, „použil zakázaný prostředek. Kouzlo po staletí ukryté v krystalu. Vaše přítelkyně za něj zaplatila tři sta zlatých.“

„Jsem tedy vyléčen?“ vydechl jsem.

Lucy Lou zavrtěla hlavou.

„Ne, je to pouze dočasné. Použila bych celý svůj majetek, abych tě zachránila. Doktor však tvrdí, že druhé takové kouzlo už k dispozici nemá a neví o žádném podobném.“

„Ale já se opravdu cítím naprosto normálně, jasně mi to myslí, nemám žádné představy jako dřív,“ pokoušel jsem se protestovat.

„Zkuste něco napsat,“ navrhl mi Alamo a kývl na strážného, aby mi rozvázal ruce.

Dostal jsem pero a kus papíru. Namočil jsem špičku do inkoustu, přiblížil ji k listu a zarazil se. Neuměl jsem psát, nevěděl jsem, jak se to dělá, neznal jsem písmenka, prostě nic.

„Vaše osobnost je v rozkladu, vazby mezi jednotlivými částmi jsou narušeny, pravděpodobně se dříve či později změníte v polozvířecího tvora poháněného emocí, která ve vás v poslední době převažovala. To se však jen domnívám. Možná, že se transformujete v něco mnohem děsivějšího, inteligentnějšího. V každém případě však budete nebezpečný pro své okolí. Druhá možnost je vrátit se k drogové léčbě, podobné té, kterou jste vysadil. Použité medikamenty by však musely být mnohem silnější a po zbytek života byste se nacházel v narkotickém opojení.“

Uvěřil jsem mu. Uvěřil jsem mu, protože jsem najednou neuměl číst a psát.

„Není nejmenší naděje?“

Alamo zaváhal.

„Doktore, pochopte mě. Já nechci tlouct ženy a vraždit na potkání jako berserk. Pokud mě nedokážete vyléčit, zabiji se. Nemám jinou možnost.“

Podíval se na mě, potom na Lucy.

„Pokud jste odhodlán umřít, můžeme to zkusit.“

* * *

Ležel jsem spoutaný na zemi a pozoroval Umwalda s Haroldem, jak zazdívají otvor ve stropu jeskyně, kterým mě před chvílí spustili dolů. Kdybych mohl, zabil bych je, stejně jako každého jiného člověka. Pověsil bych je za jejich vlastní střeva. Představa mě naplnila rozkoší. Zkusil jsem pouta, zda přece jen nepovolí. Zbytečně, svázali mě pevně.

„Máš dole zásoby na dva měsíce. Nechám otvorem spuštěný provázek s malým košíkem. Každou noc se tady objevím a zkontroluji, zda jsi do něho nevložil vzkaz. Pak tě vytáhneme,“ hulákal na mě shora Umwald.

Potom hodil dolů nůž, který dopadl jen kus vedle mě. Poslední řada cihel zmenšila otvor na minimum, dno jeskyně se ponořilo do šera, stěží jsem rozeznával lesknoucí se čepel. Věděl jsem, co udělám. Vyprostím se z pout, vyšplhám se nahoru a vyřídím si to se všemi. Přeřezat provaz bylo dílem chvíle. Jako pavouk přilepený ke stěnám jsem se začal škrábat vzhůru. Po několika metrech jsem spadl. Jen mě to povzbudilo k většímu úsilí. Zkoušel jsem to znovu a znovu, dokud se mé myšlenky nerozsypaly a já se propadl do tmy.

* * *

Probudil mě strach z toho, že brzy umřu. Nemohoucně jsem ležel na zádech, neschopný jakéhokoliv pohybu, a zíral do černého stropu. Světlající a zase tmavnoucí skvrna označovala rychle plynoucí dny. Často jsem upadal do bezvědomí, nedokázal jsem se na nic soustředit, mozek mě neposlouchal. Napadalo mě slovo delirium, jenže jsem nevěděl, co znamená. Patro jsem měl okoralé žízní a jazyk napuchlý, až mě téměř dusil. Teprve po hodně dlouhé době jsem pochopil, že jsem už celé dny nejedl a nepil. Vzpomněl jsem si na zásoby, které mi tu nechali. Plazil jsem se ve stále se zvětšujících kruzích, abych je objevil, ale nacházel jsem jen střepy hliněných nádob a občas drobty sušeného masa, které jsem pokaždé hltavě snědl. Jako zlý sen se mi vybavovaly události uplynulých dní. V nezvladatelných záchvatech zuřivosti jsem potraviny rozházel po všech koutech jeskyně, nádoby s vodou rozbil, a co bylo nejhorší, přetrhl jsem provaz s košíkem, pomocí kterého jsem měl poslat vzkaz. Pamatoval jsem si, jak jsem ho vztekle cupoval na kousky, jednou, dvakrát, mnohokrát.

Ještě později jsem si dokonce vybavil, proč jsem pohřbený zaživa. Alamo ve starých knihách objevil, že dávní čarodějové, jejichž osobnosti byly nebezpečnými experimenty poškozeny, se nechávali na dlouhou dobu zavírat do věží, kde k nim nikdo neměl přístup. Buď v osamění a temnotě zešíleli úplně a dříve či později si přivodili vlastní smrt, nebo se vzpamatovali a dokázali se vrátit. Jenomže ti, co přežili, si pravděpodobně nezničili zásoby vody a potravin.

„Neměli právo mě tady zavřít!“

Má slabost byla najednou ta tam, stál jsem, křičel a na hlavu se mi sypal prach srážený ozvěnou mého hlasu.

„Zabít, měl jsem je všechny zabít, dříve než mě uvěznili. Všechny!“

Náhodou jsem nahmatal tenké lanko zavěšené od stropu.

Zuřivě jsem jím škubl, ze stropu se uvolnil kámen a srazil mě k zemi.

Zachránil mě déšť. Někde nahoře, ve světě lidí, začalo pršet, voda protékala spárami přístřešku, který postavili nad uzoučkým otvorem do jeskyně, a kapala mi do obličeje. Polykal jsem ji kapku po kapce a vzýval neexistující bohy, ať prší co nejdéle. Trvalo to den, možná dva či tři. Znovu jsem začal hledat jídlo a místo něho objevil košík na provázku s listem papíru a psací hlinkou. Najednou jsem věděl, jak se dostat ven. Stačilo napsat jediné slovo. Hodiny, možná dny jsem svíral v ruce hlinku, ale nedokázal jsem to. Nevěděl jsem, jak se to dělá. Vztekle jsem košík roztrhal a vydal se hledat jídlo. Chtěl jsem žít, moc jsem chtěl žít. Stále jsem nenavštívil spoustu míst, nepotkal spoustu lidí a neprožil spoustu věcí. A také zbývalo něco, co jsem chtěl dokončit. Měl jsem strach, že to nedokážu, že umřu v podzemí rozleptán starým kouzlem, umořen celkovou slabostí stejně jako plavec, který přecení své síly a utone kousek od břehu. Nepamatoval jsem si, kdy jsem měl naposledy ze smrti takový strach.

Plazil jsem se temnotou po zemi, olizoval kameny, na kterých ulpěly zbytky vyschlých a rozšlapaných kousíčků zásob, a radoval se z každé kapky zkondenzované vlhkosti. Myslelo mi to stále jasněji, záchvaty zuřivosti ustupovaly, jenomže já byl stále slabší a nakonec jsem se stěží dokázal pohybovat. Spoustu času jsem trávil u košíku s papírem, který se vždy jako zázrakem v jeskyni objevil. Už jsem ho neničil, jen jsem pokaždé psací hlinku rozdrtil mezi prsty, jak jsem se zoufale snažil napsat jediné slovo. Pak už jsem ji ani nedokázal pořádně uchopit a čekal jsem na definitivní konec s očima upřenýma ke stropu. Můj zrak byl tak slabý, že už ani nedokázal rozlišit střídání dne a noci.

* * *

Vůně hovězího vývaru, pokrmu raněných a nemocných. Otevřel jsem oči. Světlo bylo tak oslňující, že jsem je zase okamžitě zavřel. Ležel jsem v čistě povlečené posteli, někdo mě krmil. Byl jsem tak slabý, že i dýchání bylo obtížné.

Když jsem se probral podruhé, stála nade mnou Lucy. Vypadala starší, než jsem si ji pamatoval.

„Dokázal jsi to. Byl jsi v podzemí dva a půl měsíce. Alamo tvrdil, že se musíš přiblížit k smrti, jak jen je to nejvíce možné. Chci, abys věděl, že to bylo těžké. Hodně těžké. Trýznit přítele, někoho, koho máš rád. Už nikdy nic takového neudělám a raději tě nechám umřít. A poděkuj Umwaldovi, ten jediný věřil, že to zvládneš.“

Položila mi na pokrývku hrst pomačkaných, hlínou zamazaných papírů a otočila se dřív, než jsem stačil pořádně zahlédnout její tvář.

Papíry jsem si sám nedokázal prohlédnout, protože mě tělo neposlouchalo. Ošetřovatelka mi je musela držet před očima. Bylo jich čtyřicet dva. Zpočátku prázdné, později se na nich objevovaly nesmyslné čmáranice, na dvacátém listu v pořadí byl první tvar, ve kterém se s trochou snahy dalo rozpoznat kostrbaté písmeno. Poté čitelných znaků přibývalo, ale stále nedávaly žádný smysl. Od třicátého lístku výše začaly být tvary písmen opět nezřetelné, jako by autorovi docházely síly. Na posledním, dvaačtyřicátém, bylo roztřeseně a skoro nečitelně vyryto: Chci žít.

Na okamžik mě zaplavila intenzivní nenávist k těm, co tohle všechno způsobili. Zůstal jsem bez dechu ležet, ale záchvat odezněl a nezanechal ve mně žádné další krvavé představy. Nechtěl jsem pomstít sebe, ale mrtvé.

Opět jsem začal cvičit. Nejhorší byl začátek, přinutit k poslušnosti ruce. Alamo tvrdil, že stejně jako jsem měl na počátku narušené propojení jednotlivých částí osobnosti, mám teď obdobné problémy s tělem. Neposlouchal jsem ho, tedy ne příliš. Po čtrnácti dnech zoufalé snahy jsem se dokázal sám posadit, za další týden postavit. Tehdy mě přistihla Lucy.

Zaklepala, ale já neměl sílu, abych něco řekl. Udržet se na nohou vyžadovalo veškerou mou pozornost. Vstoupila a chvíli mě upřeně pozorovala.

„Dokážeš to,“ řekla pouze a odešla.

Rozuměla mi. Lítost, soucit nebo snaha pomoci by mě jen oslabovaly.

Za měsíc, na začátku prosince, jsem se poprvé odvážil ven. Stále jsem byl slabý jako moucha, stačilo, aby se o mě v davu na trhu někdo lehce otřel a měl jsem problémy udržet se na nohou. Začal jsem obcházet fenidongské zbrojíře a obstarávat si novou výstroj. Lucy mě založila, i když jsem jí neslíbil, že jí budu moci vše vrátit. Na několika svých starých kontech jsem měl uloženy ještě nějaké peníze, ale nezdálo se mi vhodné, abych z nich teď vybíral. Obával jsem se, že by se to mohli dozvědět lidé, pro které jsem měl být mrtvý.

Dřel jsem se do úmoru. Po setmění jsem vyrážel do fenidongských ulic a běhal, dokud jsem nepadal únavou. V přístavní čtvrti jsem objevil schodiště vedoucí až k říční hladině. Sto čtrnáct schodů po sedmadvaceti centimetrech. Změřil jsem si je, protože poprvé jsem skončil bez dechu v polovině a musel jsem se přesvědčit, že je to opravdu obyčejné schodiště. Později jsem svou mučící dráhu vybíhal dvakrát, potom pětkrát a nakonec padesátkrát za sebou.

Začal jsem cvičit se zbraněmi, ale ani to nešlo jako dříve. Nebyl jsem to já, ale skládačka, kterou někdo složil ze starých rozbitých střípků. Ztratil jsem obratnost i přesnost, rychle mi docházel dech. Musel jsem myslet na každý pohyb, na každý nádech, a v duchu jsem se nepřestával porovnávat s chlapíkem, který žil v mém těle před bitvou u mostu. Pokaždé, když jsem ztrácel naději, že se ze své nemohoucnosti vyhrabu, když jsem to chtěl vzdát, jsem si vybavil nekonečnou řadu hořících vozů.

* * *

V polovině února jsem před večerním zvoněním vyšel za městské hradby. Už dříve jsem si vytipoval místo, kde se při troše obratnosti dalo z vnější strany na hradbu vylézt a vrátit se zpět.

Zvlněná planina okolo Fenidongu byla zasněžená, ale vítr obnažil dlouhé hřebeny oblých pahorků, po kterých se dalo běhat bez toho, že by se člověk bořil do hlubokých závějí. Vál rezavý studený vítr, krystalky ledu šustily po povrchu sněhu. Obloha byla jasná a měsíci chyběly do úplňku tři dny. Byl jsem sám uprostřed liduprázdného prostoru, kus za mnou se zvedal tmavý stín spícího města. V dálce zavyl pes. Plášť a rukavice jsem položil na zem, meč zabořil do sněhu a ostrým klusem vyrazil po tmavé hlinité cestě zatáčející v širokém oblouku kolem hradeb.

Běžel jsem, vítr mi svištěl kolem uší, chlad pálil v plicích. Často jsem zakopával. Upadl jsem, stačil se sbalit do kotoulu, ale přitom jsem se kolenem praštil do brady, až se mi začaly kývat přední zuby. Zvedl jsem se a běžel dál. Psí zavytí se ozvalo znovu, tentokrát blíž. Bylo mi horko, dvoutakt srdce jsem vnímal jako dunění zvonu. Přeběhl jsem proláklinu zaplněnou hlubokým sněhem a změnil směr, abych se dlouhým obloukem vracel zpět k hradbám. Za sebou jsem zahlédl psa. Pronásledoval mě, ale tak, aby nekřižoval mou stopu.

Po dalším kilometru už byli tři a po dalším jsem pochopil, že to nejsou psi, ale vlci. Když jsem se vrátil ke svým věcem, bylo jich šest. Zima musela být opravdu krušná, když se odvážili až k městu, do centra civilizovaného světa. Vytáhl jsem ze sněhu meč a do levačky uchopil dýku.

Vlci zůstali stát deset metrů daleko a upřeně mě pozorovali. A potom jsem udělal něco, co dodnes nechápu.

Odložil jsem meč, sundal si kazajku a jen s nožem v každé ruce, nalehko oblečený, jsem vyrazil po vlastních šlépějích do dalšího kola. Vlci okamžitě za mnou. Největší z nich se na mě po několika stech metrech dotáhl a běžel souběžně se mnou. Protáhl jsem krok. Určitě byli hladoví a zesláblí, ale byli to vlci. Nemohl jsem jim utéci.

Zakopl jsem. Nesnažil jsem se získat opět rovnováhu, místo toho jsem se odrazil do dálky, kotoulem plavmo se vymrštil zpět na nohy a uháněl dál. Vůdce smečky okamžitě využil mého zaváhání a vrhl se po mně. Ve skoku jsem ho sekl nožem přes mordu. Zavyl a zařadil se zpět mezi ostatní. Dvakrát se mě pokusili strhnout k zemi a dvakrát to vzdali. Měli strach. Když jsem se podruhé vrátil ke svým věcem, košili jsem měl promáčenou potem, ale dýchal jsem pravidelně a rukojeti nožů v mých dlaních získaly zpět tu důvěrnou známost. Oblékl jsem se a vyšplhal na hradby. Byl jsem zpátky. Nebo přesněji řečeno, zpátky byl někdo, kdo se mi velmi podobal, ale byl tvrdší, drsnější a šílenější. Nepamatoval jsem si, že bych se dříve dobrovolně honil s vlky po sněhových pláních.

* * *

Na konci března jsem se rozloučil s Lucy Lou a našel si ubytování v laciném hostinci. Sám, bez lidí, kteří by mi připomínali minulost, jsem se cítil silnější. Jako dárek jsem od ní dostal seznam všeho, co se ve Fenidongu stalo po našem odchodu a co mohlo mít sebemenší spojitost s Masnerovou karavanou. Na Kristýnu jsem už téměř nemyslel, snad jen občas těsně před usnutím a ve snech. Jeden nebo dva džbány neředěného vína však spolehlivě utlumily i tyhle vzpomínky. Vlasy jsem si ostříhal na krátkého ježka a nechal si narůst vousy stejné délky. V obličeji jsem měl pár nových jizev, jedna z nich mi prodlužovala levý koutek úst směrem dolů, takže se zdálo, že se stále něčemu šklebím. Nikdy jsem nebyl pěkný, ale když jsem se teď někdy zahlédl v zrcadle, lekal jsem sám sebe. Mělo to jednu výhodu, nikoho by ani nenapadlo spojovat mě s tím sebevědomým „skoro hezounem“, který se téměř před rokem nechal najmout advokátem Masnerem na největší zakázku svého života.

Přestože jsem netušil, proti komu přesně stojím, určitě disponoval ohromnými prostředky a já byl sám. Mou výhodou bylo, že o mně nikdo neměl ani tušení, byl jsem pro všechny mrtvý. Kdybych se příliš neopatrně vyptával na špatných místech, upozornil bych na sebe a to by znamenalo konec. Potřeboval jsem vodítka, která mi ukážou směr, abych pak mohl využít momentu překvapení a zaútočit. Rozhodl jsem se začít své pátrání z opačného konce společenského žebříčku, kde nebudu mít problém udržet si svou anonymitu.

Z papírů od Lucy jsem se dozvěděl, že bankéř Guiny byl před časem zavražděn. Ani sebedůkladnější pátrání pachatele neodhalilo. Někdo zapálil Hatovovo sídlo, jenomže rejdař prý stačil uniknout a od té doby ho už nikdo neviděl. Zlé jazyky tvrdily, že se z něho stal pirát. Berní úřad obvinil Haurský klan z daňových machinací, navíc anonymní udání iniciovalo šetření Velkého konventu kvůli zneužívání starých znalostí a zapovězených postupů. Nejzajímavější bylo, že všechna obvinění byla později stažena. Co se týkalo mě, stále jsem občas zahlédl vývěsku se svým portrétem a nápisem: Hledán živý nebo mrtvý.

Pouze hvězda guvernéra Valera stále vzkvétala a dokonce se zdálo, že svítí jasněji a jasněji. Během roku si vybudoval pohodlné rodinné sídlo na venkově, prý aby si odpočinul od náročného guvernérského úřadu. Lucy Lou zdůraznila, že jde o nákladné a dobře zabezpečené sídlo.

Guvernér zřejmě myslel na zadní kolečka, až jeho funkční období vyprší. Lucy také zmiňovala extravagantní náramek s velkým křišťálem, který Valer začal nosit na levé ruce. Dokonce tím vyvolal novou módní vlnu. Pokud všichni umřou a jeden prosperuje, je jasné, kdo je podezřelý.

Protože mi docházely peníze, nechal jsem se na tři týdny najmout jako ochranka lodí převážejících zboží. Zaměstnavatel si nakonec chtěl nechat půlku mého žoldu za jídlo a ubytování. Protože o tom při najímání nepadlo ani slovo, vzal jsem si, co mi patřilo a jako penále něco málo navíc. Za žold jsem si koupil cestovní oblečení a výstroj pro potulování se divočinou, za penále dobrého koně i s postrojem. Protože jsem se neměl čeho chytit, rozhodl jsem se sledovat trasu karavany, zkoušet štěstí po blízkých vesnicích a městečkách a poptávat se lidí. Duno po sobě musel zanechat stopy, někdo z jeho mužů se opil, prořekl, svěřil se holce, se kterou se mu to v noci hodně líbilo.

Pro jistotu jsem nejprve objel kolem Fenidongu velký kruh a navštívil všechny vesnice. Na trasu karavany jsem se napojil ze západu, ve vzdálenosti tří dnů jízdy od města. Krajinu jsem neznal, protože jsem se ke karavaně přidal až později. Vesničku Bryboh jsem si však pamatoval z Kowalskiho zmínek. Byla známá koňskými trhy a práskanými koňáky. Na nedalekém statku tehdy nakoupil koně a tažné voly pro své vozy.

Svého hnědáka jsem zavedl do nájemní stáje, vytřel ho víchem slámy do sucha a z erárního pytle mu do kapsy na krku nasypal štědrou dávku ovsa. Něco takového už neochutnal hodně dlouho a zasloužil si to. U baru jsem hospodskému zaplatil za pokoj pro sebe, stáj pro koně, a objednal si něco k jídlu. Sedl jsem si ke stolu v rohu. Oknem po levé ruce jsem viděl ven a současně jsem měl přehled o všech přítomných. Byla to hospoda s malými okny, čadícími lampami a pachem žluklého oleje ve vzduchu, vesnická hospoda se štědrými porcemi a robustními děvečkami od rány, které si nechají líbit občasné plácnutí přes zadek, ale nic víc. Když překročíte míru, ubalí vám jednu zleva a zprava, a potom vám přiloží místní štamgasti. Neměl jsem nejmenší chuť plácat jakoukoliv ženu po hýždích. Kdyby bylo po mém, mohly by všechny během noci klidně zmizet ze světa. Na jídlo jsem se také nijak netěšil. Po týdnech flákání se po nejhorších pajzlech, jaké v zemích Obchodní ligy najdete, jsem měl plné zuby patoků vydávaných za pivo a při zápachu kvasinek linoucím se z vinného poháru se mi zvedal žaludek. Tady bylo pivo lacinější než jinde a o něco málo lepší. To neznamenalo víc, než že se dalo vypít bez křečí v obličejových svalech. Jídlo mi donesl hospodský osobně. Asi se bál poslat ke mně některou ze svých pomocnic. Vyhlédl jsem si místního povaleče, který měl očividně jednu kapsu prázdnou a druhou vysypanou, a objednal mu pivo. Vypil ho, ale nepřisedl si. Druhý džbán jsem nechal přinést ke svému stolu. Až to ho přesvědčilo, že se vyplatí dělat mi společnost.

„Jak jde život?“ zeptal jsem se větou, na kterou většina lidí zareaguje.

Chytil se a půl hodiny mi vykládal o věcech, které mě vůbec nezajímaly. Mezitím jsem objednal dvě další rundy.

„Vypadáte jako jeden z těch, co tu byli dřív. Neměli rádi, dyž se jich lidi moc vyptávali, zato hodně poslouchali,“ řekl s křivým úsměvem po několika dalších pivech.

Jeho poznámka mě zaujala. Zatvářil jsem se kamarádsky, objednal další džbán a začal se opatrně vyptávat. Každou otázku jsem doplnil novou objednávkou. Sám jsem nepil, jen jsem usrkával.

Nakonec jsem se dozvěděl, že se v hospodě někdy uprostřed podzimu ubytovala trojice chlapů. Podle výstroje a chování nájemní ozbrojenci bez skrupulí. Nic nedělali, pouze sledovali, o čem si lidé povídají a kdo kam jede. Neodhadli dobře místní a moc si dovolovali na děvečky. Proto jim začala hořet půda pod nohama a před měsícem se přestěhovali do vedlejší vesnice.

Brzy ráno jsem vyrazil. Sousední vesnice ležela dobrých třicet kilometrů daleko. Můj hnědák ještě stále nebyl odpočinutý, nechal jsem ho proto jít jeho vlastním tempem a do cíle jsem dorazil až k večeru. Víska byla o poznání menší než Bryboh, zato hospodu se stájí zde měli mnohem větší, protože sloužila jako přepřahací stanice pro kurýry a obchodníky. Zavedl jsem koně do stáje. Místo bylo až v kóji nejvzdálenější od brány. Vyhřebelcoval jsem ho, nakrmil, napojil. Mezitím se setmělo, ve stáji panovala úplná tma. Bez toho, že bych zapálil některou ze zavěšených lamp, jsem zamířil k východu. Náhle vrzly vrata a do stáje vstoupili dva muži. Instinktivně jsem zacouval do nejbližšího boxu.

„Má prdel jak štýrskejch valach a nejlepší je, že ani necekne. Řek sem jí, že ji podříznu i s tím jejím fakanem, esli se někde procekne,“ uchechtl se muž.

Vypadalo to, jako by se na mě usmálo štěstí. Ti dva nevypadali na typické návštěvníky venkovské hospody.

„Někdy nejni špatná pověst na škodu. Sem rád, že nás vyhnali z Brybohu. Tady se nás všichni bojej a máme se dobře. Nechápu, proč chceš zvednout kotvy.“

Zatajil jsem dech, aby mi neuniklo ani slovo.

„Už mě nebaví vysedávat na jednom místě a dávat bacha, kdo jede na jihovýchod a proč,“ odpověděl druhý muž. „Strašná nuda.“

„Seš blázen. Už ti v životě někdo platil, a dobře platil, za vysedávání v hospodě? Za celý tři měsíce sme museli sejmout jen tři chlapíky, co měli namířeno ke Grimmovejm horám a moc se vyptávali. A to počítám i toho dědulu. Neblázni, lepší džob v životě neseženem.“

Byli dva. Měl jsem dobrou šanci, že se mi podaří jednoho zabít a druhého zajmout. Potřeboval jsem ho živého, protože jsem se chtěl zeptat na spoustu věcí. Kůň v boxu, v němž jsem se ukrýval, začal kálet. Stál zadkem natočeným ke mně, trus dopadal na podlahu vedle mých nohou. Náhle přešlápl vzad, na rameni jsem ucítil teplou moč. Namáčkl jsem se víc na pažení a opatrně postupoval těsně podél kójí, kryt centrálním sloupem. Tasil jsem meč i dýku. Vyrazil jsem k útoku.

Dostal jsem z nich všechno, co věděli. Nebylo toho moc. Nejvíce jsem si sliboval od jména žoldnéřského agenta, který jim práci zprostředkoval. Byli placeni vždy na měsíc dopředu. To znamenalo, že můj neznámý, za kterým jsem tušil Valera, opakovaně žoldnéřskému agentovi platí. Krev, která zůstala na dřevěných trámech, jsem zamazal hnojem a ty dva hodil do vody s kamenem na krku.

Měl jsem štěstí. Už týden po tom, co jsem žoldnéřského agenta začal sledovat, měl schůzku s člověkem, který se snažil zamaskovat. Dlouhý kabát, klobouk do čela a zvednutý límec jsou někdy velmi podezřelé. Sledoval jsem ho až k haurské citadele. Čím dál víc zajímavé. Začínalo se mi rýsovat zajímavé spojení guvernér – čarodějové. Rozhodl jsem se zariskovat a zjistit, co ví žoldnéřský zprostředkovatel.

Počkal jsem si na něho, když se vracel v noci domů z hospody. Zatáhl jsem ho do uličky a s nožem na krku se ho vyptával. Bohužel umřel dříve, než jsem se cokoliv dozvěděl, a to jsem se ho ani nedotkl. Vypadalo to na srdeční selhání.

Zdálo se mi, že vím dost, abych se podíval na zoubek samotnému panu Valerovi. Rozhodl jsem se navštívit ho v jeho novém sídle; přece jen se tam pohybovalo méně lidí než v guvernérském paláci.

* * *

Ležel jsem na zdi a díval se dolů do temné zahrady. Valerovo sídlo vypadalo jako zámeček s hospodářskou přístavbou. Okolní park měl rozlohu několika hektarů a byl celý obehnaný tři metry vysokou zdí posázenou ostrými železnými hroty zapuštěnými do spár mezi kameny. Podestlal jsem si dvaceticentimetrovým polštářem z houní. Měsíc byl v novu a mezi mraky na obloze probleskovalo jen pár osamělých hvězd.

Park hlídala smečka psů vycvičených pro lov lidí, navíc měli někteří z nich vyoperované hlasivky, aby nemohli štěkat. Původně jsem chtěl odpravit jedno zvíře po druhém s pomocí návnady a škrtící smyčky z ocelové struny na dlouhém nástavci, ale předešlé noci jsem jich napočítal víc než dvacet. Proto jsem sebou přivedl hárající fenu plemene speciálně chovaného pro zvířecí zápasy. Vážila dobrých šedesát kilogramů, byla ostřejší než na kůži obtažená čepel a neměla pochopení pro jakéhokoliv psího nápadníka. Původní majitel se jí zbavil, protože při pokusech o spáření zabila už tři bojovnické šampióny.

Nechal jsem ji ve sklopci s časovaným zámkem na zdi na druhém konci zahrady. Ironií osudu to byla haurská mechanická práce. Sklopec se měl otevřít kolem druhé v noci. Doufal jsem, že fena skočí do zahrady a ne na druhou stranu. Už čtyři dny jsem čekal, až přijde dostatečně tmavá noc a současně bude vát stálý mírný vítr, aby fena cítila psy a ne naopak. Potřeboval jsem rozruch, ale rozruch v pravý čas.

Těsně okolo domu vedla druhá, vnitřní zeď. Podle zpráv nižší, sotva dva metry. Za ní už žádní psi být neměli, jen lidští hlídači. Cestu, po které jsem k ní chtěl doběhnout, jsem znal do sebemenších podrobností, pamatoval jsem si polohu každého keře a stromu v okolí. Můj plán byl jednoduchý. Nalákat všechny psy do jedné části zahrady, přeběhnout přes park, přelézt vnitřní zeď a potom se s pomocí lana s kotvou dostat na střechu a z ní do domu. Mělo to jen několik háčků. Největší z nich byl ten, že jsem si nebyl jist, zda dokážu těch sto metrů přesprintovat dřív, než si psi uvědomí mou přítomnost. Byl jsem ochoten to riskovat. Devadesátiletí starci toho většinou nemají moc co ztratit.

Při krátkém ztišení větru se mi zdálo, že slyším kovové cvaknutí a tiché doskočení dravce do trávy. Zatajil jsem dech a napínal uši, abych vyrazil při prvním zvuku psí šarvátky. Byl jsem celý oblečený do volného obleku z tmavě červeného hedvábí. Většina lidí si myslí, že s temnotou nejlépe splývá černá. To je sice pravda, ale stačí sebemenší odlesk světla a sytá čerň je okamžitě nápadná. Na tmavě červenou barvu je lidské oko mnohem méně citlivé. Obličej mi kryla kukla, ruce jsem měl načerněné sazemi smíchanými s lepkavou šťávou z mydlice, do očí jsem si kápl odvar z koritanu, aby se mi nelesklo bělmo. Neměl jsem meč, pouze sadu vrhacích nožů a dva nože pro boj zblízka. Jediný člověk, se kterým jsem se chtěl setkat, byl pan Valer. V levé ruce jsem držel volně stočené smyčky lana s kotvou.

Ticho noci narušilo krátké zavrčení následované bolestným zavytím. Doufal jsem, že si fena i proti přesile drží své. Další zakňučení, vzápětí ticho noci ustoupilo psímu běsnění. Seskočil jsem ze zdi, levá noha mi podjela, ale naštěstí jsem pád sbalil do kotoulu. Upaloval jsem, jak nejrychleji jsem dovedl. Přibližně v půli cesty jsem odněkud zleva zaslechl přidušené zavrčení a ucítil za sebou pohybující se stín. Zrychlil jsem. První okna v domě se rozsvítila.

Štěkot, vytí a bolestné chroptění poražených se ozývalo odevšad, hlídací psi zmatení zabijáckou fenou zřejmě začali bojovat sami mezi sebou. Zaslechl jsem zřetelné zacvakání čelistí, ještě víc jsem protáhl krok. Vnitřní zeď se náhle tyčila přímo přede mnou. Nezdržoval jsem se přelézáním, pouze se v běhu odrazil a skočil. Překulil jsem se přes vrchol a jako žok spadl na druhé straně na zem. Naneštěstí stál kousek vedle strážný. Viděl jsem ho proti rozsvíceným oknům, on mě na zemi v záhonu květin zahlédnout nemohl. Slyšel však zvuk dopadu. Tasil meč a otevřel ústa k varovnému výkřiku. Než stačil zakřičet, mihl se přes zeď temný stín a srazil ho k zemi. Můj pronásledovatel byl vytrvalejší a zdatnější, než jeho páni předpokládali. V okamžiku, kdy pes zjistil, že zabil nepravého, jsem šplhal po popínavém psím vínu na terasu.

Přeskočil jsem zábradlí a přikrčil se do dřepu ke zdi. Po intenzívní námaze jsem lapal po dechu, ale naštěstí panoval okolo takový zmatek, že jsem si dovolil i odkašlat. Slyšel jsem hulákání strážných a psovodů, napjaté rozkazy a hlášení. Podle všeho vůbec netušili, co psí válku vyvolalo. Doufal jsem, že většina hlídačů je teď venku. Roztočil jsem kotvu a volným obloukem ji hodil na střechu. Až na hroty jsem ji celou obalil tenkým konopným provazem, navíc byla střecha porostlá uměle pěstovaným trávníkem. Užitečná móda. Stejně mě překvapilo, že zaklesnutí nezpůsobilo žádný hluk.

Opatrně jsem začal šplhat vzhůru a dával přitom pozor, abych lano napínal stejnoměrně. Sedm metrů šplhání zabralo jen pár sekund. Lano jsem vytáhl za sebou, lehl si k centrálnímu komínu a čekal. Předpokládal jsem, že až do rána bude mít ochranka pohotovost. Další práce na mě čekala až příští noc. Tohle je na vloupávání to nejtěžší. Přesně odhadnout časové reakce protivníka a zvládnout vlastní nervy. Na cizím území si člověk připadá mnohem víc zranitelný.

Mé oči postupně přivykly tmě, prohlížel jsem si okolí. Na střechu vedly dva vchody. Z jednoho na mě nebylo vidět, protože v linii pohledu stál komín, druhý byl přímo přede mnou. Doufal jsem, že střechu nikdo kontrolovat nebude. Po půlhodině čekání jsem zaslechl vrzání dveří na půdu a dunivé kroky. Valer své lidi neplatil zbytečně. Světlík na odvrácené straně komína se otevřel, plamen pochodně na okamžik vykreslil ostré stíny.

„Čisto,“ zkonstatoval spokojený hlas.

V okamžiku, kdy se první světlík zavřel, se začalo se skřípěním otevírat okno přede mnou. Přimáčkl jsem se ke stěně komína, víc jsem nestihl. Světlo mě ozářilo, strnul jsem jako chameleón a naslouchal s hlavou skloněnou k zemi. Potlačil jsem nutkání podívat se na muže. Plamen pochodně by se odrazil i v mém zakaleném bělmu. Místo toho jsem naslouchal a napjatě čekal na jakékoliv znamení překvapení nebo úleku. Stačilo by rychlejší vydechnutí nebo zajíknutí.

„Tady taky čisto,“ řekl strážný a zalezl dovnitř.

Nebyl ode mě dále než pět metrů. Ostrá rozhraní světla a tmy někdy dělají s lidskými smysly divy. Otřel jsem si pot z čela a usadil se pohodlněji. Za svítání, když se ruch konečně uklidnil, jsem opatrně vyháčkoval boční světlík a protáhl se na půdu. Valerovy pokoje byly podle plánů přímo pode mnou. Nespěchal jsem. Už předem jsem počítal s tím, že budu celý den čekat, a přinesl jsem si sebou láhev vody. Připlazil jsem se až k poklopu v podlaze, naslouchal zvukům domu a jeho obyvatel a snažil se přijít na vše, co mi mohlo přinést nějakou výhodu.

Podle toho, co jsem zaslechl z rozhovorů nižších úředníků, měl Valer večer přijet. Doufal jsem, že je to pravda, protože jsem nechtěl trávit na půdě další den. O pokoje pána domu se staraly dvě služky a kulhající chlapík. Zbytek služebnictva a strážní se zřejmě drželi v nižších patrech. Jedna z žen zavolala kulhavce kvůli drhnoucímu oknu v pracovně. Slyšel jsem, jak muž těžce stoupá do schodů, v mezipatře se zastavil, zřejmě aby si odpočinul, při té příležitosti hlasitě postavil na zem těžkou brašnu s nářadím.

Měl jsem štěstí. Rám okna zpracovával dlátem a posléze smirkovým papírem. Využil jsem zvukové kulisy a sestoupil dolů. Pohyboval jsem se po špičkách a dával si pozor na každý krok. Má šance spočívala v tom, že o mně nikdo nebude mít ani tušení.

Valerovo soukromé křídlo bylo rozčleněné na tři pokoje – ložnici, pracovnu s knihovnou, salónek pro hosty – a mezanin, ze kterého vybíhalo schodiště dolů. Mezanin zdobilo množství květin rostoucích ve velkých kameninových nádobách. Když řemeslník odcházel, krčil jsem se pod stolem krytý velkým pokojovým fíkusem. Sotva sestoupil kus dolů, rychle jsem otevřel dveře do pracovny, protáhl se dovnitř a zase za sebou zavřel. Teď jsem byl v relativním bezpečí.

Čekal jsem a přemýšlel, na co všechno se Valera zeptám a co mu udělám. Z myšlenek mě vyrušil zvuk přijíždějícího kočáru, na okamžik jsem elegantní vůz tažený čtyřspřežím koní zahlédl oknem. Kdo z něj vystoupil, jsem neviděl, protože kočár zastavil mimo výhled.

Schoval jsem se za dveře. Předpokládal jsem, že sem Valer přijde sám. S příchodem pána domu se služebnictvo probudilo a odevšad byl slyšet ruch. Konečně jsem zaslechl kroky na schodech. Důstojné, klidné a vážné. V ruce jsem držel nůž, ruce se mi chvěly. Napadlo mě, že až moc na to, jak jednoduchou věc se chystám provést. Vzduch ztěžkl, špatně se mi dýchalo. Doufal jsem jen, že to není nějaký záchvat předpovězený doktorem Alamem. Dveře se otevřely, pokusil jsem se zaostřit, v okamžiku, kdy jsem se chtěl pohnout, se mi podlomila kolena a nůž mi vypadl z ruky.

„Vzduch už je čistý, můžete vejít dovnitř,“ řekla ta rozmazaná tvář přede mnou.

Hlas už jsem někdy slyšel, i nejasné rysy obličeje mi připadaly povědomé. Do pokoje vstoupil další muž. Zrak se mi pomalu vracel, i když tělo zůstávalo gumové. Poznal jsem je oba. Nade mnou stál Velmistr haurského klanu a sám guvernér. Valerovu tvář zkřivila nenávistná grimasa, v ruce se mu objevil dřevěný obušek. Rozmazaný stín vyplnil mé zorné pole a explodoval mi ve tváři. Tohle nemohlo dopadnout dobře. Zaslechl jsem prasknutí nosní chrupavky a ztratil vědomí.

* * *

Probral jsem se na podlaze ve vězení pod guvernérským palácem. Chtěli mě zavřít do těžkého žaláře, ale nemohli najít bachaře s klíči od dveří do hlubších pater vězení. Přestože mi hlava třeštila, neviděl jsem na jedno oko a z nosu mi odkapávala krev, snažil jsem se zapamatovat si všechny podrobnosti. Byl jsem dokonale svázán a nemohl jsem se ani pohnout.

První patro vězení, kde čekali na rozsudek lidé obvinění z lehčích zločinů, jako jsou drobné krádeže, podvádění při prodeji či nedodržování některého z četných guvernérských výnosů, tvořily velké klece s mřížovými stěnami z prst silných železných prutů. V každé takové kleci se tísnilo několik lidí.

Sehnali klíče a po točitých schodech mě nesli do podzemní jeskyně částečně přestavěné na sál s mučírnou umístěnou uprostřed. Oficiálně fenidongský soudní systém útrpné právo nepřipouštěl, tohle muselo být Valerovo osobní vylepšení. Jako cely sloužily až deset metrů hluboké díry o průměru od jednoho do dvou metrů. Na jejich dně se ve tmě a zápachu na hromádce slámy krčili těžcí zločinci.

Na mě čekala velká klec, deset metrů na deset, umístěná přibližně uprostřed jeskyně. Protékal jí malý potůček a většinu rozlohy zabíralo mučící náčiní. Prostor osvětlovalo deset velkých olejových lamp. Velmistr mi kovovými pouty připoutal zápěstí k tyčím mříže, podíval se na mě bezvýrazným pohledem a vyšel ven. Zámek se zaklapnutím zapadl. Valer stál dva metry daleko, v ruce držel klíče a tvářil se triumfálně. Vypadal stejně slizce jako dříve, možná o trochu blahobytněji a spokojeněji.

„Máte volno,“ řekl důstojníkovi vězeňské stráže s deseti muži, kteří mě sem přinesli, „do rána tady nechci nikoho vidět!“

Muži bez jakýchkoliv poznámek odešli, chování jejich velitele je zřejmě nepřekvapovalo.

Pochodně syčely, voda kapala ze stropu, Valerovy oči se utápěly ve stínu. Přízraky minulosti se vrátily a zaplnily podzemní sál. Praskot hořícího mostu, sténání umírajících, nářek vyděšených žen a dětí, černý dusivý dým zapálených vozů. Černá opona zapomnění byla pryč, najednou jsem si zcela zřetelně pamatoval úplně všechno.

„Věděl jsem, že přijdeš. Když nenašli tvé tělo, nevěřil jsem, že jsi mrtvý. Čekal jsem na tebe,“ začal mluvit a usmíval se přitom. Valer byl politik, člověk, který si nevychutná úspěch, dokud se s ním někomu nepochlubí. Doufal jsem, že mi o všem bude vyprávět co nejdéle. Stále jsem však nechápal, proč je tady i haurský Velmistr.

„Bastardi jako ty jen tak lehce neumírají. Předpokládal jsem, že se jednou přijdeš pomstít a připravil jsem se na to.“

„Vůbec nechápu, o čem mluvíte. Chtěl jsem se s vámi spojit, protože jste byl jedním ze společníků a ostatní jsou mrtví. Stali jsme se oběťmi spiknutí,“ hrál jsem naivku.

Nenáviděl jsem ho. Toužil jsem vyrvat mu jazyk, oči, rozdupat jeho lebku na maličké kousíčky. Tak maličké, aby vás ani nepíchaly, když po nich přejdete bosýma nohama. Snažil jsem se se svými představami bojovat, nechtěl jsem se opět stát zvířetem. Moc mi to však nešlo.

Valer se neovladatelně rozesmál a ukazoval na krystal ve svém náramku. Zeleně světélkoval.

„Až do konce se snažíš, že ano,“ zasyčel, „jenomže už jsem tě prokoukl. Tohle je věc, která tě prozradila,“ ukázal na krystal. „Mí noví přátelé,“ pohrdlivě se podíval na Velmistra, „ho vyladili na mé vědomí. Když se ocitnu v blízkosti člověka, který mě nenávidí, změní barvu. Takže nepředstírej, že jsi za mnou přišel jako za společníkem.“

Tentokrát se nesmál, prohlížel si mě jako had žábu a opájel se pocitem vítězství.

„Dozvěděl jsem se o tobě, když jsi zabil toho žoldnéřského agenta. Mí přátelé,“ posměšně kývl směrem k Velmistrovi, „ho zhypnotizovali a vložili mu do mozku psychickou blokádu, která ho měla v okamžiku, kdy by mě chtěl prozradit, zabít. Vystrašil jsi ho tak, až na to zapomněl. Já ho varoval.“

Nespokojeně se rozhlédl. „Jdu si pro něco k pití, zatím ho pohlídejte,“ přikázal Velmistrovi a odešel.

Čaroděj počkal, až jeho kroky dozní, a začal bez vyzvání vysvětlovat.

„Informace, které vám sdělím, pocházejí z rešerše, kterou náš klan v poslední době provedl. Guvernér Valer má zvláštního koníčka, mám na mysli mladé chlapečky. To by pro muže jeho postavení nebylo až tak finančně náročné, ale několika už ošklivě ublížil a zaretušování těchto politováníhodných incidentů ho stálo celé jmění. Proto začal podnikat. Předminulý rok se z pozice své funkce dozvěděl o chystaném embargu na dovoz koření z Impéria. Postavil si vlastní obchodní flotilu a poslal ji na moře. Možná jste slyšel o potopení pěti lodí v Raackém průlivu. Všechny lodě byly až po okraj naložené kořením. V té době se vyvažovalo zlatem v poměru jedna ku dvěma. Byla to pro něj těžká finanční rána. Horko těžko poplatil dluhy, které by ho mohly dostat do řečí, a nakonec mu zbyl jediný velký věřitel. Pan Maletavil. Valer mu dlužil sedmdesát tisíc zlatých v imperiální měně. V době, kdy přišel o lodě, byl už zainteresován v Masnerově projektu. Nabídl mu svůj podíl jako protihodnotu dluhu. Maletavil vzhledem k tomu, že znal starou Achrometovu historii, souhlasil. V rodině je stále opis deníku, jehož originál byl v našem archivu. Vymínil si však, že chce získat kontrolu nad celou záležitostí, jinak takové vyrovnání nepřijme. Mimochodem, Valer, a vlastně i Masner, silně podhodnotili význam, který by kolonie po svém oficiálním uznání získala. Úplně by zrušila současný trh s obilím, její zakladatelé by daňovými úlevami katapultovali své zisky do neskutečných výšin a k tomu by získali nezávislost na zdejší byrokracii. Klíčovou figurou ve Valerově postupu jste měl být vy. Jeho chybou bylo, že mnohem déle než bylo oprávněné a rozumné, vás považoval za nepříliš inteligentního žoldáka, který se nechá snadno obalamutit a uplatit. Když zjistil, že jste lepší než vypadáte, začal být nervózní.“

„Pokusil se mě zavraždit,“ přerušil jsem Velmistra.

Přikývl.

„Ano, to vzbudilo vaše podezření a vyvolalo další pátrání. Protože se vražda nepodařila, Valer zaútočil z jiného směru a pokusil se zruinovat vaše finanční fondy. Jeho run na Guinyho banku byl mistrovský kousek. Jenomže ani poté jste mu na jeho poměrně slušnou nabídku na odkup poměrné části celého podniku nekývli. Nepodařilo se nám zjistit, odkud vaše finanční krytí pocházelo.“

Alespoň jedna dobrá zpráva, Lucy Lou byla v bezpečí. Netušil jsem však, proč mi to Velmistr všechno říká.

„Valer se rozhodl použít sílu. Kontaktoval Kelemana a chtěl po něm, aby vás i vaše muže zabil. Získal by tak vedení nad karavanou a celý podnik by byl jen jeho. Jenomže Keleman současně pracoval i pro císaře, který po něm žádal demonstrativní zničení všech zúčastněných, aby nahnal možným následovníkům strach.“

„Ozbrojený útok následovaný nákazou antraxem,“ usoudil jsem nahlas. „Nic z toho nebylo úspěšné a Valer nechal zabít Masnera.“

Čaroděj přikývl.

„Vražda právníka způsobila jeho roztržku s Maletavilem, který nechtěl, aby do obchodní války byly zataženy i jeho společenské kruhy. Odmítl předchozí způsob vyrovnání dluhů a požadoval čisté peníze. Valer musel začít hledat, komu jinému by mohl podíl na podniku nabídnout.“

„A obrátil se na člověka, který mu mohl nabídnout nejvíc. Na crambijského císaře,“ pochopil jsem. Vše bylo najednou jasné a logické. Šlo o peníze a o moc. Jako vždy.

„Spolupráce s císařem přinesla Valerovi důkaz, že jsme při vyléčení antraxu použili zakázaných postupů. Tím nás vydírá. S důkazy, které mu dodal císař, by nás všechny velmi snadno dostal na hranici,“ odpověděl Velmistr na mou nevyřčenou otázku.

Na schodech se ozvaly kroky.

„Ten krystal ho opravdu varuje před lidmi, kteří ho nenávidí. Materiály proti našemu klanu jsou uloženy u Valerova právníka. V případě, že zahyne násilnou smrtí, budou zveřejněny. Jestliže pouze beze stopy zmizí, bude podle zákonů trvat sedm let, než ho prohlásí za mrtvého. To je vše, co jsem vám chtěl říct,“ skončil Velmistr a do jeho tváře se vrátil lhostejný výraz.

„A co se mi to přihodilo tehdy v pokoji?“ zeptal jsem se.

„To byl plyn, udělal z tebe loutku,“ odpověděl zezadu Valer s veselým úšklebkem.

V jedné ruce nesl květináč s nějakou rostlinou, ve druhé košík s několika lahvemi vína a knihu.

„Přinesl jsem si bambus. Zavěsím tě do želez, dám ho pod tebe a budu se dívat, jak tebou proroste skrz na skrz. Podle téhle knihy najdu to správné místo, abys žil až do konce. Považuj to za takové malé vyrovnání za všechna příkoří a nepříjemnosti, které jsi mi způsobil,“ pokračoval. „líbilo se mi poslat za tebou muže, kterého jsi už jednou porazil.“

„Budete mě ještě potřebovat?“ zeptal se Velmistr. „Pohled na fyzické mučení mi nedělá dobře. Jsem už starý.“

„Jistě, zmizte!“ štěkl Valer. „Jen mi dejte zásobník s plynem, abych si ho mohl přivázat, jak potřebuji!“

Čaroděj mu ho úslužně podal.

„Nezapomeňte pane, že ráno budou propouštět vězně z horního poschodí a pozítří budou odsud odvádět odsouzence na popraviště.“

„Já vím! A už sakra zmizte!“ zaklel Valer.

Nebylo mi jasné, proč mu to Velmistr připomíná.

„Sbohem, pánové,“ pozdravil nás a odešel.

Bylo mi jedno, jestli umřu, a dokonce i jak umřu. Toužil jsem po jediné věci, zabít toho slizkého chlapa na druhé straně mříží. Za každou cenu. Intenzita mé nenávisti způsobila, že zelená zář kamene ozářila celou místnost.

Valer se napil přímo z láhve.

„No to se mi líbí!“ zachechtal se.

„Pro tvou informaci. Kolonisté, kteří unikli přes most, zahynuli hlady, protože jsem nechal zničit zásobovací lodě s obilím. Pro císařskou flotilu to byl jednoduchý úkol,“ řekl a stříkl po mně plyn ze svého rozprašovače.

„Tohle je něco jiného než minule. Omámí tě to, ale budeš schopen cítit bolest,“ vysvětloval účinky své hračky.

„To se nebojíš jít za mnou do klece? Co když mě to neomámí!“ dráždil jsem ho.

Mávl rukou a otevřel další láhev. Květináč s bambusem přitom opatrně odsunul na stranu, aby s ním nic neudělal.

„Nevlezu k tobě, dokud tenhle kámen bude mít jen odstín zelené. Ten kejklíř mě varoval. Prý bude trvat delší dobu, než to zabere.“

Pohled mi mimoděk sklouzl na řetězy, kterými jsem byl přivázán k tyčím. Přestože jsem jimi nijak nelomcoval, na pohled mohutná očka se deformovala. Musela být z olova nebo z obdobně měkkého kovu. Stal jsem se součástí hry někoho jiného, ale nevadilo mi to. Byl jsem odhodlán využít každé šance. Valer na mě stříkl další dávku svého lektvaru. Teď už jsem si byl jist, že plyn byl také padělek. Zůstával zde však kouzelný klenot.

Díval jsem se na Valera a zkoumal své pocity k němu ze všech stran. Bude se mi líbit, až ho zabiji? Budu mít potěšení z jeho bolesti, utrpení? Chvíli jsem opětovně prožíval agonické umírání v jeskyni. Tam jsem se s nenávistí a touhou po trýznění jiných seznámil naprosto dokonale. Valer znovu použil plyn. Posadil jsem se, jak mi pouta dovolovala. Pozorně sledoval zelený kámen. Uvědomil jsem si, že nic z toho mi nepřinese radost. Kristýnu ani ostatní lidi to neprobere k životu. Na druhou stranu, když umře, nebude moci zabít nebo dát zabít nikoho jiného. Každý jednou zaplatí za své činy. I já. Sledoval jsem, jak nedočkavě poskakuje a upřeně pozoruje krystal. Už byl téměř bílý. Plyn pravděpodobně účinkoval.

Valer odemkl a přistoupil ke mně.

„Vstaň!“ přikázal mi.

Poslechl jsem. Trochu mátožně jsem uvažoval, co udělám. Jediným hmatem jsem mu zkroutil ruku za zády, až se bolestí prohnul.

„Co to?“ vyrazil ze sebe překvapeně.

Opravdu jsem k němu v tu chvíli necítil nenávist, snad jen lítost, nad tím, co budu muset udělat. Krystal na náramku byl čirý. Sundal jsem mu ho a schoval do kapsy.

„Svlečte se,“ poručil jsem.

Stačilo páku přitvrdit a poslechl. Přivedl jsem ho až k díře, kde měl být odsouzenec k smrti. Samozřejmě byla prázdná. Velmistr neříkal nic bez skrytého významu.

Udeřil jsem Valera hřbetem ruky zleva a pak zpátky zprava a znovu zleva. Než se stačil vzpamatovat, zlomil jsem mu přímým direktem nos.

„Vy jste se zbláznil!“ zakňoural vyděšeně a snažil se zastavit krev. Po několika dalších úderech toho nechal, byla to zbytečná snaha. Poslední ranou jsem mu přerazil čelist a shodil ho do díry. Přinesl jsem kbelík s výkaly – bachaři za mírnou úplatu vynášeli záchody i hrdelním zločincům – a vylil ho na něho. Už v ničem nepřipomínal elegantního guvernéra.

Když jsem kobku zase zavřel, bylo jeho protestování téměř neslyšitelné. Oblečení jsem spálil v ohništi. Pokud ho náhodou někdo přijde zkontrolovat, bude hlasitě, i když nesrozumitelně protestovat. Bachaři tohle většinou nemají rádi, od svých oveček vyžadují uctivé chování. Za odměnu na něj vyklopí pár dalších kbelíků sraček, a jestliže ho neuklidní ani to, dostane nakládačku, proti které bude ta má jen zkušební kolo. Valer s něčím podobným neměl žádné zkušenosti. Klidně se může stát, že ho umlátí k smrti. Bylo by ironií osudu, kdyby ho zabili jeho vlastní lidé.

Vyšel jsem do vrchního patra, kde nebyla ani noha; vězňové spali. Nechtěl jsem riskovat útěk z paláce a zavřel se do klece k vězňům, kteří měli být ráno propuštěni.

Vzbudilo mě hulákání důstojníka. Bez velkých cavyků nás vyhnali z cely a zadním vchodem vyvedli. Byl jsem venku.

EPILOG

Rosetka s Haroldem zůstali u Lucy Lou. Měla je ráda, věděl jsem, že se o ně dobře postará.

Brzo ráno, abych se nemusel s nikým loučit, jsem nasedl na koně a jen s tím, co potřebuje osamělý jezdec, zamířil k hlavní městské bráně. Fenidong bylo město, které pro mě představovalo příliš mnoho vzpomínek.

Na chvíli jsem se zastavil na náměstí před palácem, kam právě přiváděli odsouzence na smrt. Nevyspalý úředník ještě jednou znuděně přečetl rozsudek. Mrholilo a nebylo vidět dál, než k nejbližším domům. Mizerný den na umírání. Guvernér žádost o milost zamítl. Kat vyvedl muže na šibenici a dal mu hlavu do oprátky. Odsouzenec vypadal, že poslední dny jeho života nebyly právě lehké. Jeho oči neustále těkaly z místa na místo, jako by nemohl uvěřit tomu, co se děje. Těsně před tím, než kat zatáhl za páku otevírající propadliště, mě poznal. Kývl jsem mu na rozloučenou a pobídl koně. Zaslechl jsem vrznutí dřeva, škubnutí lana a lupnutí zlomeného vazu. Projel jsem branou a neotáčel se zpět. Jel jsem, co noha nohu mine, a nechal koně, ať volí tempo i směr. Studené ráno se časem změnilo v nádherný listopadový den, ale pro mě za mě mohl klidně zuřit sněžný blizard.

Jel jsem dál a díval se, jak je svět krásný. Po měsících posedlosti zabíjením a nenávistí to bylo těžké. Mnohobarevné koruny stromů, zvířata chystající se na zimu, rosou ozdobené pavučiny, hnědé kloboučky hub, příroda ukládající se ke spánku. Svět byl stále stejně krásný a zajímavý bez ohledu na to, jak mizerně se cítili jeho obyvatelé, nebo přesněji, jak mizerně jsem se cítil já. Nikam jsem nespěchal.

Pomalu jsem projížděl civilizovanou krajinou států Obchodní ligy, od vesničanů si kupoval jídlo a přespával v opuštěných stodolách nebo boudách pastevců. Pokud to šlo, vyhýbal jsem se lidem. Naslouchal jsem ševelení větru, šustění listí pod kopyty koně, tlukotu vlastního srdce. Připadalo mi, že čím tišší jsem, tím matnější a méně znepokojivé jsou i mé myšlenky.

Jednoho rána, zhruba po třech týdnech líného potulování, jsem zjistil, že mě někdo sleduje. Prozradil mi to sloup kouře z opuštěné salaše, kde jsem přespával minulý den, a potom vyplašená hejna ptáků, když ten někdo pokračoval dál po mé stopě. Bylo mi to jedno.

Krátce po poledni mě dostihla trojice jezdců. Zastavil jsem a čekal. Jejich koně byli na pokraji uštvání. Boky měli pokryté pěnou, z nozder jim stoupala pára. Už z dálky jsem poznal Umwalda s Bryzoldem, třetího jezdce jsem nikdy předtím neviděl. Bryzold se hodně změnil. Byl opálený jako člověk trávící spoustu času na čerstvém vzduchu, tváře měl ošlehané větrem. Musel v poslední době prožít pár drsných chvil, současně z něj vyzařovala vnitřní spokojenost z toho, že je přežil.

„Kolonie funguje!“ vyhrkl místo pozdravu Umwald.

„Neuděláme si takový malý piknik u cesty? Mám sebou vynikající červené, Alibernet z kročských vinic. Deset let starý ročník,“ řekl Bryzold a tvářil se jako nevinnost sama.

Alibernet ročník 376 je víno králů, dobře věděl, že bych ho nikdy neodmítl. Pokrčil jsem rameny a ukázal do trávy. Umwald se bez pobízení svezl ze sedla a v mžiku vykouzlil na žloutnoucím koberci ubrus pokrytý samými delikatesami. Sotva jsme začali jíst, přemohla ho netrpělivost a s plnými ústy začal vykládat.

„Kolonie existuje! Před týdnem přivezli první zásilku obilí! Hatovu se probil přes císařskou blokádu a přivezl jim další zásoby. Uzavírají se kontrakty na příští rok! Kromě toho začíná jednání s ministerstvem obchodu, budou se kupovat lodě kvůli přepravě! Vláda se zavázala zabezpečit doprovod obchodních lodí a chránit je před piráty!“ chrlil ze sebe jednu novinku za druhou.

„Jak se vám daří?“ zeptal jsem se Bryzolda.

Obchodní úspěchy, o kterých mluvil Umwald, mě příliš nezajímaly, nechtěl jsem s tím mít nic společného. Zajímaly mě pouze osudy lidí.

Bryzold si ulomil kousek sýra a zapil ho vínem. Nad námi zavřeštělo káně, zelená kobylka skočila na ubrus a zmateně pochodovala mezi lahvemi vína, chlebem, masem a sýrem. Beze spěchu začal vyprávět.

„Zima byla krušná, ale přežili jsme. Zpočátku jsme museli bojovat s kočovníky obývajícími pláně, ale potom jsme s nimi uzavřeli příměří. Postavili jsme domy, oseli pole. Narodilo se prvních jednadvacet dětí a další jsou na cestě. Možná jste zapomněl, ale patříte k podílníkům celého podniku. Navíc bychom vám – tím myslím nás, ostatní společníky – chtěli uhradit náklady, které jste v průběhu cesty vzal na sebe. A nesmím zapomenout na to, že poté, co se díky vám prozradila Valerova podvodná hra a velezrada, jste podle fenidongského obchodního práva získal sedmdesát procent jeho podílu. Musíte se vrátit do Fenidongu a právně uspořádat záležitosti související s kolonií. A také vám mám připomenout, že máte jistý předmět. Velmi bychom uvítali, kdybyste nám ho vrátil.“

Zašklebil jsem se a podal mu náramek s drahokamem.

„Nemusím vůbec nic, ale vaše formální problémy se dají snadno vyřešit. Dám tady svému příteli,“ mrkl jsem na Umwalda, „plnou moc ve všech věcech, o nichž jste mluvil.“

Třetí muž, který zatím neřekl ani slovo, vypadal konsternován. Bryzold jen pobaveně přimhouřil oči.

„A uvědomujete si, že teď mluvíme o značném a potenciálně obrovském majetku? Že taková plná moc je velká odpovědnost? Zvláště pro tak mladého muže!“ řekl, ale nezdálo se, že by si to opravdu myslel.

Cizí chlapík střídavě bledl a rudl. Musel to být právník, protože ti jsou vždycky bez sebe, když se mluví o penězích.

Pokrčil jsem rameny.

„Umwald už toho dokázal víc, než spousta mužů za celý život. Důvěřuji jemu i jeho schopnostem. Sepíšeme to?“

Se všemi formalitami to trvalo dvacet minut, Bryzold nám posloužil jako svědek. Podal jsem Umwaldovi ruku na rozloučenou.

„Možná se za pár let stavím, tak se mi o můj majetek dobře starej. A jako provizi si ber procento, které je ve Fenidongu běžné. A taky trochu dohlédni na děti. Na obě, ne jen na Rosetku.“

Mírně se začervenal a stiskl mi pravici. Neměl jsem náladu na další řeči, přál jsem si být někde pryč, daleko od nich.

„A co Kowalski? Přežil?“ zeptal jsem se Bryzolda, abych to nějak ukončil.

Zeširoka se usmál, pořádně se napil vína a začal vyprávět.

Po půlhodině jsem si uvědomil, že ještě stále nesedím v sedle, ale na zemi a hltám každé Bryzoldovo slovo.

Mluvil o Kowalskiho přechodu kaňonu, o bitvách, které svedl s kočovníky, o střetnutí s lidmi nepřejícími mu lásku jeho žen, o domu, který postavil, o proslulých večerních posezeních, na něž zve své přátele, o tom, jak ho on sám má rád a o plánech, které by ještě chtěli společně uskutečnit. Poslouchal jsem a záviděl, ale ne ve zlém. Přál jsem mu všechno, co získal.

„A abych nezapomněl, těsně předtím, než jsem odjel, se mu narodil syn,“ dodal Bryzold po delší odmlce.

Pokud jsem mu před chvílí záviděl, tak najednou jsem mu záviděl hodně. Kowalskimu se povedlo vybudovat si v tomhle drsném světě domov.

„A které z jeho žen?“ byl jsem zvědavý.

„Nataše. Ale unešené jsou z něj obě.“

Zvedl jsem se, zkontroloval koni podpěnky a vyšvihl se do sedla.

„Pozdravujte je všechny! Jak se ten kluk jmenuje?“ zeptal jsem se místo pozdravu na rozloučenou a pobídl hnědáka do klusu.

„Říkají mu Kóny, ale správně se jmenuje Koniáš. Rezka byla proti, ale Kowalski si prosadil svou,“ zavolal za mnou Bryzold.

Odjížděl jsem s ústy otevřenými v němém úžasu, neschopen slova. Někde daleko žili lidé, kteří na mě vzpomínali v dobrém, lidé, kteří po mně pojmenovali své dítě. Po nájemném žoldnéři, zabijákovi, tajném agentovi, po jednom z nejdrsnějších a nejnebezpečnějších mužů, které můžete na tomhle prašivém světě potkat. Neuvěřitelné.

Po celý zbytek dne jsem se musel usmívat. Krátce před setměním jsem narazil na prázdnou salaš. Byla provoněná posledním senem a na trámu visely dva kusy dokonale vyuzené šunky. Utábořil jsem se v ní na noc. Jednu šunku jsem si přivlastnil a místo ní jsem k trámu přibil zlaťák. Náhodou (vlastně ne úplně náhodou) jsem s sebou vezl měch dobrého červeného vína. Rozdělal jsem oheň, ukrojil si pořádný kus šunky a napil se. Všechno to chutnalo skvěle.

Otevřel jsem knihu, kterou jsem déle než rok vláčel sebou v sedlových brašnách. Kdybych si na ni kdykoliv vzpomněl, vyhodil bych ji. Jmenovala se „O původu druhů“. Usnul jsem až pozdě v noci a zdál se mi příjemný sen o slunci, o prohřáté trávě a dalších věcech, které jsem si ráno nemohl vybavit. Po lehké snídani jsem sbalil věci, knížku schoval do brašny a vyrazil na stezku. Doufal jsem, že bude ještě dlouhá, a těšil se na všechny věci, které na ní potkám.

Malá knižní řada Poutník č. 21

Miroslav Žamboch: Na ostřích čepelí

Ilustrace na obálce a frontispis: Milan Fibiger

Mapu nakreslil: Tomáš Profant

Grafická úprava obálky: Mirek Dvořák

Vydal Klub Julese Vernea Praha v roce 2001

Odpovědný redaktor: Egon Čierny

Adresa redakce: Matěchova 14, 140 00 Praha 4

Sazba: SF SOFT, Praha

Tisk: DaTaPrint, Nopova 13, 615 00 Brno

Cena: 226 Kč

1)

„Zde jsou lvi.“ – ve starých mapách podobně oblíbené jako „Terra inkognita“ = „Země neznámá“  ↵

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai