Ostří oceli

Miroslav Žamboch

(2009)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Třetí část série Koniáš. Knihy navazují v tomto pořadí: Na ostřích čepelí, Ostří oceli, Konec vlka samotáře, Muž na stezce a Vlk samotář.

Koniáš na stezce pomalu, ale jistě stárne. Přibývají zkušenosti, jizvy, vzpomínky i ztráty a samozřejmě nepřátelé. Jednou ho všechny přízraky minulosti dostihnou a on se s nimi musí vypořádat. Je otázkou, zda tentokrát bude břitká mysl spolu s břitkým ostřím stačit. Jedno je jisté – řez půjde opravdu hluboko. Přežije osamělý vlk?

Miroslav Žamboch

Koniáš

Konec vlka samotáře

(c) Miroslav Žamboch, 2005

Illustrations (c) Tomáš Profant 2005

Cover (c) Milan Fibiger 2005

(c) TRITON 2005

ISBN 80-7254-648-1

Nakladatelství Triton, Vykáňská 5,

100 00 Praha 10

www.triton-books.cz

Seděl jsem pohodlně rozvalený v křesílku, dlouhé nohy natažené daleko před sebe, a hosté podniku i číšníci se tvářili, že jim to ani trochu nevadí. Skoro to vypadalo, že jim nevadí ani mé ošuntělé oblečení, meč v odřené pochvě opřený o kraj stolu, aby byl po ruce, a kuše na druhé straně. Také po ruce. Zkušenosti člověka poučí. Levou botu jsem měl jinou než pravou a ostruhou jsem do leštěné podlahy nechtěně vyryl několik hlubokých škrábanců. Číšník diskrétně zakašlal, místo odpovědi jsem pouze přikývl. Zatvářil se, jako by ho mé gesto nevýslovně potěšilo, a odspěchal připravit další víno. Pil jsem šest let starý Cabernet Sauvignon, výjimečnou sklizeň ze skvělého vinohradu. A barbarsky jsem si ho nechával svařovat s hřebíčkem a skořicí. Potřeboval jsem do krve dostat co nejvíc horka, slunce a života, protože v kostech jsem stále cítil sychravý chlad Randských močálů, a pokud jsem seděl jinak než s nataženýma nohama, rána na zadním stehně rezavě pálila. Ta jizva a všechno ostatní už byla minulost.

Přestože bylo poměrně chladno, vybral jsem si stůl na vyvýšené zahrádce před restaurací a pozoroval pouliční ruch. Grinsk patřil k jednomu z kupeckých městských státečků na severu Kontinentu a za svou nezávislost mohl děkovat hlavně Gutawské poušti, bezútěšnému kusu země táhnoucího se od jednoho pobřeží ke druhému téměř přes celý světadíl. Obojek žhavých skal a tisíckrát přesušené neplodné země držel rozpínající se Crambijské císařství alespoň trochu na uzdě. S myšlenkou na impérium jsem se ve vzpomínkách vrátil zpátky do močálů a do města M, kde jsem už po několikáté nechtěně zkřížil zájmy nejmocnějšího muže světa. A jako pokaždé přitom zemřelo příliš mnoho lidí, hlavně těch, kteří si to vůbec nezasloužili. Dopil jsem poslední doušek už jen vlažného vína. Nemělo smysl vracet se do nepříjemných vzpomínek. Do minulosti.

Po schůdcích vystoupila dáma vyšňořená v dokonale padnoucích šatech, šněrovačka zdůrazňovala útlý pas, střih dovoloval pohled na počátek křivky boků a provokoval fantazii, aby se snažila odhadnout, co je níž. Hlavní číšník ji spěchal uvítat, ona zatím pozorným pohledem přelétla sál. Byla to profesionálka, kurtizána nejvyšší úrovně. Věnovala mi o zlomek sekundy víc času než ostatním a pak se odvrátila. Nedivil jsem se, můj obličej nikdy nebyl nejhezčí a po létech harcování světem v něm mnoho nepoškozených míst nezbývalo. Přes ulici přešla rusovláska v kalhotách a projmuté košili s výstřihem. Podobné oblečení nebylo na severu zvláštností, ženy měly stejná práva jako muži – tedy pokud o ně stály. Sledoval jsem ji pohledem. Jak šla, kalhoty se střídavě napínaly a povolovaly, obtahovaly tak její hýždě a výsledek stál za to. Zamířila do hospody Šťastný námořník.

Dorazil další porcelánový hrnek s horkým a lákavě vonícím nápojem. Usrkl jsem a pohledem bloudil po lidech korzujících přede mnou. Žen, malých, vysokých, štíhlých, boubelatých, ale většinou krásných, mezi nimi bylo docela dost. Začal jsem vzpomínat na ty, které jsem v životě potkal a které mě nějakým způsobem poznamenaly. Nejprve jsem bral v úvahu jen ty, s nimiž jsem spal, ale potom jsem si uvědomil, že to není správné kritérium. Třeba s holkou, kterou jsem doprovázel domů, abych si tím vydělal nějaké peníze, jsem nic neměl. Jmenovala se Annemari Dask, byla dcerou hraběte a ještě jí nebylo patnáct. Až potom, co se naše cesty rozešly, jsem si uvědomil, že nechybělo mnoho a zamiloval jsem se do ní. Osamělé roky na stezce provádějí s člověkem nejrůznější kouzla a přibývající věk donutí i toho největšího tuláka, aby občas přemýšlel o kusu země, kde by se usadil. Teď už byla s největší pravděpodobností vdaná a vychovávala svému urozenému manželovi potomky. Byly ale i jiné ženy, o nichž jsem věděl, jak chutnaly, jak vzdychaly. Nedokázal jsem mezi nimi zvolit tu nejdůležitější, a tak jsem jen seděl, upíjel a vzpomínal. Rusovláska se opět objevila na ulici a rozhlížela se. Přes rameno měla ruksak, opálená tvář a vrásky kolem očí prozrazovaly, že tráví hodně času pod širým nebem. Vmísila se do proudu lidí a propracovávala se jimi směrem k další hospodě. Někoho hledala a zjevně byla zvyklá spoléhat se sama na sebe.

Kurtizána se mezitím usadila u vyvýšeného stolu v rohu sálu, který jí poskytoval přehled, současně i jisté soukromí. Zářila okázalou elegancí a nezájmem o obyčejné lidi okolo sebe.

„Nehledáte společnost, pane?“

Pihovatý vytáhlý kluk se opíral o zábradlí oddělující zahrádku od ulice. Tvářil se, že tam stojí jen náhodou a o nic nejde. Chápal jsem ho, majiteli restaurace by se určitě nelíbilo, kdyby zjistil, že tam někdo jeho hostům nabízí děvky.

„Jakou společnost?“ opáčil jsem.

„Mám tři sestry, nejmladší je o rok míň než mně a starší je zase,“ naznačil rukama bujné tvary poprsí. „Pro vás,“ podíval se na mě a zaváhal, „pro vás za sedm stříbrnejch,“ nadhodil cenu.

Odhadoval jsem, že z toho tři stříbrné jdou na konto mého nevábného vzhledu.

„Nemám zájem, chlapče,“ řekl jsem.

Chystal se něco říct, ale číšník už zahlédl, že se něco děje, a zamířil k nám. Mladý kuplíř se vypařil, jako by nikdy neexistoval.

Ženy jsem si nekupoval už několik let. Zisk nestál za investice. Výsledkem bylo, že jsem sice v jistém ohledu žil střídměji než mniši, ale nestěžoval jsem si.

„Ještě jeden džbánek,“ připomněl jsem se číšníkovi.

Beze slova přikývl a opět jsem měl ulici plnou lidí jen pro sebe. Svět není špatný, když od něj nežádáte příliš a máte dost peněz, abyste si mohli dovolit dobré víno.

Po cestě projel povoz naložený velkými sudy, těsně před ním se protáhla má známá rusovláska. Nemohl jsem říct, že je na ní něco výjimečného, že má krásnou tvář, nádherné vlasy, ňadra nebo cokoliv jiného. Celkově, od konce neuspořádaných kadeří až po kotníky ve vysokých holínkách, však byla krásná. Pozoroval jsem ji do chvíle, kdy jsem pochopil, že míří přímo ke mně.

„Našla jsem vás,“ oznámila mi, když se zastavila před zábradlím a vzápětí se přes ně jediným skokem lehce přenesla. Udělala to jako někdo, kdo vysoké zábradlí se zašpičatělými sloupky přeskakuje každý den.

„Mám vám něco předat a vyřídit vzkaz,“ pokračovala a sáhla po koženém váčku na opasku.

Na tváři jí přitom pohrával úsměv člověka, který právě dokončil těžkou práci. Náhle se zamračila, sevřela rty v úzkou čáru.

„Co to sakra…“ nespokojeně držela v ruce prázdný měšec.

„Nevadí,“ pohodila hlavou. V denním světle měly její vlasy nádech kovového lesku rudého bronzu.

„Hlavní je ten vzkaz, tady byl jen…“

Strnula, váček jí vypadl z rukou, obličej ztratil výraz. Pak se převrátila na stůl, ze zad jí trčela ocelová střela z kuše.

Vystřelili po ní ze střechy jednoho z protějších domů, stačil jsem zahlédnout jen náznak pohybu. Ulice kolem byla najednou prázdná, pozoroval jsem černou vlhkou skvrnu požírající světlou barvu látky košile. Za moment už krev stékala na stůl.

„Městská garda tu bude hned, pane! Oni zjistí, co se stalo!“ snažil se mě uklidnit číšník a přitom se zajíkal.

Já se nezajíkal, mlčel jsem. Viděl jsem smrt už tolikrát a jako pokaždé mě její definitivnost překvapila. Byl tu člověk a už tu není. Ona mi navíc něco chtěla říct. Mohli ji zabít kvůli nějaké záležitosti z minulosti, ale mohli ji zabít i kvůli tomu, co mi měla říct. Váhal jsem. Stálo mi to za to, míchat se do cizích věcí? Všechno, do čeho jsem se v poslední době namočil, klouzalo krví a smrt sklízela bohatou úrodu.

Přišel oddíl gardy, položili mi i ostatním přihlížejícím pár zběžných otázek. Odpovídal jsem jako každý jiný host šokovaný násilím, které se v jeho blízkosti odehrálo. Mezitím mrtvou zabalili a položili na nosítka.

„Nebyla občankou města,“ řekl na závěr důstojník, „živila se jako lovec a občas pro nás něco udělala. Pokud někdo nevypíše odměnu, nebudeme se moc namáhat. Takoví jako ona mají spoustu nepřátel.“

Jako nekrolog to nebylo nic moc. Stálo mi to za to?

„Dám si ještě víno,“ vytrhl jsem číšníka z apatie.

„Ten stůl je zakrvácený, pane!“ vyhrkl vyděšeně.

„Ano, je, to víno, prosím.“

Stálo mi to za to?

Při dalším doušku horkého svařeného vína, voňavého a laskajícího jazyk, vína s jiskrou slunce a chutí země, jsem věděl, že odpověď zní ano. Pokud ji zabili kvůli vzkazu, který mi měla vyřídit, zemřela zbytečně. Lidé by neměli umírat zbytečně. Je to plýtvání životem.

Dopil jsem, zaplatil, sbalil si věci a vyrazil do méně přívětivých částí města. Nájemní vrazi se obvykle nevyskytují na stejných místech jako společenská smetánka. I když výjimka potvrzuje pravidlo.

Gestem jsem si objednal pivo a přehlédl další zakouřený sál. Hospoda byla nacpaná k prasknutí, vzduch čpěl pivem, potem a spoustou dalších pachů, které jsem nedokázal rozeznat. Kromě pár prodejných holek se okolo stolů mačkali samí muži, malí, velcí, staří i mladí, z nejrůznějších ras a národů. Jedno však měli společné. Neživili se poctivou prací a každý z nich byl ozbrojen. Podobných míst jsem už viděl stovky. V každém větším městě na Kontinentu existuje nejméně jedna podobná putyka, kde se shromažďují podezřelá individua, předávají si informace, smlouvají kšefty. Docela jsem sem zapadl. Někdo o něco chytřejší, než jsou nájemní bijci, nad takovým místem vždy drží ochrannou ruku a zlatem do správné dlaně klidní úřady. Pokud vrah neopustil město, bylo pravděpodobné, že se tady nebo na jiném podobném místě objeví. Chybou bylo, že jsem neměl potuchy, jak vypadá, a on naopak mohl znát mě. I když to jsem nepovažoval za pravděpodobné, protože cílem byla rusovláska, ne já.

Mé pivo konečně přišlo. Smočil jsem v něm rty, ale s pitím jsem to příliš nepřeháněl. Páchlo, jako by v něm pár myší naplnilo svůj osud.

„Nabízím práci,“ oslovil jsem podsaditého vazouna s hlavou lesklejší než koleno. Našlapoval jako námořník a na hřbetu levé ruky měl vytetovaný hrot kopí.

Tuhle hru jsem nehrál poprvé. Poslední tři dny jsem trávil poflakováním po hospodách. Bral jsem je po řadě, od těch lepších až po ty nejhorší. Nejprve jsem se vyptával na vraždu, již jsem sám viděl, a dokonce jsem vypsal i malou odměnu za informace, případně dopadení pachatele. Později, na nižším stupni společenského žebříčku, jsem změnil taktiku a hledal muže, kteří prodávají práci s ocelí. Dostal jsem tip na tohle místo a pár jmen, většinou jen polohlasem zamumlaných.

„Proč ne, vo co de?“ řekl vazoun a podíval se na mě.

Současně se opřel o barový pult a udělal si bezohledně místo. Někdo zanadával, když ale zjistil, o koho se jedná, zmlkl.

„Potřebuju někoho uklidit,“ odpověděl jsem.

Změřil si mě ještě jednou.

„Sám vypadáš na uklizeče,“ zašklebil se a převrátil do sebe obsah půllitru.

Byl ještě tvrdší, než vypadal. Místní pivo nemohl pít žádný změkčilec.

„To jo,“ přikývl jsem, „ale budu tu muset ňákou dobu zůstat a jedná se mi vo místního. Úřady by mohly dělat problémy.“

„Jo, to by asi dělaly,“ souhlasil. „Bude to dražší.“

Barman před něj bez ptaní postavil další džbán. Napadlo mě, kolik myšiny je třeba, aby to člověka otrávilo. Možná ale, že lidé s vytetovaným hrotem kopí na ruce jsou proti podobným věcem imunní. Já tedy nebyl.

„Prachy mám, ale spěchám.“

„Tady je moc lidí, dojednáme to zejtra. V tuhle dobu na rohu Michskýho náměstí, u sloupu,“ sdělil mi.

„Domluveno,“ přikývl jsem a objednal pro každého pivo.

Nevěřil jsem mu ani slovo. Nebyl jediný důvod, abychom obchod neuzavřeli přímo na místě. Má taktika zabrala.

Před svítáním jsem stál na Michském náměstí. Ráno bylo studené, občasné poryvy větru zvedaly z dlažby mračna prachu a vířily spadané listí. Ulice ještě byly liduprázdné, jen po protější straně se potáceli dva opilci, kteří se rozhodli nový den zahájit pořádnou opicí. Z domu na levé straně vyklouzl chlapík s bříškem. Před chvílí musel ještě ležet v posteli, protože dlouhé vlasy, kterými si zakrýval pleš, mu zplihle visely na jednu stranu a z pod kabátu mu vykukoval lem špatně upravené košile. Odhadoval jsem, že neležel ve své posteli a společnost mu nedělala jeho zákonná paní. To byl jen jeho problém. Můj nájemní vrahové. Tlouštík se kradl podél stěn a svou snahou nevzbuzovat pozornost byl nápadný široko daleko.

Rodící se den nabral na síle, věci začaly zřetelněji vystupovat ze šedi a kromě obrysů získávaly i vnitřní strukturu. Podobné světlo by mělo být i v době, na kterou jsme si domluvili schůzku. Hledal jsem místo, ze kterého byl roh náměstí s lampou dobře vidět. Každá střecha, okno v okolí by vyhovovalo. Dům přímo za mnou měl velká, bíle natřená vrata. Pro střelbu za šera ideální pozadí. A abych se střelci rýsoval přímo proti bílé, musel by stát někde na druhé straně náměstíčka.

Svět střech je úplně odlišný od světa jen pár metrů níž. Člověk slyší pouliční ruch, rozhovory chodců, občas se k němu dostanou i soukromé zvuky z podkrovních pokojů pod ním. Pokud nechce vyvolat zbytečný povyk, musí si dát pozor, když šplhá nahoru, a také na to, aby ho při čekání nikdo zvědavý nezahlédl.

Já se na území toulavých koček a ptáků dostal z ulice rovnoběžné s náměstím. Stačilo mi vylézt na římsu okna a potom se vyšvihnout na trám držící krov a vyčnívající kus do ulice. V dalším okamžiku jsem ležel na šikmé střeše ze solidního šindele.

Zhruba polovina staveb v Grinsku měla střechy s vysokými hřebeny, druhá jen mírně zkosené. To mi usnadnilo práci a po chvíli opatrného přebíhání jsem se dostal až na vytipovanou střeleckou pozici. Místo, kde jsem ještě nedávno stál, jsem i ve světlajícím šeru měl před sebou jako na dlani. Pro dobrého střelce nic těžkého; bílá plocha vrat svítící do okolí a všechno před ní rýsující se jako ostrá silueta.

S úsvitem se ochladilo a oblečení navlhlo rosou. Lákalo mě zajít do některé z vývařoven na něco horkého do žaludku, ale najednou zazněl zvon a jako na povel se všude vyrojili lidé. Určitě bych se bez velkých problémů dokázal dostat dolů, ale nebyl jsem si jist, zda by to šlo i zpět. Nechal jsem žaludek jeho protestování, přeložil pod sebou kabát na dvakrát a čekal.

Se sluncem začal ztrácet ranní chlad sílu a cítil jsem se docela příjemně. Věděl jsem však, že v průběhu dlouhého dne mi bude vedro, jazyk se mi bude žízní lepit na patro a s večerem mě roztřese chlad. Čekání není nikdy nic příjemného, často však ušetří spoustu nepříjemností a občas zachrání jednomu i život. Mnohokrát jsem to vyzkoušel na vlastní kůži. Nějakou dobu jsem odhadoval, odkud se večer můj známý asi vynoří. Mohl přijít stejnou cestou jako já, nebo z kteréhokoliv z vikýřů v okolí. Stačilo, aby se znal s majitelem, nebo riskl tiché vloupání. To první bylo ale pravděpodobnější. Uklidil jsem se ke kamennému štítu domu s vysokou stěnou, odkud jsem měl nejlepší výhled. Věřil jsem, že pokud vyleze nahoru někde za mnou, uslyším ho, než se objeví na mé úrovni.

V pravidelných intervalech jsem si protahoval svaly, procvičoval klouby a snažil se neusnout. Vedro bylo umořující. Krátce po poledni, kdy ruch v ulicích mírně polevil a náměstí se vyprázdnilo od kupců a zemědělců prodávajících své výpěstky, jsem zpoza stěny za sebou zaslechl zřetelné cvaknutí dveří doprovozené tlumeným hovorem. Překvapilo mě to, zeď vypadala bytelně. Po chvíli hledání jsem však objevil prasklinu táhnoucí se šikmo dolů v délce dobrého metru. Hovoru jsem nerozuměl, ale rozeznal jsem v něm onu charakteristickou naléhavost, pak ho na chvíli přerušilo ženské zachichotání. Posunul jsem se kus stranou, abych neslyšel zvuky doprovázející každé milování, ale můj sluch se přizpůsobil většímu tichu a slyšel jsem je stejně. Vrátil jsem se ve vzpomínkách k ženám, které jsem znal. Ta, kvůli které jsem před pětadvaceti lety utekl z domova, se změnila v nejasný stín, ale ty ostatní jsem si pamatoval, až mě to samotného překvapilo. Jedna mě dvakrát za sebou prodala, jednou do armády, podruhé pirátům. Současně mi však pomohla zapomenout na divošku z pralesa, která byla… Usmál jsem se své marné snaze najít správná slova a místo toho jsem si promnul prsty, zakroužil hlavou a zkontroloval zbraně, zda jdou všechny hladce z pouzder.

Za zdí se někdo zasmál, bouchly dveře, tentokrát o poznání hlasitěji. Někdo drží v poledne siestu, jiný zase… Nechal jsem myšlenku nedokončenou.

Den se překulil do druhé poloviny, lidé znovu zaplnili ulice i náměstí a hnali se za svými z hlediska běhu světa malichernými cíli a sny. Z jejich vlastního pohledu to však byly ty nejdůležitější věci. Souhlasil jsem s jejich pohledem.

Později jsem se naučil nepouštět si nikoho příliš blízko k tělu, žádnou ženu, žádného muže. Vlastně jednou jsem to porušil. Obětovala svůj život, aby zachránila můj. Mizerný obchod. Čas ale vyhojí i ty nejhorší rány a zůstane jen jizva, pocit prázdnoty, otázky, co by mohlo být, kdyby. Vytáhl jsem z pouzder všechny vrhací nože a zkontroloval hroty a čepele. Se zadostiučiněním jsem na jednom objevil smítko, které si mohlo říkat vrub, a pustil jsem se do obtahování. Slunce bylo stále ještě vysoko nad obzorem, příliš brzy na to, aby se tady vazoun nebo někdo jiný objevil.

Skončil jsem ostření nože a opět se vrátil do minulosti. Možná za to mohla zdánlivá opuštěnost střech okolo. Málem jsem stejnou chybu, pustit si někoho k tělu, udělal ještě jednou. Málem se mi to přihodilo právě s tou holčičí šlechtičnou, kterou jsem před třemi lety doprovázel domů. Po událostech posledních měsíců mi tři roky připadaly jako věčnost.

Žlutý kotouč se dotkl okraje střech na západě. Přestal jsem vzpomínat a pustil se znovu do cvičení, tentokrát důkladněji. Jsou různé druhy cvičení, při některých se člověk pohybuje, skáče, protahuje. Při jiných jen pomalu a důkladně mění napětí svalstva v různých částech těla a nutí tak krev, aby kolovala rychleji a rychleji a on byl prohřátý, připravený k útoku nebo útěku.

Ještě se pořádně ani nesetmělo a jeden z vikýřů někde vzadu za mnou zavrzal. Zůstal jsem sedět se zkříženýma nohama, zády ke stěně, v levé ruce nůž, pravou dlaň položenou na jílci meče. Nebylo to poprvé, ale stejně jako pokaždé jsem se musel soustředit, abych nedýchal příliš rychle a hlasitě, abych ovládl své srdce a byl studený jako kus ledu, jako kámen, který náhodný pozorovatel přehlédne. Blížili se zleva, ze strany, kde dům přecházel ve vodorovnou stříšku kůlny. Slyšel jsem, jak prkna pod jejich vahou skřípějí, pach dehtu ve vzduchu zesílil. Hlavu jsem skláněl k zemi a pozoroval bod před sebou. Nechtěl jsem, aby zahlédli mé bělmo nebo jakýkoliv pohyb. Lidské oči mají neskutečnou přitažlivost a nejednoho zvěda už připravil jejich lesk o život. Prošli dva kroky ode mě, zabraní do šeptavého hovoru. Vyššího a hubenějšího z nich jsem nikdy předtím neviděl. Na zádech měl na popruhu kuši s lučištěm z rohoviny a dřeva. Menší byl vazoun, u kterého jsem si chtěl objednat vraždu. Lehli si vedle sebe na místo, které jsem za úsvitu vybral já sám.

„Říkám ti, vošklivej vyhublej vysokej chlap, ksicht samá jizva, železa má jako pojízdný železářství a vypadá, že se s nádobíčkem umí vohánět. Nevěřil sem mu ani slovo. Ten nemusí nikomu platit, koho chce, vodkrouhne sám. Navíc šla už předevčírem hláška, že se někdo divnej zajímá vo zabití tý holky.“

Nevěděl jsem, zda mám brát vazounův popis jako lichotku, nebo ne.

„Ta holka s ním akorát mluvila, když sem ji voddělal,“ postěžoval si střelec.

Muži se odmlčeli. Na východě vyšel měsíc. Stejný pro obyčejné lidi chystající se ke spánku, pro mě i pro ně.

„Jo, asi právě kvůli tomu po tobě de,“ řekl po chvíli vazoun.

„Ale teď mu to zatrhnem, tamto místečko,“ ukázal rukou před sebe, „je na přesnou střelbu jako dělaný.“

„Dobřes to vybral,“ souhlasil okamžitě hubeňour.

Uplynulo několik minut. Přemýšlel jsem, zda je mám napadnout hned, nebo až se otočí. Stmívalo se čím dál víc, vzduch chladl, byl cítit rosou a oba darebáci přede mnou se měnili v šedé stíny.

„Mám takový tušení, že mu tipec nezatrhneš,“ zabručel nakonec vazoun. „Je práskanej přesně tak, jak vypadá. Asi tam někde čeká a chce si tě vočíhnout. Já bych to tak udělal.“

„To je možný,“ přitakal hubeňour, v hlase o poznání víc nervozity. „Budu se muset vrátit. Měl sem jenom zařídit, aby ta ženská s nikým nemluvila. Cejtila, že ji sledujou, a dávala si bacha. Řek bych, že si toho chlápka chtěla najmout jako bijce. Aby na ni dával majzla.“

„Je to možný. Už je tma a nic neuvidíme,“ přitakal jeho kumpán, látka zašustila, jak zašmátral rukou.

„Dáš si cigáro?“ Ocílka cinkla, troud vzplál a plamínek vykrojil z temného pozadí obrysy jejich hlav. Oba byli rozcuchaní a jednotlivé prameny vlasů vypadaly jako klubka hadů.

„Naučil sem se je kouřit místo dýmky na jihu, před časem sem tam nějakou dobu pracoval.“

Tabák pohlcovaný ohněm zapraskal a v čerstvém vzduchu intenzívně zavoněl. Oba se pomalu zvedli, stále ještě stáli čelem k náměstí. Rukojeť nože, obtočená proužkem žraločí kůže, byla v mých prstech suchá a na omak příjemně drsná.

„Nešiklo by se mi, kdyby mi na zpáteční cestě dejchal na záda. Ne že bych si s ním neporadil, ale znáš to…“ Hubeňour pokrčil rameny. „Každý má rád za sebou čisto.“

„Znám to,“ odpověděl vazoun, v hlase nezazněl ani náznak úsměšku.

„Začíná být frešno, obchod domluvíme v hospodě, co ty na to?“ pokračoval.

Zatajil jsem dech. Rozhodl jsem se riskovat a nezaútočit. Záležitost byla spletitější, než se na začátku zdálo, a možnost, že by mě střelec dovedl k jejímu vyluštění, stála za to. V boji jeden proti dvěma bych ho musel zabít. Opět jsem sklopil pohled k zemi, celé tělo připravené zareagovat při prvním náznaku překvapení nebo úleku z jejich strany. Otočili se, na zemi jsem viděl narůžovělý odraz záře z jejich cigaret. Ani jeden z nich mě nezahlédl a prošli okolo mě stejně jako před dvěma hodinami.

Kolik si vazoun řekl za mou vraždu, jsem se nedozvěděl, protože až do putyky jsem se za nimi neodvážil. Oba mě znali a pravděpodobně by si mě všimli. Stačilo sledovat je na cestě zpátky. Předpokládal jsem, že si místní zabiják půjde pro peníze za práci. Docela by mě zajímalo, jak to hubeňour zařídil. Obyčejně se část dává předem a část po. Jenomže on se chystal odjet. Vazoun by klidně mohl vyinkasovat zlato a nijak se nenamáhat. Možná to však neměl v povaze, záleželo na jeho pověsti.

Jít za nimi mi nedělalo žádné potíže. Snesla se lehká mlha a grinské pouliční osvětlení bylo mírně řečeno sporadické. Oba společně vešli do slušně vyhlížejícího domu. Dvě patra, podle vrat k němu patřil ještě dvůr. Chtěl jsem počkat, až vazoun odejde a hubeňour zůstane sám. Doufal jsem, že ho postačí jen trochu vystrašit, alespoň nervozita v jeho hlase při přemítání o mně tomu nasvědčovala.

Čekal jsem zády ke stěně ve výklenku, který zbyl po špatně zazděných dveřích. Můj žaludek už rezignoval a mlčel. Vrzly dveře, vazoun kolem mě prošel tak těsně, až mě ovanul pach piva a zakouřené místnosti. Už jsem měl v ruce nůž, ale v poslední chvíli jsem se zarazil. Sice mě chtěl zabít, ale jinak mě nezajímal. Jakýkoliv zvuk mohl vyrušit hubeňoura – o toho šlo.

Vydržel jsem ještě chvíli. Za okny v patře se na chvíli rozsvítilo, potom jejich obdélníky opět potemněly. Člověk vytrhnutý násilím ze spánku je obvykle hodně vyděšený i bez dalších výhružek. Na dlažbě přede mnou se objevily tři kočky a dvě z nich se do sebe po chvíli vrčení a prskání pustily. Byli to kocouři a odměnou pro vítěze byla kočka. Vlastně se chovali stejně jako lidé. Nečekal jsem na konec zápasu, schoval meč do stínu a začal po stěně domu šplhat vzhůru. Hned ve druhém patře bylo jedno z oken otevřené. I kdyby ne, vyháčkovat ho je pro znalého člověka lehké. Poctiví lidé se diví, jak je možné, že k nim někdo vlezl oknem vysoko nad zemí, zloději naopak jásají nad hloupostí svých obětí.

Zatlačil jsem do rámu a panty ani nezavrzaly. Přehoupl jsem se přes parapet do dřepu a zůstal v něm ve strnulé nehybnosti. Pokoj nebyl prázdný, po letech zkušeností jsem na to měl čich. Ale nezdálo se mi, že by v něm ležel nějaký spáč. Člověk ve spánku hlasitě oddechuje a každou chvíli se pohne, nebo zaskřípe postel. Kousek po kousku jsem se posunoval, až jsem měl za zády zeď. Potom jsem sáhl do kapsy pro svíčku, v levé ruce jsem držel nůž. Než jsem pohyb dokončil, odsunul někdo stínítko zlodějské lucerny a pokoj ozářilo nažloutlé světlo.

Postel u stěny po mé levé ruce byla prázdná, ale o zavřené dveře se opíral vazoun, v ruce dlouhý nůž s falešným ostřím a usmíval se.

„Tušil sem, že seš chytrej, a napadlo mě, že už budeš vědět, kde Osman bydlí. Tak sem to vymyslel takhle.“

Jeho hlas zněl sebevědomě a spokojeně zároveň.

„Osman už je na cestě,“ pochopil jsem.

„Jo. Možná o tobě něco zaslech, protože vypadal podělanej strachy. A zaplatil mi plnou taxu hned.“

„Nejde mi o tebe, chci jen jeho,“ řekl jsem tiše, „Pokud mi ale budeš stát v cestě…“ Pokrčil jsem rameny.

Nůž v levé ruce jsem schovával za předloktím, pravou jsem měl stále prázdnou, ale v pohotovosti.

Zakroutil hlavou.

„Vždycky udělám, co slíbím, na to můžeš vzít jed.“

V tu chvíli jsem vrhl nůž spodním obloukem, on ho však instinktivně srazil dlaní a vyrazil proti mně. Přesunul jsem se šikmo proti směru jeho výpadu, současně uchopil útočící paži za zápěstí, o zlomek sekundy druhou rukou za předloktí, zkroutil mu prsty směrem k zemi a navedl ho do kotoulu. Narazil do stěny, ale okamžitě byl na nohou, svou zbraň před sebou. Zastavil ho až nůž v prsou – můj druhý pokus už neodvrátil. Možná ho ve špatném světle ani nezahlédl.

„To bylo, to bylo…“ chraptěl v leže na zádech, rukojeť čnící z jeho hrudi vrhala i ve slabém světle lampy zřetelný stín a třásla se ve zvýrazněném rytmu jeho křečovitého dechu.

„Kam jel Osman? Kterou branou? Kdo a proč ho zaplatil?“ vysypal jsem sérii otázek a pozoroval vazounovu tvář.

V šeru byl jeho obličej bílý jako alabastr, oči se mu leskly.

„Vošetříš mě, dyž ti to řeknu?“ podařilo se mu říct.

„Ano,“ slíbil jsem.

„Vodjel Gaunskou branou, míří přes planiny na panství hraběte Vadviga. Má se tam s někým sejít, ale neřek, vo co jde.“

Poslední slova se rozplynula v lapání po dechu.

Klekl jsem si, odhodil jeho nůž o kus dál a zkontroloval, zda nemá v dosahu žádné další zbraně. Potom jsem mu jediným pohybem rozřízl košili i kazajku a obnažil hrudník. Čepel nože prošla mezi žebry jen pár centimetrů pod srdcem a pronikla až do plíce. Spousta lidí by už byla dávno mrtvá, musel mít železnou konstituci. Na okrajích rány se dělaly narůžovělé bubliny unikajícího vzduchu.

Opatrně jsem čepel vytáhl, rázem začal lapat po dechu ještě víc a v očích se mu objevila hrůza a smrt. Co nejrychleji jsem ránu očistil, zasypal ji pudrem ze svých zásob a potom pečlivě převázal gázovým polštářem s kusem povoskovaného plátýnka uprostřed. Nakonec jsem mu celý hrudník pečlivě zafačoval.

Ležel nehybně a nezdálo se, že by se od něj smrt vzdalovala. Také se však ani nepřibližovala.

„Nevím, jestli to přežiješ, je to těžká rána,“ řekl jsem a uklízel své ranhojičské vybavení.

„Přežiju to, přežiju,“ odpověděl šeptem, ale v jeho hlase se skrývala urputnost a síla. „Nevěřil sem, že mě ošetříš.“

Nemohl jsem mu říct, že také udělám, co slíbím, proto jsem jen pokrčil rameny. Očistil jsem svůj zakrvácený nůž, pod postelí našel druhý a vrátil je oba do pouzder.

„Mnoho štěstí,“ popřál jsem mu na odchodu ve dveřích.

Za svítání jsem byl na cestě. Grošák nespokojeně vyhazoval, protože se mu brzké vstávání nelíbilo, chléb, který jsem vymámil od hostinské, byl tvrdý, maso studené a zatuchlé. Nic z toho mi nevadilo. Slunce vycházelo, já byl na cestě a měl jsem před sebou cíl. Zabijáka ze zálohy, který mi dlužil informaci.

Nelovil jsem, nikde zbytečně nezastavoval. V každé vesnici, kterou jsem projel, jsem se pokusil rozhojnit své skrovné zásoby. Lidé mi potvrdili, že přede mnou po stejné cestě projížděl vysoký muž na koni. Hubený a ošklivý. Nikdo nahlas neřekl, co si doopravdy myslel, že nebyl zdaleka tak ošklivý a hubený jako já. V poslední osadě před planinami, osídlenými jen tu a tam samostatnými farmáři, si nechal podrazit uvolněnou podkovu. Měl jsem štěstí, teď jsem ho mohl sledovat mnohem snadněji.

Dál už cesta nevedla, pouze stezky lovců, honáků dobytka a chodníčky zvěře. V divočině nikdo nejezdí nazdařbůh a všichni jen trochu rozumní se drží vyšlapaných pěšin. Občas jsem zahlédl charakteristický otisk nové podkovy, viděl jsem, kde nabíral vodu, kde nechával pást koně. Spěchal, jak nejvíc mohl, ale já byl rychlejší a kousek po kousku jsem se mu přibližoval. Přitom jsem ho poznával stále víc a víc. Rozhodujícím faktorem určujícím jeho chování byl strach a z něj vyplývající křečovitost. Přehlížel nejlepší místa k táboření a vybíral si ta horší, neměl cit pro zemi a občas si zbytečně zajel.

Čtvrtého dne po setmění jsem poprvé uviděl v dáli před sebou oheň. Zpočátku se ho neodvažoval rozdělat, ale jen málokdo dokáže v divočině dlouhodobě vydržet bez ohně. Teď už obydlená a dokonce i jen částečně obydlená země zůstala daleko za námi. Okolní pastviny byly vhodné právě tak pro stáda divokého skotu, ne pro obdělávání. Blíže k pobřeží byla mnohem lepší půda. Tam se mačkali lidé, tady se proháněli jen koně, skot a vlci.

Pátého dne se na horizontu objevily hory a rychle se před námi zvětšovaly. Chtěl jsem, aby byl ještě nervóznější, a večer jsem poprvé rozdělal oheň. Samozřejmě až chvíli poté, co on zapálil ten svůj. Odhadl jsem ho správně, světlo v dáli přede mnou okamžitě pohaslo. V podhorském terénu se už ale potmě nedalo pokračovat a já věděl, že tam někde leží, naslouchá zvukům divočiny a třese se strachem a obavami. Bylo chladno, ve vzduchu se vznášela vůně kvetoucích trav a hmyz okolo hlasitě cvrkal. Přestože jsem byl na lovu, na lovu člověka, a měl bych být napjatý a ostražitý, cítil jsem se příjemně, jako bych si vyjel na obyčejnou výpravu do divočiny. Ukojit zvědavost, seznámit se se zemí. Naposledy jsem se tak uvolněně cítil, když jsem doprovázel Annemari Dask. Tehdy nás sice pronásledovali nebezpeční lovci lidí, ale její přítomnost, rozhovory a postřehy, kterými mě neustále vyváděla z míry, náš útěk změnila v něco, na co jsem nikdy tak docela nezapomněl. A nezapomněl jsem ani na dlouhou honičku, kdy jsem měl eskadru divokých zabijáků za patami a běžel jsem až ke konečnému vyčerpání. Teď jsem byl naopak lovec a také jsem spěchal. Současně mi to připadalo jako hra, ve které nemůžu prohrát. Usínal jsem s příjemným pocitem a těsně před tím, než jsem vstoupil do říše Morfea, mě napadlo rčení zkušených řemeslníků: V okamžiku, kdy si myslíš, že ti jde všechno skvěle a nic se ti nemůže stát, je nejvyšší čas odložit dláto, širočinu nebo kovářské kladivo. Generacemi potvrzená zkušenost, ale nijak mě neznepokojovala. Měsíc nade mnou byl nádherný.

Ze spánku mě nevyrušilo nic, co by dalo starým mistrům za pravdu. Na cestu jsem vyrazil, jakmile to světlo dovolilo.

Terén se postupně stával členitějším a nepřehlednějším. Často jsem slézal ze sedla, abych šetřil koně a současně poskytoval co nejmenší cíl. Že by si na mě hubeňour počíhal, jsem však nepředpokládal. Na to byl příliš vyděšený. Bál se tak hodně, že močil jen kousek od místa, kde spal.

Okolo poledne jsem překročil první výraznější hřeben a otevřel se mi výhled na další, vyšší. Lesostep definitivně vystřídal panenský les pokrývající strmá úbočí i hluboké kotliny. Zlí jazykové tvrdili, že hrabě Vadvig si své panství drží jen díky celkové nepřístupnosti území a skvělé poloze hradu, v němž sídlil. Možná na tom něco bylo. Při sestupu jsem zahlédl jedinou vesnici. Bylo to jen pár domů obklopených úzkým pásem polí a několika pasekami. Všude jinde se rozprostíralo zelené moře.

Pokračoval jsem v cestě ještě chvíli po soumraku. Stopu jsem už vidět nemohl, ale bylo nepravděpodobné, že by Osman ve tmě riskoval výstup z údolí, kterým jsme procházeli. Oheň jsem nerozdělal, nechtěl jsem, aby věděl, jak blízko jsem. Usínal jsem pod hvězdnatou oblohou, nádhernou, až se tajil dech, a těšil se na další den. Na ráno, na svítání. A na vyluštění jedné hádanky.

Probudil jsem se v hodině mezi psem a vlkem. Tráva byla mokrá rosou a zimou jsem drkotal zuby. Koně jsem musel probrat ze spánku. Sbalil jsem věci a vedl ho za uzdu. Po pár krocích mi přestala být zima, povznesená, téměř bezstarostná nálada posledních dní se vrátila. Ve chvíli, kdy slunce vyšlo nad horizont, ale nemělo ještě žádnou sílu a předměty nevrhaly stíny, jsem ho spatřil. Tábořil o pár desítek metrů výš ve svahu a právě vstával. Nechal jsem koně na místě a přikrčený se brodil vysokou trávou. Všiml si mě, až když jsem byl dva kroky od něj. Natáhl se po kuši a při předklonu mi nastavil bradu. Kopl jsem ho, až přepadl na záda.

„Nezabíjej mě!“ vykřikl.

Chytil jsem ho za vlasy, zvrátil mu hlavu dozadu a přiložil ostří nože na krk. Bylo to přesně tak jednoduché, jak jsem odhadoval.

„Neřvi, nebo tě podřežu jako králíka. Co byla zač? Kdo zaplatil za její smrt? Pro koho pracuješ? Proč přede mnou utíkáš právě sem? Odkud mě znáš?“ zahájil jsem výslech sérií otázek.

Většinou to funguje. Oběť se chytí té, kterou považuje za nejméně nebezpečnou, a od ní se pak odvíjejí nitky informací dál.

„Pracuju pro Welhema Krota,“ vydechl. „Sem jenom nájemnej chlap, nic nevím.“

Strach ho před mýma očima rozleptával, stejně jako červotoči rozežírají starý trám.

„Co dělá Welhem Krot na území hraběte Vadviga?“ položil jsem další otázku.

Šlechtici se obvykle s obyčejnými lidmi nezahazovali. Samozřejmě pokud nešlo o nějakou obzvlášť velkou špinavost.

„Má – maj spolu ňákej kšeft,“ prozradil.

V tu chvíli jsem ve stěně lesa zaregistroval zvuky, které tam nepatřily. Šustění mimo rytmus větru, praskání větví, možná i polohlasem vyřčené slovo. Osman je slyšel také a v jeho tváři se mihla naděje.

„Co to je?“ zeptal jsem se.

Nůž na jeho krku jsem držel stále stejně pevně, aby se náhodou o něco nepokusil.

„To jsou moji lidi, měli sme se kousek odtud sejít!“ skoro zajásal.

Stěna lesa už nebyla šedivá, ale tmavě zelená, a v sílícím světle dne jsem rozeznával hnědou až narezlou barvu jednotlivých větví. V mezeře mezi pokroucenou borovicí a zakrslým smrkem se objevila první postava. Pak druhá a další a další. Muži na okrajích se ke mně přibližovali a uzavírali mě do pomyslných kleští. Mlčel jsem a čekal. Nemělo cenu utíkat a já ani utíkat nechtěl. Nakonec jsem jich napočítal třicet. Tvrdí chlapi s meči v rukou a noži za pasem, tři z nich měli kombinované luky, ale ještě na mě nemířili. Slunce postupně začínalo hřát. Po prvním paprsku, který člověk spatří, je nástup rána překvapivě rychlý. Staří řemeslníci měli pravdu. Když si člověk začne myslet, že je nejlepší na světě, vše se mu podaří a nic se mu nemůže stát, má sklapnout paty a vycouvat. Já to neudělal.

„Pusť ho,“ řekl chlap v kožené kazajce pobité bronzem. V ruce měl krátký meč s robustní čepelí, bradu mu zakrýval špatně stříhaný plnovous.

„Až mi řekne, o co tady jde,“ odvětil jsem.

„Zabijeme tě,“ odpověděl vůdce a udělal krok směrem ke mně. Jeho muži ho následovali.

Zabili by mě i tak. Znal jsem podobné typy. Uvědomil jsem si, že se nebojím a ničeho nelituji. Kdo čtvrt století chodí po světě s železem v ruce, skončí železem. Bylo jich příliš mnoho na to, abych se prosekal ven. Ale mohl jsem se pokusit vzít jich s sebou co nejvíc.

„Jaký kšeft spolu mají Welhem Krot a hrabě Vadvig?“ položil jsem Osmanovi další otázku.

„Ty si myslíš, že ti ještě něco řeknu?“ odsekl posměšně.

„Pokud mi neodpovíš, zabiju tě,“ připomněl jsem mu.

Muži se blížili. Má smrt se blížila. Obloha byla jasná, bez mráčku, ptáci zpívali čím dál hlasitěji a oslavovali nový den. Co víc jsem si mohl přát? Umřít krásného rána a vzít s sebou co nejvíce svých nepřátel?

„Je nás třicet, nemáš šanci,“ řekl vousáč.

Měl pravdu, můj optimistický odhad byl, že jich zabiju osm. Věděl jsem, že v prvním okamžiku musím vyřídit střelce na pravé straně, který si nevzrušeně chystal luk.

„Třicet jedna,“ prohlásil pyšně Osman.

Před lety jsem přežil proti dvanácti šermířům. Dnes jich bylo příliš mnoho.

„Třicet,“ řekl jsem zřetelně, potáhl ostřím a pustil bezvládné tělo

Zařvali vzteky a vrhli se na mě, lučištník se zhroutil s nožem v hrudi. První vlnu jsem odvrátil nízkým máchem, navalil jsem se na krajního, bokem ho žduchl do cesty jeho kumpánům a pak ho rubem sekl přes krk. Ještě se mi podařilo dýkou odvrátit sek na bok a rozpárat komusi břicho.

„Zpátky, chlapi!“ zařval vůdce a útočníci na jeho povel ustoupili.

Byli lepší, než jsem si myslel, jejich kázeň by dělala čest vojenskému oddílu. Mezi mnou a dvěma lučištníky bylo najednou prázdno. Stáli vedle sebe asi sedm metrů daleko a pozorovali mě přes založené šípy. Ještě jsem dokázal vrhnout levoručku. V životě se mi to nepovedlo lépe – levý střelec vykřikl a zhroutil se, pravý jen víc napjal tětivu a jinak se ani nepohnul. V úzké tváři měl ďolíčky po neštovicích. Konec. Charakteristické zadrnčení, muž se skácel s hrotem šípu vyčnívajícím mu z hrudi, z trávy za ním se vynořilo několik postav a bezhlučně se vrhli na mé nepřátele. Já naproti tomu hrdelně vykřikl a s mečem drženým obouruč se vrhl vstříc vůdci zabijáků. Na razanci mého seku nebyl připraven, rozbil jsem jeho kryt a dostal se mu až na kůži. Nezastavoval jsem se a pokračoval útokem na hrbatce se šavlí.

Najednou bylo po boji, stál jsem rozkročený ve vysoké trávě a těžce oddychoval, hmyz bzučel snad ještě hlasitěji než před chvílí. Okolo mě, v pozicích, ve kterých rozhodli své souboje, vyčkávalo sedm mužů. Podle potrhaných uniforem doplněných nejrůznějšími kusy jiných oděvů kdysi patřili ke stejné jednotce. To už však muselo být dávno, před mnoha kilometry v sedle i pěšky a před mnoha potyčkami. Neznal jsem je, ale muselo to chtít pořádnou porci odvahy a sebedůvěry napadnout trojnásobně silnějšího nepřítele.

„Rád vás vidím, Koniáši,“ ozvalo se za mými zády. Pomalu jsem se otočil a spatřil vysokého muže atletické postavy. Kdyby mu tvář nehyzdila čerstvá jizva, byl by velmi pohledný. V očích, ve vráskách a v napětí koutků úst měl vepsánu únavu, přesto se držel hrdě a zpříma. Ten hrdý postoj už jsem kdysi viděl. Okamžik jsem pátral v paměti.

„Myslím, že potěšení je na mé straně, stejně jako při našem posledním setkání, kapitáne,“ odpověděl jsem po krátké pauze.

Stejně jako před třemi lety mi život zachránil velitel osobní gardy hraběte Daska, kapitán Valer. Prchal jsem tehdy před varírskými lovci lidí na území hrabství a Annemari, dcera hraběte, kterou jsem původně doprovázel a potom donutil utéci samostatně, mi poslala oddíl armády naproti.

„Čemu vděčím za své neskutečné štěstí?“

Jeden z mužů stojící ve volném střehu zakašlal a sesul se na zem.

„Postarám se o své lidi, potom si můžeme promluvit,“ odpověděl Valer, vydal několik rozkazů a sám zkontroloval nepřátele. Ty, co žili, dorazil.

Mně nemusel říkat nic. Věděl jsem, že k ošetření budeme potřebovat oheň a vodu. Za chvíli už přede mnou plápolala malá hranička z březové kůry a borových větviček. Při práci mě na levém líci neustále něco štípalo. Až později jsem si uvědomil, že mou tvář vylepšila nová jizva táhnoucí se od spodní čelisti až ke spánku. Asi už jsem nebyl tak rychlý jako zamlada. Na druhou stranu, o jeden škrábanec víc nebo míň… Namočil jsem plátno do vřící vody a věnoval se muži, který pomoc potřeboval nejvíc. Měl hluboký šrám přes hrudník, pravděpodobně přeseknutá dvě žebra.

Zuřivá srážka trvala sotva pár desítek sekund, ale než jsme se dali alespoň trochu dohromady, uplynuly nejméně dvě hodiny. Nakonec jsme všichni seděli – leželi kolem skrovného ohně rozdělaného pod pokroucenou borovicí. Kotlík, v němž se vařila voda nutná k ošetření ran, někdo vymyl a teď v něm bublala káva. Uvědomil jsem si, že jsem ještě nesnídal. Vrátil jsem se k místu boje a obral mrtvé o jejich zásoby. Byli vybaveni lépe než já a jíst už nepotřebovali. Ráno se změnilo v nádherné dopoledne.

„Čemu vděčím za své neskutečné štěstí?“ vrátil jsem se ke své otázce.

„Sídlo hraběte Daska bylo přepadeno, hrad obsazen, můj pán uvězněn a jeho dcera unesena,“ odpověděl Valer ledovým hlasem.

Chápal jsem ho. Odpovědnost padala na jeho hlavu, a pokud jsem si pamatoval, nikdy nebral své slovo na lehkou váhu.

Napil se kávy z hrnku, který mezi námi koloval, a na chvíli se odmlčel. Z jeho slov bylo patrné, jak moc úsilí ho stojí přiznat své selhání.

„Necelou půlhodinu po tom, co zaútočili, jsem byl se zbytkem svých lidí zavřený v nejhlubším vězení našeho vlastního hradu,“ dokončil a zavrtěl hlavou, jako by tomu sám nemohl uvěřit.

„Netušil jsem, že dnes ještě existují. Asasini, stíny, vládci noci, nindžové – měli desítky jmen. Považoval jsem je za přízraky z legend. A už vůbec jsem nevěřil, že je pravda, co se traduje o jejich schopnostech!“ dodal vášnivě.

Přišla na mě řada, napil jsem se kávy a předal hrnek dál.

„Před třemi stoletími existovalo mnoho nindžovských klanů a podle toho, co vím, byly některé z nich před několika desítkami let obnoveny,“ řekl jsem tiše. „Existence těchhle zabijáků je tajemstvím vnitřní říše. Jejich hlavní síla spočívá v momentu překvapení a neobvyklém způsobu vedení boje. Nikdo neví, co od nich může čekat. Ještě nedávno se nechávali najímat těmi nejbohatšími šlechtici v impériu na nejrůznější špinavou práci, ale v posledních letech má na jejich služby monopol jen sám císař. Jsou to skvělí bojovníci, vyznají se v míchání jedů, léků, dokáží ovládat své tělo až za hranice schopností, rozumí lidské psychologii. Naživu vás nechali jen proto, že vás chtěli ještě k něčemu použít.“

Pokud Valera mé znalosti překvapily, nedal to nijak najevo.

„Měl císař nějaký zájem na hrabství?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ přitakal Valer. „Po válce o město M k nám utíkala spousta lidí a hrabě je vítal s otevřenou náručí. Máme velké území a jen málo obyvatel, dětí se stále nerodí dost. Hrabě navíc neschvaluje císařskou politiku. Několikrát ho navštívil císařský posel a poslední zpráva byla víceméně otevřenou výhružkou. Tohle napadení bude jen logickým pokračováním,“ vyvozoval zamyšleně.

Teď jsem se odmlčel já. V událostech okolo města M jsem měl sám prsty a zdálo se mi neskutečné, kam až se řada padajících kostek domina dostala.

„Jak jste se z toho sklepení dostal?“ zeptal jsem se, aby řeč nestála. „Nindžům se obvykle utéct nedá.“

„Připravovali mě k výslechu a nechali mě viset za ruce v okovech. A chvíli byl ve sklepení jen jeden z nich. Uškrtil jsem ho nohama,“ vysvětlil suše Valer.

„Byl to opravdu nindža?“

„Nevím, pokud je jejich uniformou overal z černého hedvábí, pak ano.“

Hrnek kávy oběhl další kolo a do kotlíku někdo přihodil čerstvou hrst. Oheň ve dne nemá tu magickou přitažlivost jako za šera a v noci. My ho ale potřebovali. Stal se naším pevným bodem ve světě, který se otáčel a měnil děsivou rychlostí.

„Nechápu však, co může císař získat obsazením Daskova panství. Nevyhlásil mu válku a svůj nárok na zemi neobhájí ani před vlastními vazaly. Budou podporovat právoplatné dědice,“ zamýšlel jsem se dál.

„Hrabě má jediného dědice,“ odpověděl Valer. „Její Výsost Annemari. Podle toho, co vím, předali útočníci hrad Welhemu Krotovi. Ten má za úkol zařídit svatbu Její Výsosti se synem hraběte Vadviga. Sám hrabě je už senilní a jeho syn mírně řečeno slabomyslný.“

„To znamená, že poslouchá každého, kdo se vloudí do jeho přízně. Welhem Krot je prodlouženou rukou císaře. Sňatek Vadviga juniora s Annemari poskytne císaři totální kontrolu nad Daskovým hrabstvím,“ shrnul jsem.

„Přesně tak,“ přitakal Valer.

„A to všechno kvůli uprchlíkům z M,“ nadhodil jsem.

„Ano, císař je chce. Vyvolal kvůli nim jednu válku a neštítí se další. Navíc mu můj pán byl už dlouho trnem v oku.“

Kávu jsme dopili v mlčení rušeném jen sténáním zraněného, který upadl do horečnatého spánku.

„A jak jste se vy dostal právě sem?“ zajímal se Valer.

„Vlastně mě sem přivedlo setkání s jednou ženou.“

„Kde je?“ skočil mi kapitán do řeči a pak se zarazil, jakoby se svou dychtivostí k něčemu přiznal a litoval toho.

„Sledoval jsem jejího vraha. Zabil ji, než mi stačila cokoliv říct. Pouze mi ukázala prázdný váček.“

Na krátký okamžik se oči silného muže propadly kamsi dozadu, jeho vrásky se prohloubily a já viděl, jak bude vypadat za patnáct, dvacet let, pokud se tak vysokého věku dožije.

„Byla to…“ na okamžik se odmlčel, „… dobrá žena.“

Ta krátká věta byla epitaf na hrobě, který nikdy nebude existovat.

„Lovila, občas pro nás dělala kurýra a spoustu času trávila s Její Výsostí. Nejsem si tím jist, ale myslím, že pro ni sbírala informace právě o vás.“

Teď už mluvil stručným profesionálním tónem prostým všech emocí.

„Informace o mně?“ nazvedl jsem nechápavě obočí.

„Ano, Její Výsost si přála být o vás pokud možno co nejvíc informována. Nebylo toho moc, co Elisabeth zjistila. Často jste se ztratil a pak zase záhadně vynořil,“ nechal větu nezodpovězenou.

„Asi bychom měli zjistit, zda jsou vaše dohady týkající se úmyslů Welhema Krota správné,“ změnil jsem raději téma.

„A hlavně jak Její Výsost zachránit,“ připomněl.

Během chvilky byl náš provizorní tábor zrušen. Těžce zraněného jsme s mužem, který utrpěl ránu na noze a pohyb byl pro něj obtížný, nechali hluboko v lese, na místě, kde by je jen těžko někdo hledal. My jsme pokračovali k hradu hraběte Vadviga. Za námi zůstaly tři desítky mrtvých. Pro ně už všechny cesty skončily, stali se potravou pro jiné ve věčném koloběhu života.

Přešli jsme přes zalesněný hřeben, jeden za druhým, tiší a opatrní. Valer si vybral dobré muže, nebo spíš srážku s nindži a útěk přežili jen ti nejlepší. Netušil jsem, že je možné s rukama v okovech uškrtit speciálně cvičeného zabijáka jen s použitím nohou.

„Cesta,“ řekl muž jdoucí v čele. Zastavili jsme jako na povel a zalehli.

Dnem údolí se vinula široká cesta, po které mohly jezdit i povozy. Podle hlubokých, čerstvě vytlačených kolejí jich v poslední době projelo nemálo. Jako na potvrzení našich dohadů se zpoza zákruty ozvalo skřípění dřevěných ojí, klapot kopyt a občasný výkřik vozky.

„Počkáme a podíváme se,“ řekl Valer tlumeně.

Byli to dobří a zkušení muži, ale přece mě znervózňovali. Zvykl jsem si spoléhat jen sám na sebe a jejich přítomnost otupovala smysly, obrušovala ostří, které pomáhalo samotářům přežít. Po dlouhém čekání se v zorném poli objevila dvojice jezdců, byli to dva nájemní těžkooděnci, třetí muž nesl standartu císařského ceremoniáře.

Podíval jsem se na Valera. Slunce teď stálo vysoko a pražilo nám do zad, po spánku mu stékal pot.

„Asi máte pravdu, císař přikládá chystanému svazku velkou důležitost. A chce, aby nebylo pochyb, že se jedná o čisté šlechtické, jím schválené manželství.

„Prapor má zlaté pozadí, to znamená, že ceremoniář veze Zemskou knihu se jmény všech šlechtických rodů,“ okomentoval jsem průvod pod námi.

„Prý ta kniha sama pozná, kdo je šlechtic a kdo ne,“ nadhodil nakrátko ostříhaný muž ležící vedle Valera.

Další a další jezdci se vynořovali zpoza zatáčky, ceremoniáře doprovázelo několik dalších šlechticů s doprovodem. Hosté se sjížděli, hosté – svědkové. A podle jejich společenského postavení chtěl mít organizátor svatby všechny trumfy v ruce.

„Myslel jsem, že tyhle čarodějný knihy se dávno nepoužívaj,“ řekl chlapík po mé levé ruce. Byl starší, měl sklon ke dvojité bradě, ale lesem se pohyboval jako duch.

„Používají se, protože se nedají oklamat. Dnes už se to netají tak moc jako dřív. Časy se mění,“ ucedil jsem. „Zdá se, že se svatbou opravdu spěchají.“

„Budeme se držet hřebene, táhne se podél cesty a dovede nás až k hradu. Je to tu pěkná divočina,“ rozhodl Valer.

Zvedli jsme se jako vycepovaná setnina a klusem zamířili naznačeným směrem.

Sídlo Vadvigů bylo postaveno na vrcholu strmého skaliska, které ze tří stran obtékal meandr řeky. Koryto bylo široké sotva patnáct metrů, ale proud se hnal přes balvany rychlostí pádícího koně a modravý nádech vody dával tušit hloubku a sílu toku. Neubránil jsem se, abych si nevzpomněl na Aguinu, veletok tvořící východní hranici Daskova hrabství. Všechny tyhle vody v sobě nesly vzpomínku na hory, kde se zrodily. Řeka v kombinaci se strmými stěnami skal tvořila z malého hradu nedobytné orlí hnízdo. Jen na severozápadě se za hradbami sídla Vadvigů rozkládala louka ohraničená porostem lesa. Po pár stech metrech však planina končila a měnila se v neschůdný sráz. Jediný způsob, jak se dostat vzhůru, představovala točitá úzká pěšina.

„Vozkové se zapotí,“ zabručel podsaditý chlapík s ďolíčky ve tváři. Dvacítku sotva překročil, v ústech žmoulal stéblo trávy, a aniž si to uvědomoval, dlaní hladil vrcholy divoké pšenice a usmíval se přitom. Vsadil bych se, že pocházel ze sedlácké rodiny. V jeho úsměvu bylo něco spokojeného, smyslného.

„Divím se, že neopevnili i tu louku, ale Vadvigové nikdy nebyli moc podnikaví,“ vrátil mě do reality Valer.

„Než se o cokoliv pokusíme, musíme detailně znát okolí,“ poznamenal jsem tiše.

Hustý, divoký les hrál v náš prospěch, to bylo ale také všechno. Pokud se někde v porostu skrývaly neschůdné oblasti, kde by člověka zastavily strže nebo kolmé skály, bylo to dobré vědět předem.

Zpoza jedlového houští se vynořil mladý srnec. Vítr vál od něho k nám, obezřetně se přibližoval a přitom nedůvěřivě natáčel hlavu ze stranu na stranu. Minul nás ve vzdálenosti pár kroků. Kromě mě si ho snad nikdo jiný nevšiml.

„Projdu se okolo hradu,“ řekl jsem tiše. „Jsem zvyklý pohybovat se tak, aby mě nikdo neviděl.“

„Půjdu s vámi,“ přikývl Valer, jako by ho má slova nepřekvapila. „Stavrosi, rozdělte se na dvě části. Až se tady za dvě hodiny sejdem, chci vědět o okolí první a poslední.“

Stavros byl sedlácký mládenec. Jen přikývl, odkousl konec stébla a odhodil ho na zem.

„Alende, vezmi si bratrance a prohlídni severní stranu, já si vezmu jižní,“ houkl tiše na své druhy.

Tráva a keříky sotva zašustily a ve chvilce jsme zůstali s Valerem sami. Bylo už po poledni, ale slunce teď nejvíc pálilo. Rty jsem měl suché a v ústech vyprahlo. Mrtvé, kteří leželi ve svahu pár kilometrů odsud, takové problémy netrápily. Přesto bych s nimi neměnil.

Během hodiny jsme s Valerem po kolenou a po břiše oblezli louku dokola. Před hradbami se činili tesaři a sloužící, vše se připravovalo na velkou slávu pod širým nebem. Mezi místní se mísili lidé pracující pro jednotlivé hosty a výsledkem byl mumraj připomínající chaos. Přesto byly jeden za druhým vztyčovány stany s barvami a heraldickými znameními jednotlivých hostů.

„Je jich tolik, že se do hradu ani nemohou vejít,“ okomentoval Valer hemžení na louce.

„Spěchají, chtějí to mít co nejrychleji z krku. A podle rodů,“ ukázal jsem na standarty vlající na hradbách, „chce císař, aby sňatek nemohl být v žádném případě napaden. Obávám se, že svatba proběhne hned zítra.“

Valer neodpověděl. Místo toho sledoval scénu pohledem jestřába, jestřába s lidským mozkem.

„Musím tomu zabránit,“ zamumlal sám pro sebe po dlouhé odmlce.

Planina postupně začínala připomínat místo budoucích oslav. Dvě řady dubových stolů oddělených mezerou širokou, že jí mohlo projet dvojspřeží, se táhly na délku dobrých třiceti metrů, na konci hodovní tabule řemeslníci právě dokončovali vyvýšené pódium se sedátky a stolem chráněnými plátěnou střechou. Před hradní branou se tyčila podobná, snad ještě o něco vyšší stavba.

„Čelo tabule pro oddávajícího a novomanžele,“ ukázal k bráně Valer, „na druhé straně pro příbuzné a nejdůležitější hosty.“

Souhlasil jsem s ním. Kdybych měl zrealizovat svatbu, u které bych se třeba i jen trochu obával někoho nepřejícího, umístil bych nevěstu i ženicha co nejvíc do bezpečí. Nejlépe přímo do hradu, ale to nebylo vzhledem k obřadu možné.

„Jak vlastně chtějí Annemari donutit, aby si mladého Vadviga vzala? Ceremoniář se jí přece zeptá, zda si ho bere dobrovolně,“ nadhodil jsem.

„Myslíte Její Výsost?“ opáčil Valer trochu odměřeně.

„Ano, myslím Annemari. Kdysi jsem ji koupil na tržišti za třicet zlatých a dovedl ji domů. Putovali jsme spolu sami dva několik měsíců divočinou. Myslím, že já ji mohu titulovat křestním jménem,“ připomněl jsem mu tři roky starou událost.

Valer se vážně zamyslel, jako bych ho právě vyzval k filosofickému sporu.

„Ano, vy můžete,“ souhlasil nakonec. „Hrabě je v zajetí a určitě jí vyhrožují, že ho zabijí, pokud neřekne ano.“

„Takový způsob přesvědčování většinou funguje,“ připustil jsem. „Předpokládám, že máte plán.“

Valer přikývl a pohled přitom nespustil z divadla před námi. Na krk mi sedl komár. Cítil jsem ho, ale nechal ho na pokoji. Bylo jich příliš mnoho, a pokud se jednou člověk začal ošívat, nedokázal přestat a v konečném důsledku to jenom narušovalo jeho soustředění – poštípaný byl stejně.

„Mám. Při obřadu ženicha zabijeme. Tím získáme odklad a budeme mít čas na přípravu záchrany Její Výsosti,“ odpověděl.

Úkosem jsem si ho změřil. Stále pozorně sledoval lidi před námi, třídil je, hodnotil, snažil se odhadnout, kdo ke komu patří. V posledních dnech toho určitě moc nenaspal, na koních a pěšky urazil vzdálenost několika set kilometrů, přesto byl neustále připraven čelit nepřátelům a staral se o své lidi, jak nejlépe uměl. Obdivoval jsem ho.

„Na levou věž se dá vylézt, mezery mezi kameny nejsou vyspárované. Jestliže se dostaneme nahoru, budeme mít shora vynikající výhled a terč jako na dlani,“ navrhl jsem.

Valer se na mě zamyšleně podíval.

„Na věžním ochozu jsou obvykle hlídky, odhaduji na dva, ale spíš tři chlapy,“ řekl klidně.

„To je pravda,“ souhlasil jsem.

Tři unavení strážní na hlídce byl problém, ale ne neřešitelný. On to věděl, já to věděl, jen jsme zkoušeli, zda to chápeme stejně.

Za soumraku jsme se všichni tísnili pod dubem, na který se ze všech stran tlačil mladý bukový porost. Ochlazovalo se a já si snad už po tisící přál, aby se člověk mohl zahřát vzpomínkou na polední vedro. Ležel jsem na zádech s pláštěm přitaženým co nejblíže k tělu. Zprava i zleva se na mě mačkali jiní muži. Zkušení vojáci nečekají, až je roztřese noční chlad, a tisknou se k sobě hned od západu slunce. Stará pravda, která se ve vojenských učebnicích nepíše. Skrze listy probleskovaly první hvězdy. Deneb, Altair, Antares. Magická jména pro magické body na obloze.

„Kapitáne?“ řekl někdo ve tmě polohlasem.

„Ano, Vaskezi?“

„Jestli tomu rozumím správně, vy tady se zjizveným ksichtem zařídíte, aby Její Výsost zítra neprovdali, a my máme za úkol ve správnou chvíli na sebe nalákat všechny síly Vadvigů a jejich kámošů. Je to tak?“

Zjizvený ksicht jsem byl já. Mezi mužstvem jsem nebyl příliš populární. Neznal jsem jejich jména, ale podle hlasu jsem věděl, že tak nezdvořile mě tituloval člověk, který měl tvář zohyzděnou širokým šrámem od čela přes levé oko až po bradu. V soutěži o nejošklivějšího muže země jsme byli dva vyrovnaní favorité.

„Ano, pochopil jsi to úplně správně,“ odpověděl tiše Valer.

Teplota ještě víc klesla, cítil jsem, jak se mi u úst sráží vlhkost obsažená ve vydechovaném vzduchu.

„Nebudeme mít moc šancí na přežití, se všemi těmi chlapy v zádech,“ pokračoval Vaskez ve svých úvahách. „Proč bychom to měli udělat, proč se jenom nevypařit, neztratit se jako zloději za svítání?“

Valer mlčel, jako by rozmýšlel nad odpovědí.

„Ty máš krásnou mladou ženu, Vaskezi, a děti asi taky,“ vmísil jsem se do debaty.

„Jo, krásný zdravý děti,“ upřesnil se zvědavostí v hlase.

„A co si myslíš, že se stane, když bude Její Výsost provdána za mladého Vadviga?“

Ticho bylo takové, že jsem skoro slyšel, jak se na listy snášejí kapky rosy.

„Císař dosadí své lidi a všichni ti, kteří mu kdy odporovali, budou pronásledováni. Tvá rodina, stejně jako rodiny tvých kamarádů, všichni budete živořit. Navíc nedodržíš slovo. Jsi vojákem a tím jsi slíbil, že budeš chránit všechny ty, co ti věří.“

„To je pravda,“ připustil a hlas mu zněl stále stejně. Měl v tom jasno už od počátku, jen chtěl, aby všichni přemýšleli stejným způsobem jako on.

„Ale proč jste tady vy? Neznám vás, nepatříte k nám. Proč byste vy měl riskovat svůj život? Budete to mít ještě o fous těžší než my,“ vrátil mi otázku.

Tentokrát jsem se odmlčel já.

„Asi jsem hlupák,“ připustil jsem nakonec.

Lepší odpověď jsem nenašel. Ve chvíli, kdy večerní souhvězdí už zašla za obzor a já si byl jist, že jsem poslední bdící vychutnávající si vznešenou krásu noci, někdo hlasitě mlaskl.

„Jak jste poznal, že mám děti a ženu? Krásnou ženu?“ pronesl Vaskez do ticha.

„Kromě Valera a tebe všichni bojují se strachem o vlastní život. To je to nejcennější, co mohou ztratit. Ty, pokud si budeš myslet, že to pomůže tvé rodině, jsi schopen napadnout Vadvigův hrad sám.“

„A že je krásná?“ vytrhl mě už z polospánku.

„Jen velmi krásná žena může milovat tak ohyzdného ksichta, jako jsi ty. Každá jiná by se bála, že se když se s tebou pomiluje, narodí se jí místo dětí malí šerední démoni!“ odpověděl jsem.

Tlumeně se uchechtl, vzápětí po nebi přelétla létavice a za ní druhá, třetí a další a já pochopil, že už sním.

Spal jsem lehce, ale dobře. Probudil jsem se za úsvitu o pár nádechů dřív než Valer. Hustá koruna dubu nás uchránila před rosou, ale ve vzduchu se vznášela vlhkost a i v chabém světle svítání jsem rozeznával jinovatku na listech okolo.

Okamžik se nic nedělo, ale cítil jsem, jak se budí jeden muž za druhým. To byl duch jednotky, duch skupiny, kde jsou všichni odkázáni na jednoho a jeden na všechny.

„Přesuňte se na svá místa a řiďte se naší dohodou a vlastním úsudkem,“ řekl suše Valer a postavil se.

Bolelo mě v kříži, měl jsem chuť na horkou silnou kávu a líbilo by se mi vidět praskající oheň. Druhým nejstarším hned po mně byl Valer. Ale kdybych si trochu pospíšil, i on by mohl být můj syn. Nechal jsem tu myšlenku plavat a přitáhl si opasek o jednu dírku. V posledních dnech jsem toho moc nesnědl a začínalo to být znát.

„Na co čekáme?“ řekl jsem a všichni se dali do pohybu.

Za půlhodinu už jsem stál u paty věže. První prubířský kámen našeho sebevražedného plánu se blížil. Valer lezl první. Přilepil se ke stěně jako skutečný pavouk a postupoval se zarážející lehkostí.

Ovládal každý kousek svého těla s neskutečnou jistotou, už jsem začínal chápat, jak pouhýma nohama dokázal uškrtit nindžu. Kousek pod ochozem zůstal viset a posunkem mi naznačil, že je řada na mně.

Šplhání nikdy nepatřilo k mým koníčkům a už vůbec ne po kamenné stěně, kde se každý druhý kámen drolí pod prsty a člověku do očí neustále padá prach. Na dva strážné přecházející nad našimi hlavami jsem se snažil nemyslet.

Každý muž se alespoň jednou v životě pustí do riskantního podniku. Když odhadne dobře okolnosti, své schopnosti a smůla se mu nelepí na paty, může uspět, může přežít. Já se už v životě zamotal do mnoha záležitostí, kterým by se i jen trochu rozumnější člověk širokým obloukem vyhnul. Zvláště v posledních deseti letech se mi zdálo, jako bych permanentně provokoval osud a jeho sestřičku smrt.

Spára, do níž jsem před okamžikem vsunul tři prsty, se náhle rozšířila, cítil jsem, jak se pevná opora pod bříšky prstů rozsypává. Naštěstí jsem celou dobu něco takového předpokládal a vrátil se k bezpečnému chytu pravé ruky.

Měl jsem s sebou velmi šikovnou ocelovou kotvičku omotanou lýkovým provazem, aby při zaklesnutí za kameny vydala jen tiché cinknutí. Ochoz věže byl však příliš malý a určitě by si jí všimli.

Svaly předloktí ruky, na níž jsem většinou váhy visel, mě už pálily jako čert, když jsem konečně našel další místo, za které jsem se mohl zaklesnout a povytáhnout se o kus výš. Na okamžik jsem pohlédl dolů. V šeru jsem rozeznával jen pohyb vrcholků stromů pod sebou. Hradba Vadvigova sídla nebyla vysoká, oproti většině jiných hradů právě naopak. Nedobytnost jí propůjčovaly právě strmé skály pod ní. Měsíc těsně před úplňkem právě zapadal, na druhé straně rámovala koruny stromů sílící záře slunce. Otočil jsem se zpět ke zdi. Za chvíli jsem se krčil kousek pod kamenným brlením, za nímž přecházeli dva strážní. Přišli jsme příliš brzy a museli jsme čekat, až dojde k vystřídání. Nemělo cenu zabít hlídku a za chvíli se potýkat s další.

Ruce mě bolely, ramena tvrdla, měl jsem strach, že každou chvíli dostanu křeč do levého lýtka. Potřeboval jsem být připravený zaútočit, ne být napůl zchromlý dlouhým visením na stěně. Počítal jsem pulsy srdce a do nekonečna si opakoval, že při příštím tepu už určitě přijdou. Těžká kuše zavěšená na popruhu nesnesitelně tlačila do zad. Teprve u patnácti set dvaceti tří jsem zaslechl šoupavé kroky člověka, kterého před chvílí vytáhli z teplé postele. Někdo si odchrchlal a plivl.

„Jsme tady, Korisi,“ oznámil drsný, napůl naštvaný hlas. „Střídání. Tuhle hlídku mi byl čert dlužen. A budu tady tvrdnout až do poledne!“

„Jenom si vzpomeň na ty chudáky, kteří se večer ani nebudou moct napít!“ odpověděl jiný hlas.

Kroky zesílily a ozývaly se teď přímo nade mnou. Jeden z nich kulhal. Protahoval jsem se a snažil své zubožené tělo dostat do akceschopného stavu.

„Máš recht, my si to aspoň užijem. Až bude ta malá holka pod čepcem, pořádně se napijem.“

Napadlo mě, že Annemari už asi moc nevyrostla. Ale vůbec jsem netušil, jak bude po třech letech vypadat.

Vystřídaná hlídka konečně odešla. Ještě před chvílí byl hrobový klid, teď ptáci zpívali jako o závod. Úsvit, příslib nového dne a všeho, co se v něm odehraje.

Vložil jsem si nůž mezi zuby a vytahoval se kousek po kousku vzhůru. Okamžitě jsem měl ústa plná slin. Kdysi jsem viděl obraz piráta, jak se s dýkou v zubech šplhá na palubu. Na tom obrázku vypadal velmi výhružně a dokonce se dokázal i šklebit. Já místo toho každou chvíli polykal.

Už jsem je viděl. Stáli vedle sebe a dívali se do dáli směrem od hradu. Zřejmě se jim nechtělo neustále chodit po schodech nahoru a dolů a přecházet po hradbách z jedné věže do druhé. Vzepřel jsem se na dlaních, postupně napínal svaly trupu a jako gymnasta zvedal nohy, až jsem měl chodidla nad hradbou. Opatrně jsem se postavil, ale stále jsem zůstával přikrčený jako přerostlý pavouk. Právě teď jsem potřeboval příslovečné štěstí, aby se bez zjevného důvodu neotočili. Zvedl se vítr, využil jsem jeho šumění k zamaskování vlastního pohybu a sklouzl na ochoz. Přesunul jsem se ke zdi obtáčející vnitřní schodiště věže. Tady byl stín hlubší. Doufal jsem, že se aspoň chvíli dívali k východu a jejich oči budou oslněné. Kámen zapraskal pod podrážkou, kroky se blížily. Nůž už jsem nedržel v ústech, ale ostřím nahoru v ruce. Prošel kolem mě s hlavou otočenou směrem k lesu. Plynule, ani pomalu, ani rychle, aby ho nevaroval závan zvířeného vzduchu, jsem se postavil, přitiskl se k němu a jediným pohybem mu prořízl hrdlo, ústa jsem mu přitom přikryl levačkou, aby nevydal ani vzdech. Opatrně jsem ho položil na dlažbu. Prsty pravé ruky jsem měl mazlavé krví, nos plný jejího pachu. Nechal jsem to tak a pomalu postupoval těsně kolem vnitřní stěny ochozu k místu, kde jsem tušil druhého vojáka. I kdyby se Valer nedostal nahoru, pořád jsem měl šanci.

Udělal jsem ještě krok a otevřel se mi pohled na bezvládné tělo na zemi. Valer, stále ještě jen silueta se širokými rameny tyčící se nad mrtvým, se natočil mým směrem.

„V pořádku?“ řekl napůl tázavým a napůl oznamujícím tónem.

„Jo,“ odpověděl jsem a prošel ochoz dokola.

Úsvit se změnil ve svítání, někteří se stále mohli těšit na den plný příslibů. Měl jsem nepříjemný pocit, že já mezi ně nepatřím. Raději jsem se rozhlédl po okolí. Vojáci se k nám mohli dostat dvojím způsobem: vnitřním točitým schodištěm, nebo z každé strany po hradbě. Věž základní hradbu převyšovala o dobré tři metry a v případě potřeby mohla sloužit obráncům jako zajištěné středisko odporu.

„Je to tak, jak jsme si přáli, nezbývá nám než čekat,“ řekl Valer a podal mi plášť jednoho z mrtvých. Oblékl jsem si ho a na hlavu si nasadil jeho přilbu. Páchla potem a myšinou.

S rozedněním jsem se cítil stále víc na očích a zranitelnější. Byli jsme sami dva jen pár metrů od spousty nepřátel. A ještě jsme na sebe chystali upoutat pozornost. Lano s kotvou, které bylo naší nadějí, jsem pečlivě stočil do smyček a položil na zem vedle sebe. Asi deset metrů od hradby rostla obzvlášť vysoká borovice, jejíž nejvyšší silná vodorovná větev byla asi tři metry pod námi. Z ní jsme měli mnohem lepší šanci dostat se bez úhony na zem než při slaňování přímo po hradbách všem na očích. Plánovali jsme sklouznout po laně k borovici, pak se co nejrychleji dostat na zem rovnou do hustého porostu a upalovat. Naše šance měl zvýšit správně načasovaný útok Valerových mužů.

Nemohl jsem se ubránit, abych se každou chvíli na strom nepodíval. Valera nic takového nezajímalo, měl oči jen pro místo chystané svatby. Raději jsem začal kontrolovat kuši. Bylo to zbytečné, bývalý majitel svůj nástroj obživy hýčkal, spouštěcí mechanismus šel hladce a tuhost jednoduché tětivy mě nepřestávala překvapovat. Věděl jsem, že střílet bude Valer, navíc na vzdálenost dvanácti metrů dělící nás od pódia, na němž měla být Annemari oddána, to byla relativně snadná rána. Prozíravý muž se však snažil neztratit zbytečně ani jeden trumf a nepohněvat si štěstí.

„Nikdy bych nedovolil, aby stromy rostly tak blízko hradeb,“ řekl polohlasem, když mě přistihl při jednom z mých četných pohledů k naší spásné borovici. „A tenhle bych pokácel jako první.“

Neodpověděl jsem. Už bylo úplné světlo a podle ruchu přípravy na slavnost vrcholily. Před zavřenou mřížovanou branou se zastavila skupina lidí. Dvojice vojáků na hlídce bez velkého reptání začala točit rumpálem a těžká mříž se pomalu zvedala. Muži čekali, podle seker a dalších nástrojů jsem odhadoval, že jsou to tesaři. Konečně byla brána ve výšce a vojáci zajistili rumpál klínem. Pokud hrozilo nebezpečí, stačilo ho vyrazit a mříž by vlastní vahou sjela dolů. Pak bylo dost času na zavření hlavní brány, která mohla po dlouhou dobu odolávat i útoku velkého beranidla.

Tesaři si vyměnili s vojáky ještě pár vtipů a vyšli ven. První, do čeho se pustili, bylo pokácení našeho stromu. Musel jsem se snažit, abych se nerozesmál nahlas.

„Můžeme slanit přímo po laně dolů k patě hradby,“ řekl Valer suše.

Měl pravdu, ale budeme přitom na ráně každému pohotovému lučištníkovi. Zaklesl jsem kotvu a připravil konec lana ke shození dolů.

Kolem deváté se začali shromažďovat hosté a zanedlouho byl špalír pro ženicha a nevěstu připraven. Vlajkonoši přinesli standartu císařského ceremoniáře a vztyčili ji do stejné výšky jako prapory Vadvigova a Daskova rodu. Napočítal jsem celkem dvanáct šlechtických družin, bud‘ to byli císařovi spojenci, nebo ti, kteří si nemohli dovolit mu takovou službu odmítnout. Podle stupňujícího se šumění davu se okamžik objevení snoubenců blížil.

„Co by se s Annemari stalo, kdybychom neuspěli, kdyby ji za mladého Vadviga nakonec provdali?“ nadhodil jsem.

Nádvoří bylo plné lidí a několik vojáků se snažilo dav odtlačit stranou, aby vytvořili prostor pro svatebčany. „Vadvig má vzdálené příbuzné, kdyby zemřel, bylo by hned několik kandidátů na dědictví,“ odpověděl Valer okamžitě. Zjevně už o věci přemýšlel. „A také si myslím, že císař nebude chtít, aby výsledek jeho intrik závisel na životě slaboduchého Vadviga,“ dodal.

Valer měl pravdu. Císaři šlo o tolik, že byl kvůli tomu ochoten vyvolat válku.

„Myslím, že do doby, než bude mít Její Výsost dítě, se nebude dít nic,“ pokračoval ve svých úvahách. „A potom je překvapí, protože Vadvig velmi brzy zemře a ona se stane jedinou vládkyní obou hrabství. A jsem si jist, že své si obhájí.“

V jeho řeči byla patrná hrdost. Mluvil o Annemari jako o své dceři. A to byl o dobrých patnáct let mladší než já a já o ní kdysi přemýšlel úplně jinak.

„Souhlasím,“ řekl jsem, „pokud ten, kdo to všechno naplánoval, není chytřejší a bezohlednější, než předpokládáte. Jestliže odhadne, co v Annemari vězí, zabije ji ve chvíli, kdy bude jasné, že dítě je v pořádku.“

Valerova tvář ztvrdla, pohledný muž byl ten tam a na povrch se vynořil nelítostný voják hájící zájmy svého zaměstnavatele. Ne, opravil jsem se v myšlenkách, hájící zájmy těch, které uznával a svým způsobem miloval.

„O důvod víc, abychom dnes uspěli,“ ukončil naši debatu suše.

„Už jdou!“ vykřikl někdo dole.

Nejprve vyšla čestná stráž, za ní zřejmě urozený doprovod a pak dvojice, muž a žena. Ona v šatech se sukní zabírající na plochu několik metrů čtverečních a vlečkou, kterou neslo sedm družiček, on v něčem, co připomínalo papouška nakaženého skvrnitým tyfem.

„Připravte se,“ upozornil mě Valer a ukázal na mou kuši. „Nemohu střílet, skoro na to oko nevidím,“ sáhl si na jizvu, když viděl mou udivenou tvář.

Až teď jsem si všiml, že má bělmo krvavé a panenka mu ujíždí stranou. Rána musela poškodit jemné oční svaly.

Mlčky jsem natáhl kuši. Na krátkou vzdálenost jsem si věřil. Hudebníci spustili melodii, která by se víc hodila na pohřeb někoho, koho člověk neměl moc rád, a průvod se dal do pohybu. Když čelo zástupu minulo pódium před branou, došlo mi, že je něco špatně.

„Ten hňup vůbec nedbá na bezpečnost!“ vybuchl Valer. „On chce, aby je oddali tam!“

Ukázal na druhé pódium, asi padesát metrů od nás. Zbraň mě náhle pálila v rukou. Uprostřed cesty se průvod zastavil a lidé začali budoucím novomanželům provolávat slávu. Zřejmě místní tradice. Během přestávky se na vzdálenější pódium vyšplhal císařský ceremoniář se svým doprovodem, na bližší Vadvigův napůl nepříčetný otec. Kdo zastupoval hraběte Daska, jsem nevěděl. Zřejmě ho prohlásili za nemocného a vybrali náhradníka. Takové machinace se nedaly dokázat, zvláště pokud by Dask později zemřel. To nemocní občas dělají.

„Není to zase tak daleko,“ řekl Valer a podíval se na mě.

Už byl opět absolutně klidný. On možná byl elitní střelec, já ne.

„Víte, jak je to se střelbou na cíl,“ poznamenal jsem, „stačí závan větru a trefíte o kousek vedle. Na takovou vzdálenost mohu ohrozit život Její Výsosti.“

Pátravě se na mě podíval. Uvědomil jsem si, že jsem poprvé Annemari tituloval oficiálně.

„Až zjistí, že jsme tady byli, zpřísní bezpečnostní opatření a pravděpodobně ji odvezou přímo do císařského paláce,“ zkonstatoval.

Průvod mezitím dorazil k dřevěné stavbě pokryté zlatorudým suknem, kde už čekal ceremoniář. Čestná stráž ustoupila na stranu a uvolnila nastávajícím manželům cestu. Foukal mírný vánek zleva, na obloze se honilo pár mráčků, ale slunce hřálo a ještě stále bylo před nejvyšším bodem své dráhy.

„Nemohu střílet. Přece byste ji neodsoudil k smrti. Sám jste řekl, že ji zabijí.“

Do Valerova hlasu poprvé proniklo zoufalství. Neodpověděl jsem, místo toho jsem natáhl lučiště do nejzazší polohy a založil střelu s velkými stabilizačními křidélky. Klekl jsem si a opřel kuši o brlení. Vadvig a Annemari teď stáli zády ke mně před tlustým mužem v zlatém rouchu. Najednou se rozhostilo ticho, i přes velkou vzdálenost jsme zřetelně slyšeli deklamování ceremoniále.

„Vy, pane Janeesi Vadvigu, berete si zde přítomnou Annemari Dask za ženu a budete ji ctít v blahobytu i nouzi a dbát, aby její práva nikdy nepřišla k úhoně?“

Souchotinářská silueta mladého hraběte mi poskakovala před očima. Každou chvíli jsem mířil na zlaté roucho tlustého oddávajícího. V ruce držel zemskou knihu šlechtických rodů. Až snoubenci řeknou své ano, oba na ni položí ruku a v mozaice vyskládané z aktivních rubínů pocházejících ještě z doby před Velkou válkou se objeví erby jejich rodů. Ceremoniář vysloví nahlas jejich právoplatné tituly a obřad bude zpečetěn.

Soustředil jsem se na výřez mířidel. Kdyby aspoň ten parchant byl tlustý!

„A vy, panno Annemari Dask, berete si…“

Přestal jsem slyšet, mířidla se ustálila a náhle držela jako vytesána z kamene, drobný obrys Vadviga získal na zřetelnosti, skoro jsem rozeznával zlatem vyšívané ornamenty. Mířil jsem na pravou lopatku, co nejdál od Annemari, ale tak, aby ho zásah zabil. Ticho očekávání, stiskl jsem spoušť…

Vadvigova hlava se rozprskla, zlaté roucho bylo náhle šedě skvrnité, někdo vykřikl.

„Ne, mrtvolu si vzít nemohu,“ zazněl jasný hlas. Poznal jsem ho, byl stále stejný. Vzápětí se rozječelo několik lidí současně, tři ozbrojenci se skáceli zasaženi šípy, z lesa se vynořila řada mužů a zaútočila.

„Braňte ji! Jestli se jí něco stane, nechám vás všechny pověsit!“

Velký rozložitý chlap v černém začal udílet rozkazy. I ve zmatku, který vypukl, ho jeho muži na slovo poslouchali.

„Utíkáme?“ nadhodil jsem, i když se mi nechtělo.

Potřeboval jsem vědět, jak to dopadne. Na druhou stranu – váhání bylo poukázkou do pekla.

Valer přikývl skoro neochotně.

Shodil jsem konec lana z věže a sjel dolů tak rychle, že jsem cítil horko i skrze podrážky bot. Valer byl dole snad ještě dřív, než se na lano pověsil. Utíkali jsme k lesu, za zády řev a třesk zbraní. Pochyboval jsem, že někdo z Valerových lidí přežije, kryli nám záda příliš dlouho.

„Zaveďte ji na nádvoří, taky starého hraběte, ceremoniáře a pár svědků! Až to tady vyčistíme, chci mít připravenou druhou svatbu!“ Hlas velitele zřetelně přehlušil vřavu.

Jako na povel jsme se s Valerem současně svezli k zemi, skryli se v podrostu a po krátkém přehlédnutí situace v hlubokém předklonu utíkali zpátky k hradbě. Lano jsem vyšplhal na čtyři přítahy, Valer nahoru téměř vyletěl a vytáhl provaz za sebou. Shodil jsem ze sebe plášť hlídky. Bylo v něm horko a tísnil mě v ramenou.

„Chtějí ji provdat za starého hraběte!“ ucedil Valer mezi zuby. Téměř ani nebyl zadýchaný. „Parchanti!“

Podíval jsem se dolů na nádvoří. Skupinka vojáků obklopovala hlouček civilistů a provázela ho branou na nádvoří.

„To jim nedovolím!“

Věta ještě nedozněla a s kuší v ruce zmizel ve vchodu ke schodišti. Já za ním. Sám to nemohl dokázat, ve dvou jsme měli alespoň nějakou šanci. Nechápal jsem, co to vlastně provádím. On ji miloval, já jí ani jejímu rodu nic nedlužil. Vyběhli jsme na nádvoří, Valer srazil k zemi dva překvapené vojáky. Plášť hlídky mu poskytl výhodu překvapení a díky ní zabil dalšího. Tím mi uvolnil cestu. Dva skoky a stál jsem u brány.

„Co se to tam ksakru děje!“

Muž v černém se zakřiveným mečem v ruce právě mířil k průchodu do hradu, za ním oddíl vojáků a šlechtici ve svých slavnostních oblecích, všichni ozbrojeni.

„Zabiju tě!“ zařval, když zjistil, že mu stojím v cestě, tvář mu zkřivil vztek a nenávist.

Než se stačili pohnout, držel jsem v ruce dřevěnou palici a vyrazil klín blokující soukolí vytahovacího mechanismu. Mřížová stěna sjela dolů, série šípů se zastavila na ocelových prutech.

„Nestřílejte, tupci! Té holce se nic nesmí stát! Musíme přes hradby. První na druhé straně dostane deset zlatých!“ zařval.

Měl širokou spodní čelist, býčí krk a odpovídající hrudník. Černý oděv nebyl ze sametu nebo hedvábí, ale obyčejný barvený vlněný plášť přehozený přes černě smaltovaný kyrys. Ani se nesnažil vypadat jako svatebčan. Okamžik jsme se pozorovali.

„Už jsem tě někde viděl,“ zavrčel.

„Ten první ze zlata nic mít nebude! Jeho střeva si uvážu kolem pasu!“ zařval jsem, aby to všichni slyšeli.

Nadšení jeho mužů viditelně opadlo. Otočil jsem se. Valer už stál u Annemari, vojáci, přes které prošel, leželi mrtví, zranění nebo jen odhození okolo. Tlustý ceremoniář si k hrudi tiskl velkou, v kovu vázanou knihu. Rubíny pokrývající desky zatím vypadaly jako kterékoliv jiné drahokamy, aktivovaly se formulí. Annemari se na mě podívala. Byla to ona. Vlasy delší, než jsem si pamatoval, co v její tváři zbylo z dívčího půvabu, to tam zůstane až do smrti, bez ohledu na věk. Rty zdůrazněné tmavou červení se prohnuly v úsměvu.

„Ráda tě vidím, Oškliváku.“

„Co uděláme?“ přešel jsem její pozdrav. „Zabijeme ho?“ ukázal jsem na starého Vadviga a podíval se na Valera.

Vadvig byl kdysi vysoký muž, ale stáří ho umenšilo, třes rukou a těkající oči ukazovaly na pokročilou senilitu.

„Zabijeme!?“ řekl s nadějí a do očí se mu vrátil náznak rozumu.

Ruku položil na jílec svého ozdobného mečíku.

„Blázni, to je váš konec,“ pronesl od zamřížované brány Černý. Okolo něho se mačkali v jednom chumlu vojáci a pozvaní šlechtici. Kdyby je napadlo přinést sochory a zabrat, už by byli uvnitř.

„Konec,“ zopakoval ještě jednou.

Souhlasil jsem s ním, ale nic jsem neříkal.

„I když toho starce zabijete, mám okolo sebe spoustu urozených mužů, kteří si budou pokládat za čest, když si tu malou děvku vezmou a prokáží tak císaři službu.“

Podíval jsem se na Valera. V jedné ruce držel kuši, v druhé krátký meč. Ani jeden jsme si dlouhou zbraň na šplhací hrátky po hradbách nevzali. Ještě zrychleně oddechoval, levý rukáv pláště měl rozseknutý, čerstvou jizvu ve tváři naběhlou krví, na spánku mu tepala modrá žíla.

Pozvedl kuši a namířil na ceremoniáře. Muž se začal třást, podbradky se mu chvěly každý v jiném rytmu.

„Oddej je,“ řekl Valer a ukázal na Annemari a na mě.

„To nemůžu, pane, to nemůžu,“ zavrtěl hlavou tlusťoch a udělal krok dozadu.

„Nebo ji zabiju,“ dodal Valer a přesunul záměrnou kuše na Annemari.

Spoušť byla lehká, znervózněl jsem. Tlusťoch polkl. Před okamžikem se zdálo nemožné, že by mohl být ještě vystrašenější, ale on to dokázal. Zhluboka jsem se nadechl a vydechl. Neměl jsem dnes nejlepší ze svých dnů. Sám v hradě plném nepřátel, okolo plno nepřátel a můj jediný společník se zbláznil. Slunce hřálo stále stejně a na obloze se honily mraky. Těm na ničem z toho, co se dělo, nezáleželo. Voják s probodnutým břichem ležící zkroucený na dlažbě kousek od nás zasténal a ještě víc se skrčil. Kaluž krve okolo něho byla velká. Ticho se prodlužovalo.

„Tak jako tak zemře,“ řekl Valer a pozvedl kuši, mířil teď Annemari do obličeje. Ta se bůhví proč usmívala.

„Poslechni!“ vyhrkl Černý a ceremoniáři se ulevilo. Lidé se mačkali u brány víc a víc, aby jim z pitoreskní šou nic neuniklo.

Nervózně jsem pokukoval po vchodu do hlavní budovy. Pár schopných lidí určitě zůstalo uvnitř a dříve či později zjistí, že něco neklape, a pokusí se to napravit.

Zorganizovat svědky bylo otázkou okamžiku, Valerova kuše představovala velmi pádný přesvědčovací argument. Já jsem stál a snažil se vymyslet, jak z té šlamastiky ven. Nic mě nenapadalo. Jak utéci z obklíčeného hradu? Kdyby alespoň byla noc, ale nemohli jsme doufat, že se udržíme až do tmy. Navíc s Annemari by to nešlo. Podíval jsem se na ni a uvědomil si, že mě její blízkost rozptyluje a úsměv rozčiluje. Všem nám šlo o život a ona se tvářila, jako by si to vůbec neuvědomovala.

Mezitím ceremoniář odříkal první část své litanie a přistoupil k další.

„Vy, panno Annemari Dask, urozená z rodu Dasků, berete si zde přítomného pana,“ obrátil se ke mně s otazníkem v očích.

„Koniáš,“‚ odpověděl mu Valer. „Jmenuje se Koniáš, to postačí.“

„Koniáš Ošklivák,“ doplnila Annemari a téměř se přitom zahihňala.

„Pana Koniáše Oškliváka, berete si…“ navázal ceremoniář.

Zavrtěl jsem hlavou. Tohle nedávalo smysl, vlastně možná z Valerova hlediska. Snažil se zbavit Annemari v očích císaře ceny, nebo jí aspoň koupit čas.

„Ano,“ odpověděla Annemari.

Dav za branou zašuměl. Věděl jsem, že se o tomhle bude vykládat ještě dlouho, bez ohledu na to, jak všichni dopadneme. Rubíny částečně aktivované oddávací formulí začaly světélkovat. Za plného světla to ještě nebylo moc vidět.

Promítal jsem si v hlavě okolí hradu, hradby, terén, ale pořád jsem neviděl žádnou cestu ven, pryč z klece, z pod kosy smrti. Rozhostilo se ticho. Všichni se najednou dívali na mě.

„Na něco se tě ptá,“ řekl téměř bez artikulace Valer. Možná se mi to zdálo, ale kuše teď mířila mým směrem.

Parchant.

„Ano,“ odpověděl jsem.

Černý se rozesmál.

„Hlupáci! Sňatek mezi urozenou a neurozeným musí být uznán nejméně třemi starými rody. Můžete si být jistí, že se to nikdy nepodaří! Do té doby je holka prozatímně vdaná a nic s tím nemůžete dělat!“

Ceremoniář si oddechl, bylo vidět, že si na zvykové právo nevzpomněl. Valer náhle zestárl o deset let.

„To ještě nebyl celý obřad,“ upozornil jsem oddávajícího.

„Myslíte polibek?“ znejistěl.

Zavrtěl jsem hlavou a ukázal na knihu rodů. Rubíny teď světélkovaly zřetelně. Jak kouzlo fungovalo, samozřejmě nikdo nevěděl, přesto šlechtici své dědice už celá století do knihy zapisovali jejich vlastní krví. V dobách, kdy se používání magie trestalo smrtí, tajně, aby o tom nikdo nevěděl, dnes už skoro veřejně. I ti, co se báli, se ke zvyku vrátili.

Ceremoniář pokrčil rameny, pracně poklekl před Annemari a předložil jí zavřenou knihu k doteku. Položila dlaň na zářící drahokamy.

„Panno z Daskovy krve a rodu…“

Na desce se zformoval erb Dasků a záplava záře přihlížející informovala, že je opravdu právoplatnou dědičkou, „…stvrďte polibkem svazek s panem Koniášem Ošklivákem.“

Ceremoniář se natočil ke mně, abych i já mohl položit ruku na knihu. Učinil jsem tak a zaplavila nás druhá vlna záře; císařův zmocněnec vytřeštil oči, když viděl heraldické symboly vytvořené rubíny.

Dav zahučel překvapením, Černý zařval vzteky.

„To není možné!“ křičel pořád dokola.

„…ovy krve a rodu, stvrďte polibkem tento svazek,“ dokončil ceremoniář formuli.

Podíval jsem se na Annemari, stále měla svůj připitoměle uhihňaný výraz.

„Všem formalitám musí být učiněno zadost,“ oznámil jsem jí a políbili jsme se.

Lidé namačkaní u mříže na nás zírali, někdo začal tleskat.

„Zabijte ho! Kdo z ní udělá vdovu, dostane sto zlatých!“ vzpamatoval se Černý konečně.

Nedočkavý chtivec prostrčil hrot šípu okem mříže a vystřelil. V tlačenici nemohl přesně mířit a zasáhl ceremoniáře do boku. Šíp se na krátkou vzdálenost zabořil do třaslavého těla až po opeření, tlustý muž připomínal harpunovanou velrybu.

„Jestli někdo škrábne tu holku, vykostím ho!“ zareagoval na špatnou ránu Černý.

„Rychle! Zavřeme bránu, aby sem nebylo vidět!“ křikl Valer a už běžel vpřed.

Nechápal jsem, co zamýšlí, ale pomohl jsem mu. Já zatím na žádný plán nepřišel. Potom jsme se stáhli ke schodišti strážní věže. Z budov zatím nikdo nevyšel.

„Tvůj plášť. Zkusím je přesvědčit, že jsem ty, a upoutám na sebe pozornost,“ řekl, když na nás už nebylo vidět. „Vy se pak ztratíte zadem. Hlavně se nenech zabít, všechno tohle,“ mávl rukou kolem a do pohybu zahrnul i mrtvá těla na dlažbě, „by bylo zbytečné.“

Měl pravdu, dokud za mě byla Annemari provdaná, císař s tím nemohl nic dělat. Ale snadno se řekne, hůř udělá.

Zvedl jsem kuši, kterou při převlékání Valer odložil, a střelil do stehna příliš horlivého kuchaře, který spěchal bránu otevřít.

„Nenech se zabít!“ zopakoval Valer ještě jednou a otočil se k Annemari. „Výsosti, gratuluji vám k vašemu sňatku!“

Obřadně poklekl, políbil lem jejích šatů a vzápětí vyběhl po schodech vzhůru. Ve chvíli, kdy se objevil na hradbě, zazněl řev a zasvištěly šípy.

„Blázen,“ zavrčel jsem.

„Právě mi dal najevo, že mi bude sloužit stejně jako mému otci,“ vysvětlila jeho chování Annemari trochu pohoršeně.

„Jo, už jsem zapomněl,“ řekl jsem a rukou naznačil omluvný posunek. „Musíme se připravit, za chvíli vyrazíme i my.“

„U sebe v pokoji mám připravené věci k útěku, lano, šaty. Dostaneme se i do zbrojnice.“

V průběhu let jsem zapomněl i na to, jak je praktická a pálí jí to.

„Jdeme!“ zavelel jsem, současně z hradu vyběhli tři vojáci.

Buď se schovávali a čekali na vhodnou příležitost, nebo jednoduše spali. Vytáhl jsem nůž z bandalíru a trefil nejbližšího do prsou. Kovové šupiny zaskřípěly, jak čepel prošla skrz. To je trochu přibrzdilo, já naopak zrychlil. Podklouzl jsem pod příliš rozmáchlým sekem shora, blokoval čepel těsně u záštity nožem, bodl do podbřišku a trhl vzhůru. Poslední voják zůstal stát přimrazený. Jeho společníci měli meče jako on, já jen nože, a přesto byli mrtví. Chápal jsem ho. Málokdo ví, jak je nůž nebezpečný v ruce toho, kdo to umí a nebojí se. Nebojí se jít tělo na tělo. Chápal jsem ho, ale musel umřít, protože mě viděl.

Držel zbraň před sebou hrotem šikmo vzhůru, ruku pokrčenou v lokti. Ustupoval, v očích strach. Pak se rozhodl, provedl výpad a bodl. Vytočil jsem se bokem, blokem odvedl jeho čepel stranou kolem trupu a druhým nožem řízl zespodu do předloktí útočící paže. Zkroutil se bolestí, pokračoval jsem v pohybu a sekl po krku. Přepadl dozadu s prázdným očima.

„Pozor!“ zakřičela Annemari. Před budovou stáli dva lučištníci, šípy založené, tětivy natažené. Svět zpomalil. Kde se tady vzali, napadlo mě, ale to už jsem letěl vzduchem. První střelec se zlomil v pase s šipkou v břiše, druhý vypustil šíp. Něco do mě narazilo, jen tak tak jsem pád dotočil přes rameno. Postavil jsem se, noha nedržela, jak by měla, střelec už měl založený další šíp. Na okamžik stočil pohled stranou, jakoby se nemohl rozhodnout. Správně usoudil, že Annemari kuši nenatáhne a podruhé nevystřelí. To už jsem ale držel svůj nejtěžší vrhací nůž a napřahoval se. Bylo to příliš daleko, deset, možná dvanáct metrů. Tvář rozpůlená tětivou, šíp se o mě otřel, já ho zasáhl do ramene. Vystartoval jsem k němu, v prstech už držel další šíp, skok, tětiva v zářezu, další skok, napínané lučiště, odraz, ostří šípu – černý bod oproti rozmazané skvrně obličeje. Kopl jsem ho do tváře, jednou, podruhé, potřetí, a dopadl na bok. Chodidlo levé nohy jsem měl prostřelené skrz na skrz, on ležel na zemi, z obličeje krvavou kaši. Jak dýchal, tvořily se v ní velké růžové bubliny. Doplazil jsem se k němu a podřízl mu krk. Už žádné bubliny.

Srdce jsem měl až v hrdle a zběsilý puls ohlušoval. Nádech, výdech, nádech. Potřeboval jsem co nejrychleji nabrat co nejvíce sil. Annemari se ke mně blížila přes nádvoří a opatrně se rozhlížela. Její šaty už stačily pořádně utrpět, o vlečku přišla a spodní okraj sukně měla červený a růžový od krve, šedý od nalepeného prachu. Zlomil jsem šíp, vytáhl ho z nohy a zjistil, že mám ještě jeden v lýtku a k tomu krvácím z boku.

„Jehelníček, udělali ze mě zatracený jehelníček,“ zavrčel jsem a kulhal ke dveřím do budovy. Bolelo to víc, než jsem považoval za možné, a dělaly se mi mžitky před očima. Annemari krok za mnou. V ruce jsem držel nůž, pro případ, že bychom náhodou někoho potkali. Cestou jsem se díval do místností, které jsme míjeli, ale všechny byly prázdné, každý chtěl vidět svatbu. Dostali jsme se až do Annemariiných pokojů ve věži, ale to už jsem věděl, že z běhání po lese nic nebude. Zůstávala za mnou zřetelná červená stopa. Zvenku se nesly zvuky skřípění kovu, jak se snažili otevřít bránu. Posadil jsem se na polstrovanou židli. V zrcadle před sebou jsem viděl ošklivou tvář bledého člověka, odkrvené rty tiskl k sobě bolestí a vypadal hodně unaveně.

„Uteč. Je to tvá nejlepší šance. Převleč se za služku, někam se schovej a k večeru nebo k ránu vezmi nohy na ramena. Vrať se domů, tví lidé ti pomohou,“ řekl jsem a rozřízl si nohavici. Lýtko hodně krvácelo, ale byl to čistý průstřel svalu. Až ho stáhnu, bude jako nové. Tedy skoro. Chodidlo dopadlo mnohem hůř. Dívala se na mě ve svých svatebních, od krve umolousaných šatech a oči měla větší, než se zdálo možné.

„Tak sakra chystej se!“ štěkl jsem na ni. „Převleč se, vezmi si věci a někam se ukliď!“

Jako by ji probudili se zakletí. Zvedla můj zakrvácený nůž, zamířila ostřím do výstřihu a jediným řezem táhla až dolů. Látka zaševelila a spadla jí k nohám. Nevěděl jsem, co všechno musela proříznout, ale najednou přede mnou stála úplně nahá. V dalším okamžiku už se skláněla nad skříní a vytahovala z ní šaty. Motýli, které jí před časem varírští otrokáři vytetovali na záda, tam byli stále, ale její postava už dávno nebyla chlapecká. Oblečená byla téměř stejně rychle jako svlečená. Měla na sobě prosté šaty služky hradní paní.

„Vlasy,“ upozornil jsem ji.

Okamžik se je snažila nacpat pod čepec, ale potom podruhé uchopila můj nůž a z nazrzlé hřívy nezbylo nic. Přišlo mi to líto.

„Už to bude! Zaberte!“ zařval někdo venku a skoro současně zarachotily zuby zvedacího mechanismu.

„Za tím paravánem jsou dveře do pokoje služky, málokdo o nich ví,“ upozornila mě a zmizela v chodbě.

Měla docela slušnou šanci, že se jí podaří utéci. Já ne. I kdybych se kdekoliv nakrásně schoval, prozradila by mě stopa krve, kterou jsem za sebou nechával jako značkující vysoká. Dal jsem se do práce na lýtku. Mohl jsem se zkusit dostat po laně na hradby a pak do lesa. Mohl a věděl jsem, že to i zkusím. Už z principu.

Postavil jsem se na nohu a neubránil jsem se zasténání. Bolelo to jako čert, možná víc. Druhý krok nebyl snazší, ale pohyboval jsem se jistěji. Chodidlo ale zase začalo krvácet. V botě jsem musel mít krvavý bazén. Nevypadalo to, že dokážu uniknout.

„Prohledejte to tady, všechno!“ zazněl rozkaz na nádvoří.

Už byli tady. Podle hlasu to ale Černý nebyl, zřejmě se někde honil za Valerem. Dveře se rozlétly, v každé ruce jsem najednou držel nůž. Místo vojáka jsem spatřil Annemari. Byla špinavější než před chvílí a vláčela se s kbelíkem plným vody.

„Schovej se do pokoje služky. Vytřela jsem po tobě a ještě to musím vyčistit tady!“

Nevěděl jsem, jestli jí mám vynadat, nebo poděkovat. Měla utéct a ne se o mě starat! Poslechl jsem a zasunul se do chodby. Spíš chodbičky. Byla úzká a nízká, že jsem se rameny dotýkal stěn a musel jsem stát v hlubokém předklonu. Za chvíli byla u mě.

„Sejdeme kousek níž. Už jsou skoro tady,“ šeptala udýchaně.

Sestoupil jsem o několik strmých schodů.

„A služka?“ chtěl jsem vědět.

„Včera jsem ji propustila a požádala o jinou. Myslím, že ještě žádnou nenašli, a teď se o to starat nebudou,“ odpověděla.

Tiskli jsme se k sobě. Voněla jemným parfémem, ve kterém jsem rozeznal fialky a šeřík, šaty, které si oblékla, se musely nedávno sušit na slunci. Já kolem sebe šířil pach krve, pach smrti. Ve stísněném prostoru chodby postupně přebíjel vše ostatní a cítil jsem ho i já.

Někdo rozrazil dveře do Annemariina apartmá, chodbou zavál čerstvý vzduch. Současně vstoupili i do pokoje služky. Ocitli jsme se v pasti přesně jako králík v noře. Annemari se ke mně přitiskla ještě víc, její vlasy mě zašimraly na krku.

„Je pryč!“ řekl někdo, dveře práskly a průvan ustal.

Během následující hodiny oba pokoje navštívili ještě čtyřikrát a dvakrát prohledali. Do chodby se nepodíval nikdo.

Už jsme nestáli, ale seděli na úzkých schodech a opírali se o sebe. Po poledni se všeobecný zmatek trochu uklidnil. Odvážil jsem se nahoru do Annemariina apartmá. Pokud jsem viděl, šlechtické družiny se jedna za druhou chystaly k odjezdu, z hradu právě vyjížděla skupina jezdců na koních. Odhadoval jsem, že představují sled, který má hledat uprchlíky a také zpravit Černého o situaci v hradu. Moc lidí tady nezůstalo. Nebylo ani proč. Mladý hrabě byl mrtvý a starý nikoho nezajímal.

„Do věže nikoho nepouštět, hlídat. Kapitán ji určitě bude chtít prohledat osobně,“ mluvil muž v drátěné košili se dvěma vojáky u dveří budovy. Zřejmě zástupce Černého.

„Máme vyhráno, budou hlídat, aby nás nikdo nerušil,“ zašeptala Annemari za mnou. V hlase měla opět náznak veselosti.

Trochu jsem sebou škubl. Neslyšel jsem ji, ale za to mohla ztráta krve. Hučelo mi v uších a lehce se mi točila hlava.

„Máme klid do doby, než se vrátí ten černý bastard. Je chytrý. Zůstalo dost stop, podle kterých přijde na to, co se tu stalo. A kdy se vrátí, záleží na tom, jak dlouho mu dokáže Valer unikat.“

„On to zvládne až domů,“ neztrácela Annemari dobrou náladu.

Doufal jsem, že má pravdu. Už kvůli nám.

„Potřebuji se napít,“ řekl jsem po chvíli. Když člověk ztratí krev, je dobré hodně pít.

„Vodu, nebo víno?“ zeptala se a rošťárna ukrývající se v jejím hlase a v očích byla ještě patrnější.

„Obojí. Vodu nejdřív, prosím,“ požádal jsem.

Podala mi džbán s odstátou vodou a ze sekretáře dvě láhve vína. Ve vosku, jímž byly zalité zátky, jsem nenašel žádnou pečeť a netušil jsem, co mohu očekávat.

„Barbaři,“ okomentoval jsem to.

Annemari se na mě tázavě podívala.

„Nemají označené víno a ženy tady nepoužívají spodní prádlo,“ vysvětlil jsem a raději se napil, protože můj postřeh nebyl vzhledem k okolnostem nejzdvořilejší.

Seděli jsme v tichu, já na posteli s podloženýma nohama. Annemari v křesle. Bylo tak velké, že se v něm téměř ztrácela. Po vypití džbánu vody a první láhve vína, které nebylo tak špatné, jsem se cítil mnohem lépe. Slunce se pomalu kulilo k západu a na parapetu otevřeného okna líně bzučelo několik much. Mrtví už byli odklizeni.

„Před úsvitem zmizíme. Vezmeme si ve stáji koně. Pojedeme po cestě, a pokud nás náhodou někdo zastaví, budeme předstírat, že patříme k doprovodu někoho z hostů. Až se vzdálíme, zamíříme obloukem k vám. Nemusíme se s tím černým parchantem potkat,“ předestřel jsem svůj plán.

„A když bude v noci brána zavřená?“ chtěla vědět Annemari.

„Neměla by být, předpokládám, že hosté budou odcházet celou noc až do rána. Nikdo nechce být spojován s tím, co se tu stalo. Ale kdyby se tak stalo, sešplháme z hradby a o kousek dál si počkáme a koně si od někoho půjčíme.“

„Líbí se mi výraz půjčíme,“ zasmála se. „Naliješ mi víno?“

„Nejsem moc zdvořilý, co?“ zakroutil jsem hlavou a svou chybu napravil. Ochladilo se ještě před západem slunce, ale nechal jsem okno otevřené, aby si někdo náhodou nevšiml změny. Hrad teď působil napůl opuštěným dojmem, místo, kde lišky dávají dobrou noc. Pravděpodobně i takovým doupětem byl, alespoň do doby, než ho císař zahrnul do svých plánů.

„Elisabeth tě našla?“ přerušila dlouhé mlčení Ann.

„Vlastně ano,“ přitakal jsem a vypověděl jí, jak se všechno seběhlo.

„Je mi líto, že umřela kvůli mně,“ řekla, zvedla se z křesla a nastavila mi pohár k doplnění.

Krev prosákla obvazem chodidla a zamazala povlečení postele. Kdybychom se měli zase schovávat, musel bych ji nějak zakrýt.

„Ne kvůli tobě. Kvůli sobě, dělala to, co chtěla,“ řekl jsem rázněji, než jsem měl v úmyslu.

Víno zaklokotalo v hrdle láhve. Posadila se vedle mě a opět jsme setrvali v mlčení. Její blízkost byla příjemná, ale rušila mé myšlenky víc, než se mi líbilo.

„Víš, co bylo v tom váčku, který vytáhla prázdný?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Dva malé smaragdy v ceně pětatřiceti zlatých. Dostal jsi tehdy odměnu od mého otce za to, že jsi mě doprovodil domů, a já ti je vzala. Tolik jsi za mě zaplatil na tržišti. Chtěla jsem, aby ses pro ně vrátil.“

„Bylo to dávno,“ pronesl jsem.

„Dávno,“ zopakovala tiše.

V jejím hlase se vznášely slzy.

Chápal jsem ji. Dávno představovalo slovo, kdy měla milujícího otce, zajištěnou budoucnost, bezpečí a pohodlí domova. To ale bylo dávno. Teď se ukrývala na cizím hradě v pokoji s cizincem zabijákem, její otec byl pravděpodobně mrtvý a netušila, zda se vůbec vrátí.

„Spoléhat na těch třicet pět zlatých, to byl z tvé strany velký risk,“ vrátil jsem se raději k méně vážným vzpomínkám.

„Neřekla bych,“ ještě napůl smutně se usmála a napila se vína. „Víš, co jsem ti tehdy řekla?“

Pamatoval jsem si to přesně.

„Že na mě tři roky počkáš. Do svých osmnáctin.“

„Nedodržela jsem to. Budu je mít až za dva měsíce a už jsem vdaná.“

Málem jsem se udusil vínem. Pokrčila rameny, najednou jsem výraz její tváře nedokázal přečíst. Určitě to bylo tím, že začínalo být šero. Určitě. Napadlo mě, zda bych si neměl přesednout na pohovku. Annemari byla krásná, navíc se mi před časem zadřela hodně hluboko pod kůži a já už příliš dlouho se žádnou ženou nebyl. Zrychlený puls také nedělal dobře mým ránám.

Postavil jsem se a sáhl po láhvi s vínem.

„Ještě sklenku?“ zeptal jsem se a hlas mi zněl chraplavě.

„Proč ne,“ odpověděla a také se postavila.

Rozhodl jsem se ukončit tuhle podivnou situaci dřív, než mi přeroste přes hlavu. Chtěl jsem ji, ale… Nevěděl jsem přesně, co je za tím ale.

„Nikdy v životě jsem nespal s pannou,“ řekl jsem. „Má první dívka, se kterou jsem měl známost, pannou byla, ale vyspal se s ní můj otec. Potom se z toho vyvinulo menší nedorozumění a několik let se mě snažil zabít. Panny mi přinášejí smůlu, vyhýbám se jim.“

Měl jsem potíže s artikulací, skoro mi nebylo rozumět.

„Tak s pannou?“ pronesla protáhle. „Tuhle šanci jsi propásl před třemi lety, Oškliváku.“

„Lžeš,“ obvinil jsem ji.

„Přesvědčit se můžeš jen jediným způsobem,“ řekla a v očích jí tančily jiskry.

Najednou mi vůbec nepřipadalo šero a světla bylo dost.

Rozvázala si šňůrku výstřihu a nechávala látku pomalu klouzat po ramenou. V očích stále měla smích a – a touhu. Někde nad lokty se blůza zadrhla. Opatrně, abych ji nepoškrábal svýma zhrublýma rukama, jsem pomohl dokončit, co sama začala. Byla sametová, celá sametová. Potom jsem rozepnul sukni a nechal ji spadnout k nohám. Měla kalhotky, černé hedvábné nic plné příslibů.

„Nejsem žádná barbarka,“ zašeptala mi dušeným smíchem do ucha, kousla mě a rozepnula přezku prvního řemenu se zbraněmi.

„Jak jsi to udělala? V poledne jsi je neměla,“ zamumlal jsem a nechal ji, ať si s mými noži poradí, jak umí. Sám jsem se ji snažil zabalit do dlaní.

„Tak to se nikdy nedozvíš.“

A pak už jsme nemluvili.

Ještě před úsvitem jsme opustili pokoj a pomalu sestupovali po schodech. Šli jsme bez světla, někde dole hořely svíce, a to nám stačilo. Vchod do věže kupodivu nikdo nehlídal. Zřejmě nebrali zástupcovy rozkazy zase až tak vážně. Pomalu jsme se přesunovali chodbami, podle stavu některých místností došlo k rabování. Čas Vadvigů definitivně skončil. Když jsme míjeli dveře do sklepa vedle hradní kuchyně, znělo odtamtud hlasité chrápání. Vojáci se zřejmě podívali na zoubek hradním zásobám vína. Pro nás jen dobře. Přemohl jsem pokušení je zamknout, zbytečné riziko.

Konečně jsme se ocitli ve stájích. Zabíraly velkou část přízemí levého křídla. Na rezavé skobě zatlučené do nosného sloupu visela olejová lampa, jejíž knot pomalu dohoříval, v boxech stáli poslední čtyři koně. Mouchy ještě spaly, klid rušilo jen občasné zafrkání. Odhadoval jsem, že někteří lidé se rozhodli nespojovat budoucnost se svým velitelem a vzali roha. Rozhlédl jsem se po sedlech, zdálo se mi, že je vidím položené na trámu v jedné z opuštěných kójí. Vešel jsem do ní a narazil na spáče rozvaleného na seně na podlaze. Nůž mi vklouzl do ruky skoro bez mého přičinění, muž se pohnul a vyskočil na nohy.

„Co se děje, pane?“

Spatřil ostří v mé ruce, zmlkl a zbledl.

Nebyl to muž, kluk, třináct čtrnáct let. Slyšel jsem, jak se Annemari za mnou bolestně nadechla.

„Mlč, nebo tě zabiju,“ řekl jsem tiše a myslel to vážně.

Kluk se na mě díval, přímo jsem viděl, jak se mu mozek rozeběhl na plné obrátky, o okamžik později se v očích mihlo poznání.

„Vy jste…“ odmlčel se, protože pochopil, jakou udělal chybu.

Nemohl jsem ho nechat naživu. Okamžitě by je přivedl na naši stopu.

„Osedlej dva koně, rychle, tiše a dobře.“

Annemari mi položila ruku na rameno, věděl jsem, co tím chce říct.

Kluk přikývl, ale neodvažoval se pohnout.

„Tři koně,“ opravil jsem se. „Rychle, tiše a dobře. Ten třetí je pro tebe. Dáma bude potřebovat sluhu.“

Napětí opadlo, přímo jsem vnímal, jak se nám všem ulevilo. Nemusel jsem ho zabít.

„Brána je zavřená?“ zeptal jsem se.

„Ne, hosté odjíždějí skoro celou noc, seržant, co měl mít velení, utek,“ odpověděl briskně a dal se do práce.

Chystal třetí zvíře, když jsem zaslechl zachrchlání, někdo se k nám blížil chodbou.

„Pokračuj v práci, nic se neděje,“ uklidnil jsem ho. „Ty se schovej za roh a kdyby se pokusil nás prozradit, zastřel ho,“ přikázal jsem Annemari.

Pochyboval jsem, že by to udělala, ale doufal jsem, že ho to vystraší. Včera mohl vidět, co Anne s kuší dokáže.

Sám jsem se postavil zády ke dveřím a čekal. Kroky se blížily, kůň švihl ocasem po mouše, která předběhla svítání. Skomírající plamen lampy zaplápolal, stíny se roztančily v chaosu. Příchozí se zastavil ve dveřích.

„Co se to tady děje, sakra? Člověk se nemůže ani v klidu vyspat!“

Ucítil jsem pach zvětralého piva. Koně voněli lépe.

Kluk se podíval na příchozího, o mě očima ani nezavadil.

„Co je vám do toho!“ vložil do slov slušnou dávku pohrdání.

„Ty spra –“

Chlap po chlapci okamžitě vystartoval, ale stačil jen udělat krok a říct dvě slabiky. Přilepil jsem se na něho, levačkou mu zvrátil hlavu, a než stačil zareagovat, přejel ostřím po krkavici. Proud krve se roztříštil o stěnu, koně poděšeně zafrkali. Opět mi prsty klouzaly krví, ale byl jsem rád, že jsem se ho nesnažil bodnout do ledvin. Měl na sobě kroužkovou zbroj se zesílenou zádovou částí.

„To bylo dobré,“ ohodnotil jsem klukův výkon.

Teď trochu vyděšeně pozoroval tělo u mých nohou. Asi si uvědomoval, že chybělo málo a dopadl stejně.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal jsem se ho.

„Harald, pane.“

„Takže Haralde, ten třetí kůň. Čím rychleji odjedeme, tím lépe.“

Přikývl a vrátil se k práci. Annemari mezitím vystoupila ze svého úkrytu, pozorovala mě a bůhvíproč něčemu přikývla.

Vyvedli jsme koně ze stájí a vyšvihli se do sedel. Jel jsem v čele s kuší položenou na stehnech a nožem v ruce. Kopyta koní hlasitě klapala po dláždění, východ bledl úsvitem. Vzduch byl studený a vlhký. Čekal jsem na výkřik, zadrnčení tětivy. Nic takového se však nestalo, projeli jsme branou a ztratili se v řídnoucí tmě rodícího se dne.

Cesta na panství hraběte Daska proběhla bez problémů, i když nám zabrala skoro měsíc. Zametal jsem za námi stopu, jak nejlépe jsem uměl, jednou jsme se připojili ke kupecké karavaně, jednou Annemari s Haraldem vjeli do města sami, já je doprovázel pouze z dálky, pro případ, že by se něco stalo. Problém jsem měl jen já, nevěděl jsem, co si s Annemari počít. Milovali jsme se, v noci se ke mně tulila a ve dne využívala každé příležitosti, aby se mě dotýkala. Líbilo se mi to, zamlouvalo se mi to, přesně řečeno – po něčem takovém jsem vlastně toužil. Jenomže se nehodilo, aby se hraběcí dcera, dědička panství, zahazovala s vandrákem, jako jsem byl já. Navíc skoro třikrát starším než ona sama. Po koupání v řece, kdy jsem stál na hlídce, aby ji nikdo a nic nepřekvapilo, a kdy nás nakonec oba překvapil divočák hledající v nedalekém háji žaludy, jsem se rozhodl nechat všechno času. Věděl jsem, že až dorazíme k ní domů, sama si uvědomí realitu a zařídí se podle ní. Byla chytrá a v mnoha ohledech pragmatičtější než já.

Harald považoval za samozřejmé, že k sobě patříme, a bral své sluhovské povinnosti vážně. Nakonec jsem mu to musel zakázat a pasovat ho na společníka, protože jsem nebyl zvyklý, aby mi někdo sbíral dříví na oheň, prohlížel trávu, zda v ní nečíhá nějaké nebezpečí, a staral se o spoustu dalších věcí, které přináší každodenní život na stezce.

Posledního dne před tím, než jsme měli dorazit do sídelního města Daskova hrabství, si Annemariin kůň něco udělal s nohou a začal kulhat. Nechtěla, aby šel Harald pěšky, a přesedla si ke mně.

Protože jsme se kvůli možným léčkám vyhýbali cestám, dorazili jsme nezpozorováni. Až před vstupem do vnitřního opevněného města nás zastavila stráž.

„Vaše Výsosti!“ poznal Annemari důstojník a okamžitě poslal vojáka se zprávou na hrad.

„Dokážete obstarat koně pro Její Výsost?“ požádal jsem ho.

„Není třeba,“ zarazila mě. „Jedeme tak celý den a ten kousek za to nestojí. Nebudeme vaše muže,“ usmála se vojáka, „vytrhovat z plnění jejich důležitých povinností.“

„Nehodí se, aby hraběnka jela v sedle s…“ nemohl jsem najít správný výraz, „… s mužem mého typu,“ řekl jsem nakonec.

„Jsme manželé,“ upozornila mě.

Důstojník mi formálně zasalutoval a pokračovali jsme v cestě.

„Tvému koni se nic nestalo,“ napadlo mě, když jsme postupovali ulicí a kolem nás se sbíhaly davy lidí.

„Ano, domluvila jsem se s Haraldem. Umí to s koňmi,“ přiznala bez skrupulí a rozdávala úsměvy a pozdravy na všechny strany.

„Možná jsem ho měl přece jen zabít,“ odtušil jsem polohlasem.

Místo odpovědi mě políbila, ovace se znásobily. S Annemari se vrátil pořádek: lidé si to uvědomovali a podle toho ji také vítali.

Odněkud z hradu se k nám donesla fanfára, hraběcí standarta se zatřepetala na nejvyšším stožáru. Proti nám postupoval oddíl vojáků v čele s Valerem. Za dobu, co jsem ho znal, jsem na jeho tváři neviděl nic, co by se víc podobalo úsměvu.

„Paní, pane!“ pozdravil nás a zasalutoval, jeho muži kolem nás vytvořili špalír.

„Váš otec je mrtvý. Ve vězení zeslábl a nezotavil se. Umřel ve spánku, při své poslední večeři vyjádřil lítost nad tím, že se vás nedočká. Oznámil jsem mu, že dorazíte v doprovodu,“ Valer se zarazil, protože už znal můj původ, „v doprovodu pana Koniáše,“ rozhodl se zachovat inkognito.

Annemari sklonila hlavu. Neviděl jsem jí do tváře, jen jsem ji k sobě víc přitiskl. Jeli jsme dál a za chvíli opět rozdávala úsměvy na všechny strany. Než jsme se dostali do hradu, trvalo to skoro dvě hodiny. Zato pokoje jsme měli už připravené. Aniž bych si to přál, byl jsem ubytován v pokojích pána hradu. Starý hrabě je neobýval od doby, co mu umřela žena. Annemari měla svůj budoár na opačné straně chodby.Vypadalo to, že i Valer bere naši svatbu naprosto vážně.

Posadil jsem se do křesla ve velké pracovně hradního vládce a položil si nohy na stůl. Levé chodidlo mě opět bolelo. Během cesty jsem mu nedopřál čas, aby se úplně zahojilo.

Annemari si odešla do soukromí přečíst dopis, který jí otec zanechal.

Ve velkém krbu hořel oheň. Než jsem stačil cokoliv říct, přiblížil se sloužící s pojízdným servírovacím stolkem, na něm dvě číše a láhev vína.

Ochutnal jsem ho.

„Je stejně vynikající jako to, co jsem u vás pil před třemi lety,“ řekl jsem překvapeně.

Sluha se uklonil.

„Máte pravdu, nechal ho pro vás nachystat ještě starý pán.“ S těmi slovy mě opustil.

Zůstal jsem sedět v zamyšlení, ze kterého mě vyrušila až Anne. Na tváři jí pohrával úsměv. Nebyl jen na tváři, ale i v očích. To byla jedna z věcí, která ji obdarovala nadčasovou krásou.

„Bál jsem se, že budeš truchlit,“ řekl jsem opatrně.

„Ten dopis,“ pokrčila rameny, „musela jsem se smát, když jsem ho četla. Možná ti ho jednou ukážu.“

Dask byl opravdu zvláštní člověk, pro mě víno, pro svou dceru dopis, který ji rozveselil.

„Jsem o dvacet osm let starší než ty,“ začal jsem opatrně.

„Umím počítat,“ ujistila mě a nasadila tázavý výraz typu: To jsem zvědavá, co všechno ještě vymyslíš.

„Muž by měl vedle své ženy zestárnout, ne zesenilnět,“ zkrátil jsem svůj proslov.

„To není žádný problém. Jakmile zesenilníš, opatřím ti křeslo na kolečkách a milou ošetřovatelku, která se o tebe bude starat. Vůbec se toho nemusíš bát. A já se poohlédnu po nějakém mladém milenci,“ prohlásila.

„Máš to promyšlené,“ zkonstatoval jsem, jako bych něco takového předpokládal.

„Samozřejmě.“

Z pokračování naší dobromyslné výměny názorů nás vyrušila služka.

„Paní, lázeň je připravena!“

Málem jsem se neubránil zavrčení. Nebyl jsem zvyklý na lidi okolo, co se o mě neustále starali.

„Možná by ti horká voda také neuškodila,“ šeptla mi Anne do ucha a lehce mě kousla.

Služebná decentně odvrátila zrak.

„Co bys dělala, kdybych o to ucho přišel?“ zajímal jsem se.

„Máš dvě,“ odpověděla už na cestě z pracovny.

„A o uši?“

„Je spousta dalších zajímavých částí těla!“ doneslo se ke mně už z chodby.

Služebná, asi čtyřicetiletá žena, zčervenala.

„Nechápu, kde se to ta lhářka naučila,“ řekl jsem schválně hodně nahlas.

„Budete si také přát lázeň?“ dostalo se mi zdvořilé otázky.

„Jo,“ odpověděl jsem znechuceně.

Za týden jsem se začínal opět cítit ve formě, všechna má zranění byla zahojena, jen chodidlo potřebovalo ještě pár dní. Právě jsem se probíral knihovnou, když mě vyrušil Valer.

Už si odpouštěl to věčné salutování, které mi šlo na nervy, ale stále se choval hodně oficiálně.

„Pane?“ začal rozhovor tradičním způsobem.

„Ano?“ navázal jsem. Už jsem si vyzkoušel, že právě takhle se dostaneme nejrychleji k věci.

„Kdy uspořádáme slavnost?“ zeptal se.

„Jakou slavnost?“ nechápal jsem.

„Byli jste s Její Výsostí oddáni podle všech formalit, ale naši šlechtici a poddaní očekávají slavnost. Je to pro hrabství významná událost. Mají na ni právo.“

„Jistě,“ přikývl jsem. „Promyslím si to a zítra to dohodneme, v pořádku?“

„Ano, pane,“ odpověděl, otočil se a chystal se svým charakteristickým způsobem zmizet.

„Tou kuší jste na mě mířil náhodou?“ zastavil jsem ho otázkou.

„To se vám jen zdálo, pane,“ odpověděl okamžitě.

Ani se nepotřeboval ptát, o čem je vlastně řeč, mizera. Dobře věděl, že mluvím o sňatku s Anne. Ještě jednou jsem si přehrál náš rozhovor. Takže slavnost. Nejvyšší čas zmizet, já prostě nemohl být hrabětem.

Hradbu jsem překonal tradičním způsobem, za pomoci kotvy, lana a trochy lezení po kamenech. Pohroužil jsem se do stísněných uliček města. Byla tma, noc si ještě nestačila uvědomit, že její panství končí. Chlad zalézal pod šaty a každý krok byl těžký. Musel jsem odejít. Možná bych dokázal znovu být šlechticem. To ano. Pro ni jsem ale byl moc starý a starého psa novým kouskům nikdo nenaučí. Annemari – měla před sebou celý život. Další důvod, proč zmizet – opět jsem císaři překazil jeho plány, a to znamenalo problémy pro každého v mém okolí. Přidal jsem ještě několik dalších proč odejít a trochu to pomohlo. Trochu.

Beze spěchu jsem dorazil na místo. Včera jsem inkognito koupil kanoi a nechal jsem si ji uložit pod most. Plánoval jsem sjet až k Aguině, horskému veletoku lemujícímu Daskovo hrabství z východu, potom popojet ještě o pár desítek kilometrů a ztratit se v pralesích. Ani v nejmenším jsem netoužil, aby mě na koních pronásledovali houževnatí Valerovi muži.

Poprvé jsem ponořil pádlo do vody. Nevěděl jsem, zda dělám dobře, ale jednou jsem se rozhodl a nezbývalo než pokračovat.

Když už slunce hřálo, dorazil jsem k peřejím, přes které jsem musel kanoi přetáhnout. Přistál jsem na pravém břehu v místě, odkud se dala nejsnáze obhlédnout situace.

Pod stromem seděla v kůži oblečená Annemari. Měla na sobě oděv, který si ušila v průběhu našeho putování před třemi lety. Ozdobená třásněmi a našitými mušličkami opět vypadala jako princezna z pralesů.

„Utíkáš,“ zkonstatovala.

Na to jsem neuměl nic říct. Byla to pravda.

„Dala jsi mě sledovat?“ zeptal jsem se.

„Ne. Jen jsem si nechala zjistit, zda koupíš koně, loď, nebo půjdeš pěšky.“

„Jak jsi věděla, že uteču zrovna dnes?“ položil jsem další otázku.

Naklonila hlavu na stranu a v očích měla výraz, ze kterého mi nebylo dobře.

„Seš něžnej chlap, Oškliváku, ale když se někdo miluje tak jako ty včera večer, je jasný, že si myslí, že je to naposled.“

Stál jsem a mlčel.

„Strašně jsem se bála, že se pletu, že se někde ztratíš a já už tě nikdy neuvidím. Miluješ mě?“ zeptala se tentokrát ona.

„Ano,“ odpověděl jsem.

Proto bylo tak těžké odejít. A ona mi to teď ztěžovala. Musel jsem odejít. Kvůli ní.

„Pak pojedu s tebou,“ řekla klidně.

Polkl jsem.

„To nemůžeš, máš povinnost ke svým lidem,“ skoro jsem vyhrkl.

Až teď jsem si všiml, že má sbalený malý ruksak. Nevěděla, netušila, co představuje život na stezce. Nepohodlí, nebezpečí, brodění v největším bahně a špíně, kterou život přináší. Se mnou kdysi zažila spíš to lepší.

„Mám. Ale mě se nikdo neptal, zda chci být hraběnkou. Chci být s tebou. Nevěřím, že dostanu ještě druhou šanci.“

Zahlédl jsem zachvění větví v houštině opodál. Sáhl jsem do kánoe, vytáhl kuši a ukázal Annemari, ať se schová za kmen stromu, pod kterým seděla. Poslechla bez sebemenšího zaváhání.

„Hej ty tam! Vylez, nebo tě prošpikuji šipkou. Pár větviček tě neuchrání!“ houkl jsem podezřelým směrem.

Křoviny se zatřásly ještě jednou a vylezl z nich Valer. A já si myslel, že odejdu nepozorovaně!

„Vy jste se sem dostal jak?“ vyjel jsem na něho vztekle.

„Sledoval jsem Její Výsost. Zodpovídám za její bezpečnost, nemohu ji nechat bez doprovodu,“ odpověděl obvyklým ledově klidným hlasem.

„Chci být s tebou,“ zopakovala Anne.

Díval jsem se střídavě na ni, na Valera, na kánoi. Mohl jsem se vrátit, odjet sám, odjet s Annemari. Valer by mě nezastavil, neměl na to. Mohl jsem se vrátit, odjet sám, odjet s Annemari. Mohl jsem…

THE END.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai