Ostří oceli

Miroslav Žamboch

(2009)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Pátá část série Koniáš. Knihy navazují v tomto pořadí: Na ostřích čepelí, Ostří oceli, Konec vlka samotáře, Muž na stezce a Vlk samotář. Hrdina knihy Muž na stezce a románu Na ostří čepelí se vrací v novém příběhu Vlk samotář. Lov artefaktů z dávné minulosti je sám o sobě velmi nebezpečná záležitost, tentokrát však přímo sebevražedná. Nejmocnější z vládců pochopili, že za problémy, které jim už po celá desetiletí znepříjemňují život – za ztrátu monopolu na obchod s obilím, krach na smaragdové burze, diplomatický skandál v Gutawské poušti a za spoustu dalších věcí – může jediný muž –cestovatel, zvěd, dobrodruh, nájemný meč; člověk skrývající se pod jménem Koniáš. Začíná hon, který v historii nemá obdoby. Císařští komandos, ninjové, Konvent pro potírání magie a nakonec i čarodějové. Všichni chtějí jediné… zabít ho.

Hrdina knihy Muž na stezce a románu Na ostří čepelí se vrací v novém příběhu Vlk samotář. Lov artefaktů z dávné minulosti je sám o sobě velmi nebezpečná záležitost, tentokrát však přímo sebevražedná. Nejmocnější z vládců pochopili, že za problémy, které jim už po celá desetiletí znepříjemňují život – za ztrátu monopolu na obchod s obilím, krach na smaragdové burze, diplomatický skandál v Gutawské poušti a za spoustu dalších věcí – může jediný muž – cestovatel, zvěd, dobrodruh, nájemný meč; člověk skrývající se pod jménem Koniáš. Začíná hon, který v historii nemá obdoby. Císařští komandos, ninjové, Konvent pro potírání magie a nakonec i čarodějové. Všichni chtějí jediné… zabít ho.

Už jsem neměl kam utéct, nepřátelé se tlačili z obou stran ochozu, čekali na mě na dvoře i na ulici. Ale já ještě nechtěl umřít, ještě jsem nemohl umřít, musel jsem získat víc času, musel jsem bojovat. Hradba pík, kterými se chránili, abych se jim nedostal na tělo, mi vyrazila vstříc, blok dýkou, sek z jedné strany na druhou, ratiště praskala jako z rákosu, najednou jsem stál proti mečům, ocelové jazyky ze všech stran. Potřeboval bych aspoň pět stejně dobrých mužů, jako jsem byl sám, abych měl šanci přežít. První prošel skrz můj kryt, ale neměl dost síly překonat spletenou ocel, můj beznadějný pokus získat si aspoň trochu místa, místo krytu zoufalý mách, čepel naráží na čepele, řinčení kovu, řev mužů, marná snaha vrátit se do obranného postoje dřív, než zaútočí, bodnutí do břicha – bezzubé a neškodné – trojice přede mnou má ze zbraní torza. Meč se probudil. Probíjím se přes ně, šokovaní a bezbranní v mžiku umírají nebo jsou zmrzačeni, vyrážím proti lesu zbraní, procházím jím jako máslem, biju se se zatvrzelostí svých protivníků, se silou v jejich srdcích, cítím ji při každém střetu oceli. Oni však nemají šanci, netuší, kdo proti nim stojí, a já se ženu přes jejich mrtvoly vpřed a vpřed a pořád dál.

Miroslav Žamboch

Koniáš: Vlk samotář

Copyright © Miroslav Žamboch, 2008

Cover © Lubomír Kupčík, 2008

Illustrations © Petr Vyoral, 2008

© TRITON, 2008

ISBN 978-80-7387-193-2

Nakladatelství Triton, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.triton-books.cz

MIROSLAV ŽAMBOCH

KONIÁŠ

VLK SAMOTÁŘ

TRITON Praha / Kroměříž

Prolog

Dubové dveře vyztužené železem se zavřely se zaskřípěním pronikajícím až do morku kostí, plameny pochodní se jako na povel napřímily a přestaly se třepetat v průvanu.

„Působí to tu hrůzostrašně,“ pronesl muž, který do temného prostoru vstoupil první.

Od stěn ukrytých v černi se vrátila ozvěna vylepšená zvukem odkapávající vody.

„A je tu zatraceně vlhko, to mým kloubům neudělá dobře.“

„Je to vaše vězení, Výsosti,“ poznamenal druhý návštěvník téměř posměšným tónem. „Asi byste si nepřál, aby si tu vězni jen tak hověli.“

„Jsem rád, že se vždy mohu spolehnout na váš ostrovtip, Excelence,“ pronesl muž oslovený jako Jeho Výsost a hlas neskrýval pobavení. „A co pro svého císaře uděláte teď?“

Jeho Excelence, Rick Varatchi, bratranec císařské Výsosti Orlanda Saxmundsena a současně jeho pravá ruka, sundal ze stěny pohasínající pochodeň a mávnutím donutil plamen, aby se opět rozhořel.

„Posvítím nám na cestu, abychom nespadli z těch kluzkých strmých schodů. Možná jsme Blatvovičovi neměli povolit, aby to své divadlo uspořádal právě tady.“

„Je to blázen,“ poznamenal s pokrčením ramen císař.

Oba začali opatrně sestupovat dotěrnou temnotou, z níž pochodeň vykousávala jen nepatrné kousky prostoru.

Sychravá vlhkost, ponurost a neživotnost celého podzemí sílily s každým dalším stupněm.

„Blatvoviči, jsme tady!“ zahřímal do tmy druhý muž impéria.

Z neviditelné klenby vysoko nad nimi se uvolnil hrozen těžkých kapek. Džbán by naplnily sotva do třetiny, ale k tomu, aby uhasily pochodeň, stačily.

Oba okamžik čekali ve tmě, pak několik metrů pod nimi někdo odstranil poklop z hromady řeřavějícího popela a rudá se smísila s černou. Matně rozeznávali siluetu muže stojícího u pohasínajícího ohniště, nad ním visel na lanech člověk zavinutý do tolika vrstev plátna, až se změnil v obrovský kokon.

„Moc toho nevidím,“ zamumlal nespokojeně císař. „Jestli to nebude stát za nic, předhodím ho katům. Udělají s ním krátký proces.“

„Ale to mi budete muset vrátit sklepmistra, co jste ho na mně vyhrál v kartách,“ připomněl Varatchi sázku. „Já mu od začátku nevěřím ani slovo.“

„Tím hůře pro Blatvoviče, katové dostanou za úkol předvést na něm, co doopravdy dovedou.“

Muž dole pozvedl ruce, v jedné držel nůž a ve druhé rozměrný trychtýř. Obě věci se i ve slabém světle stříbrně leskly. Okamžik stál nehybně, pak se začal kolébat ze strany na stranu a vypadalo to, že zpívá. Nic však neslyšeli. Až po chvíli k nim začala doléhat nelibozvučná, postupně zesilující melodie, nakupení disharmonických zvuků postrádajících jakýkoliv rytmus, jakoukoliv pravidelnost.

„Blázen,“ zamumlal císař znovu.

Muž náhle strnul, čepel se mihla temnotou, oběť v kokonu sebou škubla, na zlomek sekundy zbytnělé ticho přerušilo umrtvující zabublání vzápětí vystřídané staccatem tryskající vazké tekutiny tříštící se o kov.

„Prořízl mu krkavici,“ zhodnotil nespokojeně Varatchi.

Uhlíky probuzené k životu zvířeným závanem vzduchu vzplály, oba šlechtici zřetelně spatřili, jak muž lapá do trychtýře tryskající krev a současně ji hltavě polyká.

„Odporné,“ pronesl znechuceně císař.

Nechutné divadlo trvalo několik dlouhých sekund, možná desítek sekund, temnota měnila čas v natahující se gumu, pak kov odhozeného trychtýře a dýky zařinčel na kamenech, lidský upír se obrátil stranou, zatočil rukama ve zdánlivě chaotickém mlýnu a předklonil se, jako by se chystal vyzvracet.

Místo nestrávené krve však z jeho úst vyšlehl záblesk modrého plamene, který se zahryzl do kamenné stěny a v jediném mžiku ji změnil v rozžhavenou plotnu. Císař i jeho průvodce instinktivně uskočili před žárem až do nejzazší části mezipatra. Nadpřirozené peklo trvalo ještě několik dalších tepů srdce, pak ke štěstí všech přítomných proud ohně konečně pohasl, muž se zhroutil a bubliny varu na kamenech tvořících základy hradu začaly pomalu a neochotně tuhnout.

Vlhkost podzemí byla náhle ta tam a s ní i temnota, kterou teď plašila rozžhavená stěna.

„Málem nás zabil,“ zkonstatoval Varatchi a upíral pohled na bezvládné tělo kus pod nimi. „Na druhou stranu, nemohu říct, že by to nebyla působivá demonstrace.“

„Ale ne způsob, jak ovládnout moc,“ přidal suše císař. „Musíme najít jinou cestu. Sázku jsi vyhrál.“

Velkovévoda Varatchi nevypadal ani v nejmenším potěšeně, spíš zamyšleně.

„Stráže!“ zavolal císař.

Těžké dveře o patro výš se rozlétly a do horkého dusna podzemního žaláře se vřítila čtveřice ozbrojenců.

„Pokud žije,“ ukázal Saxmundsen na bezvládné tělo, „nechejte ho ošetřit, a až se vzpamatuje, předejte ho katům. Chci, aby na něm vyzkoušeli jeho vlastní inkviziční postupy. Před nějakou dobou mě s nimi otravoval.“

Muži bez váhání vyrazili po schodech dolů vstříc žáru. Císař nepotřeboval doplňovat své rozkazy výhružkami. Každý věděl, co následuje, pokud nebudou splněny do posledního bodu.

Varatchi chvíli sledoval, jak muži bleskově odtahují tělo dál od nebezpečného zdroje žáru, a pak se jako první téměř nezdvořile otočil k odchodu

„Budeme to muset zkusit úplně jinak,“ zamumlal spíš pro sebe než ke svému společníkovi. „Ale zatím víme stále příliš málo.“

~~~

O několik desítek minut později, když se neformálně rozloučil se svým bratrancem a císařskou Výsostí v jedné osobě, vládcem nad životy miliónů a většinou známého světa, usedl do dřevěného křesla v komnatách, které si i tady, v císařském paláci, zvykl považovat za své.

Starý sluha mu do poháru nalil červené víno a bez dalšího vybídnutí se vzdálil. Věděl, že pro přemýšlení vyžaduje jeho pán naprostou samotu a klid.

Na stole z leštěné slonoviny po jeho pravé ruce ležely odřené kožené desky napěchované zažloutlými papíry a pergameny. Rick Varatchi si je k sobě přitáhl a opatrně je otevřel. Autor je kdysi nadepsal slovy Knihy žoldnéřů. Obsahovaly jména mužů, jejich popisy, popisy věcí, které vykonali, popisy věcí, o nichž se věřilo, že je vykonali. Někdy bylo těžké odlišit, co je pravda, co smyšlenka a co záměrná lež. Ale i lež v sobě nesla informaci, protože byla vytvořena za jistým účelem.

Původního majitele před lety sám Varatchi přikázal zabít, ale i přesto pak musel vynaložit ještě hodně úsilí, aby je získal. Od té doby do nich sám přidal desítky dalších listů popsaných jeho rozmáchlým, energickým rukopisem. Stejně jako tehdy, i dnes byla největší část Knih žoldnéřů věnována člověku označenému jménem Koniáš.

„To je on,“ pronesl tiše Rick Varatchi a napil se vína, aniž by věnoval pozornost jeho chuti. „Ten, který ví víc než já. Ale to se změní.“

Ospalá díra

Slunce se blížilo k obrysu kopce a světla v místnosti rychle ubývalo. Samuel Wicker znechuceně pohlédl malým oknem ven. Za uplynulých pár let už věděl, kde přesně ve kterou roční dobu slunce zapadá. Z jeho hlediska nemohl být dům situován hůř. V létě, kdy by mohl studovat dlouho do večera, se utápěl ve stínu kopce, v zimě – v zimě tady prostě byla příšerná zima, a to i po veškerém utěsňování oken, dveří a vůbec. Wicker pomalu věřil, že v samotných trámech stavení jsou díry, jimiž na něho odevšad fouká studený vzduch. A létě samozřejmě nechutně horký. I když jim vesnice poskytovala spolehlivý úkryt po celých uplynulých pět let, nenáviděl to tady. A s časem se to nelepšilo, nezvykal si, právě naopak.

S povzdechnutím zavřel starý foliant. Dnes už stejně neměl čas na studium, a to byla další věc, která ho rozčilovala. Až v příliš mnoha záležitostech nemohl věřit nikomu a musel je řešit osobně. Tahle byla navíc opravdu choulostivá; stále váhal s konečným rozhodnutím. Věnoval knize ještě jeden lítostivý pohled. Naprosto nesmyslně byla psána na lidskou kůži, ale vypadalo to, že opisovači z prvního století po Velké válce odvedli dobrou práci a kouzelným diagramům se dalo věřit. Jen kdyby věděl, jak se s nimi ve skutečnosti pracuje. Právě ty nejjednodušší věci bylo velmi obtížné zjistit. Dávní čarodějové je do svých knih nezapisovali stejně, jako finanční mágové nevysvětlují, jak sčítat nebo odčítat. Ale to se mohlo změnit – změní se to, pokud on, Samuel Wicker, velmistr Rumělkového klanu, neudělá chybu a nesejde z klikaté cesty. Na okamžik se zasnil. Všechno by bylo mnohem jednodušší, kdyby objevil Nucleus, mýtickou knihu geniálním způsobem vedoucí adepty magie nebezpečným labyrintem studia moci. Prý byla napsána ještě před počátkem Velké války a i ti nejméně schopní z nadaných díky ní dokázali probudit svůj talent a využít ho na maximum. Jenomže manuskript Nucleus pravděpodobně už dávno neexistoval, o tom, kdo ho napsal, kolovaly jen pověsti. Ale kdyby ho získal – ta představa pozvedla Wickera až k absolutním výšinám, z nichž byl návrat do reality bolestivý. Přesto mu stačila chvíle, aby se vzpamatoval a jako pokaždé se dokázal soustředit na to, co pro něj bylo v dalším okamžiku nejdůležitějŠÍ – na jednání s lovcem artefaktů.

Vyšel z místnosti a chodbou, původně rozdělující dům na část obývanou lidmi a část vyhrazenou zvířatům, ven. Samuel Wicker ve svém domě samozřejmě žádná prasata nestrpěl a nejraději by dávno nechal udusanou hlínu nahradit dřevěnými parketami, nebo alespoň dlažbou, ale to by mohlo upoutat nežádoucí pozornost. Takhle měl pořád pocit, že žije ve vepříně.

Jeho osobní sluha okamžitě zaregistroval pohyb svého pána a vynořil se z kuchyně. Janick, vybavil si jeho jméno. Horlivý, nadšený, ale s naprosto minimální, sotva postřehnutelnou stopou magického nadání. To mu ale Wicker nikdy neprozradil.

„Půjdu do sadu. Ukliď v pracovně, nezapomeň na pasti na myši a vrať knihu na její místo. Až přijde cizinec, pošli ho bez velkého vybavování za mnou a po chvíli nám přines něco k pití.“

Janick horlivě přikývl, protáhl se chodbou a zmizel v pracovně. Přístup ke starým tiskům měli jen ti nejzasloužilejší s nezpochybnitelným nadáním a úklid foliantu byl svým způsobem úplatek, kterým velmistr Janicka odměňoval – a udržoval si jeho naprostou loajalitu.

Wicker pomalu stoupal kameny vydlážděnou stezkou až k jabloním. Byl dobrý rok a oni za jablka získají docela slušné peníze. Další věc, kterou nenáviděl – starat se o peníze. Bylo jich pořád tak málo a omezovalo ho to – klan to omezovalo v rozletu. Přesto, sad byl jedno z mála míst, která tady měl rád. Přesněji, když už ne rád, tak mu aspoň nevadil. Další výhodou místa bylo, že odsud uvidí přijíždějícího návštěvníka už z dálky. Chtěl mít dost času, aby si ho pořádně beze spěchu prohlédl. Už jen zkontaktovat se s ním stálo dost peněz a jeho odměna se bude pohybovat v řádově ještě vyšší částce. Wicker si však uvědomoval, že tomu muži nedokáže nabídnout zdaleka tolik jako ostatní. V posledních několika letech začínala být po artefaktech sháňka a díky tomu i po těch, kteří je dokázali obstarat. Muž, kterého sem on – velmistr Rumělkového klanu – pozval, patřil k těm nejlepším, tedy pokud to byl opravdu ten, jenž získal poklady ze staré mrtvé schránky historického klanu Augupů. Nikdo si nemohl být úplně jistý, protože všude, kde se hrálo o velké peníze a hrozilo nebezpečí smrti, byly pravdivé a přesné informace vzácnější než voda v Gutawské poušti.

Wicker se usadil na dřevěnou lavici pod jedním z největších stromů, který už téměř ani nerodil. Tady, pokud tomu počasí přálo, s oblibou probíral s dalšími členy rady důležité otázky. Tuhle konkrétní, na níž záviselo tolik, však hodlal projednat sám. Poslouchal bzučení včel a každou chvíli zalétl pohledem ke stezce. Co je ten chlap zač? Věděl o něm, že je chytrý a zkušený a že velmi často dokáže v rámci zakázky získat víc zboží, než objednavatel požaduje. Pak si za ně samozřejmě nechává velmi dobře zaplatit. Wicker toho využil a své hledače lovce artefaktů instruoval, aby dali jasně najevo, že finanční možnosti zákazníka jsou omezené, ale současně aby naznačili, že jsou k dispozici velmi dobré informace, jak se ke kýženému zboží dostat… a potenciálně získat víc. Bylo tak těžké vyjít se skrovnými prostředky, jež měl posledních pár let k dispozici. Lítostivě zavrtěl hlavou nad situací, do níž se on, jeden z nejlepších, pokud vůbec ne nejlepší velmistr jediného skutečného čarodějnického klanu na území impéria, dostal.

Najednou zjistil, že po hlavní ulici vesnice jede muž na koni. Plouží se muž na koni, byl lepší termín. Jak se sem ksakru dostal? Pokud by přijížděl po cestě, zaregistroval by ho mnohem dřív. Proč po ní k čertu nejel? Wicker neměl rád, když věci neprobíhaly přesně podle jeho plánů. Současně však v duchu ucítil uspokojení ze svých dalších opatření. Přestože to klanovou pokladnu stálo několik desítek zlatých, teď nelitoval. V jednom z domů už dva dny seděl jiný cizinec. Toho najal Wickerův zástupce Majal. Wicker si ho prohlédl jen jednou z dálky. Neforemný primitivní chlap poskládaný ze samých velkých a těžkých kostí obalených svaly, s hustým obočím a očima utopenýma pod mohutnými nadočnicovými oblouky. Připadal mu jako poloviční zvíře, tvor ležící o mnoho stupňů žebříčku dokonalosti pod ním. Ale díky tomu byl současně ideálním nástrojem pro věc, na kterou si ho vybral. V případě, že budou s lovcem artefaktů problémy, měl ho zabít. Opatrnost měla samozřejmě i své stinné stránky: Primitiv už dva dny na útraty klanu jedl a pil neskutečné množství jídla a prvotřídního cideru.

Cizinec už se objevil na úpatí svahu mezi prvními ovocnými stromy. Koně nechal ve vesnici, kráčel dlouhými, zdánlivě línými kroky, ale přesto se blížil překvapivě rychle. Byl vysoký a hubený, dlouhé, už notně prošedivělé vlasy měl stažené do culíku. Tvář, Wicker téměř nedokázal potlačit znechucení, byla zlým snem estéta. I v původním neponičeném stavu příliš protáhlá a hubená, teď navíc poznamenaná mnoha jizvami; nos vypadal jako něco, co bylo do obličeje přidáno mnohem později, a protože tvůrci se původní tvar nezamlouval, snažil se ho později vylepšit několikanásobným zpřerážením. Oči lemovaly věnce drobných jizviček, následky dávno zapomenutých pěstních soubojů, starý šrám prodloužil levý koutek úst směrem dolů a cizinec vypadal, že se permanentně šklebí.

Se zle poznamenanou tváří však ostře kontrastovala lehkost jeho pohybů a zjevná sebedůvěra. Wicker se soustředil a snažil se nahlédnout pod povrch, alespoň na zevní okraj myšlenek neznámého. V životě se mu hodněkrát podařilo zjistit, co si někdo jiný myslí, i když ze starých zápisů věděl, že obrana proti telepatickému vyzvídání je poměrně snadná. Teď mu stačilo dozvědět se, jak muž vnímá svět okolo a sám sebe. Možná za to mohl klid místa a zelené stromy kolem něj, povedlo se mu to téměř okamžitě. Cizincova sebedůvěra nebyla předstíraná, patřila k němu stejně jako jeho příšerná tvář. Nejvíc velmistra překvapil dojem úžasu, radosti, kterého byl neznámý plný. Něco podobného několikrát objevil u dětí, ale u tohoto muže někde v půli cesty mezi čtyřicátým a padesátým rokem života to bylo naprosto překvapující. Jeho fascinace světem byla současně stejná i jiná než dětská; poznamenána zkušenostmi, ale současně jimi vycizelovaná – rychle se od něj odtrhl. Potřeboval se soustředit na praktické záležitosti, a ne na nějaký pochybný psychologický rozbor. Jaké má zbraně, například… podle nich mohl zjistit, zda je to ten pravý. Viděl meč, pod rozevírajícím se pláštěm celou řadu zřejmě vrhacích nožů v prsním bandalíru; pak menší, skrytě nošený meč na pravém boku, který mohl být ale obzvlášť velkým nožem nebo dýkou, Wicker si nebyl jistý. Poslední nůž objevil v pouzdře na levé botě. Lovec artefaktů byl očividně dobře vyzbrojen, a podle toho, jak vypadal a jak požehnaného věku se ve své branži dožil, se svými vražednými nástroji uměl i dobře zacházet.

Wicker se nepostavil, pouze na něho upřel pohled. Mnohé takhle dokázal znervóznit, rozleptat, připravit o veškerou sebedůvěru. Tady však podobný účinek ani nepředpokládal. Cizinec jeho trénovanou uhrančivost vůbec nezaregistroval, samozřejmě kývl na pozdrav, rozhlédl se po větvích stromu, pod nímž se nacházeli, a utrhl si jablko. Byl vysoký, ke své postavě měl navíc ještě velmi dlouhé ruce. Jablko, které si vybral, rostlo zdánlivě mimo dosah kteréhokoliv člověka bez žebříku a patřilo k těm červenějším. S chutí se do něj zakousl a posadil se na lavici.

Do líných zvuků podvečera se přidalo hlasité křoupání šťavnaté dužiny, jak s požitkem a beze spěchu jedl.

Wicker si uvědomil, že on je tady ten nervózní. A to bylo špatně. Nacházel se na svém území, stačil výkřik, aby se sem seběhli všichni jeho lidé. Jenomže, pomohlo by to něčemu?

„Jmenuji se Samuel Wicker a jste tady, protože jste jednal s některým z mých prostředníků. Tedy předpokládám,“ začal rozhovor, současně na stezce spatřil Janicka s košem s občerstvením. Jídlo a pití se mu bude hodit, aby zamaskoval svou nečekanou nejistotu.

„Koniáš,“ představil se lovec artefaktů jménem, které určitě nebylo jeho, ale pod nímž nejčastěji vystupoval. „Prý máte zájem o proniknutí do báze Maaterenditů,“ přešel přímo k věci a Wicker se málem rozkašlal.

Kde k čertu k tak přesné informaci přišel? Nic takového svým informátorům nesděloval.

„Jak to víte?“ zeptal se se skrývanou nervozitou.

Ten muž byl ještě nebezpečnější, než vypadal. Měl si všimnout jeho očí, byly úplně jiné než u chlapa, kterého najmul Majal.

„Z toho mála, co mi vaši lidé byli ochotni a schopni sdělit, vyplývalo, že se jedná o místo někde nedaleko odsud.“

„Nedaleko?“ neudržel se velmistr.

„Řekněme do vzdálenosti pár set kilometrů, to je nedaleko,“ ozřejmil Koniáš svůj zvláštní pohled na věc. „Navíc předpokládám, že to bude někde blízko původního centra impéria. Tohle území v době, o níž hovoříme, patřilo do sféry vlivu Maaterenditů. Jiná báze by zde neměla existovat.“

„Nejedná se o bázi,“ opravil ho Wicker a vzápětí se odmlčel, když se k nim přiblížil Janick.

Zatímco jeho osobní sluha servíroval občerstvení, prohlížel si Koniáše novýma očima. Byl opravdu dobře informovaný. Měl to předpokládat, protože pokud se mu podařilo vyloupit pečlivě chráněnou černou schránku klanu Augupů, musel být informovaný. Jinak by nepřežil.

„Vlastně musíte mít pravdu,“ souhlasil hubený muž, když před ně Janick stavěl džbán s ciderem a dvě sklenice. „Všechny báze byly zničeny hypermágem Tekuardem. Válce a následnému století drancování mohly uniknout jen vedlejší základny, sklady, tajné úkryty a hospodářské jednotky jednotlivých klanů. Ale i tam se dá hodně najít. A vzhledem k tomu, že jste si dali spoustu práce, abyste mě vyhledali, předpokládám, že se nejedná o nějaký statek, který kdysi Maaterenditům patřil a zůstalo tam pár zajímavých věcí, ale o něco víc.“

„Skutečně jste našel mrtvou schránku Augupů?“ změnil Wicker téma a zadíval se na větev kousek za Koniášem, aby se mohl maximálně soustředit na intonaci hlasu, současně periferně vnímal hru svalů v obličeji a posílil tak svůj šestý smysl, který mu umožňoval odhadnout, kdy někdo lže, a kdy mluví pravdu.

„Ano, našel, dostal se dovnitř a pak i ven,“ připustil Koniáš.

Mluvil pravdu, tím si byl Wicker jistý. Navíc si teď vzpomněl, že kdysi dávno, ještě předtím, než se usídlili v téhle zapomenuté, špinavé a páchnoucí vesnici, jméno Koniáš slyšel. Jen si nedokázal vybavit, v jaké souvislosti.

„A nemáte ještě nějaké věci na prodej?“ zeptal se s těžce potlačovanou dychtivostí, i když nepředpokládal, že odpověď bude kladná.

Dobře znal šeptandu, která opisovala události po úspěšném vyloupení mrtvé schránky. Zájemci o artefakty se slétli jako mrchožrouti. Mršina sice byla tučná víc, než kdo čekal, ale to přilákalo další hyeny a dnes už nebylo naživu mnoho těch, kdo původně celou akci iniciovali.

„Bohužel nic zajímavého. Jen kuchařku.“

„Možná bych se na ni rád podíval,“ nadhodil Wicker.

„Beze všeho, mám ji v sedlových brašnách,“ dostal až nečekaně vstřícnou odpověď. „Takže do jakého objektu byste konkrétně chtěli proniknout?“ vrátil se Koniáš k hlavní příčině své návštěvy.

„Podle námi objevených dokumentů se to nedá jednoznačně určit, některé informace si protiřečí. Bohužel to určitě nebude zbrojnice, ale ani obyčejná klanová hospodářská jednotka s obvyklým úkrytem pro zasvěcené. Předpokládáme, že by se mohlo jednat o tajnou základnu pro stav nouze, kde se v případě zničení báze měli shromáždit bojovníci klanu a připravit se k protiúderu.“

Koniáš uznale pokývl hlavou.

„Tam by asi bylo možné objevit mnoho zajímavých věcí,“ zkonstatoval a naplnil obě číše ciderem. Pak se na svého hostitele tázavě a současně významně podíval. Když Wicker zdvořile jako první nesl pohár k ústům, uvědomil si, že hladina je zarovnána s okrajem a musí se soustředit, aby nerozlil, a přesto se mu to nepovedlo. Jeho host sedící za stolem proti němu ten problém neměl, nevyplýtval ani kapku.

~~~

Ta vesnice, i když na první pohled malebná a v úrodné krajině, na mě působila jako zlý sen. Lidé se po polích ploužili, jako by závodili, kdo vykoná práci pomaleji, a nikdo z nich netušil, že existují slova jako žně, zima a hlad. Polovina domů působila naprosto neudržovaným dojmem, spíš zříceniny než skutečná stavení, jejich obyvatelé patřili k těm nejšpinavějším a nejzuboženějším stvořením, která jsem v posledních letech potkal. Skoro jako by ani nebyli normální, poloviční idioti, mající problém vnímat okolní svět. Občas se to stávalo, v izolovaných malých osadách odříznutých od světa, kde se lidé po dlouhé generace křížili jen sami mezi sebou. Nebo tam, kde trpěli nedostatkem jódu. Tady jsem však u nikoho zduřelé vole neviděl a do další vesnice to odsud bylo den a půl cesty. Možná je v minulosti postihla nějaká epidemie, která z nich udělala poloviční mrzáky. Naštěstí tu zůstalo pár obyvatel, kteří vypadali relativně normálně a život ostatních organizovali. Okolí však bylo nádherné, úrodná krajina, kde se divoké lesíky střídaly se starými po generace neopečovávanými sady, údolími mezi nevysokými kopci protékaly na vodu bohaté říčky plné ryb. Půvab země, do níž se pomalu vracela divočina, ale kde stále přetrvával vliv práce zemědělců z doby, kdy žilo lidí víc než dnes.

V průběhu rozhovoru jsme s Wickerem neprobrali všechny podrobnosti a dohodli jsme se, že budeme pokračovat ráno. Stařec věděl samozřejmě mnohem víc, než mi říkal. Nepřekvapovalo mě to a doufal jsem, že v průběhu svého pobytu zjistím víc. Občas jsem pátrání, co je zákazník zač, věnoval víc času a úsilí než vlastní zakázce. Janick mě zavedl do dřevěnice, která by potřebovala vyměnit ucpávky mezi trámy a celkově trochu zvelebit. Slíbil, že mi za chvíli přinese večeři a něco k pití. Aby mě odradil od večerních vycházek, snažil se mě postrašit báchorkou o vzteklých psech pobíhajících v noci okolo. Viděl jsem, že i jemu samotnému to přišlo nevěrohodné, ale dostal to za úkol a jako správný sluha neodmlouval. Otevřel jsem okna i dveře, abych místnost zbavil odéru zatuchliny, a na chvíli se natáhl na lavici.

Proč volil Wicker k setkání právě toto místo? Stranil se lidí a vzhledem k jeho věku a fyzickému stavu mu asi cestování činilo problémy. Musel bydlet někde v okolí nebo přímo tady. Před čím se ukrýval? Před Konventem stíhajícím užívání magie, vlastnictví magických artefaktů? Spíš ne, moc téhle inkviziční organizace slábla každým rokem, možná měsícem. Co byl zač, že ho zajímala magie? Z toho, jak se vyptával a co mi prozradil, vyplývalo, že ví víc než průměrní zákazníci, se kterými jsem se až dosud setkával. Obvykle šlo o bohaté šlechtice, kteří hledali buď nějakou hračku, nebo častěji zbraň dávající jim v případném konfliktu proti soupeřům nějakou výhodu. A pak tu byl samozřejmě císař, jehož zájem byl globální a motivovaný pohledem do vzdálené budoucnosti.

Vrzlo zápraží, někdo vstoupil. Nepohnul jsem se, ze svého místa jsem dobře viděl na chodbu. Objevil se mladík, Janick. Oproti ostatním obyvatelům mi připadal nezvykle mladý a ještě víc, jak to říct, dychtivý a zvědavý.

„Nesu jídlo a pití,“ oznámil mi nervózně a pohledem přitom zalétl ke knize na stole. Byla to kuchařka, o níž jsem se jeho šéfovi zmínil.

„Polož to na stůl,“ požádal jsem ho.

Když věci vykládal z košíku, viděl jsem, jak se snaží přečíst název knihy. Měl to ztížené, protože text byl z jeho pohledu hlavou dolů, navíc ve staré saxpolištině. Tenhle jazyk znalo dnes jen pár vzdělanců.

„Prozíravá dieta,“ přeslabikoval nahlas. „Co to znamená?“ obrátil se na mě.

„Nevím,“ pokrčil jsem rameny. „Význam některých slov se s časem posunul nebo docela změnil. Navíc každý kouzelnický klan používal vlastní slang, kterému je do detailů těžké porozumět.“

Ve skutečnosti jsem knihu už prostudoval a tušil jsem zhruba, o co jejímu autorovi nebo autorům šlo. Byla mnohem užitečnější, než její název sliboval.

„Jestli tě to zajímá, můžeš si ji do rána půjčit. Ale pak ji potřebuji, možná ji prodám tvému šéfovi,“ řekl jsem, i když jsem o tom pochyboval.

Přestože jsem se rozhodl nabídnout své služby, jak nejlaciněji to půjde, aniž bych tím vzbudil podezření, odhadoval jsem, že Wickerovi, nebo těm, které reprezentuje, zbude jedna kapsa prázdná a druhá vysypaná.

„Ó! Děkuji. Velmi –“ zarazil se uprostřed slova. „Velmistr se zmiňoval, že budete jednat o nákupu nějakého vzácného tisku.“

Uvědomil si své přeřeknutí a rychle odešel. Takže Wicker se považoval za velmistra, zajímavé. Sklouzl jsem z postele, a jak nejtišeji to šlo, přikradl se k oknu.

V Janickově koši toho ještě dost zůstalo a já chtěl vědět, kam další porci ponese. Mířil po jediné skutečné ulici ven z vesnice. Z toho směru bych přijel, pokud bych si záměrně nezajel a nevzal to přes okolní pastviny. Nepředpokládal jsem, že by roznášel jídlo vesničanům. Tam zřejmě přebýval další klanový host. Uvažoval jsem o něm jako o klanovém hostu, protože skutečnost, že se Wicker považoval za velmistra, ukrýval se i se svými lidmi na maximálně nenápadném, současně však od centra říše nepříliš vzdáleném místě, mi napověděla, kdo má zájem o mé služby – Rumělkový klan. To znamenalo, že se zcela jistě připletu do cesty císařovým vyšetřovatelům a vojákům, k tomu samozřejmě Varatchiho tajným agentům. Stálo mi to za to?

Nic dalšího zajímavého se venku nedělo, Janick se mi ztratil z očí. Místnost, v níž jsem byl ubytován, měla tři okna, to nejmenší ve stěně odvrácené od ulice. Po chvíli zápolení s zástrčkami a navlhlými okenicemi se mi podařilo otevřít, protáhl jsem se jím ven a ocitl se vedle hromady dříví štípaného na zimu. Mezi stromy, ostrovy nepokoseného křoví a neudržovanými hospodářskými přístavky se dalo v houstnoucím šeru postupovat rychle a nepozorovaně. Janicka jsem spatřil ve chvíli, kdy vycházel z malého domku stojícího kus od všech ostatních. Pohupoval si prázdným košem a pod paží tiskl půjčenou knihu. Spěchal a nerozhlížel se nalevo ani napravo. V zákrytu dvou neprořezaných švestek jsem nějakou dobu počkal, ale smrákalo se a v domě, o který mi šlo, nehořel oheň. Dnes už jsem dalšího hosta Rumělkového klanu spatřit nemohl.

Vrátil jsem se, vynesl si slamník ven do zahrady, na něj hodil deku a ustlal si pod širým nebem. Nechtěl jsem spát tam, kde o mně věděli. Chvíli jsem uvažoval, zda si mohu dovolit napít se a najíst donesené večeře. Vzhledem k tomu, že jsme měli zítra jednat a Janick nevěnoval sebemenší pozornost tomu, kterou láhev a kus masa zabaleného v plátně mi z košíku podává, jsem usoudil, že ano.

Velkovévoda Varatchi

„Víno, čaj, kávu, nebo vodu, Excelence?“ nabídl Hani Ferusi.

Rick Varatchi vzhlédl ke svému hostiteli. Za dva roky, po které se osobně neviděli, Ferusi zestárl a zpohodlněl. Stále chodil ostříhaný na ježka, ale vlasy, které mu ještě zbyly, měly barvu studeného popela, kdysi ostrou bradu rámoval rodící se podbradek. Volná halena přepásaná hedvábnou šerpou nedokázala zakrýt rostoucí břicho.

„Víno, pokud máte nějaké slušné,“ vybral si Varatchi.

„Myslím, že budete spokojen,“ usmál se Ferusi.

Nesmál se jen ústy, ale i očima, a na okamžik byl zosobněním všeho dobrého, co se v lidech může ukrývat.

Varatchi byl kdysi svědkem, jak právě při takovém přátelském úsměvu jediným pohybem zabil dva lidi, s nimiž právě hovořil. Podřezal jim hrdla jako kuřatům.

„Rád si dopřeji dobré jídlo a ještě lepší pití, myslím, že je to na mně vidět,“ mluvil Ferusi dál, zatímco se probíral křišťálovými karafami a hliněnými zapečetěnými džbánky na pojízdném stolku po levé ruce.

Už ve chvíli, kdy Varatchi dorazil, tady na něho hostitel čekal a vše bylo připraveno na jeho návštěvu. A to ho hlídky nezdržovaly a přidělený průvodce ho sem zavedl nejkratší možnou cestou.

Ferusi možná zestárl a zpohodlněl, ale lidi měl zorganizované víc než dobře. Navíc se své slabosti nesnažil skrýt, a to bylo další plus.

Varatchi se v křesle usadil pohodlněji a díval se, jak vůdce ninjovského klanu Godetů otevírá hliněný džbán, nalévá z něj do dvou pohárů, klade je na tácek a dává mu na výběr, který si vezme.

Ferusi si pak vzal ten zbylý, přivoněl k nápoji a bez zdržování se jako první napil. Potom zavřel oči, na okamžik setrval s nosem ukrytým v číši a beze spěchu si dopřál dlouhý požitkářský lok. Nijak svůj dojem z vína nekomentoval a posadil se do druhého křesla.

Teprve teď se napil sám Varatchi. Najevo nedal nic, ale v duchu se neubránil překvapení. To víno bylo jako samet; samet, co zůstane na jazyku, pak se změní v hedvábí a nakonec ve vzpomínku na poslední teplý den babího léta.

„Jak to, že mě vaši lidé tak samozřejmě pustili do hradu a nežádali rozhodnutí autority?“ zeptal se Varatchi na první věc, která ho překvapila.

„Znají vaši tvář. Všichni. Náš klan vám slouží,“ odpověděl stručně Ferusi.

Císařův bratranec přikývl. Odpověď ho uspokojila.

Ferusi se znovu napil a beze spěchu vychutnával víno. Nepocházelo ze žádných známých vinic, byl to jeho soukromý objev a tak trochu se o kvalitu sám zasloužil – zařídil, aby vinař dostával ty nejlepší sudy a nejčistší síru ke konzervaci.

„Co pro vás mohu udělat, Vaše Excelence? Předpokládám, že jste nevážil cestu sám a v noci jen tak pro nic za nic,“ přešel Ferusi k důležitým věcem.

Tento způsob přivítání nebyl náhodný, ale plánovaný. Chtěl, aby si druhý nejmocnější muž v říši uvědomil, že jeho služebník Ferusi má co ztratit, pokud by on nebyl se službami klanu spokojen. Oba muži setrvali v delším mlčení, oba věděli, že ten druhý ví.

Nakonec Varatchi sáhl pod plášť a položil na stůl složku papírů.

„Jedná se mi o muže vystupujícího pod jménem Koniáš. Vše, co o něm vím, je uvnitř,“ řekl na vysvětlenou.

„A co je žádoucí?“ zeptal se Ferusi, aniž by si složku přitáhl k sobě.

„Zjistit o něm víc? Najít, chytit, vyslechnout? Zajmout a dopravit k vám?“

„Zabít,“ odpověděl stroze Varatchi. Stárnoucí ninja a vůdce klanu přikývl.

„V tuto chvíli vím příliš málo, abych mohl klást ty správné otázky. Dovolíte mi navštívit vás později?“

Varatchi jen přikývl.

Ferusi okamžik přemýšlel. Za roky služby se naučil dobře chápat myšlení svého zaměstnavatele a pána. Godetovci byli několik uplynulých let v nemilosti, protože nesplnili očekávání. Druhý klan, Haerenové, se naopak hřál na výsluní Varatchiho přízně. Doba, kdy to Ferusi bral osobně, byla dávno pryč, skončila ve chvíli, kdy skutečně dospěl. Samozřejmě že ne fyzicky, ale psychicky – pochopil základní pravidla mocných tohoto světa a zjistil, že se musí řídit podle nich, pokud si chce vydobýt své místo pod sluncem.

Dnes Varatchiho politiku obdivoval a sám ji v rámci měřítek klanu napodoboval, aby mladé muže udržoval patřičně nabroušené a nutil je dosahovat hranic jejich možností.

Cítil se sám se sebou spokojen. Práce uplynulých dvou let, kdy jeho lidé docílili mnoha malých i větších úspěchů, byla oceněna, kyvadlo se obrátilo.

„Haerenové na tom muži pracovali?“ zeptal se Ferusi přímo na druhý konkurenční ninjovský klan, který jeho host zaměstnával.

Varatchi pouze přikývl. Kroužil vínem ve sklenici a těšil se z buketu.

„Pokud na něm pracovali a neuspěli, znamená to, že ten muž je výjimečně dobrý,“ začal Ferusi pomalu. „Nepodceňuji schopnosti Haerenů, to zdaleka ne. Pokud však máme uspět my, nesmějí nám oni házet klacky pod nohy. To by Koniáši,“ zdůraznil jeho jméno, „velmi pomohlo.“

„Nebudou,“ odpověděl Varatchi a napil se. „Výslovně jsem na to upozornil. Navíc nás všechny v budoucnu čeká příliš mnoho práce a nebudeme mít čas na hry.“

Ferusi pochopil, co ta zdánlivě nevinná poznámka znamenala. Přicházel čas velkých změn. Ukázal na kameninový džbán a jeho pán přikývl. Dolil jemu i sobě.

„A pronásleduje ho ještě někdo?“ položil další otázku.

„Druhá sklenka chutná ještě lépe než první, a to je co říct,“ uvolil se Varatchi pochválit víno. „Císař toho muže chce také – hledají ho agenti jeho tajné služby. A určitě po něm jde Konvent, pravděpodobně také najatí zabijáci těch, které někdy napálil.“

„A stále je naživu,“ pronesl zamyšleně Ferusi.

„Zatím,“ doplnil Varatchi. „Vy máte výhodu informací, které jsem přinesl. A také – jste nejlepší. Nebo snad ne?“

„Samozřejmě, Vaše Excelence,“ Ferusi pozvedl svůj pohár k přípitku.

Varatchi pozoroval, jak se ninjovský vůdce téměř obřadně napil. Nedokázal odhadnout, zda gesto myslí ironicky, nebo vážně, nebo je to divadlo hrané před jednočlenným publikem. Už se však smířil s tím, že ty nejvýkonnější nástroje jsou nejsložitější a občas také nejnebezpečnější. A právě v tom spočívalo jeho umění. Využívat až do morku kostí, nenechat se jimi poranit a ve správnou chvíli je nemilosrdně zničit.

„Pokud nejste příliš unaven, můžete věnovat pozornost ještě jednomu problému, Vaše Excelence?“ vrátil se Ferusi k pracovním záležitostem.

Vnitřní říše

„Dokumenty,“ požádal mě voják u závory.

Uvědomil jsem si, že vstupuji na území Vnitřní říše, do oblasti tvořené saxmundsenovskými a varatchiovskými državami.

Oba šlechtici, vlastně jejich předkové, území ovládali už v době, kdy bylo císařství jen snem v myslích ctižádostivých mužů.

Sáhl jsem pod plášť a chvíli šmátral po vnitřní kapse haleny. Voják, podle dvou proužků šedé látky našité na jednoduše střiženém kabátě, desátník, mě znuděně pozoroval. Jeho společníci bez výložek byli oblečeni stejně. Až teď mi došlo, že jde o jakousi jednoduchou uniformu. Císařství se opravdu vzmáhalo, když byly do uniforem oblékány i ty nejobyčejnější hlídky.

Podal jsem desátníkovi své dokumenty. Pracoval jsem pro barona Schwina, pověření a doporučující listy o mně poněkud neurčitě hovořily jako o nákupčím. Vyhovovalo mi to, vystavil jsem si je totiž sám.

„Co nakupuješ?“ zeptal se svobodník.

Jeho druhové se líně povalovali u čadícího ohýnku pod primitivní stříškou ze svázaných větví dvou u sebe stojících smrků.

Podíval jsem se na vojáka, zda svou otázku myslí vážně. Měl jsem doporučení šlechtice, mé oblečení i výstroj mě stavěly vysoko nad něj a on dělal zbytečné problémy, aniž by k tomu měl jakýkoliv důvod. Škoda, že jsem svého koně musel nechat v té ospalé díře, Červenkavě. Natáhl si šlachu a potřeboval klid. To by mi zaručilo ještě větší odstup od obyčejného pěšáka.

„Do toho ti nic není,“ odpověděl jsem suše.

Budou problémy, tím jsem si byl jist. Buď horlivec, nebo hlupák, možná obojí. Ze mě nic nekoukalo, neměl jsem žádné zboží, nepotřeboval jsem uplácet.

Ustoupil o krok a položil ruku na meč, podle rukojeti spíš jednostranně broušený sekáč. Tyhle hračky byly méně náročné na výrobu i zpracování než šavle a meče, taky většinou mizerně vyvážené, a hlavně velmi laciné. I když, setkal jsem se s výjimkou potvrzující pravidlo. A málem za to zaplatil rozpáraným břichem.

„Jsem císařův voják a hlídám hranice říše! Žádný přivandrovalec mi nebude říkat, co mám a nemám dělat!“ vykřikl.

Jeho společníci zpozorněli, pomalu a neochotně se stavěli na nohy, jeden se natáhl po píce opřené o kmen stromu, druhý vykročil jen tak.

„Pracuji pro barona Schwina, dokumenty máš v ruce,“ snažil jsem se o smířlivý tón. „Nestojím o žádné problémy.“

„Poznáš, co to znamená mít problémy,“ chytil svobodník vítr do plachet.

Udělal jsem chybu, měl jsem zahrát náfuku, zadupat ho do země a byl by klid.

„Patriku, znáš ho? Ty jsi přece u Schwina byl, pocházíš odtamtud.“

Blbec, blbec, blbec. Stálo mu to za to? S naoko vstřícným výrazem jsem se podíval na osloveného. Jednadvacet, určitě ne víc, kulatá brada, předčasně ustupující vlasy. Vypadal jako někdo, komu je i jednoduchá strážní služba těžká.

„Odešli sme, eště když sem byl malej,“ zabručel. „Je to deset let.“

„Bohužel, nepamatuji si tě,“ odpověděl jsem s hranou lítostí.

„Ten chlap lže a má zfalšované papíry!“ vybuchl svobodník.

Praštil jsem ho. Byla to obyčejná facka, ale sedla dokonale a po nejistém zavrávorání padl do prachu cesty.

„Ještě jednou mi řekneš, že lžu, a zpráskám tě jako psa,“ řekl jsem vztekle.

Tohle byla poslední šance vyjít z toho bez velkých problémů.

Patrik se ušklíbl, zjevně to považoval za správnou odpověď nadřízenému. Zato toho to vytočilo do běla.

„Na co čekáte! Napadl mě, zatkněte ho!“ vyskočil na nohy a tasil zbraň.

Byl to opravdu jen sekáč.

Píka zamířila mým směrem. Místo aby se mě pokusil praštit násadou, voják až groteskně pomalu nemotornou zbraň otáčel. Krok, přísun, z vnitřní strany jsem zatlačil kotníkem na jeho lýtka, zaklesl mu pravačku v podpaží a strčil ho před sebe do cesty jeho rychlejšího velitele. Výkřik, rozzuřený svobodník sklopil zbraň příliš pozdě a ošklivě píkovníka sekl přes bok. To už se na mě hnal i Patrik, sekáč, který musel mít položený někde na dosah, vysoko ve zdvižené ruce. Meč zasyčel, ostří ho zastavilo v pohybu a hrudník mu poznamenala ošklivá krvavá čára od boku k rameni. Teprve tohle desátníka zchladilo. S vypoulenýma očima pozoroval, jak jeho druh padá k zemi a umírá mezi smrkovými šiškami.

„Já… nezabíjej mě,“ zablekotal.

„Jsi fakt chytrý a máš postřeh,“ obrátil jsem se na něj. „Opravdu nejsem nákupčí lorda Schwina. Jak jsi to poznal?“

Druhý voják se mezitím zvedl a odpotácel se stranou, kalhoty měl zbrocené krví a zůstávaly za ním tmavé cákance. Musel mít proseknutou nějakou velkou žílu.

„Nepoznal, opravdu!“ zaklínal se desátník. „Nikomu to neřeknu, prosím! Nezabíjej mě.“

Měl jsem vztek a stěží jsem se ovládal.

„Věřím ti, že to nikomu neřekneš,“ přikývl jsem a otočil se k odchodu.

Píkovník padl k zemi, rty modré, tvář bílá jako sníh, jeho krv se roztékala po jehličí na všechny strany.

„Ach,“ vydechl desátník úlevou.

Vtom okamžiku jsem se na špičce a patě vytočil, sek ho zastihl uvolněného, s klidným výrazem ve tváři. Už mu zůstal, i když jeho hlava dopadla na cestu a odkutálela se stranou do trávy.

Blbec, blbec, blbec. Cítil jsem pulzování žil ve spáncích a zuřivý vztek. Právě jsem kvůli němu zabil tři lidi. Blbec. Potlačil jsem chuť do jeho mrtvoly kopnout a začal těla místo toho rychle odnášet z cesty.

Ten den už jsem se nikam nedostal, protože jsem si musel dát práci s tím, abych je pečlivě zakopal. Zahladil jsem i stopy jejich předchozího táboření, pečlivě si očistil meč a zkontroloval šaty a teprve potom jsem se v lese, daleko od cesty, utábořil.

Nebyla to dobrá noc. Ležel jsem pod stromem na suchém rezavém jehličí, pozoroval hvězdy a nemohl usnout. Takové zbytečné smrti. Byli to mladí nezkušení jelimani, co toho moc nezažili a ani neuměli. Díky štěstí získali pohodlnou bezpečnou službu. Co jsem zač, odkud jdu a kam? Proč? Nebylo by lepší, kdybych vůbec nebyl? Nepamatoval jsem si, kdy naposledy mi bylo líto, že jsem někoho zabil. Možná ale bylo těch smrtí okolo mě trochu moc. Usnul jsem až pozdě v noci a pronásledovaly mě vzpomínky na věci, o nichž jsem předpokládal, že jsem je dávno zapomněl.

Vzbudil jsem se brzy a okamžitě se vydal na další cestu. Téměř celý den mi zabralo trmácení se lesem, abych na území Vnitřní říše přišel z jiného směru, než kde později začnou pátrat po zmizelé hlídce. Až k večeru jsem došel do vesnice. Pokud jsem se orientoval správně, patřila přímo císaři. Nikdo mě nezastavil a bez vyptávání jsem došel až do hostince. Stačil pohled a věděl jsem, že všichni uvnitř jsou zde místní a nikdo se tu nepoflakuje. To mi vyhovovalo.

Posadil jsem se, objednal si a dostal jídlo. Všímali si mě, ale nechávali mě na pokoji. Buď se jim můj zevnějšek nezamlouval, nebo byli zdvořilí, nebo zde cizinci nebyli žádnou zvláštností.

„Přišels z daleka?“ přistoupil k mému stolu menší muž s kulatým břichem, když hostinský odnesl prázdnou misku a přinesl džbán se svařeným vínem.

Dosud s dalšími třemi chlapi hrál karty.

Přemýšlivě mě pozoroval a vyčkával.

„Z daleka,“ souhlasil jsem.

Trochu moc trpké, příliš koriandru, ale po celodenním pochodu jsem si ho stejně užíval.

„A máš na zaplacení daně?“

Pochopil jsem, že nenavazuje rozhovor pro vlastní potěšení, ale jde o nějakého místního úředníka. Nebo se mě snaží připravit o trochu zlata do vlastní kapsy.

„Mám. Daň z čeho, kolik činí a komu ji mám zaplatit?“ zeptal jsem se stručně.

„Je to daň ze vstupu. Zaplatíš starostovi a starosta jsem já,“ prohlásil bez jakékoliv stopy pýchy. „A za to dostaneš do dokumentů razítko. Máš přece nějaké dokumenty, doporučení, list od cechu nebo,“ znejistěl, „nebo něco podobného.“

„Mám,“ potvrdil jsem. „A kolik?“

„Pět měděných, protože nemáš zboží.“

Bez dalšího vyptávání jsem položil na stůl stříbrňák a ukázal mu papíry. Zmiňované razítko nosil na krku pod kazajkou, v kapse kazetu s hubkou namočenou v inkoustu.

„Mám to pořád u sebe,“ vysvětloval, zatímco mžoural do dokumentů a vybíral, kam umístí otisk. „Když cizince neodchytím já, udělají to v další vesnici. A to by byla škoda.“

Konečně si vybral a obřadně, téměř důstojně se zhostil svého úkolu. Ostatní muži ho při tom pozorovali.

„Každý peníz se vesnici hodí.“

Podařilo se mi vybavit si dlouhý seznam daňových poplatků, který návštěvníky Vnitřní říše čekal. Vlastně nebyl špatný nápad nechat z nich pár drobných přímo lidem žijícím blízko hranice. Byli pak pozorní a určitě neváhali upozornit na nezvané hosty.

Opět jsem se napil, horký nápoj povzbudil únavu, aby se pomalu rozlézala do každého kousku těla. Proč ne, dnes mě čekala pohodlná postel.

„A co těch pět měďáků, které jsem dal navíc?“ zeptal jsem se, když starosta schoval stříbrňák do kapsy.

„Chceš drobné nazpátek?“ zeptal se a zamračil se.

Jeho tvář připomínala jablko rozpůlené mělkým záhybem a nevypadala o nic výhružněji než před chvílí.

„Ne, spíš ještě dva džbánky tohohle vína,“ řekl jsem. „Jeden pro tebe a jeden pro mě.“

Při džbánku za dva měďáky mu pořád ještě jeden zůstal, navíc se zadarmo napil. Chvíli mu trvalo, než si to sám spočítal, a pak potěšeně přikývl.

„Nebudu tě rušit od povinností, určitě toho musíš spoustu projednat se svými lidmi,“ ukázal jsem ke stolu, kde předtím seděl.

Zatvářil se téměř nadšeně, vyhlídka na mou společnost se mu moc nezamlouvala.

„Máš meč. Asi ti ho dal tvůj pán a máš právo ho nosit, ale,“ zaváhal, jako by si nebyl jist, zda mi může radit, „ale ve městě nemají rádi, když obyčejný muž chodí ozbrojen. Mohou ti způsobit spoustu problémů. Nevypadáš jako někdo, kdo vyhledává problémy,“ řekl, než zamířil ke svému stolu.

Vzhledem k tomu, jak vypadám, to byl překvapivý úsudek.

„Přesně, to jsem já. Nevyhledávám žádné problémy,“ souhlasil jsem nahlas.

Pak jsem nad jeho slovy chvíli přemýšlel. Už dříve se císař a velkovévoda Varatchi snažili uspokojit šlechtice znepokojené rostoucím bohatstvím měšťanů a obchodníků tím, že na podnikavé plebejce uvalovali nejrůznější perzekuční a znevýhodňující zákony. Tohle byl jeden z těch méně důležitých a v době, kdy jsem zde byl naposledy, se na něm nijak nebazírovalo. Teď se zřejmě situace změnila. Mohl jsem si samozřejmě vystavit další dokument, který by mě zmocňoval, abych zájmy svého barona hájil s mečem v ruce, ale toužil jsem se vyhnout veškeré možné pozornosti. Obejít se bez meče nepředstavovalo žádný problém. Vrátil jsem se v myšlenkách k práci, na kterou si mě Rumělkový klan najal: proniknout do zapomenuté tvrze, tajného skladiště a záložní báze Maaterenditů, a vynést z ní všechno, co bude možné. Všechno, co bude možné, znamenalo, že sami nemají ponětí, co tam mohu najít. Podle toho, co mi velmistr neochotně prozradil, se báze nacházela kousek od hranice Vnitřní říše ve městě Krachtiburg, které mělo už od vzestupu dynastie Saxmundsenů značnou míru svrchovanosti.

„Hej, zasedls mi stůl!“ vyrušil mě z úvah nerudně vyhlížející chlap, který byl téměř tak vysoký jako já a o třicet čtyřicet kilogramů těžší. A o patnáct let mladší.

Lopatovité ruce doplňoval zavalitý trup, klenutý hrudník jen lehce prohrával s ještě klenutějším břichem.

Zlý muž vesnice, odhadl jsem ho. Na tak malou vesnici docela dost dobrý, nebo zlý, záleželo na úhlu pohledu.

Osazenstvo hospody ztichlo a čekalo, co bude dál.

Zloun trochu znejistěl, zřejmě ho zaskočilo mé mlčení.

„Hej, zasedl jsi mi stůl!“ zopakoval.

Podle všeho už si někde ve skrytu domova dopřál pár hltů pálenky a zastesklo se mu po společnosti – nebo po rozbíjení stolů.

„Omlouvám se, pane,“ odpověděl jsem a zvedl se. „Nestojím o žádné problémy.“

Starosta si po mých slovech viditelně oddechl. Se džbánem v ruce jsem zamířil do patra a dával si pozor, aby na mě bitkař nemohl jednoduše dosáhnout. Než se vzpamatoval, došlápl jsem na první schod, než se rozhodl, že jsem zbaběle vycouval a musí mi dát za vyučenou, zmizel jsem mu z dohledu.

Pokoj nebyl ani lepší, ani horší než stovky těch, v nichž už jsem přebýval. Otevřel jsem okno a vyhlédl ven. Kousek za kurníky a kůlnami se dřevem začínala pole a za nimi les. Snadná úniková cesta v případě potřeby. Napodruhé jsem zaregistroval studnu – to znamenalo docela komfortní umytí. Brašnu jsem nechal na místě a sešel dolů, kde jsem v kuchyni dostal kousek mýdla. Přitom jsem se v myšlenkách vrátil k nové zakázce. Wicker mi zatím samozřejmě neprozradil, kde se tvrz Maaterenditů nachází, to by neudělal ani intrikán o několik tříd méně prohnaný než on. Pouze mi představil dva lidi, kteří se se mnou v Krachtiburgu zkontaktují. První byl podsaditý černovlasý chlap mého věku s čelistí udělanou podle židle, tak hranatá mi připadala. Druhý vzdělaně vyhlížející třicátník s těkavýma očima.

Mohl být některý z nich skutečný čaroděj? Na svých cestách jsem se potkal s mnoha lidmi, kteří o sobě tvrdili, že dokážou manipulovat mocí. Nevěřil jsem jim a oni mě z omylu většinou žádným svým činem nevyvedli – půl čtvrtého století vybíjení a pronásledování čarodějů si vybralo daň; talent k ovládaní magie, schopnost čarovat, vymizely. Nebo téměř vymizely. Z doby mocných čarodějů, kteří prakticky vládli světu, zbyly jen pověsti, knihy, kterým málokdo rozuměl, a pár více nebo méně nebezpečných artefaktů. Bylo jich pár až donedávna, dokud se o ně šlechtici nezačali opět zajímat. A vznik poptávky vždy iniciuje nabídku…

Po umytí jsem si vypral jednu ze svých dvou košil, na pokoji se oblékl do té druhé a s úlevou se uložil na postel. Plánoval jsem, že ráno vstanu brzy a odejdu dřív, než se probudí první lidé. Nepotřeboval jsem žádné nepohodlné vyptávání.

~~~

Ferusi snad podesáté odsunul složku, kterou mu před týdnem zanechal Rick Varatchi. Propletl prsty rukou v gestu soustředění a zhluboka vydechl. Nepodceňoval svého zaměstnavatele, to ani v nejmenším. Spíš ho obdivoval způsobem, jakým může jeden muž vědomý si vlastních kvalit obdivovat jiného. Nebylo pochyb, že složka o člověku jménem Koniáš byla vypracována za vynaložení enormního množství práce a informace v ní obsažené muselo shromažďovat velké množství lidí. Přesto se mu obraz, který si na jejím základě utvořil, čímsi nelíbil. Pohlédl z okna, slunce se právě ztrácelo pod horizontem – čas, který dostal vyhrazený pouze pro studium protivníka, se naplnil. Rick Varatchi přikládal úkolu, který Godetům svěřil, opravdu velkou důležitost a osobně chtěl vidět, komu ho Ferusi svěří.

Starý ninja se tvrdě pousmál. Přišel čas ukázat pánu nad jejich životy, že si jeho důvěry váží a dokáží ji ocenit. A také přišel čas zjistit, kdo z mladých bojovníků bude schopen čelit tajemnému přízraku ukrývajícímu se za jménem Koniáš.

Opustil svou oblíbenou komnatu s výhledem na západ i východ a zšeřelou chodbou po paměti seběhl do audienčního sálu. Velkovévoda Varatchi už tam čekal, právě usedal do čelního křesla nahrazujícího trůn. Přestože to nebyl jeho hrad, on zde bvl právoplatným vládcem.

„Pane,“ pozdravil ho téměř žoviálně Ferusi a lehce se uklonil.

Respektoval svého pána, ale nepodlézal mu. Z dlouhodobého hlediska se to nevyplácelo.

Excelence Rick Varatchi místo odpovědi pouze přikývl.

„Mám málo času, ráno musím být v paláci,“ pronesl stroze.

Ferusi sklouzl pohledem ke dvěma mužům, kteří druhého muže v císařství doprovázeli. Z představy, že budou muset za tmy urazit potmě třicet kilometrů, nevypadali nijak nadšeni a z držení jejich těla se dalo vyčíst, že pociťují únavu. Postoj víc než dvakrát staršího Varatchiho naproti tomu neprozrazoval nic. Dokonalé sebeovládání nebo neskutečná fyzická odolnost, to se Ferusi neodvažoval soudit.

„Jistě, rozumím. Začneme ihned. Venku je připraveno místo, odkud uvidíme na celý průběh, ehm, výběru. Tudy, Vaše Excelence,“ ukázal k východu ze sálu, počkal, až se Varatchi zvedne, a pak ho bez jakéhokoliv dalšího doprovodu zavedl k pět metrů vysoké věži uprostřed nádvoří hradu.

Dokončili ji krátce po poledni a byla postavená způsobem, který dovoloval jednoduché rozebrání.

Ferusi opět nepustil dopředu žádného z Varatchiho osobních strážců a sám se vyšplhal po žebříku jako první. Rychle zkontroloval, zda je svařené víno v tlustostěnné porcelánové konvici stále dostatečně teplé. Muž zastávající roli sluhy ji sem umístil už před hodinou a velkovévoda dorazil těsně před další plánovanou výměnou. Všechno muselo dokonale klapnout. Dotyčný naštěstí přes konvici přehodil ještě kus silného plátna, takže nápoj měl stále správnou teplotu. Dvě prostá dřevěná sedátka s prošívanými dekami pro zahřátí nohou byla také úhledně složená. Ferusi byl spokojen, přes všeobecný zmatek, který plánovaná téměř inspekční návštěva jejich pána vyvolávala, jeho lidé plnili své úkoly na výbornou.

Než se Varatchi usadil, měl už připravené poháry vína.

„Až se setmí, bude zima, a je zbytečné prochladnout,“ řekl s úsměvem, který byl spíš slyšet než vidět.

Varatchi přikývl, současně zazněl gong a z hlavní budovy hradu, hospodářských stavení i branou se začali bez velkého spěchu dovnitř trousit muži. Ferusi úkosem pohlédl na svého hosta.

Varatchi si příchozí pozorně prohlížel, a pokud pocítil nějakou nespokojenost, nedával ji v nejmenším najevo. Muži nebyli na pohled vyzbrojeni ani nijak speciálně vystrojeni, vypadali, že se vracejí z plnění běžných pracovních povinností. Několik z příchozích na ramenech neslo lana a provazové žebříky.

„Tihle se vracejí z výcviku,“ prohodil Ferusi.

„Ostatní pracovali. Nikdo o ničem neví,“ odtušil Varatchi.

Starý ninja uznale přikývl. Druhému muži císařství stačilo ke správné dedukci opravdu málo.

„Přesně tak,“ potvrdil.

Na ochoz palisády nastoupili starší muži a ženy s pochodněmi. Den pomalu umíral a vyklízel pozice rodící se noci. Starý ninja po celou dobu pozorně sledoval muže vyčkávající na prostranství pod ním. Chlad získával na síle, Varatchi si sám znovu nalil horkého vína, zachumlal se do pláště a sledoval jak muže dole, tak svého hostitele.

„Pánové, stojí před námi velký a těžký úkol,“ zahájil Ferusi proslov. „Ti, kdo jej splní, získají úctu a postavení. Jenomže chopit se tohoto úkolu mohou jen ti nejlepší, protože na něm závisí hodně – budoucnost nás všech. Právě proto nejprve musíte bojovat o to, kdo bude moci riskovat svůj život. Jen jeden může být vůdce.“

Varatchi pochopil, že Ferusi současně tímto způsobem vybírá i svého nástupce. Víc muže motivovat nemohl.

„Do první krve,“ hlas vůdce ninjů nezesílil ani o špetku, přesto poslední slovo v tichu zarezonovalo s nepokrytou pochmurností.

Pochodně rázem pohasly, jak přes ně světlonosiči přetáhli mokré vlněné pytle.

„Pokud chcete vidět, co se děje, použijte toto, prosím,“ Varatchi pocítil, jak mu Ferusi položil něco do dlaně.

„To měl být pokus o melodrama? Nemohl jste mi to dát dříve?“ zabručel nerudně.

„Ten kámen musí být po celou dobu ukryt ve tmě, jinak nepracuje. Je to jeden z artefaktů, které mám z vaší pokladnice,“ odpověděl starý ninja zdvořile.

Sám se zařídil podle vlastní rady a přiložil k levému oku broušený diamant. Noc zbledla, najednou zřetelně rozeznával muže dole. Někteří stáli a naslouchali, jiní se obezřetně přesunovali ven, jiní vsadili na zbrklost a rychlost.

„Co to znamená do první krve?“

„Ten, kdo první utrpí sebemenší zranění, prohrává a okamžitě o tom podává zprávu. Pokud je někdo zasažen dvakrát, prohrává jeho soupeř.“

„Zajímavé,“ pronesl Varatchi a na chvíli se soustředil jen na dění okolo.

„Ale takto stanovená pravidla se dají porušit,“ poznamenal po chvíli.

„Ano. Pokud v souboji utrpí zranění oba dva protivníci, propadají hrdlem,“ vysvětlil Ferusi lhostejně další zásadu.

„Zajímavý způsob, jak při výcviku eliminovat ztráty,“ zhodnotil Varatchi. „Kdybych ho použil v armádě, přišel bych o pětinu mužů.“

„Ano,“ přitakal Ferusi. „Ale tohle nejsou vojáci, každý má minimálně dvacetinásobnou cenu obyčejného pěšáka.“

„I tak však může pár lidí zemřít,“ odpověděl Varatchi. „Tam někdo používá škrtící smyčku,“ dodal pobaveně.

Oba muži na věži zapomněli na šachovou partii, kterou hráli mezi sebou, a soustředili se na plíživý boj dole.

„Ano, řekl jsem do první krve. A co se týče smrti – bez její přítomnosti nemůže být žádný výcvik dokonalý. Koniáši se může postavit jen dokonalý bojovník.“

„Možná. Nebo deset o málo horších, než je on sám.“

Ferusi stiskl rty, ale neprotestoval.

„On ho pustil!“ řekl překvapeně Varatchi.

Opravdu, muž, který už měl soupeře doslova a do písmene na kolenou, ho najednou pustil a krátce s ním hovořil.

„To je Bamegi, jeden z nejlepších, zřejmě se pokouší sestavit svou jednotku. Pravděpodobně nabídl poraženému dohodu a něco mu za to slíbil.“

„Něco takového patřilo do propozic cvičení?“

„Ne, ale nebylo to ani vyloučeno. Samostatné rozhodování je důležité.“

„Ano, někdy je však na obtíž.“

Ti, kteří se okamžitě po Ferusiho proslovu dokázali dostat z chaosu na nádvoří, se teď vraceli se zbraněmi. Situace na ztemnělém bojišti se začala rychle měnit.

Varatchiho krvavé představení zinscenované s takovou lstivostí a současně bezohledností zaujalo, veškerou pozornost teď věnoval scenérii pod sebou.

„Tamten dostal tři téměř najednou. A jednoho opravdu ošklivě poranil. Holýma rukama proti noži. Teď už je ozbrojen. A jeho soupeř je na tom hodně špatně,“ popisoval svá pozorování Varatchi.

Přes maximální zaujatost neměl v hlase ani stopu animálního vzrušení, pouze koncentrovaný studijní zájem.

„Karet, nejnebezpečnější s ostřím z nás všech,“ prozradil mu Ferusi.

„Ze všech?“

„Ano, je lepší než já. Lepší, než já kdy byl.“

Situace se rychle měnila a víc a víc mužů zůstávalo ležet na zemi vyřazeno z boje. Převahu získával tým, který vybudoval Bamegi.

Nakonec se buď řízením osudu, nebo na základě šestého smyslu vlastního těm nejlepším postavili proti sobě dva nejagilnější.

„To je Karet proti Bamegimu,“ zkonstatoval Ferusi.

Rick Varatchi poprvé dal najevo nějaké vzrušení.

„Jsou opravdu dobří, zatraceně dobří.“

I Ferusi se přistihl, že přestal kalkulovat a sleduje jen stínový box dvou nejlepších mužů klanu.

„Dostal ho, Karet zvítězil!“

„Ano,“ zkonstatoval starý ninja, protože i on zahlédl bleskový výpad pravicí, ve které se v posledním okamžiku nějakou záhadou objevil nůž.

Nezřetelná postava, kterou Ferusi označil za Bamegiho, odstoupila a krátkým výkřikem dala najevo, že prohrála.

Karet zvedl ruce v triumfálním gestu a hlasitě zajásal, v tom okamžiku se k němu přitočil jeden z mužů dosud vyčkávajících v povzdálí a poznamenal ho nožem na rameni.

Ticho přerušilo triumf jako sklapnutí žralocích čelistí. Karet se reflexivně otočil, ale jeho protivník přesně ve shodě s pravidly netoužil po pokračování souboje a okamžitě se stáhl. Úskokem poražený ninja po chvíli váhání přiznal porážku.

„Vítězem je Bamegi,“ zkonstatoval Varatchi. „Minimalizoval ztráty na životech a obětoval své šance, aby vyhrál někdo z těch, co mu slíbili podporu. Dokonalý odhad situace i psychologie zúčastěných. Dokonalá kalkulace.“

Hlas šlechtice zněl stejně chladně jako na začátku celého představení.

„Souhlasím. Bamegi je správný člověk pro tento úkol. Nebo máte jiný názor, Vaše Excelence?“ obrátil se Ferusi na svého zaměstnavatele a nalil oběma do porcelánových pohárků další dávku horkého vína.

„Ne.“

~~~

Nespěchal jsem a užíval si pomalou pohodlnou cestu. Neměl jsem chuť se s nikým vybavovat, jako vlastně obvykle, pokud se tedy nejednalo o nějakou zajímavou ženu, proto jsem odmítl několik nabídek na svezení od projíždějících vozů se zbožím a rázoval si to po svých. S čaroději jsem se měl setkat v Krachtiburgu, což mi naprosto vyhovovalo. Krachtiburg nebyl sice zdaleka tak výstavní město jako císařovo Saxpolis, ale měl víc obyvatel a sloužil jako oblíbená obchodní křižovatka. Přestože se nacházel na území Vnitřní říše tvořené varatchiovskými a saxmundsenovskými državami, měl svobodný statut a nešlechtici se v něm těšili mnohem lepšímu a jistějšímu postavení. To samozřejmě svědčilo obchodu víc než co jiného, i když zlí jazykové říkali, že v Krachtiburgu se oproti zbytku světa peníze dvakrát rychleji vydělávají, třikrát rychleji utrácejí a čtyřikrát rychleji se v něm stárne. Něco na tom bylo, a právě proto si ho za své sídlo vybrali Ketu Brahm a Avari Schantil. Oba se živili jako obchodníci, i když každý na jiné úrovni, a oba tvořili nervové uzliny informačních sítí, které jsem tak nějak mimochodem v průběhu let vytvořil. Avari Schantil pracoval legálně ve velkém. Jedinou skvrnou na jeho jinak zářivém štítě poctivého obchodníka byla jeho vedlejší činnost, ke které jsem ho víceméně donutil – prostřednictvím svých obchodních kontaktů pro mě vyhledával a kupoval staré knihy a občas i artefakty. Brahm byl zase eso šedé, no, spíš černé ekonomiky.

I když se slunce snažilo, jak mohlo, vzduch byl chladnější, ochabující zeleň a první žloutnoucí listy prozrazovaly, že babí léto se chýlí ke konci. Proč ne, přijde podzim, zima – s ní smrt a nové obrození na jaře. Věčný koloběh života.

Posledních pár kilometrů jsem se držel za karavanou obchodníků. Vezli sůl a koření. Podle toho, jak nervózně se radili, měli toho koření víc, než chtěli celníkům přiznat. Na dohled města se zastavili a jejich ochranka, šest unuděně vyhlížejících chlapů v hnědých pláštích se zdůrazněnými nárameníky, si odepjalo meče a schovali je do vozů. Já měl ten svůj už dávno v srolované dece. Posadil jsem se proto na starý pařez kus od cesty a čekal. Jeden z kupců, otipoval jsem si ho na vůdce, ukazoval pod plášť nejlépe oblečeného ozbrojence a něco mu hněvivě vyčítal. Muž vytáhl na světlo dne krátký meč a chvíli se svým šéfem diskutoval, ale neúspěšně. Nakonec s hněvivým gestem odevzdal i druhou zbraň a nespokojeně odpochodoval k čelu průvodu. Teprve potom se vydali na další cestu. Vypadalo to, že neexistuje pravidlo určující rozdíl mezi dlouhou a krátkou zbraní a záleží na libovůli vykladače zákona. U mě by na pohled objevili jen nůž. Sice velký a těžký, ale pořád jen obyčejný nůž. Pak při osobní prohlídce dalších pár nožů jednoznačného účelu, které by mohly vzbudit zvědavé otázky a nežádoucí pozornost, ale doufal jsem, že se tak nestane. Také by našli hůl. Ani dlouhou, ani krátkou. Muž mého věku hůl na cestách potřebuje.

Už dávno jsme byli Krachtiburgu na dohled a já pořád nemohl najít hradbu. Až u prvních domků rozptýlených mezi poli, které už však nebyly statky, ale obydlími lidí vydělávajících si na živobytí ve městě, jsem ji rozeznal mezi novou hustou zástavbou. Od mé poslední návštěvy se město opět rozrostlo, opevněné území už mu nestačilo a jako živý organismus, kterému je vlastní pokožka těsná, se rozlézalo do okolí, přístupové cesty kroutící se mezi poli a sady tvořily tepny a žíly dopravující potravu, kterou potřebovalo k dalšímu životu a růstu.

Pomalu jsme se blížili k závoře. Z jedné strany jednoduchá budka pro vojáky, z druhé o třídu honosnější s uzavíratelnými okny pro výběrčí daní.

Ohlédl jsem se a daleko za sebou spatřil další přibližující se vůz. Karavana zastavila, pomalu jsem ji docházel a k hlídkující posádce jsem se dostal ve chvíli, kdy vůdce obchodníků začal svou bitvu s výběrčím daní. Hlídkující voják jen znuděně přihlížel, zjevně nebyl na výsledku nijak zainteresován.

Kývl jsem mu na pozdrav a bez řečí podal dokumenty.

„Pěšky?“ zeptal se.

„Kůň se škrábl a podebralo se mu to. Nechal jsem ho v nájemní stáji. Nemohu si dovolit riskovat, že se mu něco stane,“ odpověděl jsem.

Jen chápavě kývl a chvíli si prohlížel razítko, které jsem dostal od starosty.

„Nějaké zboží k proclení?“ zeptal se spíš z povinnosti.

Na vlastním hřbetě člověk mnoho cenných věcí neunese.

„Ne,“ řekl jsem.

„Tak to nemusíš čekat na tyhle,“ ukázal na úředníka.

Obchodník i celník se tvářili spokojeně, odhadoval jsem, že došlo ke kulantní nabídce, která byla neméně kulantně přijata.

„Díky,“ odpověděl jsem a krokem určeným k pozvolnému, ale pravidelnému ukrajování kilometrů pokračoval dál do města.

Za léta, co jsem tu nebyl, se město nejen hodně rozrostlo, ale současně i hodně změnilo. Domům přibyla patra, některé z těch kdysi výstavních se změnily v paláce, obyčejné v pohodlné vily. Krachtiburg očividně prosperoval. Přemýšlel jsem, zda to znamená, že prosperuje celé impérium. Pravděpodobně ano.

Ubytoval jsem se ve dvou hostincích, v každém zaplatil zálohu na týden a pokračoval dál ke středu města, kde žili ti nejbohatší. Cestou jsem si dopřál lázeň, nechal si vykartáčovat šaty, koupil si novou košili a nové prádlo.

Pochůzek jsem využil k tomu, abych navštívil tři mrtvé schránky rozmístěné po městě. Už předem jsem poslal zprávu, že dorazím osobně, a předpokládal jsem, že na mě budou čekat nějaké vzkazy.

Večer jsem, ne už tak ošuntělý jako v poledne, procházel ulicí před rezidencí Avari Schantila. Nemířil jsem k hlavnímu vchodu, netoužil jsem, aby naše spojení vzešlo ve známost víc, než bylo nezbytně nutné. Zabouchal jsem na vchod pro služebnictvo a prokázal jsem se heslem, které umožňovalo vstup jeho četným obchodním agentům. Neznal jsem nejnovější, ale i tohle postačilo.

Stařík ve zbytečně velkých botách mě uvedl do prosté místnosti.

„Počkejte, až přijde pan Ramput,“ přikázal mi. Netušil jsem, kdo je pan Ramput, a nemínil jsem na něj čekat.

„Prostě zajděte k panu Schantilovi a řekněte mu, že přišel čas další splátky.“

„Splátky?“ zdálo se, že nechápe, co tím myslím.

„Vyřiďte mu to,“ pobídl jsem ho ještě jednou. „Mám hlad a žízeň, nebudu čekat dlouho a Schantil na tělesné požitky moc není.“

Má druhá věta ho přesvědčila, že jeho zaměstnavatele opravdu důvěrně znám – nebo vystrašila. Otočil se a spěchal po schodech někam vzhůru. Naslouchal jsem vzdalujícím se krokům, zvukům otevírajících se dveří, pak o něco tišším krokům, úplně nakonec zazněl nesrozumitelný, dálkou utlumený hovor. Jeho výsledkem byly dvojí kroky přibližujících se. Tyhle už nezněly šouravě, ale energicky. Zůstal jsem stát na místě, pouze jsem se otočil, abych měl před očima oba vchody do místnosti.

Přišli dva ramenatí pořezové s krátkými meči u boku. První se při chůzi hrbil, jedno rameno držel níž. Měl za sebou zápasnickou minulost, to bylo zjevné. Stařík mi neuvěřil, pouze se mě bál.

„Už jste vyřídili panu Schantilovi můj vzkaz?“ zeptal jsem se mírumilovně.

„Jaký vzkaz?“ zeptal se zápasník.

Schantilův personál mě začínal unavovat. Proč se každý člověk, který se vyšvihne, dříve nebo později obklopí armádou tupců?

„Prostě teď rychle vycupitejte zpátky a řekněte mu, že přišel vysoký chlap, který tvrdí, že nastal čas splácet dluhy, to je ten vzkaz,“ předstíral jsem vztek. „A že mu vzkazuje, ať nechá ze sklepa donést nějaké slušné jídlo a víno, protože začínám mít opravdu hlad.“

„Nikdo si na nás hubu otevírat nebude,“ nakročil si zápasník, ale jeho parťák mu položil ruku na rameno.

„Pohlídej ho, vyhodit ho můžeme vždycky. Zajdu nahoru.“

Zkusit to mohli vždycky, to ano. Po deseti minutách se konečně objevil Schantil. Osobně, bez doprovodu.

„Máte volno,“ oznámil své ochrance a posunkem ji propustil.

„Neviděl jsem tě celé roky,“ pronesl, když jsme osaměli.

Nesnažil se předstírat radost. Byli jsme obchodní partneři a jeden na druhého jsme věděli tolik, že by nás to oba dostalo na šibenici – pokud bychom se nechali chytit.

„Tvůj poslední dopis jsem četl sotva před dvěma měsíci,“ poznamenal jsem. „Rostou ceny a vypadá to, že každý den.“

„Pojďme ke mně,“ řekl místo odpovědi.

Následoval jsem ho. Od doby, co jsme se naposledy viděli, Schantil zestárl. To nebyla jeho chyba, ale on současně i zpohodlněl. Přibral, široká masitá stehna se mu i ve volných kalhotách otírala jedno o druhé, pohodlný domácí oděv v předklonu, v němž se drápal do schodů, obtahoval jeho těžký zadek.

Na druhou stranu, jeho obchodní umění, schopnost bleskově se rozhodnout a čich pro příležitost, kterými byl proslulý, neztrácely nic na své brysknosti. I ty strmé schody zvládal kupodivu docela dobře.

„Mám pracovnu v nejvyšším patře. Ráno přijdu a večer odejdu,“ vysvětlil přes rameno.

Schodiště se vinulo podél vnější zdi a světlo dovnitř přicházelo skrz velká vitrážová okna v každém mezipatře.

Nahoře jsem se posadil do na můj vkus až příliš měkkého křesla.

„Mám rád rozhled,“ poznamenal, zatímco mi naléval víno z karafy. „Možná už nebude dobré, je tu už dlouho, moc nepiji. Za moment přinese sluha novou láhev.“

Nehty měl pěstěné, na rukou prsteny, pokud jsem to dokázal zhodnotit, výjimečné umělecké práce. Vzal jsem si sklenici, zvedl se a postavil se k oknu. Lampáři právě rozsvěceli první lampy, opravdu to nebyl špatný výhled.

Napil jsem se a rozhodl se, že počkám na sluhu. Schantil si na stůl před sebe mezitím přichystal složku s papíry.

„Tvůj kapitál roste víc než utěšeně,“ začal. „Investoval jsem ho do rizikovějších obchodů dle tvého výběru a většina z nich vyšla. Vlastně téměř všechny až na jedinou výjimku.“

Kvůli tomuhle jsem za ním nepřišel.

„Kolik je nárůst?“ přerušil jsem ho. „Oproti tvé minulé zprávě.“

„Šedesát procent,“ odpověděl nespokojeně.

Nemohl se chlubit svým obchodním talentem a vadilo mu to. Jeho chyba, měl mít připravené lepší víno.

„To je opravdu slušné,“ zhodnotil jsem. „A co druhá oblast mých zájmů?“

Nesouhlasně zvedl pohled od dokumentů. Než stačil něco říct, přišel sluha a přinesl podnos s vínem pro mě, karafou vody, zákusky, talířem s plátky masa a bochníkem čerstvě upečeného chleba. Gestem jsem Schantilovi ukázal, ať zůstane sedět, a obsloužil jsem se sám.

„Také víno?“ zeptal jsem se.

„Jen vodu a plátek chleba, prosím.“

Jaký má smysl patřit mezi pár desítek nejbohatších lidí, být géniem ve schopnosti rozmnožovat zlato a pak jíst chleba a pít obyčejnou vodu? Svět je plný záhad, ale byla to jeho volba.

Vyhověl jsem mu.

„Seznam předmětů, které jsem pro tebe získal, je zašifrovaný. Nepamatuji si ho a bude mi chvíli trvat, než ho dekóduji.“

Schantil byl opatrný, musel být, pokud chtěl dál podnikat v téhle branži, a přitom se nechtěl nechat chytit. Nejraději by tento nebezpečný byznys, který navíc z jeho současného hlediska nepřinášel žádné velké peníze, opustil, ale kdysi dávno s mou pomocí právě díky artefaktům zbohatl. Tohle patřilo k naší dohodě.

„Kolik toho máš? Přibližně,“ zeptal jsem se a připravil jsem si přitom obložený chléb.

„Podařilo se mi sehnat spoustu věcí, ale posíláš další požadavky rychleji, než stačím plnit ty předchozí,“ řekl trochu vyčítavě.

„To je v pořádku, je mi jasné, že nemůžeš mít všechno.“

„A utrácíš za ně příšerné sumy! Mohl bys mnohem víc investovat do obchodu!“

Teď z něj rozhořčení přímo prýštilo.

„A knihy? Je mezi nimi něco od Maantena?“

„Nevím, vůbec ty věci nečtu a názvy si nepamatuji. Ale do večera ti mohu vypracovat seznam.“

„To postačí,“ přikývl jsem.

Maantenové byli nějakým způsobem zapleteni do odstartování Velké války. Jak, to jsem netušil, protože historické prameny si protiřečily. Jisté bylo jen to, že patřili k extrémně respektovaným čarodějům, a ti nejlepší z nich byli občas označováni za hyperčaroděje. Po čemkoliv, co pocházelo z jejich pera, jsem pátral od chvíle, kdy jsem získal pár fragmentů textu napsaného pravděpodobně Tekuardem Maantenem. Díky nim jsem alespoň vzdáleně začínal chápat principy, na jakých manipulace mocí spočívala. Fascinovalo mě to, i když z čistě teoretického hlediska. Předpokladů k čarování jsem měl stejně jako k lámání srdcí bohatých paní a dam.

„Budeš ten seznam chtít studovat tady?“

„Ne,“ odpověděl jsem s plnou pusou a v jeho očích se objevila úleva.

Maso bylo vynikající, kuchařka ho naložila do něčeho jemně pikantního, v kombinaci s nedávno upečeným chlebem jednoznačně skvělé.

„Pošlu si poslíčka, nebo si ho vyzvednu sám,“ dodal jsem, když jsem dojedl. „Můžeš mi opatřit co nejlepší mapu města a okolí?“ požádal jsem.

Jen přikývl.

Napil jsem se vína a on vody. Já byl spokojen, jak chutnala voda jemu, jsem nedokázal odhadnout, protože se tvářil zamyšleně a nepřítomně.

„Měli bychom s tím skončit,“ řekl po chvíli mlčení.

„S čím?“

„Se starými věcmi, s artefakty. Začíná být po nich sháňka. Ukrýt se před Konventem je stále snazší, ale nezaplést se s nájemnými lovci artefaktů je prakticky nemožné. Konkurence roste, pár lidí, co jsem platil, umřelo. Bylo zabito.“

„Lidé umírají,“ přikývl jsem. „Dříve nebo později umře každý.“

Podíval se na mě, jako bych prohlásil něco neslušného.

„Je na tebe vypsána odměna,“ prozradil mi.

„Na koho konkrétně?“

„Na muže, který objevil a vyloupil tajnou schránku klanu Augupů a neodevzdal nalezené věci císaři.“

„Odkud víš, že se to týká mě?“

„Přikázal jsi mi ukrýt nějaké věci, o nichž z předchozích materiálů vím, že patřily právě Augupům,“ odpověděl tiše.

„Dobrá dedukce,“ zhodnotil jsem.

Tahle novinka znamenala, že můj bývalý zaměstnavatel zjevně změnil názor a rozhodl se, že není s prací, za kterou mi zaplatil, spokojen. Proč, to mi bylo záhadou. Dohodu jsem dodržel do puntíku.

„Víš něco bližšího? Kolik za mě nabízejí?“

Jen zavrtěl hlavou.

„Není to veřejně vypsaná odměna, oslovili jen nejlepší lovce odměn.“

„Díky za zprávu,“ řekl jsem. „Půjdu, ještě musím zařídit spoustu věcí.“

„Jistě,“ přikývl. „Dodám ti ten seznam raději na obvyklé místo.“

„Co žena, děti?“ nadhodil jsem už vestoje.

„Není na to čas, moc práce.“

Příliš zaměstnán vyděláváním peněz na to, aby si založil rodinu…

Mlčky mě doprovodil až ke dveřím, jimiž jsem se do jeho paláce dostal. Nepřestával jsem přemýšlet nad tím, co Schantil vlastně ze života má. Proč tak úporně obchoduje? Proč tak úpěnlivě hromadí a zmnožuje majetek? Některé záhady člověk prostě nerozlouskne.

~~~

Na ulici jsem nasadil rychlé tempo, předešel dvojčlennou hlídku, na křižovatce zahnul doprava, vmáčkl se do úzké boční uličky a tam jsem zůstal. Lehce podnapilý muž v dobrém oblečení mě vůbec nezaregistroval, protáhl se kolem a dál si to vrávoral vpřed váben bůhvíčím. Možná vidinou další sklenky někde v dobré restauraci. K pouliční lampě osvětlující křižovatku dorazil současně s hlídkou. Oba muži mu věnovali zběžný pohled a nechali ho být. Tady, v jedné z těch nejlepších čtvrtí města, nebylo zřejmě nic výjimečného potkat bohaté opilce. Ještě chvíli jsem čekal, ale vypadalo to, že mě nikdo nesleduje. Ani jsem to nepředpokládal, ale vzhledem ke skutečnosti, na jakou práci jsem se chystal a kdo byl mým zákazníkem, jsem nechtěl zanedbat jedinou maličkost.

Pokračoval jsem dál křivolakou těsnou uličkou. I když bylo jasno, úzkým pruhem oblohy sevřené čelistmi kamenných fasád pronikalo jen mimimum světla, občas jsem se musel spoléhat víc na hmat než na oči. Jak tudy vůbec ten opilý chlap prošel? Naštěstí to netrvalo dlouho a vynořil jsem se opět na normální ulici. Zhruba jsem tušil, kde se nacházím, a už na další odbočce jsem se zorientoval úplně. S Brahmem, svým druhým obchodním společníkem, jsem se potřeboval setkat co nejdříve, aby se v tom nepravděpodobném případě, že by spolu se Schantilem navázali obchodní styky, nestačili domluvit na společném postupu.

Brahm vlastnil několik restaurantů, hostinců, hospod, putyk a náleven, seřazeno sestupně podle společenského žebříčku. Vždy tvrdil, že obchodu nejvíc prospívá, když se vyhýbá svým nejluxusnějším podnikům a zdržuje se v těch horších. Také ale říkal, že na zaplivané nálevny už nemá žaludek. Možná právě proto kazil pověst konkurenci tím, že u ní utrácel peníze jako zákazník a občas si její luxusní provozovny vybíral za hlavní stan, kam si zval podezřelé obchodní partnery a uzavíral obchody. Nevěděl jsem, zda to myslí vážně, možná jen rád měnil prostředí. Prošel jsem dvě hospody, než mě po mém opatrném dotazování nasměrovali k Hebké agávi. Divný název, Brahm pro ně měl slabost.

Místo vývěsního štítu visel na řetězu obrovský uschlý kaktus, zdařile mu sekundovaly chatrné, stokrát vyspravované dveře. Zřejmě jimi vyhazovali návštěvníky tak často, že jim nestály za pořádnou opravu. Vstoupil jsem, zarazilo mě, jak je sál malý.

Pak jsem si uvědomil, že malé je pouze centrální prostranství se čtyřmi stolky, po stranách se nacházely hluboké, vysokým dřevěným pažením ohrazené kóje. Před jednou postával na pohled sešlý chlapík s rukama utopenýma v hlubokých kapsách neforemného kabátu, aby se nenudil, dělal mu společnost metrák a půl těžký mastodont mé výšky. Vlasy měl sčesané dozadu a připláclé k lebce, až se leskly jako přilba, pohotově po pravé ruce stál na kosé hlavici dřevěný obušek. Vypadalo to, že pokud jsem hledal trable, přišel jsem na správné místo. Také to vypadalo, že tohle je ta správná kóje.

Jedna z vedlejších byla prázdná. Usadil jsem se v ní a čekal, až si mě obsluha všimne. Od sousedů jsem neslyšel nic, i když jsem se snažil. Snad jen občasné klepnutí poháru stavěného na desku stolu.

„Přejete si?“ číšník měl místo hlavy kulečníkovou kouli i nos vypadal zatlučený dovnitř, aby nevyčníval.

Obsluha na úrovni, ale aspoň jsem nijak nevybočoval z místního normálu.

„Víno. To nejhorší, co máte. Ale doneste ho vedle se slovy: Takové patoky bys prodávat neměl, protože jednou ti nějaký nespokojený zákazník podřeže krk.“

Číšník si mě chvíli pochybovačně měřil. Položil jsem před sebe na stůl zlaťák, a to ho přesvědčilo.

„Je to vaše věc, pane, upozorním, odkud ten vzkaz přichází,“ ušklíbl se a shrábl minci.

Brahm se objevil zanedlouho a ve chvíli, kdy mě spatřil, mu vrásčitou tvář prořízla jizva úsměvu.

„Už jsem si myslel, že celá ta léta obchoduju s duchem,“ řekl místo pozdravu.

„Zato tobě se daří dobře,“ zkonstatoval jsem.

„Jo,“ zasunul se za stůl. „Hodně piju, jím, žen se nestraním, obchody pomalu přenechávám mladším…“

Opět ten úsměv, který věkem a tvrdými zkušenostmi sežvýkané tváři dodal alespoň část lidskosti.

Posadil se, barman přinesl jeden pohár, zaprášenou láhev s voskem zakapanou zátkou a čerstvý korbel piva.

„Vyplatí se dobře naladit obchodního partnera,“ vysvětlil Brahm.

Starý gangster sám zabil spoustu lidí, ještě víc jich přikázal zabít, ale současně si dokázal užívat a dobře se s ním mluvilo. „Máš problémy,“ začal, sotva jsme se napili. Jen jsem nadzvihl obočí. „Někdo na tebe vypsal odměnu.“

„Na koho?“ Mávl rukou.

„Už se nepamatuji. Popis byl špatný a nepřesný, ale podle výčtu věcí, které tam byly uvedeny, je mi jasné, že jsi to byl ty. Velkou odměnu.“

„Kolik?“

„Dvacet pět tisíc ve zlatě nebo smaragdech, prý podle přání.“

Zapůsobilo to na mě. Ta částka na mě zapůsobila. Konečně jsem začínal být slavný.

„Kdysi bych vlastní matku podřezal za zlomek takového pokladu,“ zabručel.

Nebyla to výhrůžka, přesto jsem si najednou přesně uvědomoval, kde mám který nůž, kolik mužů je v sále, kteří z nich patří k Brahmovi a čím asi mohou být ozbrojeni.

„A dnes?“ nadhodil jsem.

Jizva bezkrevných rtů se opět otevřela. Brahm se na stará kolena nějak často smál.

„Dnes už jsem starý, bohatý a nepotřebuji každý zlaťák, který můžu vydělat. Pětadvacet táců mi nestojí za námahu, počkám, až tu odměnu ještě zvednou. Ta zpráva už je hezkých pár měsíců stará,“ doplnil a vypadal pobaveně.

Převezl mě – dostal mě do střehu. Možná trochu nebezpečná hra, ale očividně ho bavila.

Nevěděl jsem, zda mluví pravdu, nebo lže, ale dnes mi od něj nebezpečí nehrozilo. A vzhledem k době od vyhlášení prémie na mou hlavu a nedostatku informací, které lovci odměn měli k dispozici, jsem se neobával, že by mi byl někdo jiný na stopě.

„Máš pro mě něco?“ zeptal jsem se.

„S tebou je radost obchodovat,“ řekl a napil se. „Roky mě zásobuješ dobrým zbožím, žádáš jen nízký profit a teď se zeptáš, máš pro mě něco,“ zašklebil se. „Knihy, spousty knih, kterým nerozumím ani zbla, ale v titulech mají slova z tvého seznamu.“

„Tak to je dobře. Ve skladišti?“

„Jo, řeknu ti kde a zařídím ti tam místo, kde se jimi můžeš prohrabat. Nebo si je odnes, kam chceš,“ dodal, když viděl mé zaváhání.

Objevil se číšník s vývrtkou, jednoduše ji položil na stůl a vzdálil se. Obsluha nic moc, ale zase diskrétní. Otevřel jsem si láhev, nalil na tři prsty do kameninového poháru a usrkl.

„Ehm,“ málem jsem vytřeštil oči. „Tohle jsi vzal kde?“

Brahm se rozesmál na celé kolo, až mu vhrkly slzy do očí.

„Já věděl, že tě převezu. Z císařových sklepů. Přimo z císařových sklepů, chlapče. Dnes je to dva nula pro mě!“

Za tu láhev jsem mu prominul i předchozí hrátky. Věděl jsem, že tuhle si beze spěchu vychutnám. Nějakou dobu jsme seděli a mlčeli. Kromě artefaktů a dodávek zboží, které jsem mu občas zprostředkoval, nás toho mnoho nespojovalo. Nebo spíš, nechtěli jsme se jeden druhého vyptávat, co děláme, abychom nebyli nezdvořilí. Zločinecký společenský protokol může být stejně komplikovaný jako ten šlechtický.

„Jo,“ luskl prsty. „Mám novou nabídku na nějaké tři knihy, myslím, že se podobají těm, které chceš nejvíc. Něco jako Principy magie nebo Bazální manipulace, přesně se už nepamatuji.“

Stejně jako Schantil i Brahm pro mě pátral po textech, z nichž bylo možné pochopit základní pravidla a postupy pro manipulaci mocí, dobrat se porozumění zákonitostem platným pro tvorbu kouzel, zaklínadel, pro jejich instalaci a propojení s fyzickým světem. Prostě lidově řečeno pro čarování. Většina z toho, co zůstalo po třech stoletích dělících nás od éry mágů, byly artefakty, obvykle vyhaslé nebo poškozené a nefunkční. Pokud už se čas od času podařilo objevit artefakt, který v sobě skrýval nějakou moc, nevědělo se, co s ním, a k poznání docházelo jen náhodou, často za cenu ztrát na životech. O dávnou minulost jsem se zajímal prakticky celý život a začal jsem s tím dlouho před tím, než jsem utekl z paláce svého otce. Postupně jsem se od studia starých svazků v knihovnách dostal k příležitostnému sbírání střípků znalostí ve starých sklepeních, katakombách, kryptách a všude, kde se daly najít pozůstatky minulosti. A díky tomu jsem vytipoval několik svazků, které mohly vyplnit základní mezery ve znalostech magie a jejího ovládání.

„Máš nabídku?“ zopakoval jsem. „To znamená, že požadovaná cena byla tak vysoká, že jsi ji nemohl zaplatit?“

Brahm v mém jménu operoval sumami, které stály daleko mimo představy většiny lidí, a za obstarané předměty jsem mu platil hlavně informacemi a zprostředkováváním kontaktů. Chtěl vydělat víc? To by mě překvapilo, považoval jsem ho za člověka, který si dobře uvědomuje, že maximální zisk v krátkodobém horizontu není vždy to pravé.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Problém je v tom, že kupec za knihy nežádá peníze, ale meč.“

„Meč všem hlavy dolů?“ nadhodil jsem a napil se.

Císař měl výtečně zásobené sklepy a tohle víno – jeho bohatou plnou chuť jsem cítil na patře déle, než jsem považoval za možné, a když konečně odezněla, myslel jsem na další lok, abych dál zjišťoval, co všechno se v nápoji skrývá.

Starý požitkář Saxmundsen své choutky uspokojoval na té nejvyšší úrovni.

„Nemyslím, že věří na pohádky,“ odpověděl po dlouhé pauze Brahm. „Vyjadřoval se poměrně přesně. Řekl, že chce zbraň ze stejné doby, jako jsou jeho knihy, popsal způsob zdobení a také řekl, že ten správný meč pozná, až ho bude držet v ruce. Víc ti ale v tuto chvíli neřeknu, tak dalece jsem se o to nezajímal. Popis meče dodám později.“

„Možná se vyzná víc, než dává najevo,“ přemýšlel jsem nahlas.

„Nebo je blázen,“ navrhl Brahm a odložil korbel. „Máš nějakou takovou věc?“

„Snad. Viděl jsem pár zbraní pocházejících z prvních desetiletí po Velké válce. Magie se ještě používala, ale lidé jí postupně přestávali rozumět. Některé z nich jsou zvláštní, a když je držíš v ruce, máš z nich nepříjemný pocit. Smluv mi s ním schůzku.“

„Kde tě najdu?“

„Zítra nebo pozítří se tady zastavím, nech mi vzkaz.“

Chápavě přikývl.

„Musím, povinnosti volají,“ zvedl se.

„A je ta tvá povinnost hezká?“ zeptal jsem se.

„Záleží na vkusu. Je mladá a nevinná, a to stačí.“

„Nemyslím si, že by se s tebou scházela jakákoliv nevinná žena,“ prohodil jsem s vážnou tváří.

Brahm se zakřenil.

„To máš pravdu. A možná není ani tak mladá, jak se tváří, ale je to děsná zábava.“

Naznačil jsem přípitek na rozloučenou a osaměl s lahví vína. Nebyla to špatná společnost, to opravdu ne, ale užil bych si ji ještě mnohem víc, kdybych se nemusel zabývat celou záplavou myšlenek. Práce pro Wickera, teď možnost získat něco, po čem jsem pátral léta. Nesměl jsem udělat chybu, protože tady nebylo tak jednoduché ztratit se jako někde v pustině daleko od Vnitřní říše.

Začátek štvanice

Jeho Excelence, velkovévoda Varatchi, seděl ve svém oblíbeném křesle ve studijním salónku, za zády mu plápolal oheň, místnost osvětlovaly a zútulňovaly olejové lampy, každá umělecké dílo zavěšené na stylizovaných olivových ratolestech z leštěného bronzu. Police s knihami dosahovaly až ke stropu, posuvné schůdky pro knihovníka stály před oddílem věnovaným historickým politickým studiím a jejich mramorové stupně se ve světle růžově leskly. Varatchi neměl při studiu rád vyrušování a i z nejvyšších polic si knihy vytahoval sám. Přestože už dávno překročil šedesátku, neměl s výškami a závratí problémy. Podobně jako k jeho předkům i k němu byl čas milosrdný a někteří z jeho okolí tvrdili, že roky se mu počítají jen dvoutřetinovým dílem, jiní zase, že zná tajemství, když už ne věčného, tak alespoň stovky let dlouhého života. Nic z toho nebyla pravda, jen představoval typického muže svého rodu – byl vysoký, hubený, pohotový a dlouhověký.

Odtrhl oči od textu, který právě studoval, a odsunul knihu dál od sebe ke složce z černé kůže. Foliant byl psán dávno mrtvým jazykem, který se Varatchi současně učil, a čtení ho unavovalo. Navíc ho vyrušovali dva strážní u dveří – jeho osobní ochranka. Jejich přítomnost ho nutila být stále ve střehu. Zůstával ve střehu v blízkosti jakékoliv lidské bytosti, což mu několikrát zachránilo život, na druhou stranu to bylo občas unavující a nepohodlné. Ti dva pro něj pracovali už pět let a za tu dobu museli zasáhnout jen dvakrát. Přesto nevěděl, jak se jmenují, považoval to za zbytečné. Vyššímu říkal Sal, menšímu a ramenatějšímu Del, tak jako svým předešlým strážcům. K identifikaci to stačilo.

Chvíli trvalo, než si muži všimli, že je jejich zaměstnavatel sleduje. Nespěchal na ně, jen si je zamyšleně měřil.

„Za chvíli přijdou dva muži. Starší a mladší. Toho mladšího na místě zabijte. Je vám to jasné?“ řekl, když mu oba věnovali plnou pozornost.

Ani jeden z nich nevypadal překvapeně.

„Ano, pane,“ odpověděli dvojhlasně.

„Bude ozbrojen?“ zeptal se Sal po chvíli.

„Nevědí, že jsem vám přikázal zabít ho. To by vám mělo stačit. Nebo ne?“

„Samozřejmě, stačí to, pane.“

Varatchi prohnul úzké rty do náznaku úsměvu. Zpoza dveří zazněly rozvážně se blížící kroky. Pohodlněji se usadil v křesle a čekal na představení. Po jeho rozkazu se atmosféra v salónku změnila, vznášel se v ní příslib smrti.

Kroky se zastavily, sluha nejprve tiše, potom o poznání hlasitěji a nakonec důrazně zaklepal a po krátké pauze otevřel.

„Pánové Ferusi a Bamegi,“ ohlásil trochu nejistě. „Bez udání původu i důvodu návštěvy.“

Varatchi jen přikývl. Nemluvil, když to nebylo nezbytně nutné, a stálý personál paláce jeho gestům dokonale rozuměl.

První vešel Ferusi, v šedých, jednoduše střižených kalhotách a volné haleně obdobného vzhledu. Prostý vzhled klamal, oděv byl ušitý z nejjemnějšího hedvábí. Za ním kráčel Bamegi v obnošených kožených kalhotách, košili z nejobyčejnějšího plátna a o něco lépe vyhlížející vestě. Varatchi se s ním tváří v tvář setkal poprvé. Byl překvapivě mladý, vlastně všichni muži pod čtyřicet let mu připadali mladí, opravil svůj úsudek. Dvacet pět, nejvýš, odhadl, na pohled na něm nebylo nic zvláštního, prostě tuctový mladý muž, jakých v každém přístavu, na každém tržišti, potká spousty. Při chůzi se trochu hrbil, před týdnem si nechal vyholit hlavu a teď ji pokrýval semišový koberec tmavých vlasů. Varatchi cítil, jak ho očekávání a napětí prostupují až do konečků prstů. Nebyl to strach, to ani v nejmenším. Schylovalo se k násilí a on byl připravit čelit mu, pokud by se nějak vymklo z rukou.

Bamegi překročil práh, ani jeden ze strážných se po něm nepodíval. Jenomže přestože se zdánlivě vůbec nepohnuli, už nestáli tak uvolněně jako předtím.

Bamegi udělal další krok, Sal tasil nůž. Nosil ho na levé straně opasku jílcem dolů, Delovi se v ruce objevila garota.

Sal neslyšně vyrazil, chtěl celou věc ukončit jediným bodnutím do ledvin, jeho partner ho sehraně jistil, pro případ, že by něco nevyšlo.

Rychlost bodající ruky způsobila, že látka rukávu zašustila, to už ale byl Bamegi v pohybu. Ukročením a rotací trupu se vytočil téměř o sto osmdesát stupňů, letmým dotykem hřbetu ruky vychýlil útočící paži a pak zasadil tři bleskové údery hranou dlaně i pěstí do loketní jamky, na spodní žebra a poslední do krku. Ani jeden z nich nebyl nijak silný, ale dohromady způsobily, že Sal pustil nůž a zřítil se na zem. Del už stál své oběti za zády a přehazoval ninjovi strunu přes hlavu. Jenomže Bamegi, jako by nějakým zázrakem o jeho přítomnosti věděl, dál pokračoval v rotaci, přitom poklesl až na koleno, překulil se na bok, a než jeho protivník stačil zareagovat na změnu situace, zasáhl ho kopem rovnou do slabin. Del hekl a skácel se k zemi. Ještě než dopadl, držel Bamegi jeho hlavu v dlaních a trhnutím zleva doprava mu zlomil vaz.

„Bravo,“ ocenil suše Varatchi.

Bamegi se postavil, mrtvole nevěnoval jediný pohled, pouze zkontroloval, že druhý osobní strážce je stále neschopný boje.

„To byl test?“ zeptal se klidně.

„Připravil jste ho na to? Odhadl jste, že bych mohl zkusit něco takového?“ ignoroval Varatchi otázku a obrátil se na vůdce ninjovského klanu.

„Předpokládal jsem to, ale nevaroval jsem ho. Muž, kterého chceme zabít, je víc než schopný. Musí po něm jít jen ten nejlepší.“

Sal se snažil postavit, ale nedařilo se mu to, stále otřesen lapal po dechu.

„Zabijte ho,“ rozkázal Varatchi a podíval se na Ferusiho.

Ten se sklonil ke sténajícímu muži a téměř otcovsky mu pozvedl hlavu. Vypadalo to, jen jako by se ho dotkl na spáncích, strážce však najednou ochabl – mrtvý.

„Velmi působivá technika.“

Ve Varatchiho hlase se objevilo uznání.

„Na pohled možná, ale její trénink je náročný a v boji nepřináší podstatné výhody. Spíš čistě asasinská technika,“ zkonstatoval starý ninja. „Nechtěl jsem vám zakrvácet podlahu, když už to neudělal Bamegi.“

Ferusi opatrně položil bezvládné tělo na podlahu a napřímil se.

„Ten test vás stál dva lidi. Každý jiný by to označil za plýtvání, ale to u vás nepředpokládám, Excelence.“

Varatchi si dovolil pousmání. Ferusi svou poznámkou zjišťoval, zda se jeho přístup k lidským zdrojům nějak změnil.

„Zpohodlněli, Salovi dokonce začínalo růst břicho. Malá cena za zvýšenou morálku a osobní nasazení mých lidí.“

„Ano, o zbraně je třeba starostlivě pečovat, jinak zrezaví,“ souhlasil starý ninja.

„Přejdeme k hlavnímu důvodu vaší návštěvy,“ změnil téma Varatchi. „Posaďte se,“ ukázal na dvě židle a sám zůstal v křesle.

„Už jste se seznámili s Koniášovou složkou a já chci slyšet váš názor. Obou.“

Bamegi počkal, až si Ferusi vybere místo, a teprve potom se sám posadil. Ruce si položil na stehna, pohledem zaletěl ke svému veliteli a dostal nevyřčený rozkaz, ať zahájí rozbor.

„Ten materiál je sbírán po řadu let a z některých záznamů vyplývá, že ho začal pořizovat muž, který si později Koniáše najmul,“ začal.

Varatchi nepovažoval za nutné komentovat zjevné.

„Je to velmi nebezpečný muž, a to jak osobně – vynikající šermíř, zápasník a bojovník s nožem, tak i organizačními schopnostmi. Udělá všechno pro to, aby se vyhnul nadměrnému riziku, současně je však schopen ho podstoupit, když není zbytí. Miluje život, ale nebojí se zemřít.“

„To je ta nejnebepečnější kombinace, jaká existuje,“ podotkl Ferusi. „Takoví muži dávají vznik legendám.“

Pohlédl na Varatchiho, zda nějak nevyjádří nesouhlas, ale velkovévoda připomínal víc sochu než živého člověka.

„Z čeho konkrétně jste usoudili, že miluje život?“ zeptal se po chvíli ticha zamyšleně.

„Jako nedobrovolný odvedenec se pod vedením generála de Glowa účastnil nepovedené invaze přes FewGhaku. Dal jsem si tu práci a vyhledal několik veteránů, kteří přežili. Shodou okolností dva z nich žijí ve Fenidongu.“

„Ah, ta politováníhodná záležitost s hrabětem,“ vybavil si Varatchi okamžitě aféru, která málem ohrozila císařovo postavení.

„Všichni, co přežili, za to vděčí právě Koniáši. Pomohl jim dostat se z džungle a sám tam zůstal se šíleným de Glowem. A několik let poté zařídil knižní vydání zápisků doktora Gausta, který tam také zahynul,“ pokračoval Bamegi. „To je jednání muže, který má v sobě život a smrt v rovnováze.“

„Každý je smrtelný,“ pronesl suše Varatchi.

Bamegi se odmlčel, jako by nesouhlasil, místo něj promluvil Ferusi.

„Bezpochyby, pane. Jen některé je obtížnější zabít než jiné. Už jsi skončil?“ zeptal se mladého ninji.

Ten zavrtěl hlavou.

„Ne. Domnívám se, že do složky byly záměrně přidávány informace, které nás mají svést ze stopy.“

To Varatchiho zaujalo.

„Myslíte, že mě mí agenti podvádějí? Spolupracují s tím, tím Koniášem?“

„Ne, spíš bych řekl, že on sám kolem sebe šíří pavučinu dezinformací, které ztěžují jeho identifikaci. Například jeho vzhled. Složka obsahuje několik naprosto odlišných popisů od muže atletického vzhledu střední výšky až po metr devadesát vysokého a sto dvacet kilogramů těžkého zápasníka. A některé ty popisy jsou poměrně přesné, pocházejí od někoho, kdo se umí dívat. Taky je nutné vzít v úvahu, že Koniáš musí být velmi bohatý – vzhledem k tomu, v čem všem měl prsty. A zlato je velmi nápomocné, když je třeba rozšířit falešné zprávy.“

„Je to tak,“ souhlasil Varatchi. „A veteráni, které jste objevili?“

„Je to dávno a ti muži byli tehdy nemocní, vyčerpaní. Mnoho si toho nepamatují.“

Rozhovor umlkl, tři muži seděli obklopeni knihami, ani jeden se nepohnul, ani jeden necítil nutnost bez důvodu přerušovat nastalé ticho. Tlusté zdi paláce nedovolily proniknout dovnitř žádnému zvuku, plameny hořely naprosto klidně, zkamenělé v okamžiku.

„Jedna věc mi není jasná, pane,“ řekl nakonec Bamegi a podíval se Varatchimu do očí.

„Jak ho najdeme? Umím stopovat lidi, jsem v tom nejlepší, ale ten muž je jako duch a svět je obrovský. Bez dalších informací ho nenajdu, i když se budu snažit celý život.“

Varatchi pohlédl na Bamegiho se zájmem. Málokdo z jeho lidí mu takhle přímo dokázal říct, že něco nejde.

„Ferusi?“ oslovil tázavě klanového vůdce.

„Má pravdu, Excelence.“

„Já vím,“ souhlasil Varatchi. „Co je vášní toho muže? Co ho přitahuje?“ položil otázku.

„Muž má obvykle mnoho vášní,“ odpověděl opatrně Bamegi.

„Má rád víno a je velmi, velmi zvědavý,“ odpověděl tentokrát Ferusi. „Zvědavost se táhne jeho životem jako červená linka. Mnohokrát riskoval život, aby se něco dozvěděl.“

„Ano, přesně,“ přikývl Varatchi a do jeho hlasu se poprvé vkradla stopa vzrušení. „Je zvědavý, studuje historii epochy čarodějů, zajímá se o magické artefakty, o Velkou válku a všechno, co s ní a s magií souvisí.“

„Jenomže ani to nám nepomůže. Staré zapomenuté archivy může hledat tady právě tak jako na západním pobřeží nebo v Gutawské poušti. Před Velkou válkou žilo na světě pětkrát tolik lidí než dnes a magie byla všude,“ odpověděl Bamegi.

Byl lépe informovaný než většina císařových poradců, musel ocenit Varatchi. A přesně to potřeboval – co nejkvalitnější nástroje k prosazení svých zájmů.

„Podívejte se na tohle, pánové,“ předklonil se a přesunul složku z černé kůže mezi Ferusiho a jeho žáka.

Starý ninja ji opatrně otevřel a zaklonil se, aby dopřál svým očím příhodnější vzdálenost na čtení.

„Jedná se o seznam nářadí, které mělo být dopraveno do Demosu – nouzového skladiště klanu Maaterenditů k rukám mistra K. Chatua,“ přečetl opatrně. „A také o seznam věcí, které měl tehdejší velitel dodat do hlavní klanové citadely. Jenomže tato listina se nikdy nedostala k plánovanému adresátovi, protože podle razítka byl kurýr zajat přepadovým oddílem Arghotů. Ale mohu se mýlit. Ve staré saxpolištině nejsem příliš zběhlý.“

„Je to přesně tak,“ přikývl Varatchi.

„Z celého dokumentu vyplývá, že se jednalo o nouzovou základnu a sklad maskované jako obyčejná zemědělská osada.“

„Návnada,“ odhadl Bamegi.

„Ano. Ze seznamů se dá usoudit, že mistr Chatu měl ve svém opatrovnictví několik extrémně cenných předmětů zajímavých pro každého lovce artefaktů. Jinými slovy, tahle listina popisuje poklad, po kterém bude toužit každý, kdo se o něm dozví.“

„Ten Koniáš je, řekl bych, velmi dobře informovaný,“ zamyslel se Ferusi, „pokud je někdo schopný odhalit podvrh, je to právě on.“

Varatchi přikývl.

„Celou akci připravuji už dva roky. Vycházím z dokumentů objevených v císařských archivech. Demos opravdu existoval, nacházel se někde v Randské pahorkatině. Nechal jsem ty informace pouze upřesnit a upravit tak, aby se pro lovce artefaktů staly zajímavějšími. Pak jsem je vrátil do archivů a na místa, o nichž jsem předpokládal, že budou dříve nebo později prohledána pátrači. A nedávno past sklapla. Právě jsem se dozvěděl, že se našel vážný zájemce o některé z věcí, které podle tohoto seznamu,“ ukázal na složku, „stále čekají v zapomenutém skladu Maaterenditů na nového majitele.“

„A my doufáme, že bude do celé věci zaangažován právě Koniáš,“ dokončil Bamegi.

„Je nejlepší. V dalších textech, které, pokud jsou dobří, objeví, jsou zmínky o bezpečnostních systémech instalovaných pro nenechavé zvědavce.“

„Stalo se to už před staletími,“ připomněl Bamegi.

„Čarodějové plánovali na generace dopředu,“ zareagoval Varatchi.

„Chápu,“ zaklonil se v židli Ferusi. „Já žádnou Randskou pahorkatinu neznám, pouze Randské močály. Někdy se tak označuje severozápadní cíp Hnědé bažiny.“

„O tu právě jde. Klima se od Velké války změnilo a pahorkatina se změnila na bažinu,“ souhlasil Varatchi. „Vede skrz ni kupecká stezka. Není příliš frekventovaná, protože velké karavany se mokřadům raději vyhýbají a obcházejí je. Neměl by pro vás být problém odhalit někoho, kdo se bude až příliš zajímat o Hnědou bažinu.“

„Neměl,“ souhlasil Bamegi.

Varatchi nic dalšího neřekl a oba ninjové pochopili, že sezení je u konce. Současně se zvedli a zamířili ke dveřím.

„Řekněte dveřníkovi, ať sem pošle někoho pro ty mrtvé,“ dostali na odchodu ještě poslední rozkaz.

Na chodbě se střetli se spěchajícím mužem ve zlatem zdobené livreji.

„Nesu stížnost na sira Lakela Lumbiho. Řádně projednanou a schválenou u Saxpoliského soudu rodu Varatchiů,“ slyšeli, jak oznamuje u dveří.

„Tady bych si na šlechtice s tak dlouhým rodokmenem raději nestěžoval. Většinou se to nevyplácí,“ poznamenal stručně Bamegi, aniž by zvolnil krok.

Rozdíl mezi šlechtici a lidmi bez uznaného původu se na území Vnitřní říše dodržoval mnohem pečlivěji než jinde.

„Lakel Lumbi je blázen. Zabíjí pro potěšení a má na kontě už pět lidí,“ prozradil Ferusi.

Pro něj byla znalost politiky, zákulisních pletich a osobních vztahů mezi mocnými hlavní náplní práce – a předpokladem pro prosperitu celého klanu.

„To není tak mnoho,“ poznamenal Bamegi, když procházeli kolem dveřníka do části paláce určené pro služebnictvo. A pak vjezdem pro zásobovací vozy ven. Varatchi je nenutil dodržovat inkognito, ale bylo vhodné na sebe zbytečně neupozorňovat.

„Pět lidí z jeho vlastních společenských kruhů,“ zpřesnil starý ninja. „Všechny v soubojích. Jsem zvědavý, kdy ho někdo nechá zabít.“

„Proč to ještě neudělali?“

„Kvůli rovnováze. Lakel Lumbi je blázen, ale jeho příbuzní nikoliv. Vládne značným majetkem, i když se o něj nestará. Až umře, bude nutné ho rozdělit, a to naruší šlechtické mocenské status quo. Nikdo po tom zatím příliš netouží.“

~~~

Dva dny mi trvalo obejít všechny lidi, se kterými jsem udržoval obchodní vztahy, zjistit, co je nového a jaké zásilky dorazily. V několika velkých městech císařství a několika dalších na území kupeckých států pro mě pracovali lidé skupující podle mých pokynů všechno zajímavé. Jiní pak zajišťovali transport do připravených skladišť. Bylo to nutné bezpečnostní opatření, abych zametl stopy před Konventem a nenechal se zbytečně okrádat od jiných případných zájemců. Každá zastávka na takovém místě se pak měnila v hru na překvapení. Většinou šlo jen o veteš, zbytečné věci, které se tvářily zvláštně, padělky, neužitečné věci, občas však v mé rybářské síti uvízl opravdu zajímavý artefakt.

Celé tohle plošné pátrání stálo spoustu peněz a uvědomoval jsem si, že mě překupníci berou na hůl, kde můžou, ale nemusel jsem šetřit. Občas jsem dokonce dalším odprodejem i něco vydělal. Tentokrát jsem získal jen pár více nebo méně zničených archiválií, z nichž nejzachovalejší byly neúplné zápisy týkající se fungování ekonomik čarodějných klanů. Šlo o na pohled nezajímavé informace, ale to jen na první pohled. Právě jejich rozborem se člověk mohl alespoň částečně dozvědět, jak svět před Velkou válkou doopravdy fungoval. Do setkání s lidmi z Rumělkového klanu mi zbývaly ještě tři dny. Do té doby jsem vzhledem k nedostatku dalších informací neměl co na práci, proto jsem si mohl dovolit komfort nerušeného studia starých záznamů. K tomu jsem ale potřeboval klid – pokoje v hostincích, které jsem si pronajal, byly pro trvalé bydlení poněkud hlučné, a hlavně představovaly první kouřovou clonu pro případ, že by po mně někdo začal pátrat. Než se pustím do práce pro čaroděje, chtěl jsem si odpočinout, pořádně naplnit své propadlé břicho – hledal jsem klidný rodinný penzion se slušnou kuchyní specializující se na dlouhodobé ubytování hostů. Uvědomil jsem si, že se na následující tři dny opravdu těším.

Zastavil jsem se na tržišti, koupil si horký piroh plněný masem a sledoval okolní mumraj. Mezi nakupujícími a prodávajícími korzovali vojáci udržující pořádek, nebo alespoň se tak tvářící, prodavači vybíhali od svých pultů a snažili se nalákat potenciální klienty, zákazníci přecházeli od jednoho stánku ke druhému. Někteří s košíkem, ti, co obstarávali potřeby pro velké bohaté domácnosti, s vozíky. V zdánlivém zmatku panoval řád odrážející proměnlivá pravidla života, chaos soupeřící s pořádkem, život kypící pod širou oblohou.

Mým směrem zamířila dvojice vojáků, raději jsem se přesunul o kus vedle mezi řady obchodníků s masem. Přestože bylo poměrně chladno, na plátech hovězího a vepřového přes veškeré snahy prodavačů hodovaly mouchy, ale nikomu to příliš nevadilo. V proutěné ohradě se mačkaly slípky, ve vedlejší pištící podsvinčata a ještě o kus dál šplouchaly v kádi živé ryby. Podle baňatých tvarů jejich těl nežily v proudící řece, ale ve stojatých vodách nějakého rybníka nebo jezera. Odposlechl jsem, že úlovek pochází z Matského jezera, to znamenalo, že prodavač musel vyjíždět hodně brzy, aby se na trh dostal v tuto hodinu.

Vzpomínal jsem, co si vybavuji z místního zeměpisu. Jezero leželo nějakých patnáct dvacet kilometrů daleko směrem na jihovýchod a ve vlhkých letech se Hnědá bažina rozšiřovala až k jeho severozápadnímu okraji.

„Je libo prasátko, paní?“ nabízel jeden z prodavačů. „Na místě vám ho zabiju a vyvrhnu,“ lákal zákaznici. „Podívejte, jak jsou hezká, vykrmovaná na kukuřici,“ lákal prodavač procházející zákaznici.

Byla to starší žena zahalená do široké nařasené sukně a halenky, která výšivkou napodobovala šněrovačku. Napodobovala, a to bylo všechno. Dobu stáhnutého pasu a ňader přetékajících přes výstřih měla už pár desítek let za sebou. Prodavačova nabídka ji zaujala.

„Kolik že za něj chcete?“ zeptala se.

Hlas měla hluboký a lehce zastřený, řezníkovi se zajiskřilo v očích. Teď na ně oba čekala zábava – dohodnout se na ceně, se kterou budou spokojeni. Dojedl jsem piroh a zase se přesunul o kus dál. Tohle divadlo se mi nikdy neomrzí, právě naopak, čím jsem starší, tím víc se mi líbí. Já ale sháněl ubytování a prasata, ovce ani dobytek se ve městě nechovaly, to znamenalo, že nejsem na správném místě. Mezi prodavači látek, rohoží a dřevěných nádob jsem měl větší šanci, že se doptám.

„Almužnu, dejte mi drobný peníz, prosím,“ zkřížil mi cestu žebrák.

Belhal se o berli, chyběla mu jedna noha a kdesi v průběhu let přišel o zrak.

Sáhl jsem do kapsy, nahmatal pár stříbrňáků a nasypal mu je do dlaně.

„Užij je ve zdraví a neděkuj.“

Obešel jsem ho a vzdálil se dřív, než stačil cokoliv říct. Nemám rád děkování.

U dalšího stánku jsem oslovil muže nabízejícího dřevěné nádobí.

„Sháním ubytování. Skromné, pohodlné, s jídlem.“

Prohlédl si mě od očí až po špičky u nohou, pak jen zavrtěl hlavou a začal mě ignorovat. Byl v tom tak přesvědčivý, že jsem se musel ujistit, zda stále existuji. Jako herec by si určitě vydělal víc než jako prodavač. Jeho odmítnutí jsem se nedivil, nejsem typ, který by si rozumný člověk vzal dobrovolně na byt a stravu, i když platím víc, než je obvyklé. Ale kdo nic nezkusí, nic nezíská, a poptával jsem se dál. Po jedenáctém neúspěšném pokusu mě to přestalo bavit. Vypadalo to, že budu muset vzít zavděk penzionem inzerujícím služby prostřednictvím vývěsních štítů, což znamenalo, že budu vystopovatelný snadněji, než bych si přál.

Rozhlédl jsem se, abych našel nejpohodlnější cestu z přeplněného tržiště. Ranní chlad ustoupil polednímu teplu, náměstí pulsovalo lidmi, cinkání zvonků, pokřikování, rachot řehtaček upoutávajících pozornost se spolu s vůněmi a pachy sléval do jedinečného koktejlu, který umí vytvořit jen velké množství lidí namačkaných na omezenou plochu. Slunce stále ještě mělo dost síly na to, aby přes den prohřálo zemi. Za pár týdnů tomu bude jinak, ale tržiště bude stejně přeplněné, snad jen účastníci představení víc prokřehlí. Doufal jsem, že v té době už budu úplně jinde, nerad jsem zůstával déle na jednom místě. Město – kotel, v němž se vaří lidské osudy, vyměním za samotu strmých svahů a horských vrcholů nebo klidnou opuštěnost fádních vyprahlých stepí.

„Hledáte ubytování?“

Jsem vysoký a ona stála tak blízko, že jsem musel sklonit hlavu, abych se jí mohl podívat do tváře. Černé vlasy evokující havraní peří, výrazná linka rtů a černé, opatrné oči. Měla na sobě jednoduché šaty odhalující ramena. V levé ruce držela košík s nákupem, jeho váha zvýrazňovala tvar ramene a obrys klíčních kostí.

„Slyšela jste dobře,“ přisvědčil jsem.

Neusmála se, jen na okamžik silněji sevřela rty a tím zvýraznila síť drobných vrásek vybíhajících z koutků úst.

„Ubytovávám jen hosty na delší dobu. Minimálně,“ chtěla říct týden, ale slovo spolkla, „čtrnáct dní. Nabízím klid, soukromí a dobrou stravu.“

V košíku měla pár ryb, všiml jsem si, že ne těch z kádí, ale těch, co byly na tržiště přivezené už zabité. Byly lacinější. K tomu nějakou zeleninu.

„Dost toho sním. Víc, než na co vypadám.“

„Za patnáct stříbrných máte jídla, co hrdlo ráčí. Snídaně a večeře,“ upřesnila.

„To mi vyhovuje,“ souhlasil jsem.

Byla na tržišti sama a nebála se mě, na rozdíl od mnoha ostatních. Nebyl jsem si jistý, zda si dokáže představit skutečný význam slov dost toho sním, a pro jistotu jsem koupil pořádný kus hovězího, plát slaniny a tři láhve vína. Ve městech není dobré pít obyčejnou vodu, škodí to zdraví. Jistě, je možné ji převařit, ale člověk přitom vypadá jako blázen. Pivo, no, někde vaří dobré pivo, ale já prostě pivo nemusím. Víno se dá pít tak, jak je, svařené, a když už není zbytí, i s vodou – její menší množství zase tak moc neškodí.

Konečně jsme se vymanili z tlačenice okolo náměstí a v přilehlých ulicích a směřovali jsme okolo výstavních rezidencí k nejstarší čtvrti, která se nacházela na severovýchodním okraji města. Hodinu cesty pěšky daleko byl nejbližší výběžek Hnědého jezera, přes které se přepravovalo zboží do Malansku a pak dál na východ. První přistěhovalci se nemohli usadit přímo u břehu, protože země blíž jezera byla periodicky zaplavována. S tím, jak jsme se blížili k nejstarší části města, domy víc a víc připomínaly malé pevnosti, které dokázaly obstát proti útoku menších skupin nájezdníků. Všechny byly dvou až třípatrové, přízemí bez oken, jen nad dveřmi úzké střílny pro přivítání nezvaných návštěvníků. Zastavili jsme se před budovou, která vznikla spojením čtyř domů postavených do čtverce. Domy nepřiléhaly jeden k druhému, spojovala je čtyři metry vysoká zeď, která se prakticky dala označit za hradbu. Nejvíc mě překvapila dokonalá kamenická práce. Dávní stavitelé sesadili rozměrné bloky s takovou přesností, že nepotřebovali maltu ani žádnou jinou výplňovou hmotu.

„Tak jsme tady,“ řekla a najednou vypadala mnohem nejistěji než na počátku našeho setkání. „Tady bydlím.“

Dům-pevnost sice působil strohým dojmem, ale do chudoby měl daleko a nepřipadalo mi, že někdo, kdo v něm žije, potřebuje patnáct stříbrných tak nutně, aby si kvůli nim přivedl nájemníka, jako jsem já.

Přistoupila k masivním dubovým dveřím zasazeným do jednolité stěny a zabušila širokým mosazným klepadlem. Dlouho se nic nedělo. Stál jsem vedle ní a rozhlížel se. Nacházeli jsme se na samotném okraji města, ulice končila výhledem na částečně rozebranou starou hradbu, za ní se rozkládala zvlněná krajina protkaná množstvím hnědou vodou zaplněných kanálů a jezírek.

„Dnes otevírá dveře Rosemary. Slyší dobře, ale špatně chodí,“ prohodila, aby skryla nervozitu.

„Skoro jako bychom šli do pevnosti,“ nadhodil jsem.

„Starý zvyk. Bydlíme na kraji města a občas se tu potulují různí lidé.“

Konečně zarachotil zámek a má budoucí hostitelka si viditelně oddechla. Jak se z jejího obličeje vytratilo napětí, drobné vrásky zmizely, vypadala mladší a méně přísně než na počátku.

Dveře se pomalu otevřely, jako by to tomu na druhé straně dalo velkou práci. Nedivil jsem se. Nebyly zhotovené ze silných dubových fošen, jak jsem soudil původně, ale rovnou z trámů ještě zesílených železnými pruty, navíc je jistily dvě závory a k nim svislá tyč zapadající do otvoru v kamenné podlaze.

Za nimi, v tmavé chodbě, do níž světlo přicházelo pouze otvory ve stropu, na nás čekala vyschlá stařena.

„Kaževič bude chtít vědět, koho sis přivedla, Liamo,“ zabručela, mně nevěnovala jediný pohled a belhala se po schodech nahoru.

„Nájemníka,“ odsekla má průvodkyně. „Až bude Kaževič platit za jídlo, co sní, nebudu potřebovat tolik peněz.“ Na to už stařena nezareagovala.

Liama zavřela dveře, zajistila obě závory a zamířila po schodech vzhůru. Pokud už by se někdo dostal přes ty dveře, pár odhodlaných obránců by mu další postup dokázalo hodně znepříjemnit. Otvory shora mohly sloužit i jako střílny, odhadoval jsem, že nějaké budou i v bočních zdech. Na druhou stranu, dopravovat veškerý proviant tímhle průchodem asi nebylo moc pohodlné. Ale možná byla někde na druhé straně domovní pevnosti větší brána.

Vystoupili jsme na střechu, vlastně rozlehlou terasu, z níž vyrůstalo další podlaží. Podle toho, co jsem viděl, se hlavní obytné prostory nacházely až v patře, dole to vypadalo na skladiště, dílny a vůbec prostory pro činnosti související s chodem většího hospodářství. Správně jsem odhadl, že domy propojené do obranného útvaru mají společný vnitřní dvůr. Dokonce se studnou. I shora se dalo rozeznat, že je hladina jen kousek pod povrchem. Domy nemohly mít sklepy, musela tu být vysoká hladina spodní vody, došlo mi.

„Pojďte za mnou, můj dům je ten napravo,“ ukázala na chodník vinoucí se před obytnými patry kolem dokola celého komplexu.

U otevřených dveří do dřevníku si hrály tři děti, a když mě spatřily, zůstaly na mě civět s otevřenou pusou, starší kluk štípající dřevo se tvářil, že si mě nevšímá. Žádné dospělé jsem nezahlédl, jen za otevřeným oknem v protějším domě jsem zaznamenal pohyb.

Liama mě zavedla do prostorné kuchyně, která byla určena pro velkou rodinu, a začala vykládat nákup na stůl. Přidal jsem k němu svou zásobu potravin, láhve odložil kus vedle.

„Jmenuji se Koniáš,“ představil jsem se.

„Proč mi to říkáte?“ řekla nevraživě.

„Protože znám vaše jméno,“ řekl jsem popravdě.

Zatvářila se rozpačitě. „Promiňte, omlouvám se. Kaževič byl kdysi naším starším, ale to už je dávno. Přesto stále strká nos do věcí, do kterých mu nic není.“

„Dáte si kávu? Já si ji dám. Jsem na nohou už od svítání a potřebuji si na chvíli sednout,“ nabídla.

„Rád.“

Posadil jsem se na židli a pozoroval ji, jak se točí okolo plotny. Na pohled byla už pec vyhaslá, ale nějakým zázrakem se jí podařilo oheň snadno rozfoukat a za chvíli už vesele praskal. Když se při práci několikrát předklonila, zahlédl jsem její kotníky a spodní polovinu lýtek. Chodila naboso v dřevácích s nízkými podpatky, přistihl jsem se, že uvažuji, zda i zbylá část nohou, přesněji řečeno převážná část jejích nohou, která zůstala mým zrakům skryta, je tak pohledná jako to, co jsem měl možnost ocenit.

Kuchyní zavoněla káva.

Vzhledem k tomu, jak se pohybovala, nosila, bych se vsadil, že ano.

„Čemu se usmíváte?“ zeptala se mě, když přede mě stavěla otlučený, ale porcelánový hrnek horkého nápoje.

„Na některé věci stojí za to se usmívat,“ prohlásil jsem a napil se.

Chvíli mě podezřívavě pozorovala, pohodila přitom hlavou a nakonec se sama pousmála. Byl to hezký úsměv a celá při něm rozkvetla, jako by z ní dočasně spadla hora neviditelných starostí.

„To jo, to je pravda.“

Napil jsem se kávy a spálil jsem si přitom jazyk. Silná, voňavá, pražená ani moc, ani málo, prostě tak akorát. „Vynikající,“ ocenil jsem.

„Poslední,“ pokrčila trochu lítostivě rameny a hora starostí byla opět zpět.

Položil jsem na stůl zlaťák a pět stříbrných. Lhostejně na peníze pohlédla a pak je nechala být.

„Je nezvyklé, aby žena jako vy nabídla ubytování muži, jako jsem já,“ nadhodil jsem téma, nad kterým jsem si lámal hlavu.

Chtěl jsem vědět, jak na přímou poznámku zareaguje.

„Ani ne. Jste muž, co se potuluje z jednoho konce světa na druhý, to je jasné na první pohled. Vyhýbáte se zbytečným problémům, i když na to nevypadáte – s předstihem jste ustoupil vojákům z cesty.“

„Mohu být hledaný zločinec, třeba mě hledají,“ zkoušel jsem ji dál.

„Jistě, ale zločinci většinou nedávají mrzákům štědrou almužnu.“

„To většinou ne,“ připustil jsem a znovu usrkl ten černý voňavý životabudič. „Vy jste si mě prostě předem ocenila.“

„Ano,“ souhlasila. „To ženská musí, když chce v tomhle světě přežít. A taky, v té brašně,“ ukázala, „máte nějakou knihu,“ pohodila hlavou, jako by se divila. „A to je jistým způsobem také doporučení.“

Pozvedl jsem hrnek k přípitku.

„Nemám slov.“

Čarodějové

Samuel Wicker si hověl ve svém mohutném vyřezávaném křesle za velkým, ale prostým stolem a upřeně pozoroval Majala na protější židli. Zbývající dva členové rady seděli po stranách. Tři mistři mohli svého velmistra přehlasovat jen v případě, že byli jednotní. A to se díky jeho obezřetné politice zatím v žádné důležité otázce nestalo.

Wicker si uvědomoval, že tento jejich pokus změní mnohé. Od doby, kdy před císařem a Konventem potírajícím čarodějnictví ve všech jeho podobách uprchli do ilegality, jednali pokaždé jen přes prostředníky. Teď poprvé se do hry mocných chystali zasáhnout aktivně, vlastními silami. Pokud Majal na své misi uspěje, jeho slovo získá na vážnosti, to bylo jasné. Wicker protahoval mlčení a uvažoval. Zůstane pak velmistrem, uhájí proti němu svou pozici?

Panty zaskřípěly, do místnosti vešel Janick s podnosem se čtyřmi sklenicemi cideru a talířkem s cukrovím. Wicker se v duchu ušklíbl. Ať se snažil, jak se snažil, chutnalo jako obyčejné koláče. Před lety, ještě v císařském paláci, patřilo jídlo k jeho požitkům. Tady ne, tady každý rok ztrácel na váze. Ještě že byl kdysi tak tlustý.

Janick beze slov rozmístil pohoštění na stůl, neodpustil si zvědavý pohled a odešel. Jednoduchý zámek dveří zacvakl až napotřetí.

„Všechno je připraveno. Můžeme hodně získat i ztratit,“ řekl Wicker, pozvedl pohár a upřeně ho pozoroval, jako by v jeho obsahu mohl najít odpovědi na všechny své otázky.

V seznamu věcí, které se v nouzovém skladu Maaterenditů měly nacházet, bylo i blíže neurčené množství skalicových kavetů. Co jsou tyto předměty zač, se Wicker dozvěděl náhodou v poznámce pod čarou už dávno. Historik následné epochy v ní vysvětloval, že skalicové kavety byly v době rozkvětu používány k výcviku žáků a noviců, kteří se do nich učili ukládat magickou energii. Přestože to začátečníci dokázali jen v málo koncentrované míře a nestrukturované formě, byly v dobách po úpadku krystaly skalice používány jako zdroj moci pro ty, kteří s ní uměli manipulovat, ale nedokázali ji shromažďovat. Sám Wicker tuto techniku čarování vyzkoušel a díky ní se mu povedlo kouzlo, které se stalo základem jeho pověsti a postavení. Když se pak později bez přispění skalicového kavetu pokusil o mnohem jednodušší a méně náročný magický úkon, málem při tom umřel na šok z naprostého vyčerpání osobního magického potenciálu. Slušná zásoba kavetů by ho postavila do naprosto jiné situace.

„Všechno jsme mnohokrát promysleli, do našich plánů je zakalkulováno několik bezpečnostních pojistek. Případný neúspěch klan neohrozí. A já sám jsem ochoten riskovat,“ přerušil ticho Majal.

Wickera znovu napadlo, jak velkou mocí disponuje jeho násilnicky a primitivně vyhlížející zástupce. Nějakou schopnost měl, to musel každý prokázat při přijímacím klanovém rituálu. Jak ale velkou? Tohle tajemství žárlivě střežili jeden před druhým. Wicker odhadoval, že nikdo z nich na tom není o moc lépe než on sám. Převahu mu dávalo dlouhá léta shromažďované vědění.

„Ano, klan neúspěch neohrozí. Jen promarníme pracně nashromážděné prostředky,“ podíval se po ostatních. „Ale jen tak můžeme získat postavení, které nám náleží,“ ukončil rázně a gestem ruky pobídl ostatní, ať se vyjádří.

Všichni jen přikývli. Na jednu stranu si uvědomovali, kolik může Majal z úspěchu vytěžit, na druhou dobře znali rizika celého projektu.

„Přejeme ti úspěch,“ pronesl hlasitě Wicker a vypil pohár do dna.

Majal ho napodobil, ostatním členům rady věnoval krátký pohled, v němž se dala najít stopa opovržení.

„Zítra ráno vyrazím. Předpokládám, že je mi klanový sklad otevřen,“ pohlédl na velmistra.

Ten jen přikývl. Jejich skromný poklad artefaktů a knih byl pro tuto akci Majalovi opravdu k dispozici. Otázkou bylo, zda v něm najde něco prospěšného. Samozřejmě kromě Nudrogu. Ten představoval jednu z těch opravdu dobrých bezpečnostních pojistek.

„Škoda, že nevlastníme nějaké opravdu účinné zbraně,“ pronesl Majal zamračeně.

Je jako voják, jako nějaký tupý voják. S jakými lidmi to musím pracovat? pomyslel si Wicker téměř zoufale.

„Čas běží a celá úroda ještě není sklizena. Tento podzim musíme získat, jak nejvíc peněz dokážeme,“ připomněl ještě svým podřízeným.

Gestem celé miniaturní shromáždění rozpustil.

~~~

Janicka už dávno přešlo jeho nadšení i přesvědčení, že se jednou stane skutečným čarodějem. Nejspíš skutečně skryté vlohy pro manipulaci měl, protože jinak by neprošel testem, kterému ho před lety Wicker vystavil. To ale byla jediná věc, která se mu v oboru magie zdařila. Od té doby neprokázal vůbec žádný talent ani citlivost a nikdo z ostatních členů klanu se ho už nesnažil vzdělávat. Janick domyl poslední sklenici, která tu po hostech zbyla, a po letmém obhlédnutí situace si do ní z demižonu nalil trochu cideru. Tenhle byl jejich nejlepší a Wickerovi by se nelíbilo, že mu jeho sluha upíjí z osobních zásob.

Janick se opřel zády o stěnu, pozoroval mozaiku světla a stínu vytvářenou slunečními paprsky pronikajícími do světnice malými okny z nerovného nekvalitního skla a spokojeně upíjel. Už neměl iluze ani o schopnostech jiných členů klanu. Rádoby čarodějové dovedli debatovat o magii, o artefaktech, vymýšleli nejrůznější hypotézy, jak kouzla vlastně fungují a co všechno je s mocí možné provádět a dokázat. Jenomže to všechno bylo jen pouhé teoretizování, a pokud dokázali provádět nějaké věci i v praxi, žárlivě své dovednosti střežili. Wicker kdysi pohledem zapálil člověka. Janick sám to neviděl, ale pravdivost této informace neochotně přiznávali i velmistrovi klanoví odpůrci, a proto tomu věřil. Koneckonců, není to tady tak špatné, usoudil mezi dvěma loky. Stačilo splnit pár poměrně jednoduchých povinností a pak se mohl prohrabovat starými knihami, ke kterým měl díky tomu, že ho ostatní považovali za neschopného jakéhokoliv magického úkonu, stále snadnější přístup. Možná i proto mu starý Wicker věřil stále víc.

Dopil nápoj, opláchl sklenici ve vědru a vynesl nádobu se špinavou vodou ven.

Janick ze zkušenosti věděl, že po náročném jednání bude Wicker přemýšlet a nechá ho na pokoji. To znamenalo, že měl před sebou volné odpoledne a večer. Po schodech tak strmých, že se téměř podobaly žebříku, vylezl na půdu. V průběhu času se mu podařilo nehostinný prostor proměnit v poměrně pohodlné útočiště. Loni natloukl na trámy prkna a vzniklou dutinu pak vycpal senem, zateplení fungovalo tak dobře, že zde díky němu mohl přebývat i v zimě. Krkolomná přístupová cesta zaručovala, že ho zde nikdo zbytečně neotravoval a on si mohl listovat v knihách, ke kterým neměl povolen přístup. Ne že by mu to k něčemu konkrétnímu bylo – týkaly se moci a manipulace s ní, talentů, jež mu byly odepřeny. Vzrušoval ho však pocit, že se dotýká prastarých tajemství dávných mágů. A časem našel zálibu v luštění specifických terminologií používaných jednotlivými čarodějnickými klany. Občas se od sebe odlišovaly téměř jako různé jazyky. Bylo to o to náročnější, že v textech, které chápal jen částečně, silně mátl i posunutý význam jediného slova. Posadil se na kavalec a snad už posté otevřel Prozíravou dietu, knihu, kterou mu tady tak překvapivě zanechal tajemný, po zuby ozbrojený cizinec. Ohmataný svazek byl na kilometry vzdálen jakékoliv jiné archiválii, se kterou se dosud setkal. Obsahoval recepty, podivné recepty a občas postupy nesmyslných cvičení, o jejichž předpokládaném významu neměl ani tušení. Recepty staré stovky let, recepty z dob, kdy světu vládli mágové. Se zvláštním rozechvěním podle nich zkoušel uvařit několik jídel – jen sám pro sebe. Cítil zvrácenou rozkoš, když z klanového skladu tajně vynášel špetky nejrůznějších vzácných farmak jen proto, aby je upravené snědl, a naopak, připadal si jako naprostý buran z balíkova, když vařil polévku z vody načerpané za úplňku. Postupoval přesně podle obsahu, teď přišlo na řadu jídlo poeticky nazvané Ohnivé prožrání, nebo prozření – nebyl si jist překladem. Podle prvního zběžného přečtení šlo o naprosto obyčejnou kaši. Pak zjistil, že ne až tak obyčejnou, protože mezi přísady patřila jeho vlastní krev a houby vratničky, o nichž věděl, že jejich požívání není příliš bezpečné – měly narkotické účinky a klanový toxikolog je používal k vytváření svých podivných substancí. Zabral se do studia receptu a soustředěně zápasil s neznámými slovy, termíny a vazbami, aby mu vůbec nic neuteklo. Při předchozím čtení se dobral faktu, že vratničky musí být použity čerstvé. Ulevilo se mu, že tento trochu nebezpečně vyhlížející recept na sobě nebude moci vyzkoušet. Vratničky byly poměrně vzácné a roční doba už na ně přespříliš pokročila. Dnes ráno však shodou okolností objevil na kraji jabloňového sadu celou jejich kolonii. Ve chvíli, kdy je v trávě zahlédl, si se strachem uvědomil, že neustoupí. Že prostě to divné jídlo uvaří a okusí.

Ještě jednou si přečetl recept. Nad dvěma termíny stále váhal, protože mu ani po konzultaci s pracně zhotovovanými slovníky klanových mistrů nepřipadaly jednoznačné. Dva pojmy při dvou různých výkladech představovaly čtyři mírně odlišné recepty. Bude mít tedy večeři o čtyřech chodech. Proč ne. Spokojen, jak jednoduše problém rozřešil, sklouzl ze svého útočiště dolů a bez jakékoliv opatrnosti začal v kuchyni vařit. Práce bylo stále dost a o člověka na nejnižším stupni klanového žebříčku se nikdo moc nezajímal.

Příprava jídla mu trvala déle, než předpokládal, a to večeři pro Wickera víc než odbyl. Skončil až pozdě večer za svitu jedné olejové lampy a jedné svíčky. Musel šetřit, všichni museli šetřit, protože zdroje klanu byly omezené. A taky protože Wicker byl šetřením přímo posedlý. Odsunul z plotny poslední hrnce, posadil se a okamžik unaveně hleděl do žhnoucích uhlíků v peci. Jeden z posledních pokynů receptu zněl: Před konzumací se maximálně uvolněte. K smíchu. Cítil se k smrti unaven a naprosto ne zrelaxován. Bohužel neměl sluhy, kteří by mu jídlo naservírovali. Nakrájejte houby tak, aby žádný jejich kousek nebyl větší než ustřižený nehet malíčku – přestože mu pokyn připadal naprosto nesmyslný, splnil ho. Téměř se mu zdálo, že recept je podřízen jedinému – aby ten, kdo podle něj jídlo připravuje, byl na konci úplně vyčerpaný. Natáhl se po lžíci a zkusil první sousto. Pokud by to bylo obyčejné jídlo, okamžitě by ho na místě vyplivl, tak hnusně to chutnalo. Všechno ale podnikl ze studijních důvodů, proto usilovně žvýkal dál a smiřoval se s tím, že chuťově nemůže očekávat kdovíco. U druhého a každého dalšího jídla v pořadí to bylo ještě horší. Proč sakra věnovali tolik úsilí, aby zapsali naprosto nepoživatelné recepty? Proč vůbec mocní čarodějové jedli takové blafy? Ale jedli je, jinak by ta kniha nevznikla… Bezmyšlenkovitě a mechanicky do sebe ládoval jednu lžíci nevábné kaše za druhou. Pak zbyla poslední. Před jejím snědením zaváhal. Zapomněl se zařídit podle úplně závěrečného pokynu – snězte pět až sedm soust podle toho, kolik vážíte, a pak pozorujte zbytek porce na talíři. Taková blbost. Uhlíky v peci vzplály, jako by je rozfoukal vítr, podlahu překreslila zvlněná stříbřitá linie připomínající potok lesknoucí se v měsíčním světle. To ty houby. Pohlédl na lžičku – její obsah zářil naoranžovělým světlem, současně pocítil nutkání k dávení. Vyzvracet se, to je přesně to, co potřebuje, ne dojídat, usoudil v souladu s přáním svých vnitřností. Ale pokud možno ne tady, musel by to uklízet. Stihl to až k prahu, o který zakopl a zřítil se na vyšlapaný chodník. Nemusím uklízet, stačí, když se umyju, napadlo ho, než usnul – nebo omdlel.

Zájemce o meč

Můj pokoj byl pohodlný a večeře víc než slušná. Liama toho mnoho nenamluvila a mně mlčet nevadilo. Večer jsem pak zjistil, že nejúžasnější na tomhle pevnostním domě je koupelna. Tady stavitelé prokázali největší řemeslnou zručnost a vytvořili něco, co bych očekával v císařském paláci, a ne tady. Kamenné kvádry stěn i dlaždice podlahy byly sesazeny s takovou přesností, že vlasové spáry bylo vidět jen z bezprostřední blízkosti, vana byla zhotovena ze žulového kvádru, který někdo kdysi dávno s neskutečnou pracností vydlabal v ne víc než deset patnáct centimetrů silnou skořepinu. A vodu do ní nebylo nutné nosit vědrem, ale tekla z kovových trubek. Možná mělo kromě císaře podobnou koupelnu i pár šlechticů, ale trochu jsem o tom pochyboval. Vždy bylo po ruce dost služebníků, kteří mohli donést vodu v jakémkoliv požadovaném množství. Takové prostředky neměl dávný budovatel domu k dispozici, a proto to zařídil jinak. Už dlouho jsem k dílu lidského umu necítil takový obdiv. Otočil jsem levým kohoutem a do vany začala vtékat voda. Teplá, vlastně skoro vařící, stylizovaný emblém trojlístku vytvořeného z kamenných krystalů se zamlžil horkou párou. Teplý župan a několik velkých lněných ručníků na věšáku z lakovaného ořechu prozrazovaly, že je koupelna obyvateli často využívána.

Druhý den jsem brzy po ránu vykonal krátkou obchůzku svých krycích ubytování, vyzvedl veškeré vzkazy a doručené materiály, z mrtvé schránky vytáhl balík od Schantila a vrátil se do dočasného domova.

Díky laskavosti svých dvou obchodních partnerů, kterou si určitě oba neopomenou naúčtovat, jsem měl k dispozici slušnou hromádku podkladů týkajících se historie Krachtiburgu, obchodu a regionálních obchodních stezek. Problém byl v tom, že solidní záznamy nesahaly hlouběji než sto let do minulosti. O časech ještě starších kolovaly jen legendy a pověsti, což nebylo nijak překvapivé. Nejstarší hodnověrný záznam byl pořízen před sto čtyřiceti třemi lety a hovořil o tom, že byla uvalena daňová povinnost na všechny obyvatele města bez rozdílu, včetně starousedlíků, kteří podle několika okopírovaných dopisů požadovali úlevu, protože jejich předkové vybudovali převážnou část hradby a oni sami ji dále udržovali. Ke sto čtyřicet třem letům stačilo přidat další dvě generace a dostal jsem se do dob temna, izolovaných měst, bezvládí a zuřivého nekoordinovaného lovu na čaroděje, kteří přežili předešlé běsnění a dozvuky Velké války.

S konvicí dobré kávy, spoustou zajímavého materiálu ke studiu a v pohodlí příjemného pokoje den uběhl, ani jsem nevěděl jak. Četl jsem u otevřeného okna a užíval si vzácné chvíle klidu. S dloužícími se stíny svět chladl a postupně ustávalo tetelení prohřátého vzduchu nad kamennými terasami pevnostního domu. Další obchodní pochůzku jsem měl naplánovanou až na pozdní večer. Některým transakcím prostě denní světlo nesvědčí. Rozbalil jsem balík od Schantila a z vrstev režného plátna a měkké jelenice opatrně vytáhl na světlo meč. Čepel metr deset dlouhá, jílec na šířku dvou mých dlaní. Nedržel jsem ho v ruce poprvé, a právě proto jsem ho uchopil s jistou obezřetností. Na pohled to byla dokonalá zbraň, skvěle vyvážená, čepel úzká jako u nejlepších chaabských mečů, nezvyklý asymetrický hrot posunutý do linie jednoho ostří. Měl jsem z něj stejně nepříjemný pocit, jako když jsem ho kupoval, možná ještě o něco výraznější, na zátylku se mi naježily chloupky a na okamžik mě ovládl pocit chladu. Možná to ale bylo tím, že jsem věděl, že tenhle nástroj určený k zabíjení je více než tři století starý a byl vyroben lidmi, kteří o jistých věcech věděli víc než my dnes. Na záštitě, příčce posílené prohnutým „S“ bez jakýchkoliv ozdob, byl v hmatovém jazyce čarodějů swaglish vyveden stručný nápis: Právě tak dobrý jako ten, kdo ho drží.

Slovem dobrý jsem si v daném kontextu nebyl zcela jist, u zbraně by se dalo přeložit i jako strašlivý nebo neúprosný. Opatrně jsem meč odložil, zabalil ho pouze do kůže a po délce převázal motouzem. Doufal jsem, že zájemce, o němž mluvil Brahm, se na sjednanou schůzku skutečně dostaví. Nepřistoupil jsem na jeho nabídku beze zbytku, měl k nabízeným knihám přihodit ještě kroniku Krachtiburgu a okolí, případně jinou faktografickou knihu o historii města. Brahm ve své stručné zprávě nepopisoval, jak na navýšení ceny zareagoval, pouze uvedl čas a místo domluveného setkání.

Vyšel jsem ze svého pokoje, minul dva další prázdné. Už jsem je prozkoumal. Jeden z nich byl kdysi zařízený jako dětský, ale mnoho z vybavení bylo odneseno a hodně dlouho se v něm neuklízelo. Druhý původně sloužil jako ložnice – vévodila mu prostorná manželská postel, podle drobných náznaků také delší dobu nepoužívaná. Liama obývala pouze druhou část domu rozděleného chodbou. V té byla velká pohodlná kuchyně a malý pokojík, v němž přespávala. Z kuchyně vedly ještě jedny dveře, pravděpodobně do komory na potraviny a další věci potřebné v domácnosti. Tam jsem ještě neměl příležitost nepozorovaně se rozhlédnout, odhadoval jsem, že se z ní dá sestoupit dolů, do přízemí, které sloužilo místo sklepa.

Nahlédl jsem do kuchyně. Liama čistila zeleninu a něco si přitom tiše prozpěvovala. Ve velkých robustních kamnech už hořel oheň a sálavé teplo zahánělo syrovinu předznamenávající blížící se noc. Až budu mít příležitost, pořádně si je prohlédnu, umínil jsem si už poněkolikáté. Zajímal mě rozvod vody, který se skrýval někde uvnitř. Ohříval vodu přiváděnou do koupelny s neskutečnou účinností a rychlostí.

„Přijdu pozdě, s večeří na mě nečekejte,“ vyrušil jsem ji.

Vzhlédla ke mně, okamžik vypadala vystrašeně, ale vzápětí opět nasadila obvyklý neutrální výraz.

„Jistě, díky, že jste se zmínil.“

Bála se mě? Pořád mi nebylo jasné, proč mi nabídla ubytování. Asi nebyla nijak bohatá, ale skutečnou nouzí netrpěla a vzhledem k pohodlí, které dům poskytoval, mohla požadovat značně vyšší sumu.

„Tohle je váš dům?“ zeptal jsem se hlavně proto, abych ji mohl ještě chvíli pozorovat.

„Ano, vlastně přesněji tahle část kvadrupu,“ přikývla. „Kvadrup je staré jméno pro čtyři domy spojené do jednoho obranného celku,“ vysvětlila, když spatřila můj udivený pohled. „První usedlíci je tak kdysi dávno stavěli. Ve městě jich stále pár najdete.“

„Vyrostla jste tady?“ zkusil jsem ještě jednu otázku.

„Ne,“ zavrtěla hlavou a při vzpomínce ztratila část ostražité bdělosti. „O pár ulic dál, v jiném kvadrupu.“

„Takže vám nepřijde těžké dělit se s dalšími lidmi o dvůr a podobně.“

„A dodržovat nepsaná pravidla,“ souhlasila. „Přivdala jsem se a manžel před časem umřel. Při plavbě přes jezero se strhla bouře a utopil se. I s naším synem.“

Řekla to klidně, ale i když se to podle všeho stalo už dávno, věděl jsem, že čas má před sebou hodně práce a otázkou bylo, zda ji vůbec někdy dokáže udělat. Smíření se s osudem a zapomnění není dostupné každému.

„Je mi líto,“ řekl jsem tiše.

Přikývla a neodpověděla.

„Dnes večer má službu u dveří starý Dekil. Upozorním ho, že přijdete pozdě.“

„Možná ani nemusíte,“ zamyslel jsem se, „dorazím spíš až ráno a předpokládám, že vaši hlídači vstávají brzy, jako většina starých lidí.“

„Jistě,“ souhlasila a chybělo málo, aby se přitom zamračila.

„Chtěla jsem dnes udělat rybu. Koupila jsem lacině jesetera. A také jsem dostala velmi dobré bílé víno, hodí se k němu,“ nabídla.

To znělo víc než lákavě. „Spíš to nevyjde,“ pokrčil jsem rameny. „Je mi líto.“

Otočil jsem se a se zabaleným mečem v podpaží zamířil po schodech dolů. Až když za mnou s cvaknutím zapadly hlavní dveře, jsem si uvědomil, že se mě snažila udržet v domě. Proč?

Na schůzku s Brahmem jsem nešel rovnou, ale obvyklou oklikou přes pár hospod a náleven, kde jsem si dopřál něco k jídlu a pití. Při žvýkání houževnatého hovězího, které jsem zapíjel nakyslým vínem naředěným vodou v poměru jedna k jedné, jsem trochu lítostivě přemítal o Liamině nabídce. A o tom, co se skrývalo za ní.

Starý gangster na mě čekal venku, před podnikem, který si na posledních pár měsíců zvolil za hlavní stan.

„Od jednoho chlápka, co je mi zavázán, jsem si půjčil na dnešek jeho krámek,“ řekl místo pozdravu. „Tam si můžeme zboží prohlédnout beze svědků a beze spěchu.“

Naznačil směr, kterým půjdeme, a vykročil. Oba dva jsme se přitom okolo sebe obezřetně rozhlédli, ale já jsem nic neobvyklého nespatřil a on také vypadal spokojeně.

Mířili jsme k jižnímu okraji města, kde z hradby zbyly jen zbytky.

„Není to bůhvíjaký krám. Pořádný obchodník by mi neměl být za co zavázán,“ uchechtl se po několika minutách chůze.

Lhal, jeho styky sahaly mnohem výš než k pouhým malým kupčíkům. Skoro každý má nějaké ty zvrácené choutky a touhy a pouze ti nejmocnější vlastní prostředky k tomu, aby je uspokojili.

„Jsi nervózní,“ zkonstatoval jsem, když se potřetí ujišťoval, že má pod kabátem u opasku svůj dlouhý nůž.

„Jo,“ připustil. „Ten chlap je divnej. Tak divnej, až mi nahání strach.“

Brahmova síla spočívala i v tom, že znal své limity, něco podobného mi však nikdy neřekl. Šli jsme rychle a mlčky, podle toho, jaké uličky vybíral, rozhodně ne nejkratší cestou. Nechtěl, aby nás kdokoliv sledoval. V okrajové části nebyly žádné pouliční lampy, ulice jen tu a tam sporadicky ozařovalo světlo pronikající ven skrze zavřené okenice. Noc postoupila a my museli zvolnit, abychom se nepřerazili o hromady odpadků nebo si nepolámali nohy v odvodňovacích strouhách, jimiž byly ulice lemovány. Skutečnou kanalizaci nenahradily ani zdaleka, ale pořád lepší než nic.

„Jak nás najde?“ zeptal jsem se, když jsme se zastavili před z poloviny strženým domem. Nebo z poloviny dostavěným, ve tmě to nešlo poznat. Nepředpokládal jsem, že by Brahm byl tak neopatrný a informoval zájemce o místě setkání předem. To by pak snadno mohl připravit léčku.

„Přivede ho můj člověk.“

Chvíli rachotil klíčem v zámku.

„To je tak, když se to člověk snaží dělat poctivým způsobem,“ zanadával. „Vloupání by bylo snazší. A tišší.“

Konečně panty zavrzaly, dveře se otevřely a neslyšný zvuk nahradilo ticho. Tasil jsem nůž a následoval Brahma. Podvědomě jsem přitom zavřel oči, abych v temnotě posílil ostatní smysly. Někdo zde nedávno kouřil, ale to bylo spíš výjimečné, vítěznou vůní vyplňující každý kousek prostoru zůstávala vůně bylin, poznával jsem i několik druhů exotičtějších omamných rostlin. Nikdo tu na nás však nečekal – pokud nebyl odborníkem na čekání v malých uzavřených prostorách. I takoví existovali.

„Zavři, nemusíme zburcovat celé okolí,“ zabručel Brahm.

Mohla to být léčka a dokázal jsem si představit, že by se mého odstranění chopil sám.

Couváním jsem se vrátil zpět ke dveřím a poslechl ho. Současně jsem zaslechl křesání a po chvíli se rozzářil plamen olejové lampy. Brahm vykouzlil z kapsy pět lojových svíček a rozložil je na stůl.

„Předpokládám, že se do těch knih budeš chtít podívat,“ řekl pouze.

Spolu se svým stínem jsem se rozhlédl, nůž jsem přitom držel těsně u těla. Obchůdek představoval maličkou místnůstku bez jakéhokoliv dalšího východu – vzhledem k rozměrům domu to znamenalo, že takových minikrámků tady bude víc. Okamžik jsem si připadal jako králík zahnaný do nory, ale pak jsem si uvědomil, že v nízkém stropu je poklop.

„Fred má tenhle malej kumbál a celou půdu. Na ní suší byliny,“ vysvětlil Brahm, posadil se na jedinou židli a upadl do lhostejného čekání.

Opřel jsem se o stěnu, otočil se stranou od lampy, aby mě neoslňovala a já si uchoval alespoň částečně noční vidění. Stěna byla jen nahrubo, nepořádně omítnutá, nízko u podlah při stěhování něčeho těžkého odřená až na samotné zdivo. Dřevěná podlaha občas sama od sebe zavrzala, jinak panovalo ticho. Skoro jsem měl pocit, že slyším syčení hořícího knotu lampy. Nemělo cenu se zbytečně vyptávat, kdy zájemce přijde. Brahm to pravděpodobně sám přesně nevěděl, ale určitě nijak netoužil trávit noc v malé místnůstce, zvlášť když měl spoustu zajímavých povinností, jak mi sám nedávno prozradil.

Že se někdo blíží, jsem vycítil dřív, než se ozval zvuk kroků následovaný tichým zaklepáním na dveře. Pomalu, rychle, rychle, pomalu. Vzhlédl jsem k Brahmovi.

Nepohnul se, jen přikývl.

„Můj člověk, vše je v pořádku,“ řekl, sáhl si za rameno a přetáhl si přes hlavu kápi.

Nikdy dřív jsem u něho takový kus oděvu neviděl, musel si ho připravit speciálně pro tuto příležitost.

„Nechci, aby mě někdy poznal. Je to šlechtic stejně jako ty.“

Doufal jsem, že se mi v obličeji nic neodrazilo. Odkud tohle Brahm věděl? A kolik toho sakra věděl?

„Rozumím,“ řekl jsem pouze.

Přistoupil ke dveřím a opatrně je otevřel. Slabé světlo svíčky ho změnilo v přízrak z víc než dvě stě let starých dřevorytů, na kterých muži v podobných oděvech putovali zplundrovanou zemí a pohřbívali oběti epidemií, aby alespoň oslabili nakažlivou smrt.

„Vše je připraveno podle dohody,“ zamumlal s hlavou skloněnou k zemi a ustoupil stranou.

Spatřil jsem sporého chlapíka s bledým obličejem vystupujícím z okolní temnoty. Obezřetně se rozhlédl a teprve potom uvolnil cestu zákazníkovi. Muž, který měl zájem o meč, byl hubený, ne – spíš na kost vyhublý; protáhlá tvář s očima tak hluboko utopenýma, že se ve špatném světle zdálo, že žádné nemá a majitel děsivého obličeje pozoruje svět jen skrze prázdné oční důlky. Byl o něco menší než já, ale ne o moc. Ne, byl o něco vyšší než já, opravil jsem svůj úsudek, poté co jsem vzal v úvahu, jak moc se hrbí.

Jediným pohledem umrlčí tváře obsáhl prostor a bez dalšího zdržování vstoupil. Byl oblečen do černi, ani jediná část jeho výstroje se neleskla. Dokonce i jílec meče byl matný, nepoznamenaný používáním. Napadlo mě, jak asi vypadá čepel, ale současně jsem si uvědomoval, že všechno přece jen vidět a vědět nemusím.

Stejně jako magnet přitahuje železo, jeho pohled neomylně přivábil v kůži zabalený meč na pultě. Otočil se, průvodce mu bez vyzvání vložil do ruky těžký balík. Položil ho vedle zbraně a upřel na mě pohled. Nepotřeboval nápovědu, aby pochopil, kdo je obchodní partner a kdo zprostředkovatel. Od očí se mu odrazilo světlo, jen díky letům zkušeností jsem sebou neškubl – nebyl to člověk. Až po pár sekundách jsem pochopil, že dojem absolutní cizosti způsobují chybějící panenka a duhovka. Vlastně mu nechyběly, jen byly tak světlé, až splývaly s bělmem, došlo mi se zpožděním.

Dveře vrzly, příliv studeného vzduchu pominul, Brahm i cizí muž vyšli ven a nechali nás o samotě.

„Tak se podívejme, zda zde máme, po čem naše srdce touží,“ pronesl jsem tiše a natáhl se po balíku.

Podle tvaru a váhy skutečně obsahoval knihy ukryté pod několika vrstvami režného plátna a důkladně převázané provazem. Pomalu, abych ho neznervóznil, jsem sáhl po noži a začal se propracovávat dovnitř. Prováděl to samé s mým zavazadlem, jak se jemu v ruce objevila dýka, jsem nezaregistroval. Když jsem skončil, nechal jsem na rozdíl od něj bowiák ležet na pultu, jen pár centimetrů od své pravé ruky. On si hrál s mečem, potřeboval jsem alespoň nějakou výhodu, pokud by se věci zvrtly.

Zapálil jsem svíčky, které přinesl Brahm, a při pohledu na hřbet první knihy jsem zatajil dech. Jmenovala se stručně Principy moci. Písmena názvu byla do kožených desek svou tvrdostí spíš evokujících dřevo vyryta nebo vyleptána. Okamžitě jsem věděl, že před sebou nemám originál, ale kopii, protože desky nebyly signovány jménem autora. To najdu až uvnitř. Na druhou stranu jsem už dříve zjistil, že tento druh kopírování starých knih byl založen na použití magie. V praxi to znamenalo, že kopie byla do poslední čárky, do poslední kudrlinky textu přesným obrazem originálu. Měl jsem před sebou artefakt z doby, kdy lidé ještě vládli magií v tom nejpůvodnějším slova smyslu.

Uvědomil jsem si, že jsem na okamžik zapomněl na okolí a cele se pohroužil do obdivování staré knihy. Mohl jsem být mrtvý, kdyby – kdyby můj společník nebyl zcela pohlcen zkoumáním meče.

Držel ho v pravé ruce v hřbetní poloze. Rukáv pláště se vykasal o něco výš a odhalil velké kostnaté ruce se zápěstími poznamenanými temně modrými žilami a výrazně vystupujícími šlachami. Obhlížel čepel proti svitu svíček, bříšky prstů se laskal s ocelí a nepřirozené oči získaly rudý nádech. Byl to zrakový klam, musel to být zrakový klam, ale přesto – pověrčivějšího člověka než já by to vystrašilo. Mě to pouze znepokojilo, trochu, možná trochu víc.

Vycítil mou pozornost a podíval se na mě, v očích stále ozvěnu něčeho nesrozumitelného. Sáhl jsem po noži, jako bych ho chtěl v dalším okamžiku vrátit do pouzdra.

„Jste spokojen?“ zeptal jsem se, prsty dotýkající se rukojeti.

„Já ano. A vy?“

Kdybych řekl ne, zaútočil by, šestý smysl mi to napověděl s naprostou jistotou. Před pár lety bych možná schválně odpověděl ne, ale dnes už jsem se na podobné hrátky s osudem cítil příliš starý. A hlavně – lhal bych. I ta jediná kniha za prastarou zbraň stála.

Znovu z pouzdra vytáhl dýku, přidržel ji vedle meče a chvíli si obě zbraně prohlížel. Stačil pohled a pochopil jsem, že je vyrobil stejný mistr, že patří k sobě. Pokud sbíral staré zbraně a podařilo se mu zkompletovat si levoručku s mečem, bylo mu přáno.

„Ano. Z mé strany je obchod uzavřen,“ potvrdil jsem.

Těmi slovy jsem pro něj přestal existovat. Dvěma dlouhými kroky se přesunul ke dveřím, otevřel je a byl pryč.

Následoval jsem ho, až když jsem slyšel slábnoucí skřípění štěrku pod jeho podpatky.

„Brahme?“ šeptl jsem. „Jsi sám?“

„Jo, jeho nosič už zmizel,“ povrdil mi ze stínu vedlejšího domku.

„Vezmi ty knihy, vyzvednu si je později. Chci vědět, co je zač.“

Vzápětí už jsem rázoval tmou a snažil jsem se divného zákazníka neztratit. A pokud možno do něj nevrazit, protože pochodoval se svou novou hračkou v ruce a vypadal, že s ní umí zacházet.

Po pár stech metrech to bylo mnohem jednodušší, protože jsem proti slabé záři šířící se z centra města rozeznával jeho siluetu. Šel rychle, nachýlený dopředu, samozřejmá jistota napovídala, že je na pohyb ve tmě zvyklý. Nesměl jsem zapomenout na jeho oči, možná v noci viděl lépe než normální člověk.

S tím, jak jsme se přesouvali do bohatších částí, jsem si nechával větší a větší rozestup, protože světla přibývalo. Pokud věděl, že je sledován, nevadilo mu to. Na křižovatce, které se říkalo koňská, protože v širší z ulic se obchodovalo s koňmi, zabočil doleva. Vojenskou tříčlennou hlídku viděl dříve než já, ale přesto nezvolnil krok a rychle se k ní blížil. Byl šlechtic, to jsem mohl odhadnout z jeho arogantního sebevědomého chování. Ale přesto si při procházení se s obnaženou zbraní koledoval o problém.

„Pane? Co tu děláte?“ řekl voják nejvíc vpravo.

Z mého pohledu se to dalo špatně odhadnout, ale pravděpodobně stál i nejvíc vpředu.

Muž neodpověděl, snad jen nepatrně snížil těžiště. Byl to blázen? Chtěl se vrhnout na trojčlennou patrolu? Vojáci byli zkušení a neváhali, okamžitě sáhli po zbraních. On přímo z chůze přešel do bleskového výpadu, a to bez jakékoliv finty, která by soupeře měla zmást. Jenomže jeho útok byl tak bleskový a překvapivý, že stejně zasáhl. Nechal vojáka padnout k zemi, úkrokem se přesunul vlevo, aby na něj mohl jen jeden soupeř, téměř neviditelným krytem odvedl pohotově tasenou čepel stranou, současně se dostal až k nechráněnému boku. Nebodl ani nesekl; přešel k obojručnému držení, postoupil vpřed a zdánlivě lehce přitom potáhl mečem. Jednou rukou zbraň vedl a druhou s využitím páky dlouhého jílce dával bleskovému řezu sílu. Voják padl k zemi s rozťatým hrudníkem. Třetí muž ustupoval a držel svou zbraň ve vysokém střehu. Krátké, chraptivé zasmání. Vrah pozvedl meč kolmo k obloze a pak se dvojitým přísunem tak rychlým, že splynul v jediné dupnutí, dostal před poslední oběť paralyzovanou strachy. Krátké zasvištění, sek šel přímo proti v poslední chvíli nastavenému krytu, ocel zařinčela. Voják pustil torzo zbraně, která už ho nezachránila, a zhroutil se k zemi. Zabiják vzhlédl k noční obloze a rozesmál se nelibozvučným, nepřirozeným smíchem. Náhle umlkl, jako by zapomněl, co ho rozveselilo, rozhlédl se, jako by netušil, kde se tu vzal, a v dalším okamžiku si to opět rázoval vpřed.

Spěchal jsem za ním, po předvedeném masakru jsem tím spíš chtěl vědět, co je zač. Dvě hodiny jsem se po jeho vzoru bezcílně trmácel ulicemi sem a tam. Nezdálo se, že by věděl, že ho sleduji, a snažil se mi uniknout. Chodil sem a tam jako člověk, který si potřebuje vybít energii nebo neví, co by měl podniknout dál, ale má nutkání něco za každou cenu dělat. Nakonec zamířil do zahrady jedné z velkých vil na východním okraji města. Brána kupodivu nebyla zavřená. Než jsem se rozhodl, zda se tam za ním vydám, či nikoliv – v temném nepřehledném prostoru mi snadno mohl nachystat léčku, vyřítil se ven jezdec na koni a ztratil se ve tmě. Slyšel jsem, jak se někdo šouravými kroky blíží, zavírá a pak s úsilím zasunuje závoru. Neznámý mi unikl, ale doufal jsem, že se později z toho, kdo vilu vlastní a kdo v ní bydlí, o něm dozvím víc.

Uvědomil jsem si, že se pomalu blíží svítání, noc uplynula, ani jsem nevěděl jak. Pokud nebudu příliš spěchat a cestou zpět si prohlédnu tři mrtvé, které při troše štěstí dosud nikdo neobjevil, dojdu k Liamě právě včas na brzkou snídani.

Ninjové, čarodějové a fanatici

Slunce ještě nevyšlo, ale do chvíle, kdy se objeví nad horizontem, zbývalo jen pár posledních okamžiků. Bamegi měl pocit, že od rozednění teplota každou minutu o něco klesá. Vlhkost dechu se srážela v hustou mlhu, tráva přežívající na okraji ulice, kde ji procházející lidé nezašlapali, se pyšnila stříbrným přelivem jinovatky. Strašně rád si po ránu přispal. Za celý život si pamatoval jen čtyři dny, kdy měl možnost zůstat pod teplou pokrývkou, jak dlouho si přál. Dvakrát z toho byl raněný. Teď právě dřepěl na patách nad mrtvolou a zamračeně pozoroval ránu v hrudi. Okolo se shromažďovali zvědavci, ale vojáci je drželi v patřičném odstupu – to byla jedna z výhod toho, že jim Varatchi zařídil spolupráci městské rady.

„Co vidíte?“

Lehce obtloustlý mladík s masitým krkem a ustupující bradou, která se už teď skrývala v rostoucích záhybech tuku, dokazoval, že každé plus má své mínus. Jmenoval se Faynisch, měl dokonalou vizuální i sluchovou paměť a sám o sobě prohlašoval, že je očima a ušima Jeho Excelence. Podle Bamegiho byl současně i osinou v prdeli, ale to mu zatím neprozradil. Ještě nepřišel ten správný čas.

„Toho chlapa někdo bodl do hrudi. Rovnou do srdce,“ odpověděl stroze Bamegi.

S Varatchim osobně by to bylo snazší, byl chytrý a zkušený, nepotřeboval vysvětlovat každou zjevnou podrobnost.

„To je všechno, co dokážete z rány vyčíst?“ zeptal se podezřívavě Faynisch.

Gaspru, právě zkoumající mrtvého číslo dvě, zaregistroval znechucený pohled svého velitele a zdvihl obočí levého oka. Bamegiho pobavilo, že Faynischův život visel na vlásku a sebevědomý mladík o tom neměl ani ponětí. Gaspru byl samotář, moc toho nenamluvil a kromě práce měl jen dva koníčky. Jednou měsíčně se, pokud nebyl na dlouhodobé akci, zpil do němoty a jinak každou volnou chvíli věnoval tréninku přerážecích technik. Původně to nedělal kvůli zápasu beze zbraní, byl natolik znalý a zkušený, že si uvědomoval, jak málo cenná taková dovednost pro skutečný boj je. Spíš chtěl zjistit, co všechno je možné pouhou pěstí, dlaní, prsty, hřbetem ruky nebo čelem přerazit, prorazit, rozdrtit. Dlaň pravé ruky, kterou používal nejčastěji, měl po letech nácviku nejrůznějších technik na tloušťku třikrát silnější než normální člověk a její kůže připomínala něco mezi rohovinou a leštěným dřevem.

Později víceméně náhodou zjistil, že jeho koníček má i praktické využití – dokázal zabíjet holýma rukama tak, že ani lékař nedokázal odhalit skutečnou příčinu smrti. Uměl rozdrtit srdce, aniž by poškodil hrudník, nebo naopak promáčknout hrudník takovým způsobem, že přivolaný soudní vyšetřovatel konstatoval napadení rozzuřeným buvolem.

Bamegi jen zavrtěl hlavou. Varatchi byl přece jen jejich zaměstnavatel a nemohli mu jen tak, kvůli osobnímu pohodlí, zabíjet lidi. Možná později, až se Faynisch stane nesnesitelným a bude to opravdu nutné.

„Bod není mělký ani zbytečně hluboký, přesně takový, aby zasáhl srdce. Byl proveden štíhlou čepelí s výrazným hrotem. Přesto se vrah nebál, že se mu zlomí.“

„Proč by se měla zlomit?“ nechápal Faynisch.

„Úzké dlouhé čepele, takové, jaké se v paláci používají k soubojům, se často lámou. Stačí zavadit o žebro. U souboje jeden na jednoho podle pravidel to samozřejmě nevadí. Tenhle muž však stejnou zbraní hodlal zabít ještě další dva lidi,“ vysvětlil Bamegi klidně a přesunul se k mrtvému číslo tři. Toho zatím neprohlížel. Varnet mu podal torzo meče, Darnet, jeho dvojče, držel zbytek čepele a nedůvěřivě si ji měřil. Dvojčata tvořila dokonale sehraný tým a vyplácelo se nechat je pracovat společně. Dokázala věci, které by jednotlivec, nebo dva tři jiní dokonale vycvičení muži, nikdy nezvládl.

Bamegi si opět dřepl, a než se soustředil na detaily, snažil se udělal si celkovou představu, jak voják vlastně zemřel. Sek šel shora dolů, rozťal lebku od temene až ke krčním obratlům a pak pokračoval vlevo podél páteře až k rozkroku. Bamegi upíral pohled na páchnoucí vnitřnosti rozplizlé na dlažbě do podoby bizarní chobotnice, ale nevnímal je. Kdo tohle mohl dokázat? A čím? Pak si uvědomil, že drží v ruce zbraň mrtvého. Podíval se na robustní, čtyři centimetry širokou čepel. Mrtvý se kryl správně tupím, přesto ocel nevydržela. Lom, byl-li to vůbec lom, byl podivně hladký, téměř zrcadlově hladký.

„Co to znamená?“ chtěl vědět Faynisch.

„Nevím,“ odpověděl Bamegi a vtiskl mu zničenou zbraň do ruky. „Podívejte se sám.“

Postavil se a zamyšleně pozoroval zatím bledé stíny okolních lidí. Nechtěl se spolehnout jen na Varatchiho trik s falešným starým skladištěm pradávného kouzelnického klanu – sám učil své žáky, že pasivní přístup ke skutečnosti je největší chyba, které se mohou dopustit. Předpokládal, že Koniáš, pokud je opravdu v Krachtiburgu, může mít problémy i s nějakou další skupinou mající zájem o magické artefakty, případně s vojáky, městskou gardou a podobně. Proto monitoroval jakékoliv odchylky od běžného pořádku. Mrtvý ve rvačce v hospodě na periferii byl normální záležitostí, tihle tři nikoliv. Ale nezdálo se mu pravděpodobné, že by v něčem takovém měl prsty právě Koniáš. Knihy žoldnéřů přečetl tolikrát, že je znal nazpaměť, navíc o něm hodně dlouho přemýšlel. Pomalu ho začínal znát a měl pocit, že mu i rozumí – Koniáš byl pragmatik a nikdy nezabíjel bezdůvodně. Občas možná ušel i deset kilometrů místo jednoho, aby zabít nemusel. Na druhou stranu si nedělal iluze – ten muž byl dokonalý zabiják, a pokud se rozhodl, dokázal nemilosrdně zlikvidovat celý oddíl ozbrojených mužů.

~~~

Samuel Wicker stál v poníženém předklonu již několik minut a víc a víc ho bolela záda. Starosta zapadlé vesnice by se však před vyšetřovatelem Konventu hrbil strachy, a tak mu nezbývalo než se chovat stejně.

„Občas tudy nějací lidé projedou, to ano. Ale jen málokdy se zastaví na jídlo. Naše hospoda prý pro ně není dost dobrá, nevyděláme na nich,“ dodal se zdůrazněnou lítostí.

Tohle nebyla odpověď, kterou by vikomt Karlonis chtěl slyšet. Seděl na dřevěném, řezbami a malováním zdobeném trůnu, který si s sebou přivezl v rozloženém stavu a který jeho lidé tři předchozí hodiny dávali dohromady, moc jeho úřadu podtrhovali dva obrovští muži v těžkém brnění se strašidelně působícími přilbami napodobujícími dračí tlamy. Každá musela vážit dobrých pět kilogramů. Ruce měli volně položené na jílcích obojručních mečů opřených hroty o zem a z držení jejich těla se dalo vyčíst, že váha výstroje opravdu není malá. Wickera napadlo, že rituální oděv osobních strážců hlavního vyšetřovatele Konventu, jehož povinností bylo potírání magie a čarodějů na celém světě nezávisle na tom, kdo území vládl, se za uplynulá staletí stal poněkud nepraktickým. Byli ti dva vůbec schopni bojovat, nebo veškerou svou sílu a vytrvalost spotřebovali na to, aby vůbec ve svých příšerných brněních vydrželi?

„Ten chlap je naprostý pitomec,“ zanaříkal vikomt téměř zoufale.

„Stejně jako všichni ostatní v téhle vesnici. Je to celá osada pitomců,“ doplnil snaživě zapisovatel.

„Pane?“ muž menšího vzrůstu s úzkým obličejem dosud se skrývající za trůnem přistoupil ke Karlonisovi a něco mu šeptal do ucha.

Byl oblečený v šedém nenápadném oděvu a ze všeho nejvíc připomínal myš. Wicker byl sice už starý, ale sluch měl lepší než mnozí mladíci a díky tomu výměnu názorů slyšel.

„Sire, jestli dovolíte, položím tomu hlupákovi otázky takovým způsobem, aby je dokázal pochopit. Myslím, že pro muže vašich kvalit je nemožné snížit se na úroveň těchhle debilních budižkničemů.“

„Dejte se do toho, Afronzi,“ mávl vikomt Karlonis blahosklonně rukou.

Wicker se soustředil. Karlonis byl naprosto neschopný člověk, kterému císař propůjčil titul hlavně proto, aby ho později saxmundsenovská mocenská klika protlačila na post hlavního vyšetřovatele Konventu a ještě víc tak oslabila vliv celé inkviziční organizace. Karlonis se však na své pozici udržel překvapivě dlouho i bez dalších císařských zásahů, a občas dokonce překvapivě vykazoval i nějaké výsledky. Možná za ně byl odpovědný právě ten šedivý našeptávač. Velmistr ho nemínil podcenit.

Afronzi vystoupil zpoza trůnu a postavil se ze strany k Wickerovi.

„Pomáhání čarodějům je hrdelní zločin,“ začal klidně. „Rozumíš tomu? Pokud nerozumíš, řekni.“

„Já ale žádné čaroděje neznám,“ hrál klanový velmistr dál svou roli.

„To rozhodne soud, případně tady Jeho Excelence hlavní vyšetřovatel sir Karlonis,“ uklonil se Afronzi chlebodárci.

„Víš, jaký je trest za napomáhání čarodějům?“ vrátil se k původní otázce.

„Ano, pane,“ přikývl Wicker.

„Objevují se ve vesnici často cizí lidé?“

„Cizí lidé jsou čarodějové?“ odpověděl Wicker znovu otázkou. „To jsem nevěděl.“

Karlonis právě dopil džbán cideru a jeden z vesničanů pohotově s přihlouplým úsměvem podal jeho sluhovi další.

Wickera už záda nesnesitelně pálila a měl pocit, že se vyčerpáním chvěje, na čele cítil pot. Okamžik uvažoval, zda je to strachem, ale pak myšlenku zavrhl. Ne, bylo to jen tím, že už je starý a unavený.

„Tak odpověz,“ pobídl ho Afronzi.

„Jistě, Vaše vysokoblahorodí,“ zakoktal se Wicker. „Jen nevím, co to je často. Sem tam nějací přijedou, to ano.“

Afronzi zhluboka vydechl a položil další otázku. Ovládat se Karlonisův pobočník uměl, to mu musel Wicker nechat.

Velmistr dál navzdory osobnímu nepohodlí pokračoval ve své roli a nechal Afronziho, aby se maskou omezenosti obtížně propracovával k informacím, které hodlal hlavnímu vyšetřovateli podstrčit.

Dobře si uvědomoval, že dlouhodobý obchod s artefakty je rizikový a může Konvent přivést na stopu. Teď přišel čas spolehnout se na pečlivě vybudované krytí chránící celý klan.

Trvalo to ještě nesnesitelně dlouho, ale nakonec byl Afronzi spokojený a svému lehce přiopilému pánovi hovícímu si na trůnu přímo na místě poskytl stručný výtah z výslechu.

„Je to jasné, pane. Tahle vesnice plná idiotů leží přímo na stezce, kudy se do Vnitřní říše pašují magické předměty. Oni o tom však nemají ani ponětí. Jsou na to příliš hloupí. A také chudí, kdyby se na obchodu podíleli, byli by na tom lépe. I místní starosta je naprostý chudák.“

„Ale cider dělají dobrý,“ smál se spokojeně Karlonis. Afronzi jen přikývl a pokračoval dál.

„Předpokládám, že kurýři tudy bud přímo procházejí, nebo osada slouží jako bezpečné místo pro mrtvé schránky. Peníze za zboží, dodavatel nezná zákazníka, klasický scénář. Možná bychom pár lidí měli poslat na mučidla. Třeba by si na něco vzpomněli.“

Wickerovi zatrnulo. Původní obyvatelé nevěděli nic, a i kdyby si něčeho všimli, pochyboval, že by si vzhledem ke své uměle vyvolané idiocii dokázali uvědomit, co to vlastně znamená. Ale pokud by se do spárů některého z inkvizitorů Konventu dostal někdo z klanu…

„Ale ne, řekl jsem, že už nechci!“ zahihňal se Karlonis, když před něj vesničan bez vyzvání položil další džbán. „Ale vlastně proč ne, když je to tak dobré,“ opravil svůj názor.

Afronzi strnule stál v uctivém postoji a čekal, jak pán naloží s jeho návrhem.

„Ukažte mu nějaké obrázky a uvidíme, co dál,“ vrátil se u dalšího doušku vikomt překvapivě k důvodu jejich návštěvy.

Afronzi zpoza šedivého hábitu bleskovým pohybem vytasil obrázek, od kterého si sliboval nejvíc. Nakreslil ho mladý chlapec, který by se za jiných okolností mohl stát umělcem, takhle jen pásl svou starší sestru a kreslil její zákazníky. Přesněji ty, kteří ho zaujali.

Samuel Wicker pohlédl na dokonale vyvedenou podobiznu a v posledním okamžiku, než se na jeho tváři objevil užaslý úlek, ho nahradil radostným překvapením. Během sekundy bleskových kalkulací si uvědomil, že nemůže lhát, protože i když s mužem na obraze jednal přes prostředníka, popřít fakt, že ve vesnici bydlel, by bylo potenciálně nebezpečné. Nenapadlo ho, že obyčejný zabiják, kterého hledal, se zapletl s Konventem. „Viděl jsem ho, byl u nás před týdnem!“

Podíval se na Afronziho jako někdo, kdo má radost, že konečně může vyhovět. Byl rád, že tahle zkouška přišla až nyní, před deseti lety by ji pravděpodobně nezvládl a přišel by tak o všechno. O hlavu i celoživotní dílo.

Na obrázku poznal člověka, kterému nabídl značnou částku, aby až přijde ten správný čas, zabil lovce artefaktů najatého na vyloupení tajného skladiště Maaterenditů. Pak bude klan opět dokonale skryt a nikdo ho nebude moci vystopovat.

„Co byl zač, odkud šel a kam?“ vychrlil Afronzi tři otázky v jedné větě.

Karlonise už nezajímaly. Poslední stopy cílevědomosti se utopily v další dávce cideru, labužnicky ho upíjel a rozhlížel se po na pohled idylickém okolí. Vypadal jako člověk, který právě má všechno, po čem touží.

„Odtamtud přišel a šel tam,“ ukázal Wicker podle pravdy. „Nevypadal na obchodníka. Měli jsme strach, že nezaplatí za nocleh, ale nakonec se ukázal jako poctivý člověk,“ drmolil snaživě.

Přitom si nedokázal pomoci, aby portrét vyvedený hrubozrnným pastelem zanechávajícím v nekvalitním papíře škrábance neobdivoval. Malíř ve svém díle dokonale vystihl rysy, které Wicker u najatého zabijáka vypozoroval jen díky svému talentu: živočišnou až animální poživačnost a krutost.

„Mohu vám ukázat světnici, kde bydlel!“ navrhl Afronzimu s předstíraným nadšením.

Ten jen odmítavě mávl rukou. Na své současné místo vikomtova rádce se vyšvihl jen před pár měsíci a ještě nedávno musel sám fyzicky vykonávat nejrůznější úkoly, proto se jich stranil, jak mohl – i když to bylo někdy na škodu věci, protože na úsudek hloupých podřízených se nemohl spolehnout jako na svůj vlastní.

„Vaše vysokoblahorodí, pane nad světem,“ obrátil se Wicker přímo k opilému Karlonisovi.

Zvládl nebezpečnou situaci a teď z ní chtěl i něco vytěžit.

Vikomta pitoreskní titul, jímž ho obdařil, pobavil, až se rozesmál.

„Co si přeješ, výrobče vynikajícího jablečného vína?“ zeptal se vyšetřovatel v dobrém rozmaru.

„Nemohli bychom do města poslat naše zboží ve vašem doprovodu? Samozřejmě, rádi se vám za vaši laskavost odvděčíme!“

„Ty hlupáku!“ zareagoval na opovážlivost Afronzi a vyťal Wickerovi políček.

Nerespektování statutu svého pána vnímal jako ponížení vlastní osoby.

„Jen ho nech. Myslím, že cesta s několika sudy tohoto velmi zdravého nápoje bude mnohem snesitelnější,“ zarazil ho Karlonis stále rozchechtaně.

Wicker si v duchu gratuloval. Právě získal jedinečné krytí pro cestu svých lidí až do Krachtiburgu.

V duchu se už rozhodoval, jakým způsobem mu Afronzi za ten políček zaplatí. Wicker byl možná jen velmi mizerný čaroděj, ale toxikolog, odborník na jedy a jiné nebezpečné substance, na slovo vzatý. Ne, zabít ho nehodlal, to by na něj mohlo vnést podezření. Existovala však spousta jiných způsobů, jak někomu znepříjemnit život.

Malá a velká tajemství

Liama se cítila mizerně, jako každé ráno po noci, kdy toho moc nenaspala. Zpočátku ji děsil každý šramot z ulice, potom ji v noci budily noční můry minulosti. Kupodivu se ale vůbec nebála toho, co se chystala udělat. Vyklouzla z postele, otevřela dveře a okamžik zaváhala, než vešla do kuchyně jen v lehké noční košili. Zatím se nerozednilo a její podnájemník si dlouho četl. Ještě po půlnoci, když šla na záchod a opláchnout si obličej zbrocený potem nočních můr studenou vodou, pronikalo škvírou pod dveřmi světlo. Navíc včera se ze svých podezřelých pochůzek vrátil až na snídani. Pravděpodobně teď tvrdě spal. Přesto by se měla obléct, uvědomovala si, nechtěla zbytečně provokovat žádného muže.

Dům byl tichý i ptáci zatím mlčeli. Čtyřmi rychlými, téměř tanečními kroky se přemístila k peci. Přestože večer zametala, cítila pod bosými chodidly drobná zrnka prachu. Otevřela dvířka ohniště, z koše po hmatu vybrala několik nadrobno naštípaných třísek a vložila je dovnitř. Na ně položila větvičky a pak dvířka přivřela. Ze džbánu nalila do kameninové mísy vodu a opláchla si obličej, paže, břicho a slabiny. Zamyšleně si přejela dlaní po břiše. Přestože už jednou rodila, měla ho ploché a pevné. Jednou rodila a přineslo jí to jen bolest. V duchu se okřikla. Přineslo jí to i spoustu šťastných chvil, na ty však raději nevzpomínala vůbec. Rychle se vytřela dosucha ručníkem z hrubě tkaného plátna. Sprcha by byla mnohem lepší, ale dnes na ni neměla čas, navíc nechtěla vzbudit zvědavost svého podnájemníka spícího přes chodbu za dvěma dveřmi. Přehodila přes sebe oblíbené šaty, na tak brzké ráno příliš tenké, ale to ji včera nenapadlo. Voda v hrnku už vařila. Vklouzla do dřeváků a vhodila do vody dvě hrsti kávy. Napočítala do deseti, zručně posunula hrnek na stranu a z porcelánového džbánku s pokličkou ho až po okraj dolila mlékem. Opatrně se napila a sama pro sebe se usmála. Málokdy se jí podařilo odhadnout množství vody, kávy i mléka tak přesně, aby byla káva silná, zbytnělá tučným mlékem, horká, ale současně se hned dala pít. Dnes ano, rozhodla se, že to bude brát jako dobré znamení.

Ven na terasu šla rychle a zdánlivě sebejistě, jako by necítila žádné pochyby. Nebyla to pravda, a to přesto, že volba vlastně ani nepadala na ni. Chtěla jen pomoci, to bylo všechno.

Po paměti seběhla po schodech dolů na dvůr utopený ve tmě a pak okolo studny k protější tesařské dílně. Mapuši už na ni čekala.

„Bála jsem se, že nepřijdeš,“ špitla mladá žena.

Liama ji v temnotě vůbec neviděla a víceméně jen po sluchu odhadla její polohu.

„Zbytečné obavy, slíbila jsem ti to,“ odpověděla šeptem a opatrně nahmátla její oblé, sestouplé břicho. „Spíš jsem se bála, že už to na tebe přijde, čekali jsme moc dlouho.“

„Jen kope, lenoch,“ zasmála se tiše druhá žena ze tmy.

Liama nechala klábosení, přistoupila ke stěně dílny ještě o poznání temnější než obloha a po chvíli šátrání našla dveře. Odemčené – sama se o to postarala.

„Uvnitř si rozsvítíme,“ broukla, spíš aby uklidnila sebe než svou průvodkyni. Jít poslepu do prostoru, který až tak důvěrně neznala, nebylo nic příjemného.

Konečně za sebou zavřely a zapálily svíčku. Mezi truhlářským ponkem a stolem zaplněným nařezanými deskami stála kolébka. Liama potlačila bolestné syknutí. Byla stejná jako ta její, vlastně Petříkova. Mohutná, zčernalá lety, kolébka sloužící celým generacím. Stářím ztmavlé dřevo ostře kontrastovalo s vonícími světlými deskami a prkny všude okolo.

„Je něco špatně?“ téměř se při pohledu na bolestí staženou tvář své společnice vyděsila Mapuši.

„Ne, všechno je v pořádku, jen mám svoje dny a není mi nejlépe,“ zalhala. „Tak jak ses rozhodla?“

„Co si myslíš ty?“ rodička k ní vzhlédla a nervózně si objala břicho.

„Je to jen tvé rozhodnutí,“ odpověděla schválně s kamennou tváří a dál pozorovala kolébku. „Nebude mi vadit, když řekneš, že nechceš. Doprovodím tě po schodech nahoru a na tohle brzké ráno obě zapomenem.“

Mladá žena sevřela rty, její měkký výraz ještě znásobený kulatostí pokročilého těhotenství ustoupil sveřepému zaujetí.

„Já chci, aby dítě bylo takové, jaké má být,“ odpověděla nakonec.

Liama přikývla a v duchu se jí ulevilo. Bála se, že se její přítelkyně rozhodne jinak, ale ovlivňovat ji nechtěla.

„Tak se dejme do toho,“ pronesla pouze, vybrala si ploché dláto a začala zručně rozkládat kolébku. Spoje nebyly lepené, pouze do sebe těsně zapadaly a na několika klíčových bodech je posilovaly dřevěné kolíky, které šly při troše snahy vytlačit. Netrvalo dlouho a kolébka se změnila v hromadu součástí.

„Teď mi pomoz, musíme zevnitř vytáhnout slídové desky, ale nesmíme je za žádnou cenu polámat.“

Tentokrát jim to šlo hůř, ale nakonec z bočnic kolébky vysunuly osm tenkých desek ze štípané slídy. Šedý povrch kamene pokrývaly komplikované diagramy, které na první pohled připomínaly velmi složitou a originální uměleckou mozaiku. Na druhý z nich mrazilo v zátylku.

„Ale teď bude kolébka mnohem lehčí!“ zarazila se Mapuši.

„Nebude,“ usmála se na ni Liama, přešla až do rohu místnosti a odstranila dvě prkna podlahy ukrývající tajnou schránku.

Do očí jí přitom vhrkly slzy. Když schránku otevírala tehdy, pomáhal jí Petr a jejich syn byl jen příslibem v jejím lůně.

„Vyměníme je,“ řekla strozeji, než zamýšlela, a ukázala Mapuši připravenou sadu obyčejných kamenných desek obdobných rozměrů, jako měly ty, které právě z kolíbky vytáhly.

Trvalo jim to déle, než čekaly, a skončily až těsně před východem slunce. Liamu při návratu domů zastihli nejčileji probuzení obyvatele kvadrupu. To už však pod paží nesla vědro s vodou a všechny naoko radostně zdravila. Cítila se unavená, a to mnohem víc, než odpovídalo vynaložené námaze. To ta kolébka a staré vzpomínky, uvědomovala si. Toužila po chvíli klidu v kuchyni a zbytku bohužel studené kávy, která na ni čekala.

Po čem člověk touží, většinou nedostane, uvědomila si s hořkostí, když dorazila domů. Její host, ten příliš vysoký muž s rozbitým obličejem a očima, v nichž se nevyznala, stál u pece, na hluboké pánvi škvařil slaninu, tucet skořápek na stole prozrazoval, jaké jídlo právě vytváří.

„Vstávala jste časně,“ pronesl, aniž by se k ní otáčel.

„Ano, občas špatně spím,“ odpověděla neutrálně a s napětím čekala, co z toho vzejde.

„Uvařil jsem čerstvou kávu a snídaně bude za chvíli,“ pokračoval, současně na pánev se slaninou vlil rozmíchaná vejce.

„Tak dobrou, jakou jste mě pohostila hned první den, jsem nesehnal, ale snad bude taky k pití. Sladíte?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou, ale pak si uvědomila, že k ní stojí zády.

„Ne,“ řekla nahlas.

Místo odpovědi se otočil a do dvou hrnků nalil štědrou porci černé vonící tekutiny.

„Čím jsem starší, tím silnější mám rád,“ věnoval jí úšklebek a dál se věnoval přípravě snídaně.

Byl to úsměv, pochopila se zpožděním. Jizvy ztěžovaly porozumění mimiky jeho pošramocené tváře. A s překvapením zaregistrovala, že měl téměř čtverácký, pobavený pohled. Uvědomovala si však, že v jeho očích se toho skrývalo ještě mnohem víc. Muselo, protože jinak by s sebou neustále nevláčel tolik nožů.

„A nebojte se,“ dodal, když na dva talíře servíroval porce pro čtyři vyhládlé muže. „Nebudu požadovat slevu. Vzala jste mě přece na byt kvůli penězům, nebo ne?“

„Jo, patnáct stříbrných je patnáct stříbrných,“ nenechala si to líbit.

Posnídali mlčky. Jemu to očividně nevadilo a kromě pár oceňujících pohledů, které by ji za jiných okolností potěšily, se věnoval vlastním myšlenkám. To z jeho tváře veškerý humor vyprchal a vypadal jako člověk, jenž viděl až příliš mnoho věcí, které se mu ani za mák nelíbily. Nevadilo jí to, po ránu toho nikdy moc nenamluvila. Ani s Petrem.

~~~

Hned po snídani jsem začal úřadovat. To znamenalo, že jsem se postupně objevil v penzionech, kde jsem si platil falešné ubytování, vynadal majitelům a personálu, že je jídlo studené, pivo slabé; zkontroloval, zda se po mně někdo nesháněl, a pokud ano, jak vypadal. V hostinci U zelí, který jsem tak pokřtil podle charakteristického odéru linoucího se dnem i nocí z kuchyně, jsem měl v době své nepřítomnosti nezvanou návštěvu. Podle všeho to byl obyčejný zlodějíček – nevšimnul si ani těch nejokatějších nástrah, které jsem na nenechavé zvědavce přichystal. Ztratilo se pouze pět stříbrných naoko schovaných v rádoby tajné kapse jedné brašny a nedávno zakoupená košile. Naaranžoval jsem nové nástrahy, které mě měly informovat o dalších návštěvnících, trochu ušpinil postel, do brašny pohodil dva další stříbrňáky a sešel do sálu, kde jsem si objednal pivo a chvíli jen tak zevloval u barpultu, aby si mě obsluha zapamatovala. Přitom jsem vyslechl lamentování nad tím, jak zdražila přeprava přes jezero, a někdo si stěžoval, že se ztratil chlap, který mu dlužil peníze. Na úřadě se jeho oznámení o zmizení dotyčného vysmáli. Asi ho to opravdu naštvalo, protože to svému kumpánovi opakoval třikrát dokola, a to pořádně nahlas. To zkrátilo mou trpělivost a tím pádem i čas určený na vytvoření falešného dojmu, že zde opravdu bydlím. Nechal jsem prakticky netknuté pivo na stole a zamířil za další pochůzkou. Vytváření falešných stop je tvrdá práce. Krátce před polednem vrcholil pouliční ruch, proplétal jsem se mezi lidmi, přitom si hlídal záda a ještě k tomu se snažil nevzbudit pozornost hlídkujících vojáků.

V restauraci, ne tak dobré, abych v ní budil pozornost, a ani ne tak špatné, aby v ní budil pozornost Schantil, jsme se sešli na oběd. Od snídaně už uplynula dlouhá doba a žaludek, který si rychle navykl na městský komfort pravidelné stravy, se hlasitě ozýval. V podnicích, po nichž jsem se až dosud potuloval, jsem po jídle příliš netoužil. Časy, kdy jsem vzal zavděk jakýmkoliv obědem, byly dávno pryč. Takové chování přichází s lety zkušeností, s moudrostí a taky samozřejmě dostatečnou hotovostí v kapse.

Schantil přišel později než já. To už jsem ucucával červený jiskrný bebouchet a zapíjel ho studenou vodou. Můj obchodní partner mi ze všeho nejvíc připomínal koženého panáka, jehož jedinou životní radostí je pořádně se naleštit tukem a pak čekat na postupný rozklad.

Objednal jsem si říční škeble, k nim kaviár a bílý chléb. To pro dobré trávení. Potom ke skutečnému najezení středně propečený biftek a úplně nakonec koláč politý horkým malinovým džemem. Přitom jsem sledoval, jak se Schantil soustředěně probírá jídelním lístkem, téměř jako by studoval účetní knihy. Číšník čekal. Bez přehnané uctivosti, ale také bez jakékoliv netrpělivosti. Prostě podnik tak akorát.

„Kaši. Pšeničnou kaši a k pití vodu,“ vybral si.

„Platím já,“ upozornil jsem ho pobaveně.

„Kaši a vodu,“ zopakoval.

„Dobré jídlo je požitek, který je škoda si odepírat,“ nadhodil jsem nezávazně a dolil si z karafy víno.

Léta v sudu ho zbavila přirozené ostrosti, svou lehce nakouřenou chutí se výborně hodilo k masu. Ke škeblím ne, ale člověk nemůže mít všechno.

„Tady máš ty mapy. Nejpodrobnější, jaké existují. Získal jsem je z císařského archivu,“ řekl a podal mi roli pergamenů.

Byl jsem rád, že nejsou na papíře. Ten vydrží mnohem méně.

„Klidně ti je mohl donést některý z mých lidí,“ dodal poněkud nespokojeně.

„Pozval jsem tě na oběd,“ připomněl jsem mu.

Vzhledem k tomu, co si vybral, jsem se jeho nespokojenosti nedivil. Ale třeba ho bolel žaludek.

Než nám donesli jídlo, letmo jsem si mapy prohlédl. Kartograf je vypracoval nedávno, přesně podle posledních předpisů a módy, panující mezi císařskými učenci. Nejvíc jsem se zajímal o Hnědou bažinu. Té věnovali až překvapivou pozornost, téměř se zdálo, že ji musel někdo velmi pečlivě procházet. Ale možná jen čerpali ze starších zdrojů.

Jedli jsme mlčky, musel jsem se přemáhat, abych do sebe všechno nenaházel bez ladu a skladu. Poslední dva týdny byly hodně hladové a tři dny Liaminy výtečné kuchyně zdaleka nestačily k nabrání původní váhy.

„Odkud vane obchodní vítr?“ zeptal jsem se, když odnesli talíře.

Schantil se nadechl, jako by chtěl proti této mezi byznysmeny neslušné otázce protestovat, ale pak si uvědomil, že jednou z věcí, za které mu platím a proč mu svěřuji své peníze, je to, že mi slouží i jako konzultant. Právě ze změn v obchodování se člověk jako já nejvíc dozví o globálním směřování císařské politiky.

„Cena obilí mírně stoupá a císař nakupuje. A staví další sýpky,“ začal Schantil vypočítávat a už v průběhu první věty přestal vypadat tak unuděně.

„Budování sýpek způsobilo, že rostou ceny dřeva, kamenických prací a vůbec, sehnat slušné zedníky začíná být problém,“ přešel k dalšímu odvětví.

Nechal jsem ho vykládat a přemýšlel, zda s tímto vývojem mám něco společného i já. Před nějakými čtyřmi pěti lety jsem měl prsty v podniku, který způsobil, že císař ztratil monopol na zásobování obilím. Skupina silných obchodníků financovala expedici, která vyústila v založení kolonie v úrodné zemi nikoho a kolonie teď víc a víc vyvážela. A císař její přebytky skupoval, jako by mu nestačily vlastní.

„A železo? Jak je na tom železo?“ využil jsem krátké pomlky k otázce.

Schantil zamžoural, jak se snažil rychle přeorientovat myšlenky. Byl pyšný na své znalosti a mně se jimi mohl pochlubit, protože jsem mu za to platil. Nechtěl mi je servírovat způsobem horším, než byl ten nejlepší možný.

„Žádný jasný trend. Například ruda z Ktelinu výrazně podražila a někdo skupuje i poukazy na další dodávky. Ale vytavené železo z východu si drží hodnotu, nebo jeho cena spíš mírně klesá,“ pronesl Schantil zádumčivě.

Pak přešel k obchodu s luxusním zbožím, jako byly koření, hedvábí, vzácná dřeva tvrdých stromů. To mě už tolik nezajímalo, i když na těchto komoditách se dalo vydělat asi nejvíc v nejkratším čase.

Schantil mi potvrdil, co jsem už sám začínal tušit. Nebo spíš změnil můj podvědomý dojem v tušení. Došlo mi to při jeho zmínce o obchodu se železem. Železo z východu zůstávalo bez ohledu na umění kovářů a tavičů příliš křehké na to, aby z něj šly vyrábět zbraně. Tvrdé, ale křehké. To ruda z Ktelinu poskytovala vynikající materiál pro výrobu čepelí, lučišť kuší a dalších skvělých věcí usnadňujících zabíjení. Mocní se začínali připravovat na válku. Na kontinentální krvavou válku všech proti všem, na střetnutí rychle se měnících aliancí. Císař a jeho věrný spojenec, bratranec Varatchi, tohle určitě nezačali. Drželi moc pevně v rukou už několik desítek let. Jiní si brousili zuby na trůn zdobený těmi nejnádhernějšími smaragdy.

Schantil vyprávěl ještě dlouho, já poslouchal a přitom přemýšlel, co se svými penězi udělám. Ne že by na nich tolik zálezelo, ale válka obrací žebříček hodnot vzhůru nohama. Pokud jsem je nechtěl proměnit v zlato a to někde ukrýt, nezbývalo mi než je předisponovat jinam, do obchodní plavby nebo jiného podnikání ve státech Obchodní ligy na západním pobřeží, případně na sever za Gutawskou poušť. Nechtělo se mi do toho – Impérium tvořilo střed světa, alespoň prozatím. Ostatní země zůstávaly většinou v zajetí primitivismu nebo představovaly jen malé ostrůvky civilizace a kultury. Samozřejmě kromě západního pobřeží. Na takové rozhodnutí však byl čas, musel jsem si ho pořádně promyslet. Vždy jsem mohl Schantilovi poslat pokyny po kurýrovi ve smluveném kódu. Fungovalo to tak již léta.

Nakonec jsem dopil víno i přinesený čaj servírovaný v zajímavě tvarovaném hrnečku se dvěma uchy. Možná byl vynikající, ale v čajích se nevyznám. Žízeň ale zahnal, to se mu muselo nechat. Skoro stejně dobře jako čistá pramenitá voda pár set metrů pod vrcholem hory. Sáhl jsem do kapsy pro peníze a ztuhl jsem. V jednoduché kožené peněžence šité tak, aby v ní mince zůstávaly naplocho, byly tři desetizlaťáky, tři zlaťáky a pár stříbrných. Možná se v té peněžence nacházely stále, ale ona nějakým záhadným způsobem zmizela z mé kapsy. Z druhé kapsy kazajky jsem vytáhl záložní zlaťák a položil ho na stůl. Schantil to správně pochopil jako znamení ukončení našeho setkání, postavil se, s lehkou úklonou se rozloučil a odešel. To se mi na něm asi líbilo nejvíc, nikdy nenadělal příliš řečí.

Kývl jsem na číšníka, ať mi přinese ještě skleničku vína, a trochu vzteklý jsem přemýšlel, jak mě někdo dokázal okrást. To znamenalo, že se ke mně nepozorovaně přiblížil na kontaktní vzdálenost. Místo sáhnutí do kapsy mě mohl klidně bodnout dýkou do zad. Během let na stezce jsem si vypěstoval skrytý smysl pro nebezpečí. Aniž bych na to myslel, permanentně jsem vyhodnocoval lidi okolo sebe, jejich bojový potenciál, fyickou kondici, prostě všechno, co mi mohlo pomoci přežít.

A zatím pomáhalo. Pomalu jsem si před očima promítal události celého půldne. Ráno jsem peníze ještě měl, tím jsem si byl jistý. Samozřejmě jsem si nedokázal vybavit úplně všechno, jen věci, které nějakým, jakkoliv mírným způsobem vyčnívaly nad hladinu obvyklé normálnosti. A pak jsem na to přišel. Okradla mě malá, hubená holka, skoro podvyživená. Třináct čtrnáct let, ne víc, bez ňader, se zubatě zastřiženou ofinou. Zpětně jsem si uvědomil, že si mě nenápadně, ale pozorně prohlížela. Oblečená byla do seprané haleny s pro ni příliš krátkými rukávy, kolem krku měla hodně obnošený a sepraný šátek, většina lidí by ho označila za kus hadru. Poté co mě ohodnotila, se o mě v proudu lidí otřela, vlastně do mě téměř vrazila, až jí šátek sklouzl dolů. Chytila ho dřív, než dopadl na zem, a s omluvným vystrašeným výrazem v očích se mi klidila z dosahu. V tom okamžiku jsem její chování vyhodnotil, že ji lidé tlučou a ona je na to zvyklá. Skvělá herečka – pouze se potřebovala vzdálit i s mými penězi. Upil jsem lok a sklenici odstrčil. Sice jsem byl okradený, to na náladě člověku nepřidá, ale zase jsem věděl kým. Aspoň něco.

Čas polední siesty vypršel. Zvedl jsem se a pokračoval v nabitém pracovním dni. Brahm mi zprostředkoval setkání s člověkem, který měl přesné plány rezidence barona Sortona. Sorton byl podivínský šlechtic, který spravování svého léna svěřil mladšímu bratrovi a sám se věnoval studiu historie. Do knihovny získal některé zajímavé svazky, které bych si rád prohlédl. Baron byl nadšenec a odolal všem nabídkám mých nákupčích. Když nemůže čaroděj k hoře, musí hora k čaroději, jak praví staré přísloví. A já ty knihy opravdu vidět chtěl. Pokud dnes všechno vyřídím bez velkého zdržování a dostanu se do kvadrupu dřív, než se vrátí většina jeho obyvatel, mohl bych se poohlédnout po kamenné výplni, kterou Liama s nastávající matkou vyměňovaly v kolébce. Napadala mě spousta věcí, proč to udělaly, ale pochyboval jsem, že je některá z nich pravdivá.

Zpět do civilizace

Janick se na chvíli posadil a opřel se zády o strom. Po třech dnech cesty byl na dně psychických i fyzických sil. Na rozdíl od ostatních se na voze nevezl ani chvíli, téměř celou cestu urazil po svých. Navíc ráno musel vstávat první, aby uvařil snídani, večer uléhal poslední, poté co uhasil oheň a umyl nádobí. Stokrát, tisíckrát, desettisíckrát proklel starého Wickera za to, že ho poslal na nebezpečnou cestu spolu s Majalem a dalšími dvěma klanovými čaroději Mayersem a Fedorem. Nechápal, co svým rozhodnutím velmistr sledoval. Jeho slabost ještě zvyšovaly doznívající příznaky otravy podivným jídlem, které si sám připravil. Stále míval vracející se záchvaty halucinací, kdy viděl, co neexistovalo, a naopak přehlížel věci, na které by si měl dávat pozor. První dva dny si ještě každou chvíli musel odskakovat do houští, kde střídavě zvracel a zmítal se v průjmových křečích. Nejhorší bylo, když to na něj přišlo současně. Výsledkem strastiplného počátku cesty bylo, že se na něj všichni dívali jako na naprostého idiota, který je jen zdržuje. Ne že by na tom záleželo, na to mu bylo příliš špatně.

Dnešek měl oproti předchozím dnům jedno plus. Pro vikomta Karlonise, v jehož milostivé společnosti cestovali, v poledne přijel rychlý posel, který mu oznámil, že přítomnost hlavního vyšetřovatele Konventu je urychleně žádána v Malansku. Teď už byl i se svou squadrou pryč. Majal zjistil, že v sudu cideru, který Wicker vyhradil pro vikomtovo cestovní pohodlí, ještě něco málo zbylo a teď se se svými společníky věnoval záchraně posledních litrů nápoje před zkažením.

Janick se s povzdechem zvedl a zkontroloval, zda nemají jejich tažní koně příliš těsně svázané přední nohy, a nechal je v klidu se pást. Potom nanosil dřevo na oheň a nakonec se konečně unaveně složil do trávy. Věděl, že by si měl zajít pro deku, protože mu za chvíli začne být zima, ale zatím zůstával ležet. Až se setmí a ostatní toho budou mít víc vypito, bude větší šance, že po něm nebudou nic chtít. Hlava mu třeštila a z ohně, u něhož posedávali ostatní, odletovaly velké jiskry. Snažil se na ně příliš nedívat, protože to nebyly skutečné jiskry, ale bizarně tvarované obláčky světla, které viděl jen on sám. Pouze za šera, a když odpočíval. Halucinace ho stále ještě neopouštěly. Trojice u sudu se začala hlasitě o něco hádat. Chvíli se je snažil poslouchat. Předpokládal, že Wicker za nebezpečným posláním poslal ty nejlepší lidi se skutečným magickým potenciálem. Jenomže členové klanu své kouzelnické schopnosti před ostatními velice dobře skrývali, nebo téměř žádné neměli. Druhá varianta se zdála Janickovi pravděpodobnější. Jen Majal, poté co je opustil vikomt a jeho doprovod, si ostentativně zapaloval fajfku bez pomoci křesadla či jiného zdroje ohně pohledem. Někdo přiložil na oheň a ten se pořádně rozhořel, světla přibylo. Janick sáhl po kabele a vytáhl z ní do kůže pečlivě zabalenou knihu receptů. Byl sice unavený, ale zvědavost byla silnější a aspoň odvedl pozornost od světelných přeludů, které se mu sem tam míhaly před očima. Bůhví, co si tím divným jídlem přivodil. Knize otravu kupodivu nezazlíval, jen svým překladatelským schopnostem.

Opět se pohroužil do napůl neznámého jazyka a snažil se ze zdánlivě nesouvisejících slov vydolovat nějaký smysl. Teprve když večer definitivně ustoupil noci a pijáci se dávno utišili, rozhodl se knihu schovat. Nerad, ale oči ho pálily a ve světle pohasínajícího ohně se písmo a světlé pozadí slévaly v jedinou šedivou plochu. Zkontroloval, že je kožené pouzdro pečlivě zašněrované, a teprve potom ho vložil do ruksaku. Narovnal se a protáhl si po dlouhém sezení bolavá záda. Možná v sudu něco zbylo, napadlo ho. Oheň se změnil v hromádku řeřavého popela, světla poskytoval už jen poskrovnu. S hrnkem v ruce se vydal do tmy, kde proti světlému pozadí cesty lemované bílými kameny rozeznával obrys povozu. Kráčel opatrně, aby se nepřerazil o nějaký kámen nebo větev, a tiše, aby nikoho nevzbudil. Od cíle ho dělily poslední dva kroky, když se ve tmě na hromadě nákladu rozsvítilo rudé a pak oranžové světlo. Janick ztuhl v pohybu. Co to sakra je? Všechny dětské strachy pohřbené kdesi hluboko náhle procitly, jako by mu znovu bylo šest let. Čert mi byl dlužen tohle trmácení se divočinou, bojoval s děsem. Fajfka, došlo mu vzápětí s ulehčením. Pokračoval v cestě k sudu a doufal, že si Majal jeho úleku nevšiml. Napůl očekával, že ho klanový mistr osloví nebo mu zakáže, aby si nalil – v sudu ještě dva tři džbánky zůstaly. Majal však mlčel a skutečnost, že bdí, prozrazovala jen pohasínající a zase se rozsvěcující záře dýmky.

Janick se vrátil na své místo, cestou se ještě zastavil pro deku. Pomalu vypil hrnek cideru až do dna a uložil se ke spánku. Deka ho okamžitě začala hřát, při předešlém sezení na holé zemi nepříjemně prokřehl. Už zavíral oči a začínal se pomalu propadat do spánku, když se mu najednou všechna až dosud nesrozumitelná slova, jejich spojení i celé věty, nad nimiž trávil uplynulé hodiny, slily do smysluplné informace. Bylo to, jako když klidná čistá voda ani v kruté zimě nezamrzá a pak stačí jediný nepatrný impuls a hladina se změní v hladkou ledovou plochu.

Ohmatevyho kaše má kromě svého žádoucího účinku záporný vliv na nervový systém. Jedná se o lehkou, po dlouhou dobu neustupující otravu, která může být pro některé lidi smrtelná. V okamžiku přechodu školeného do fáze dvě je třeba neprodleně pokračovat s Basbyho odvarem.

Znovu a znovu text v duchu procházel, zda se neplete. Vše zapadalo do sebe, vypadalo to, že se opravdu dobral skutečného významu. Znepokojivého, musel si přiznat.

Janick by nejraději knihu okamžitě znovu vytáhl a pustil se do dalšího studia – to by však upoutalo pozornost jeho společníků. Tedy minimálně Majala, a to si nepřál. Nemohl usnout, místo toho se mu hlavou honily myšlenky a představy jedna za druhou. Netušil, co je fáze dva a co Basbyho odvar, ale cítil se dost mizerně na to, aby na sobě vyzkoušel další stovky let starý recept, který mu snad měl pomoci. Jen mít příležitost. Příští den plánovali přenocovat ve vesnici, kde se měli spojit s dalšími lidmi, které Wicker najal. Doufal, že díky tomu bude mít trochu volného času. Tedy pokud bude ještě stále naživu: Otrava je pro některé lidi smrtelná.

Ranní návštěva

Seděl jsem ve výklenku dveří Liamina kvadrupu zabalený do pláště, pod zadkem rohož, kterou jsem ukradl o pár domů dál, odpočíval jsem a mžoural do tmy. Dorazil jsem dříve, než jsem předpokládal. Noc už stačila zestárnout, hvězdy na východě ztrácely svou briliantovou jiskřivost a pomalu bledly, ptákům do zahájení jejich obvyklého koncertu zbývalo posledních pár chvil. Mohl jsem bušit na dveře a pokusit se někoho vzbudit, dal jsem však přednost tomu zůstat nenápadný. Na to, abych přelézal přes obrannou zeď kvadrupu, bylo už přece jen pozdě. Nad ránem lidé nespí tak tvrdě a mohl bych vzbudit nežádoucí pozornost. Naplánované pochůzky se protáhly dlouho do noci a v jednu chvíli jsem myslel, že přenocuji v některém ze svých pronajatých pokojů, ale nakonec rozhodl příslib dobré kávy, kterou jsem v kvadrupu mohl dostat, v horším případě si sám připravit, a také možnost prohodit pár slov s Liamou. Nikdy jsem nevyhledával společnost a posledních pár let se mé samotářství ještě prohloubilo, ale Liama… vlastně jsem stál víc o ten malý ranní rozhovor než o kávu. Ta žena byla zajímavá.

Zafoukal vítr, jen takový unavený vánek, který by také nejraději spal. Největší zima bude až krátce po rozednění, ale to jsem doufal, že už budu uvnitř. Místní pracovní den začínal brzy. Pustil jsem se do další série speciálních izometrických cviků, při kterých se člověk nehýbe, jen napíná a povoluje svalstvo, aby neztuhl a při náhlém pohybu mu nelupalo v kloubech. Dříve mi stačilo protáhnout se jedenkrát za noc, teď už jsem musel častěji. Přitom jsem myslel na plány rezidence barona Sortona. Byly podivuhodně přesné, až jsem jim zpočátku nevěřil. Nezdálo se mi, že by baron vlastnil něco, co by stálo za odvedení pečlivé práce. Překupníka, který mi je nabízel, příliš bázlivého nebo příliš chytrého na to, aby sám kradl, jsem donutil, aby mi prozradil, že ještě před pár lety rezidenci vlastnil bohatý obchodník. To vysvětlovalo množství práce investované do přípravy krádeže. Okamžitě jsem poukázal na skutečnost, že plány tudíž zastaraly, a kvůli tomu dostal výraznou slevu. Překupník k mému štěstí netušil, že se zajímám jen o knihovnu. Nacházela se ve staré věži, která už od pohledu nebyla přestavovaná celé věky. Pro někoho, kdo se nebojí trochy šplhání a pádu z výšky, nebyl velký problém dostat se až nahoru. Jakmile jsem měl mapu rezidence i okolních pozemků v kapse, musel jsem bojovat s pokušením navštívit baronovy knihy ještě v noci. Nakonec jsem to odložil – nikdy neškodí strávit předem trochu času pozorováním. Také jsem se přece jen cítil trochu unaven.

Z myšlenek mě vyrušil zvuk. Zašustění látky? Možná. Neopatrné našlápnutí v botách s tuhou hovězinovou podrážkou? Možná. Tma ještě zůstávala příliš hustá na to, abych viděl do zákoutí uliček a výklenků, rovné stěny a otevřený prostor však již stačily získat šedou barvu. Díval jsem se nikam a všude současně a naslouchal. Byli tři… Ne, bylo jich pět. A přibližovali se. Neprozradil mi to žádný konkrétní smysl, ale všechny dohromady za vydatné spolupráce podvědomí. Párkrát jsem se v minulosti zmýlil, ale vícekrát mi instinkt bojovníka zachránil život.

Dva se zastavili u zdi a splynuli mi v neforemnou tmavou skvrnu. Šeptnutí, bohužel tak tiché, že jsem nezachytil ani náznak smyslu. Další dva postávali u protějších domů přes ulici po stranách. Ti měli za úkol zajistit terén. Špatné bylo, že mě nevědomky dostali do kleští a obklíčili mě zleva i zprava. Opravdu nevědomky? Poslední přicházel se zpožděním, jako by kontroloval vzdálenější okolí.

Další šeptnutí, hlasitější a ráznější než předchozí, látka zašustila, drobné zadrhnutí, šelest něčeho smýkaného po kameni, pak tlumené kovové skřípnutí. Pochopil jsem, co právě udělali – přehodili přes zeď provazový žebřík a chystali se vniknout do vnitřního prostoru kvadrupu. Postavil jsem se, opatrně a pomalu, abych na sebe neupozornil náhlým pohybem, a tiše sestoupil po schodech dolů pryč z výklenku. Veškerá má bezpečnostní opatření se ukázala nedostatečná, někdo mě vyslídil a poštval na mě zabijáky. Kdo a proč, budu řešit později. Z podpažních pouzder jsem křížovým tahem tasil dva nože, ty těžší, určené pro delší vzdálenost. Nezřetelná silueta se začala drápat po neviditelných příčkách vzhůru. Mizerný úhel, měl jsem ho příliš z boku. Došlápnutí levou nohou, vytočení trupu, hod. Vložil jsem do něj veškerou sílu, zdušený výkřik se ozval zdánlivě v okamžiku, kdy studená ocel opouštěla mou ruku. Muž spadl, prach zaskřípěl, jak se proti mně otočil nejbližší z trojice chystající se přelézt stěnu. Musel periferně zahlédnout pohyb, a to ho na mě upozornilo. Nezpomalil jsem, dokročení pravou nohou, další hod. Za dlouhá léta na stezce jsem se naučil používat levou ruku stejně jako pravou. Skřípot oceli o ocel. Srazil nůž v letu, ne – drátěná košile, došlo mi vzápětí. Udělal charakteristický pohyb, jak tasil zbraň. Spíš nůž než meč. To už nás dělily poslední dva kroky. Snížil pravé rameno, já přizvedl spodní levý cíp pláště a on na zlomek času zvolnil svůj pohyb. Vyrazil nízkým přímočarým bodem přímo do volného krytu z houževnaté kůže oděvu. Trhl jsem vzhůru a tím otevřel jeho postoj, vzápětí už jsem stál rovnou před ním. Zasadil jsem mu dvojitý bleskový úder na spodní žebra a do hrudníku pod pažní kost, proklouzl pravačkou pod jeho loket a uzavřel ho do zámku. Vzad skočil sám, ale zlomení kloubu se stejně nevyhnul. Stačil jsem mu dupnout po hrdle a téměř nezpomalen pokračoval v chůzi, třetí z nočních lovců mi stál tváří v tvář, už jsem rozeznával jeho obličej, bílou skvrnu v černi.

„Co se sakra děje?“ dožadoval se vysvětlení jeden z hlídkujících.

Muž za mými zády se dal do běhu. Neviděl jsem ho, jen slyšel. Odlesk ostří meče přede mnou. Spíš kratšího, aby se dal ukrýt pod plášť. Zabiják se napřáhl k hornímu seku, ale podcenil mou rychlost a neustoupil přitom – vytočil jsem se bokem, tlakem na hřbet jeho ruky usměrnil útok, pak s pomocí levačky nasadil páku na zápěstí. Bolest mu sebrala zbraň, já ji převzal a bez přehmatávání s jednou rukou na jílci a druhou na čepeli ho bodl do břicha. Čtvrtý už mi supěl na zátylek. Obkročil jsem umírajícího, přitom mi uklouzla noha. Pádu jsem se nebránil a skončil na zádech, černá silueta se zbraní v ruce téměř na dosah. Překulení, hrot meče mě poznamenal na boku, ale to už jsem držel jeho nohu a kopem do rozkroku ho povalil. Nesnažil jsem se vstávat, nohu jsem nepouštěl a krutem mu vykloubil koleno. Zařval, ale už nedokázal provést nic a já mu stále vleže rozpáral podbřišek. Poslední z pětice už také utíkal, ale pryč do bezpečí uliček a naprosté tmy, která v nich přebývala. Přetočil jsem se na bok, mezi prsty mi vklouzl další nůž, bez uvažování jsem ho vrhl po prchajícím. Nebyl to dobrý hod, ale zasáhl ho do stehna. Místo aby za každou cenu pokračoval v útěku, poddal se bolesti. Víc rukama než nohama jsem se odrazil od země, a než mě stačil zaregistrovat, vytrhl jsem mu z pochvy jeho vlastní zbraň a v pádu mu otevřel břicho. Nepotřeboval jsem žádné svědky.

Ležel jsem v krvi, mazlavých vnitřnostech a výkalech a zhluboka oddechoval. Ten předposlední chlap byl o fous, málem mě dostal. Ale tak to chodí, žádný bojovník nemůže předvídat všechno. Mé vnímání světa se jen zvolna vracelo k normálnímu tempu. Nebylo důležité, co by mohlo být, ale co se doopravdy stalo – přežil jsem, tak jako zatím pokaždé. Nesmyslnost myšlenky mě pobavila, přitom jsem si uvědomil, že slyším tlumený klapot kopyt a občasné zarachocení kol. Také nezvykle tiché. Někdo sem přijížděl a velmi opatrně. V kombinaci s útokem to nemohla být náhoda. Musel jsem se za každou cenu dozvědět, co byli zač. Možná jsem se mohl zeptat toho, kterému jsem zlomil ruku – než ho zabiju. Jenomže nesténal, to znamenalo, že jsem i v rychlosti našel jeho hrtan přesně.

Tlumené klapání kopyt sílilo, než jsem se stačil rozhodnout, kam se schovám, ozval se zvuk odstraňovaných závor. Dveře do kvadrupu se otevřely a šeď odcházející noci odehnalo světlo lampy. Spatřil jsem Liaminu tvář pozměněnou hrou stínů.

„Co se tady stalo?“ zeptala se vyděšeně pološeptem.

Měla lehký spánek, to tedy ano. Srdce mi stále bilo jako o závod, vzrušení z boje a nebezpečí ještě zdaleka nepomíjelo.

„Pokusili se mě zabít. Vy dělejte, že nic nevíte. A teď zavřete, někdo jede!“ sykl jsem a mávl na ni rukou.

„Rychle!“ pobízel jsem ji, když si vyděšeně prohlížela mrtvá těla roztroušená okolo vchodu do jejího domova.

Naštěstí poslechla.

Přeběhl jsem přes ulici a schoval se do protější uličky, vůz už se blížil. Nespěchal, nebyl nijak osvětlený. Když projížděl okolo mě, zvolnil a po dalších pár metrech zastavil. Na co čekal? Na znamení? Chystal se odvést muže, kteří měli provést smrtící útok? Divné, proč, pěšky byli rychlejší než na voze. Přijeli pro mě – chtějí mě živého, napadlo mě. To bylo jediné možné vysvětlení.

Ráno poskvrněné smrtí páchlo, zdálo se mi nemožné, aby si toho vozka nevšimnul. Buď byl k podobným záležitostem lhostejný, nebo mě šálily mé stále nabuzené smysly. Muž na kozlíku po chvíli trhl opratěmi a povoz se rozjel. Světla mezitím přibylo a já dokázal rozeznat víc podrobností. Na pohled to byl obyčejný dvounápravový vůz používaný na přepravu zboží mezi vesnicemi, ale zdání klamalo. Zblízka jsem si ještě víc uvědomil, jak tiše se pohybuje. Oje musely být dokonale promazané, podkovy zabalené do látky. Už se ode mě vzdaloval, bludný holanďan šerého úsvitu.

Vyrazil jsem za ním, byl mou jedinou šancí.

Dal jsem mu náskok třicet kroků. Nedělal jsem si starosti, že by mě vozka mohl zahlédnout, ve výhledu mu bránila plachta vozu. Hned při první příležitosti zahnul doprava a pak znova, jel teď vlastně opačným směrem, než ze kterého přijel. Pak už zbytečně nikde nekličkoval a nejkratší možnou cestou pokračoval až k jižnímu konci města. Zastavil na hranici, kde zástavba řídla a objevovaly se první domy s velkými zahradami. To bylo dobře, protože dál už se nacházely zemědělské usedlosti obklopené poli – v otevřené krajině bych riskoval, že mě zpozoruje.

Přikrčil jsem se ke kmeni třešně a sledoval vozku, jak seskakuje a sám si otevírá bránu v kamenné, nijak zvlášť udržované zdi. Nad ní se k světlajícímu nebi tyčily koruny stromů. Šero už se změnilo v mdlé světlo a svět se začínal odívat do barev. Chvíli jsem zvažoval, že se rovnou podívám dovnitř za zeď, ale předpokládal jsem, že ať se ve starém domě skrýval kdokoliv, bude znepokojený, že se jeho úderný oddíl nevrátil. Navíc světla přibývalo každou minutou. Později se stačilo pozeptat v okolí.

Vůz projel, muž opět slezl z kozlíku, bránu pečlivě zavřel a rozhostil se klid. Bez dalšího zdržování na místě jsem se vydal na cestu zpět. Kráčel jsem pomalu, jak na mě dopadla únava celé dlouhé noci, a myslel na hutnou vůni kávy a teplo hřejícího hrnku v dlani. Kus chleba, slanina nebo dobrá paštika by také neuškodily. Jenomže mi nějakou dobu potrvá, než najdu místo, kde si něco takového budu moci dopřát. Okolo kvadrupu se teď bude motat městská garda a vyšetřovatelé a já se před nimi budu muset schovat.

Město ožilo snad v jediném okamžiku. Ulice zaplnili chodci, vozíky i povozy, každý někam spěchal. Zatím však toho nikdo příliš nenamluvil, nebylo proč. Teď záleželo na rychlosti – dopravit na tržiště zboží dřív než ostatní, nebo aspoň včas, aby bylo připraveno pro první nakupující, kteří se objeví, ještě než se slunce změní v oslepující ohnivou kouli. Nikdy jsem mezi tyhle ranní lidi nepatřil, ale navzdory svému přání jsem je často potkával a nikdy mě neomrzelo pozorovat je. Ráno se od večera liší stejně jako den a noc nebo voda a oheň.

Nevěděl jsem, co všechno o mně Liama vyšetřovatelům poví, ale doufal jsem, že najdu příležitost se jí na to zeptat. Také jsem chtěl vědět, kdo a jak povede vyšetřování. Ve svých čerstvou krví potřísněných šatech bych však byl podezřelý i naprostému idiotovi. Zastavil jsem se proto v jedné z náleven otevřené od slunka do slunka, kde na hliněné podlaze pod otřískanými dřevěnými stoly vyspávalo kocovinu několik opilců. Koupil jsem si džbánek piva a dvojitou porci kořalky. Obojího jsem se trochu napil, zbytek pak na sebe vylil a hned v nejbližší uličce se vyválel v prachu a poté se zase co nejlépe očistil. Výsledek byl povznášející, pobuda vracející se z hodně dlouhého flámu. Než se ale pořádně umyju a obstarám si novou košili, budu se muset strážcům pořádku vyhýbat. Teď jsem se chtěl jen na chvíli přidat do zástupu zvědavců a zjistit, jak vypadá situace.

U Liamina kvadrupu mě však čekalo překvapení. Ulice byla prázdná, jen pár lidí spěchalo za svými povinnostmi. Žádní zvědavci, žádní vyšetřovatelé, žádné mrtvoly. Nestačil jsem ani zaklepat na dveře a už byly otevřené.

„Pojďte dovnitř. Je zbytečné, aby vás někdo viděl,“ pozvala mě Liama dále.

Vypadala ustaraně, ale nepanikařila. Jen vrásky kolem očí a pohyby úsečnější než obvykle prozrazovaly její nervozitu.

„Kde jsou těla?“ zeptal jsem se, sotva za mnou zaklaply dveře.

Odvedla mě rovnou na dvůr a ukázala ke dveřím do přístřešku určeného ke skladování paliva.

„Proč jste to udělala?“ nechápal jsem. „To na vás uvrhne podezření, budou vás považovat za spoluviníka.“

Pohlédla na mě a oční panenky se jí rozšířily, jako by ji teprve teď přemohl strach.

„Já – já, zpanikařila jsem. Bála jsem se, že vás zavřou a popraví,“ vydechla.

Podél stěny se k nám po úzkém, kameny dlážděném chodníku belhal starý muž o holi. Starý, ale vědomý si vlastní důležitosti i vážnosti. Vlasy měl šedivé až bílé, tvář s vystupující bradou a malým nosem vyvolávala dojem, že mu ji kdysi někdo vytvaroval válečkem na těsto.

„Nože, kde jsou mé nože?“ soustředil jsem se na pro tuto chvíli nejdůležitější věc.

Staříkovi s holí jsem se mohl postavit i později. Cítil jsem se tak mizerně, že by možná i vyhrál.

Dorazil až k nám a věnoval mi zkoumavý pohled.

„Tady,“ odpověděl mi překvapivě právě on a podal mi plátěnou brašnu.

Zamyšleně jsem ji potěžkal. Byly tam všechny tři. Ty větší dvacet centimetrů dlouhé, z jediného kusu oceli s rukojetí omotanou koženým páskem. Někdo už je vyčistil, ostří jednoho zůstalo bez poskvrny, dalo se jím holit, druhý nůž utrpěl při srážce s drátěnou košilí šrám. Ale ne velký, půjde snadno přebrousit.

„Teď už bude asi pozdě dát těla zpět, že?“ zeptala se bezradně Liama.

„Vy jste Kaževič,“ vzpomněl jsem si na jméno staršího kvadrupu, o kterém se už jednou zmínila.

Přikývl.

„Asi bych vám měl říct,“ začal váhavě, bylo vidět, že se v mé společnosti necítí příliš dobře.

Nechtěl jsem těm lidem přinášet zbytečné problémy.

„Uvědomuji si, že jsem vám způsobil potíže,“ zastavil jsem ho.

Každý člověk živící se poctivou prací by byl v mé přítomnosti nervózní, zvláště poté, co jsem na jeho zápraží zabil pět lidí. V žádném případě jsem netoužil pouštět na staříka hrůzu.

„Starší Kaževič byl laskavý a slíbil mi, že pokud nebude muset, nesvolá shromáždění kvadrupu, aby řešilo tuhle mou chybu,“ pronesla tiše Liama a dívala se přitom do země.

Kvůli mně ohrozila domov, ve kterém už léta bydlela, své místo v životě.

„Najdeme způsob, jak se těch těl tiše zbavit, a já se pak přestěhuji jinam,“ slíbil jsem jim. „Stále nechápu, jak mě tady objevili,“ zavrtěl jsem hlavou.

Kaževič teď Liamu pozoroval víc překvapeně než vyčítavě nebo naštvaně.

Nepotřeboval jsem, aby se zde rozjelo další kolo spílání a výčitek.

„Kousek za městem začíná bažina, můžeme je pohřbít tam,“ obrátil jsem pozornost k našemu problému.

Kaževič jen zavrtěl hlavou.

„I když se vám těla podaří odvézt, aniž by si toho kdokoliv všiml, rozkládající se mrtvoly přilákají velké kraby. Žijí v bažině a živí se vším možným, i mršinami. Chudí je loví kvůli jídlu. Žádná mrtvola tak neujde pozornosti. Dostávají za ně drobnou odměnu.“

O bažinných krabech jsem nikdy dřív neslyšel. Pěti mrtvých mužů se není lehké zbavit. Zvláště ve velkém městě.

„Máte prasata?“ vybavila se mi jedna nepříjemná vzpomínka.

„Tady ne, ale pár jich mimo město chováme. Prodáváme je na trhu a získáváme tak peníze,“ prozradil mi Kaževič nechápavě.

Málokdo si uvědomuje, že prase sežere doslova a do písmene všechno.

„Výborně,“ zhodnotil jsem.

Liama se na mě překvapeně podívala a v očích se jí mihlo poznání, které vzápětí vystřídal děs a odpor. Jakmile se oklepala ze srážky s násilnou smrtí, opět to byla ona. Chytrá a pohotová.

„Nějakou dobu budou mít vaši pašíci co žrát,“ pokračoval jsem záměrně v nenuceném tónu. „Budu potřebovat sekeru. Hodně těžkou a na dlouhém toporu. A taky nějaké nádoby, do nichž žrádlo naskládáme. Nejlepší budou dřevěné sudy, které budeme moci zavřít.“

Ne těla nebo kusy těl, ale žrádlo, potřeboval jsem, aby se mnou spolupracovali a nepanikařili.

„A to všechno co nejdříve. Nemusí nám to tady začít smrdět víc než teď.“

Liama se zhluboka nadechla, Kaževič viditelně váhal. „Hned vám ty věci obstarám,“ vyrovnala se se skutečností kupodivu dřív než on.

Po dlouhé noci mě čekal ještě delší den.

Při představě, s jakou řezničinou se budu muset vypořádat, mě hlad přešel. Jen jsem se napil vody a dal se do práce, všechny potřebné věci jsem dostal bez čekání.

Nejhorší byl začátek. Než nos otupěl a přestal vnímat pach a než těla ztratila svou lidskost. Skončil jsem až po poledni. Nejvíc práce dalo zpracovat páteře a stehenní kosti na rozumnou velikost, aby s tím prasata neměla tolik práce a nebylo na první pohled patrné, čím se v tu chvíli vlastně živí. Se žebry to bylo snazší, ale rozbíjení lebek také nebyla úplná maličkost. Zbytek byla rutina…

Když jsem konečně skončil, zpocený, špinavý, zbrocený vším, co se v lidském těle nachází, vstoupila za mnou do přístřešku Liama a vláčela přitom pytel zrní.

Při pohledu na výsledky mé práce jen polkla.

„Rozsypu ho tady a pak zase shrabu. Nasákne, hm, krví,“ nazvala věc pravým jménem. „A také ho vyvezeme ven z města.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil jsem. „Bude to tu o to čistější, písek rozsypeme až na úplný konec.“

~~~

Cítil jsem se naprosto vyřízený, špinavý jako nikdy v životě, znechucený vším, co bylo ještě třeba udělat. Nechtěl jsem se však spoléhat na nikoho jiného a hodlal jsem proto zavézt vůz s příšerným nákladem na místo určení osobně. Cestu mi měl ukázat mladý muž, který o sobě prohlásil, že se jmenuje Kletva a je Kaževičův vnuk. Co přesně jsme vezli, netušil. Pouze dostal rozkaz od svého děda a ten plnil.

Nejhorší byl začátek, samotné nakládání vozu. Kvadrup neměl bránu pro vjezd povozů, pouze dva jednoduché kladkostroje s ramenem, které sloužily pro dopravování větších předmětů dovnitř malé pevnůstky. Nic jiného vlastně kvadrup nebyl. Překvapovalo mě, že jeho obyvatelé i po tolika generacích lpí na tradicích předků a stále jsou ochotni snášet nepohodlí, které život v pevnosti přináší.

Když jsme zavřené bečky uvázané do smyček opatrně spouštěli na přistavený vůz, připadalo mi, že jsme centrem pozornosti všech v okolí a že všichni cítí zápach masa, které pomalu a nezadržitelně začínalo hnít. Nebyla to samozřejmě pravda, to jsem smrděl jen já, sudy jsem sám co nejlépe zabednil. Pak jsme konečně vyjeli. Kvadrup stál na samotném okraji města, takže z ulic jsme vyjeli téměř okamžitě a polní vyježděná cesta vinoucí se mezi mokřinami dál na sever byla opuštěná. Náš cíl, malý prasečinec, se nacházel o tři kilometry dál na nevysoké vyvýšenině obklopené každoročně zatopenou oblastí. Cestou jsem se od svého společníka dozvěděl, že jednou za deset let stoupne voda natolik, že o většinu prasat přijdou. I přesto se chov vyplácel.

Po hodině a půl opatrného kodrcání jsme zastavili u dřevěné ohrady, za kterou pobíhaly dva tucty velkých prasnic a několik desítek selátek, v samostatném výběhu se pásli čtyři překvapivě agilní vepři, kteří při našem příjezdu začali zuřivě chroptět a snažili se rozbít ohradu a dostat se ke mně.

„Jsou divocí. Šlechtěné prasnice a tihle drsňáci mají nejlepší selata,“ prozradil mi se spikleneckým mrknutím Kletva.

Já jeho nadšení nesdílel.

K ohradě patřily velké zastřešené chlévy a napajedlo, o kus dál stál skromný dřevěný domek. Přesněji přístřešek s okny, která mohl jeho obyvatel za nepříznivého počasí zavřít okenicemi. Dveře nahrazovala zavěšená houně a komín díra ve střeše. Bydlení víc než skromné. Kletva sesedl z vozu a zamířil v ústrety muži, který vyšel ven přivítat nenadálou návštěvu. Vládce prasečince měl nízké čelo, opičí ruce a hrb. Inteligentní krasavec by si asi tuhle práci nevybral.

Velká prasnice se natlačila k ohradě co nejblíže k němu a hlasitým kvikáním se dožadovala pozornosti. Muž k ní přistoupil, a zatímco k němu Kletva hovořil, drbal ji na růžovém, překvapivě čistém rypáku. Připadalo mi, že oba, člověk i zvíře, se v tu chvíli usmívají. Přirovnávání lidí k prasatům často zvířatům křivdí, o tom jsem se sám mnohokrát přesvědčil. Netrvalo dlouho a okolo muže se mačkala většina z jeho chovu. Přestal poslouchat stále povýšenější a znechucenější vysvětlování mladíka a cele se věnoval rozmazlování svých svěřenců. Z jeho tupostí poznamenané tváře se vytratil podmračený výraz a vypadal vyloženě šťastně.

Kletva nakonec ztratil trpělivost a pohrdlivě od něj odešel pryč. Beze spěchu jsem se přesunul k ohradě a přidal se k drbání prasat.

„Mají to rády,“ prozradil mi očividné.

„Jo, a vypadají spokojeně,“ odpověděl jsem.

Hrdě pokýval hlavou a narovnal se.

„Prý jste přivezli žrádlo,“ shrnul obsah hovoru s Kletvou.

„Ano, maso. Masa je málo a lidé nemají rádi, když se jím krmí prasata. Nebylo by vhodné, aby někdo viděl, jak dobře se u tebe mají.“

„Mají se skvěle,“ pronesl důrazně, jako bych mu oponoval.

„Tím jsem si jist,“ neoponoval jsem mu.

„A je to žrádlo zdravé?“ zeptal se nedůvěřivě. „Ne každé je dobré. Kaževič sem nechává vozit zbytky z tržiště. Hniloba a nemoci jsou ale nebezpečné i pro zvířata,“ do poslední věty vložil výhružný tón. „Jednou se mi všichni vepříci nakazili leprou, musel jsem je utratit.“

Teď se naopak při vzpomínce téměř rozplakal.

Na okamžik jsem se zamyslel. Byl jsem si jist, že mezi útočníky nebyl žádný, který by měl lepru nebo jinou nakažlivou těžkou nemoc. Na to byli až moc živí. Aspoň ze začátku.

„Byli zdraví, za to ručím,“ uklidnil jsem ho.

„Dobře, věřím ti,“ řekl a vykročil k vozu, aby složil náklad.

Chtěl jsem mu pomoct, ale měl sílu jako býk a žádnou pomoc nepotřeboval ani o ni nestál.

Spolu s Kletvou jsme nasedli do vozu a vydali se na zpáteční cestu. Požádal jsem, aby po padesáti metrech zastavil, otočil jsem se a díval se. Správně jsem odhadl, že vládce vepřína bude chtít nové žrádo okamžitě vyzkoušet. Otevřel sud, naprosto bez zábran sáhl dovnitř a vytáhl jeden velký krvavý kus. Chvíli si ho se zájmem prohlížel a pak ho hodil vepřům. S hlasitým kvičením se po něm vrhli.

„Vypadá to, že jim chutná,“ ocenil Kletva.

Z dálky zřejmě nepoznal, jaké maso právě prasata dostávají.

„To je dobře,“ zhodnotil jsem. „Jedeme.“

Jak dlouho trvá, než nějakých třicet dospělých prasat a blíže neurčené množství selat sežere pozůstatky pěti lidí? Netušil jsem, tohle jsem se zatím nikde nedočetl.

Cestou zpátky jsem několikrát usnul. Snil jsem o koupeli, kávě, posteli. Dál má představivost nesahala. Doufal jsem, že přes všechno, co se stalo, dostanu u Liamy první dvě věci a pak se uklidím někam do ústraní, kde se pořádně vyspím.

Nesoulad zájmů

Janick se posadil ke stolu a s lítostí zjistil, že Mayers s Fedorem mnoho jídla nenechali. Cítil, jak si ho s očekáváním prohlížejí a čekají na nějakou jeho výhradu. Raději žádnou neměl. Nevěděl sice, zda jsou jeho společníci dobří v používání magie, zato už byl nesčetněkrát svědkem toho, jak na Wickerovo přání pěstmi a případně holemi zdůrazňují váhu velmistrova slova. Vtom se vyznali opravdu dobře. Majal seděl u vedlejšího stolu sám, o jídlo se nedělil, ale místo řídkého piva objednal víno pro všechny.

Janickovi nikdo nic neprozradil, ale byl příliš dlouho velmistrovým sluhou, a tam se dokázal dozvědět, že právě ve vesnici Satorina se mají setkat s dalšími dvěma lidmi. Nechápal, proč v takovém zapadákově. Podobných vesnic bylo v okolí Krachtiburgu nepočítaně, a aby se dostali právě sem, museli si kus zajet a prodloužili si tak cestu o jeden den. Zítra měli dorazit do cíle – do města. Do postupného cíle, opravil se v myšlenkách, protože ten skutečný ležel někde v ponuré, pověstmi opředené Hnědé bažině. To si z map, které Wicker dlouhé měsíce studoval, domyslel už dávno. Janick bez zábran vylízal z mísy poslední zbytky omáčky, otřel si prsty a bez řečí se zvedl. Předpokládal, že k přenocování budou mít jen jednu místnost, a lepší než podlaha byl vůz. Možná mu sice bude zima, ale za to získá soukromí a možnost studovat svou knihu. Už o ní přemýšlel jako o své, i když ji měl jen zapůjčenou. Těžkou hlavu si z toho však nedělal, přesně si pamatoval všechny texty, jimž porozuměl.

Než se uložil, setmělo se už přespříliš a číst se nedalo. Ze skrovných zásob vydoloval napůl vyhořelou svíčku, po chvíli práce s křesadlem a troudem ji zapálil a pak co nejlépe odstínil záři plamene tak, aby návštěvníci hostince a náhodní kolemjdoucí nepoznali, že na voze někdo je. Teprve potom se zachumlaný do dek a kabátu dal do dalšího studia. Skončil až po půlnoci s bolavýma očima, přeleženým bokem a zoufalstvím v duši. Ingrediencí do dalšího jídla v pořadí, které mělo pomoci detoxikaci organismu po předchozí otravě, bylo rozdrcené lidské srdce. Byla na něj kladena ještě spousta dalších požadavků, ale složitým větám plným neznámých termínů nerozuměl už vůbec. K rezignaci mu stačila hned první poznámka – srdce muselo být čerstvé. To znamenalo, že až do konce života bude mít halucinace, potíže s rovnováhou a bude mu třeštit hlava.

Ráno ho probudilo zacloumání vozu.

„Vstávej a přines z hostince zásoby, co jsem koupil. Vyrážíme na cestu co nejdřív. Ještě dnes chci dorazit do Krachtiburgu,“ burcoval ho Majal.

Mayers s Fedorem už zapřahali koně.

Janick se protáhl a vyklouzl z provizorního lůžka. V noci sice bylo chladno, a docela prochladnul, zato však mohl spát déle a jejich velitel si na něm zatím nevylil zlost kvůli narušení plánu – nepřítomnosti dvou najatých lidí. To by se však určitě stalo, kdyby okamžitě neposlechl rozkazy. V dalším okamžiku nosil chléb, pivo a maso, jejich snídani, oběd i večeři v jednom, a spolu s ostatními tancoval kolem koní. Ze Satoriny vyjeli dříve, než se venku objevili první z obchodníků přespávající v hostinci.

Cesta byla mizerná, horší než si dosud dokázal představit. Ve vesnici v noci nepršelo, ale po hodině jízdy se dva vyjeté pruhy nahrazující cestu změnily v mazlavé bahno, do něhož se bořili koně i kola. Každou chvíli se potili se sochory, aby vůz vyprostili z prohlubní, v nichž uvázl, jediné prudší stoupání, které museli překonat, je donutilo složit z vozu polovinu nákladu, než koně dokázali vůz vytáhnout do mírného svahu.

„Nechápu to,“ povzdechl si Janick, když jim Majal dopřál odpočinek na vrcholu stoupání. „Je podzim, krásný slunný podzim, a tady je bahna, jako by poslední týdny lilo jako z konve.“

„Procházíme hranicí srážkového stínu Imperiálních hor,“ poučil ho Mayers. „Vzduch už opět stačil nabrat vlhkost, o kterou ho připravily horské štíty, a často tu proto prší.“

Janick na staršího čaroděje rozpačitě pohlédl. Zeměpis nebyl jeho silnou stránkou.

„Nebo jsme se dostali do záplavové oblasti Hnědého jezera,“ nabídl jiné vysvětlení posměšně Fedor. „Po celou dobu cesty od vesnice jsme klesali a až teď přišlo stoupání. A vrcholek tohohle pahorku je suchý. Ale třeba právě na něj nepršelo,“ přidal pohrdavě.

Dva muži se na sebe dívali nenávistnými pohledy. Janick si znovu uvědomil, že řevnivost a vzájemný strach je jeden z hlavních problémů, které klan oslabují.

O magii čarodějové obvykle diskutovali jen teoreticky a velmi zdvořile. Což bylo zajímavé vzhledem k tomu, že právě manipulace s mocí byla alfou a omegou života každého z nich. Janick soudil, že se báli vstupovat do tvrdších půtek z důvodu, že jsou si na tomto poli všichni extrémně nejistí a raději své schopnosti nebo neschopnosti tají. Na druhou stranu o to víc se bouřlivě a prakticky nepřetržitě dohadovali o cokoli jiného. Velmistra Wickera respektovali všichni, protože on jako jeden z mála skutečně prokázal, že dokáže čarovat… ale ostatní? Bez silného vůdce klan dříve či později zanikne, to bylo jasné.

„Zátopy, nebo déšť, nejhorší máme za sebou. Projdem lesem před námi a Krachtiburg máme na dohled,“ ukončil debatu Majal.

Janick byl tak unavený, že si dovolil neuctivou repliku: „No, řekl bych, že ten les nebude žádný hájek.“ Ještě ji nedopověděl a už toho litoval.

„Přesný odhad, chlapče,“ zasmál se Majal, luskl prsty, tabák v jeho dýmce zavoněl a vzápětí rozdmýchal jiskry kouzla do ustáleného žáru. „Dvacet kilometrů, dobré čtyři hodiny jízdy. Tak do toho, pánové, ať je to za námi a nemusíme přenocovat v lese.“

Janickovi se ulevilo, že nebyl za svou opovážlivost potrestán. Pocit ulehčení mu vydržel až na okraj lesa a pak začal přemýšlet, proč nebyl potrestán. Proč byl vlastně vyslán on, nejposlednější z klanu, a ne někdo jiný? Po hodině přemítání na to přišel a současně mu došla i spousta dalších věcí. Už věděl, proč ho starý Wicker vyslal na tuto výpravu. Považoval ho za loajálního hlupáka, který je mu naprosto oddán a poslouží mu jako oči i uši a bude ho později informovat o všem, co se na nebezpečné výpravě odehrálo – a co se jim podařilo získat. Pak by lépe dokázal čelit Majalovi, který si zřejmě opravdu činil zálusk na křeslo velmistra. Teď si zpětně uvědomil, že Majal s Wickerem spolu bojovali i o to, kdo další se zúčastní nebezpečného podniku, a velmistr díky autoritě prosadil svou. Majal teď opatrně, ne příliš zjevně, aby to nebilo do očí, ale kousek po kousku, přetahoval Fedora a Mayerse na svou stranu. Asi měl pocit, že se mu to daří, a teď soustředil pozornost na něho. Janicka klanové pletichy nezajímaly, stál příliš nízko na žebříčku postavení, aby se ho nějak dotýkaly a mohly mu přinést něco pozitivního.

Jakoby na potvrzení jeho doměnky Majal při další přestávce, kterou povolil víc kvůli koním než lidem, přikázal, aby se podělili o poslední zbytky cideru rovným dílem. A nebo to bylo jen kvůli tomu, že po vyčerpávajícím půldni všichni meleme z posledního a potřebujeme jakkékoliv povzbuzení, lhostejně uvažoval Janick, když kolo povozu snad potisící uvázlo ve výmolu mezi dvěma kořeny a on ze zkušeností získaných v průběhu uplynulých hodin okamžitě odhadl, že je bude stát mnoho sil, než ho vyprostí.

Vytáhl zpoza postranice dva a půl metru dlouhý dubový sochor a hledal místo, kde by ho nejlépe umístil a vzepřel. Vypadalo to, že budou muset přinést pár kamenů, aby se jim to vůbec podařilo. Už jeden viděl, nepříjemně velký a tudíž zatraceně těžký.

„Ale že vám to trvalo, pánové,“ vyrušil ho neznámý hlas.

Překvapeně se rozhlédl, ale nikoho neviděl.

„Zelený had je v trávě neviditelný.“

Teprve teď zaregistroval muže sedícího mezi trsem kapradí a mechem porostlou hromadou kamenů a hlíny – pozůstatkem vývratu stromu, který už dávno zpráchnivěl. Muž měl přes ramena přehozený plášť, na něm připevněné trsy trávy a drobné větve. Kdyby nepromluvil, nikdy by si ho nevšimli.

„Proč jsi nečekal ve vesnici?“ zareagoval na jeho nesmyslnou větu Majal a Janick pochopil, že věta o hadovi byla smluvené heslo.

„Protože nemám rád lidi, myslím tím svědky,“ zasmál se neznámý a postavil se.

Teď ještě víc než předtím připadalo Janickovi nemožné, že ho napoprvé i napodruhé přehlédl. Měřil dobré dva metry, krk měl tak silný, až se zdálo, že žádný nemá a hlava vyrůstá rovnou ze širokých zad. Obličeji dominovaly černý, dokonale zastřižený plnovous a silné linky obočí stejné barvy.

Pozvedl paže, současně mu z ramen sklouzl plášť a Janick spatřil, že v každé ruce drží zbraň – malý ocelový samostříl. Nabitý.

„Polovinu jsem měl dostat hned a polovinu po práci,“ řekl obrovský vousáč a zasmál se.

Byl to široký, sympatický úsměv dokreslený obloukem velkých bílých zubů.

„Ale něco mi říká, že vy lidičky nejste zvyklí jednat s chlápkama mého typu. A já zase nerad pracuju víc, než je nutný. Polovina mi stačí, zvlášť když kvůli tý druhý nebudu muset zabít toho zlýho bubáka, o kterém mluvil váš šéf.“

Dvojnásobné zadrnčení, dvě šipky zmizely v houští.

Janick si byl jistý, že se spouště zbraní ani nepohly, překvapený výraz ve vousáčově tváři mu to potvrdil.

„To byl dobrý trik, něco ve vás je, lidičky,“ zachmuřil se. „Ale jak se vypořádáte s tímhle?“

Odhodil náhle nepotřebné samostříly a natáhl se po něčem, co Janick v prvním okamžiku pokládal za dlouhou hůl opřenou o strom.

Byl to meč, ale meč tak dlouhý, že by s ním bylo možné přeseknout tři muže současně. Teoreticky, samozřejmě. Naprosté sebevědomí vousatého obra Janicka děsilo, uvědomoval si, že přestože Majal s Fedorem a Meyersem těží z převahy tři na jednoho, nemají proti němu šanci. Sebe ani nepočítal.

Jako by si muž Janickovo zhodnocení šancí tří rádoby čarodějů proti brutálnímu útoku vedenému profesionálem přečetl rovnou v jeho myšlenkách, vykročil jim bezstarostně vstříc, monstrózní zbraň nonšalantně položenou na rameni. Meč byl možná na pohled velký, ale Janick si na základě předchozí vousáčovy manipulace dokázal velmi přesně a barvitě představit, jak dokonale, rychle a přesně s ním zachází. Polkl a ustoupil o krok, současně zahlédl, že Mayers položil dlaň na jílec svého tesáku. Přestože o šermu nevěděl nic, bylo mu jasné, že jde jen o gesto. On by mohl na neznámého házet šišky a výsledek by byl stejný.

„A co řekneš na tohle?“ zeptal se klidně Majal a vyrazil proti cizinci.

V dlani držel nůž, na pohled obyčejný, věkem opotřebovaný nůž, který je možné nalézt v každé druhé kuchyni.

„Na co?“ nechápal vousáč, současně uchopil jílec oběma rukama, ale dál nechával meče ležet na rameni.

Připraven k bezprostřednímu útoku, chápal Janick. Ustupoval by ještě dál, kdyby mu v tom nezabránila postranice vozu.

Majal se zhluboka nadechl, pohlédl na nástroj ve své ruce a nahrbil se.

Nůž se vznesl do vzduchu a zůstal viset patnáct dvacet centimetrů nad čarodějovou dlaní. Janick měl pocit, že vnímá proudy moci bojující s vahou předmětu, že vidí vibrace, cítí drobné nerovnováhy každý okamžik rozhodující o tom, zda se zbraň udrží ve vzduchu, či nikoliv. Přestal myslet na nebezpečí, přestal se bát – stal se svědkem skutečného použití magie, stal se svědkem manipulace mocí, svědkem obnovení umu čarodějů z dávné minulosti.

Vousáč zkameněl úžasem, dolní čelist mu povisla, v černém plnovousu se opět bíle zaleskly nelidsky velké zuby.

Majal zasténal, nůž se dal do pohybu. Pomalu, jako by ho táhlo vlákno pavučiny hnané nepostižitelným vánkem. Janick vnímal ohromné vypětí, kterým Majal za tenhle trik platil. Ale stálo to za to. Vousáč stále zkamenělý strachem pozoroval líně plachtící smrt. Sledoval ji až do chvíle, kdy se špička ostří zaleskla přímo před jeho břichem. Tehdy konečně své ochromení překonal a pokusil se létající nůž uchopit, ale příliš pozdě. Janick slyšel tiché prasknutí, jak napjatá látka a pak kůže povolily, a pak sám vyděšený téměř k smrti pozoroval, jak se v obličeji sebevědomého zabijáka zrcadlí bolest a potom poznání definitivního konce. K zemi se zhroutil až ve chvíli, kdy nůž zmizel v jeho těle úplně celý. Meč, poslušný podivných rozmarů osudu, opět skončil opřený o kmen stromu.

„Tak to bychom měli,“ pronesl Majal zdánlivě stále stejně odtažitě a sebevědomě, ale Janick na pozadí jeho slov nějakým sobě nepochopitelným způsobem rozeznával příznaky vyčerpání.

Mayers a Fedor teď na Majala hleděli s nepokrytou úctou… a strachem.

„Já tedy zbytek platby požaduji až po tom, co odvedu práci,“ zlomil nastalé ticho neznámý hlas.

Janick by přísahal, že napodruhé zkontroloval okolí tak pečlivě, že další nepříjemné překvapení nemohl přehlédnout. Zmýlil se. Mluvčí, pohledný muž střední postavy s dlouhými rozpuštěnými vlasy, které se až nepřirozeně leskly, se ukrýval jen metr od původního stanoviště mrtvého. A na oděvu neměl žádné maskovací přípravky. Jak to udělal?

„Ty jsi Sakbisten,“ zkonstatoval Majal. „Nevěděl jsem, že jste se znali,“ ukázal k tělu na zemi.

Muž proti svému pojmenování neprotestoval.

„Neznali,“ řekl klidně. „Ale seznámili jsme se. Neměl sis domlouvat schůzku se dvěma lidmi na jednom místě. Cítí se pak silnější a snaží se využít situaci ve svůj prospěch.“

„Ještě stále se snažíš využít situaci ve svůj prospěch?“ opáčil zdánlivě lhostejně Majal.

Janick si dál uvědomoval jeho vyčerpání, které rámovalo každou vyřčenou slabiku krvavě rudým halem únavy. Nikdo jiný to však zjevně nevnímal.

„Ne. Zabít vás byl jeho nápad, myslel si, že to bude jednoduché,“ pokrčil rameny Sakbisten. „Co se mě týče, mám zájem i o druhou polovinu peněz. Tu, co dostanu až po práci.“

Majal spokojeně přikývl.

„V pořádku. Pojedeme dál, už tak jsme ztratili s tímhle hlupákem,“ ukázal na tělo napůl ukryté v kapradí, „až příliš mnoho času.“

Dva čarodějové se konečně probrali ze strnulosti, Mayers přivalil kámen a Fedor se sochorem v ruce přistoupil ke kolu vozu.

„Někdo by měl tělo zakopat. Asi by se nám nehodilo, kdyby nás vyšetřovali vojáci nebo městská pořádková garda,“ slyšel se Janick v úžasu říkat.

Poprvé v životě se pokusil vědomě intrikovat, vlastním přičiněním se snažil změnit plány svých pánů.

„Správná připomínka,“ souhlasil Majal a nacpával si dýmku.

Janick si znovu uvědomil, že všichni se na klanového mistra dívají obdivně a nikdo nevnímá jeho třesoucí se ruce. Zvláštní, jak mysl dokáže ovlivnit vnímání skutečnosti, usoudil. To by se čaroději stávat nemělo.

„Pohřbi ho a pak nás co nejrychleji dohoníš. V Krachtiburgu se ubytujeme U kojné. Zvládneš to?“

„Ano, mistře,“ vklouzlo mu na rty bez přemýšlení, a dokonce se mu podařilo vykouzlit trpitelsky ublížený obličej.

Fedorovi se zjevně líbilo, jak Majal odměnil jeho nežádanou poznámku, ale Janickovi to maximálně vyhovovalo.

Bez dalšího zdržování sundal z vozu batoh, odložil ho do trávy, potom si vzal sekeru a s její pomocí podťal silnější bukový kmínek. Odlistil ho, jeden konec zašpičatil a začal kopat na dně vývratu. Doufal, že právě zde bude houževnatých kořenů minimum.

Majal počkal, až čarodějové vyprostí vůz, a pak si zapálil nacpanou dýmku – křesadlem, které musel chvíli hledat v jedné ze svých brašen.

„Pojedeme. Já s panem Sakbistenem na voze proberu nějaké podrobnosti. Vy se snažte, ať to moc nedrncá.“

Fedor s Mayersem bez reptání přikývli. Zrodila se nová klanová legenda.

Janick se však nezaobíral tím, co Majal před chvílí dokázal, ale něčím úplně jiným. S těžce potlačovanou netrpělivostí čekal, až se mu miniaturní karavana ztratí z dohledu, a přitom předstíral, že se pokouší kopat hrob. V receptu se psalo, že srdce musí být čerstvé. To znamenalo co? Minuty, hodiny, den? Nakonec konečně osaměl a vyměnil lopatu za nůž. Z hrobníka se měl na chvíli stát kuchařem – předtím ještě řezníkem, připomněl si s odporem. Ale od jeho úmyslu ho nemohlo odradit vůbec nic.

Káva a jiné rozkoše

Seskočil jsem z vozu a nechal Kletvu, ať ho zaveze na jeho místo. Zatočil hned na prvním rohu a podle zvuku neujel víc než pár desítek metrů. Pohodlné, měli povoz neustále k dispozici, skoro jako by ho stavěli na vnitřní dvůr. Unaveně jsem vystoupal těch pár schodů ke dveřím kvadrupu. Otevřely se, ještě než jsem stačil použít klepadlo, jako by na mě stará dveřnice čekala. Změřila si mě od hlavy až k patě a mlčky ustoupila stranou, aby mi uvolnila cestu. Její lety poznamenaná tvář projevovala tolik emocí jako vyschlý kokosový ořech a nějakým zvláštním způsobem se mu i podobala. Zvuk zavíraných závor a závěrečné hlasité zaklapnutí dveří mi znovu připomnělo, že hlavním účelem kvadrupu bylo poskytnout jeho prvním obyvatelům co nejbezpečnější útočiště, pohodlí přišlo na řadu až mnohem později. Sluneční svit pronikající dovnitř osvětlovacími otvory měnil tmu v šero a zviditelňoval vířící prach. Tahle stavba by sice nedokázala odolat stovkám organizovaných nájezdníků, ale skupině desítek banditů ano. Zvláště když by ji hájilo pár ke všemu odhodlaných mužů podporovaných svými ženami; mužů vědomých si, že na nich závisí životy jejich blízkých. Nadechl jsem se, zda ve vzduchu nenajdu stopu po dávných bojích, které kdysi musely být mezi zdmi vybojovány, ale ucítil jsem jen vůně připravovaných jídel, klihu, který kdosi používal k práci, a dalších pachů prozrazujících dlouhodobou lidskou přítomnost, život v míru. Vystoupal jsem do patra a zastavil se na terase, odkud jsem přehlédl dvůr pod sebou. Dva chlapci sotva odrostlí batolecímu věku si hráli se špalíky dřeva, hlídala je jen o něco málo starší holčička, v protějších dveřích nahoře na terase jsem zahlédl ještě jednu, zřejmě pomáhající v kuchyni. Dnes v celém malém komplexu nežily víc než čtyři rodiny. Tím pádem sice měli všichni mnohem víc komfortu a místa, ale ubránit by se nedokázali ani hrstce odhodlaných zabijáků. Odhadoval jsem, že obyvatelé už dávno zapomněli, proč žijí právě v takovém podivně stavěném domě. A to bylo dobře. Možná jsem to všechno vnímal tak silně kvůli obcování se smrtí, které jsem měl právě za sebou.

Byl jsem tak unaven, že jsem ani neměl hlad a nejraději bych okamžitě padl do postele. Po tom všem porcování mrtvol, aby je prasata snadněji a rychleji sežrala, jsem byl nasáklý smrtí a krví až do posledního póru kůže. Potřeboval jsem koupel. A abych zvládl koupel, potřeboval jsem dobrou silnou kávu.

Krokem širším než obvykle jsem zamířil do Liaminy kuchyně a tam se ztěžka usadil na dřevěnou stolici. Slyšel jsem ji šramotit v místnosti sloužící jako spíž a skladiště dalších potřebných věcí. Natáhl jsem ruku ke kamnům – byla studená. To znamenalo, že koupel bude také studená. Pozoroval jsem své špinavé boty a uvažoval, zda půjdou alespoň trochu vyčistit.

„Už zapaluji oheň, káva bude hned. Vy vypadáte.“

Zvedl jsem oči, stála ve dveřích do spíže, v ruce mísu s cibulí a bramborami. Měla na sobě splývavou, jen lehce nařasenou sukni, košili, která kdysi pravděpodobně patřila muži, ale s dvěma rozepnutými knoflíky umožňujícími látce rozevírat se do výstřihu ustupujícímu oblým ňadrům, podpíraným stále ještě ne všude rozšířenou podprsenkou, nepůsobila ani trochu mužsky. Hlavu měla ve stínu, lesk odraženého světla ještě víc zvýraznil velké zamyšlené oči. Zkoumavé, smutné, možná hodnotící, ale každopádně krásné.

„Tak to by bylo skvělé.“

„Možná bude ještě teplá voda v nádrži, třeba se budete chtít vykoupat. Stihnete to právě na kávu.“

„Třeba?“ opáčil jsem.

Překvapilo mě, že se mě nebála a necítila ke mně odpor. I když, vlastně mi s celou tou příšernou šarádou jako jediná pomáhala.

Pochyboval jsem, že od rána zůstala voda vlažná, ale zvedl jsem se. Zamířila k oknu a otevřela ho – zřejmě jsem páchl opravdu hodně.

Luxus koupelny mě znovu překvapil, teplota vody nadchla. Ponořil jsem se do vany, horkost odplavovala z namožených svalů únavu a bolest. Zabít člověka je mnohem jednodušší než ho pak naporcovat na malé kousky. Zamyslel jsem se, kolik vody si mohu dovolit z nádrže ještě odpustit, ale pak jsem to hodil za hlavu a otevřel kohoutek naplno. Tohle bylo ještě lepší než v císařských lázních. Pořádně jsem se namydlil, vydrhl kartáčem a vytřel do sucha. Pak mě ve vaně vystřídalo oblečení. Nedávno koupené rezervní prádlo jsem měl u sebe v pokoji, kalhoty si bohužel budu muset natáhnout mokré. Dal jsem se do toho, práce mi pomáhala bojovat s únavou, kterou teplo ještě víc prohlubovalo. Voda kupodivu tekla stále teplá až horká, díky tomu jsem mohl své svršky zbavit nečistot naprosto dokonale.

„Přinesla jsem vám nějaké oblečení,“ ozvalo se.

Stála ve dveřích, spolu s ní dovnitř dorazil závan studeného vzduchu. Pokud ji má nahota překvapila, nedala to nijak najevo. Opásal jsem se ručníkem a další si přehodil přes ramena. Chlad nedělal mým namoženým svalům dobře. Teprve potom jsem se otočil.

„Klepala jsem,“ poznamenala.

Vstoupila dovnitř, zavřela za sebou a položila komínek oděvů na malý stolek z lakovaného dřeva. „Přinesla jsem vám suché oblečení. Vaše věci jsem mohla vyprat spolu s ostatními,“ řekla, když zjistila, do čeho jsem se pustil. „Ale určitě vám je vysuším.“

„Budu rád,“ přiznal jsem a začal své svršky ždímat.

Bez rozpaků si mě přitom prohlížela.

„Jste hubený,“ zkonstatovala. „Ale silný. A máte na sobě spoustu jizev.“

„Občas jsem byl hloupější a pomalejší, než bylo záhodno,“ vysvětlil jsem. „A nejvíc je to znát v obličeji, ironie osudu,“ pokrčil jsem rameny.

V koupelně bylo teplo a vlhko, až se jí lehká sukně lepila na stehna. Spousta druhů oděvů toho při některých příležitostech víc odhaluje, než skrývá. Nohy měla pěkné i tam, kde jsem je dosud neviděl.

„Tvář není až tak důležitá,“ pokrčila rameny. „Důležité je, aby všechno fungovalo, tak jak má.“

„Podivuhodný pragmatismus,“ ocenil jsem a podal jí své svršky zbavené špíny, jak jsem to nejlépe dokázal.

Uložila je do košíku a otočila se ke dveřím.

„A jak je to u žen?“

Otočila se a smutnou tvář na chvíli zkrášlil záblesk úsměvu.

„Je to úplně stejné. Aby všechno fungovalo, tak jak má.“

A byla pryč.

Zjistil jsem, že i já se usmívám. V lepších časech musela být Liama velmi okouzlující žena. I když okouzlující byla i teď – třebaže stále příliš vážná, až zachmuřená.

~~~

Čistý, ve vypůjčeném oblečení, které mi bylo široké v ramenou a krátké přes ruce i nohy, jsem se pak vrátil do kuchyně. Ze svých věcí jsem na sobě měl jen opasek a řemení s podpažními noži. Bandalír jsem nechal v pokoji. Pokud po mně nepůjde celá armáda, mělo by mi to stačit.

Chvíli jsem zvažoval, zda si nemám najít jiné místo k odpočinku, ale pak jsem se rozhodl zůstat. Poté co jsem beze stopy zlikvidoval přepadové komando, by mě nikdo nehledal na stejném místě. Pokud budou hodně dobří, rozběhnou pátrání po městě, nebo ještě spíš v okolí, protože každý rozumný člověk by na mém místě utíkal. Já ale nejednal vždy rozumně. Odhadoval jsem však, že si budou lízat rány a rozhodovat se co dál. Jestliže po mně šli lidé některého z mých bývalých klientů, nemohli tady v Krachtiburgu disponovat přiliš velkými silami. Pravděpodobně jsem jejich minioddíl z větší části zničil a ostatní se budou snažit zmizet. Pokud po mně šel Konvent, musel někdo níže postavený vysvětlovat výše postavenému, jak je možné, že ztratil tolik lidí a kde vlastně jsou. Nevýhoda velkých byrokratických organizací.

Zaklepal jsem na pootevřené dveře kuchyně a vstoupil. V okamžiku, kdy mě spatřila, zalila horkou vodou kávu a místnost zaplnila úžasná vůně, která dokáže probudit i mrtvého, pokud není mrtvý příliš dlouho. Mám rád kávu. Ne každý si to uvědomuje, ale existuje spousta různých druhů kávy, téměř tolik, jako existuje druhů vín. Ne, tolik ne, to jsem přehnal.

Posadil jsem se, s díkem přijal hrnek a jen opatrně usrkl pěny. Ta se dala pít téměř okamžitě.

„Jste vždy připraven na nejhorší,“ řekla, nalila i sobě a posadila se ke stolu.

Seděla s nohou přes nohu a já tak mohl obdivovat její kotník a část lýtka. V domácnosti chodila naboso v pletených sandálech s pevnou podešví.

„Myslíte mé zbraně?“ zeptal jsem se a znovu se napil.

Přikývla.

„Tak nějak. A díky tomu ještě stále žiji,“ připustil jsem.

Třetinu hrnku jsme jen tak mlčky seděli, z venku k nám doléhaly tlumené hlasy hrajících si dětí.

„Ubytováváte lidi často?“ přerušil jsem líný klid nakonec já.

„Od doby, co umřel můj muž. To byly jeho šaty, co máte na sobě,“ odpověděla klidně.

Možná odtud pocházel její permanentní smutek. Takový, který vroste do života a stane se jeho nedílnou součástí.

„Kdy se to stalo?“

„Před třemi lety. Ale už jsem si zvykla. Na to, že s ním umřel i náš syn, si nezvyknu nikdy.“ Na to se nedalo říct nic.

Čekal jsem, kdy začne s tím, že se budu muset odstěhovat. Doufal jsem, že dnes zde budu moci přespat.

Dál jsme mlčeli a upíjeli horkou kávu. Mlčelo se s ní dobře.

„Zítra si najdu jiné ubytování,“ začal jsem, když se k tomu neměla sama.

„Proč?“ zatvářila se překvapeně.

Dokonce snad nepříjemně překvapeně.

„Ti lidé, kteří po mně šli, by mohli později ohrozit i vás. Dnes nebo zítra pravděpodobně ne, protože budou zjišťovat, co se s jejich lidmi stalo a plánovat další postup. Později, až se vzpamatují, by se to stát mohlo. Nic přesnějšího nemohu říct, netuším, co jsou zač a pro koho pracovali.“

„Zabil jste je všechny. Nebudou vědět, kde vás hledat,“ oponovala naivně.

„Ale nevím, zda jsem zabil všechny, kteří věděli, kde mě hledat,“ vysvětlil jsem.

„Zvažte to, můžete předstírat, že jste se odstěhoval, a bydlet tu dál. Myslím, že tenhle dům je bezpečnější než ostatní tady ve městě.“

„Zvážím to,“ přikývl jsem.

Pak jsme se opět odmlčeli. Pohodlněji jsem se opřel na židli, užíval si pocit čistoty, její přítomnost a klid.

„Ještě kousek, ještě! Já byl blíž!“

„Ne, já až u tamté dlaždice!“

Hlasy se přibližovaly a zněly, jako by se jejich majitelé snažili šeptat, ale ještě to neuměli. Hlavou jsem se opíral o hranu stolu a díval jsem se dolů na dlažbu podlahy. Usnul jsem u kávy v kuchyni, došlo mi. Ani jsem se nehnul, dál zůstal v zkroucené poloze spánkem překvapeného člověka a čekal.

Kradmé kroky, opatrné, nervózní a – už jsem ho držel za předloktí – příliš útlé na dospělého člověka.

Kluk, deset jedenáct, oči rozšířené děsem.

„Stůj, nebo tvému kamarádovi utrhnu ruku!“ sykl jsem na druhého, který se právě otáčel k útěku.

Ztuhl, podíval se na kamaráda a neochotně se zastavil, občas trhnul jednou nebo druhou nohou, jako by ho vlastní tělo neposlouchalo a nutilo ho k úprku.

„Co jste zač?“ položil jsem otázku a nepodíval se na žádného z nich konkrétně.

Jeden za osmnáct, druhý bez dvou za dvacet, otlučená kolena, špinavé ruce, zubaté účesy, jak se jejich matka nebo matky se zástřihem příliš nezatěžovaly.

„My tady bydlíme,“ prozradil ten chycený.

„Já se jmenuju Danev Kaževič a on,“ ukázal na druha.

„Já jsem Olran Krups,“ vychrlil druhý kluk rychle, aby se nenechal zahanbit.

„A tady jste dělali co?“ zeptal jsem se.

Líbili se mi. Hlavně fakt, že jeden druhého nenechal na holičkách. Kaževič, to bylo jméno staršího kvadrupu, kluk byl zřejmě jeho vnuk nebo pravnuk.

„Slyšeli jsme, jak stará Rosemary říkala, že Liama tady zase má tu svou obludu,“ začal bezelstně jeden, ale pak se zarazil, když si uvědomil, co právě pronesl.

„No a spal jste v kuchyni,“ navázal se stejnou bezprostředností druhý. „Tak jsme se rozhodli, že budeme závodit, kdo se k vám přiblíží víc. Chce to odvahu se k vám přiblížit, že jo?“ zeptal se mě vážně.

„Jo, chlapče, to chce. Ale mám dojem, že byste Liamě jen tak do kuchyně neměli chodit. Nebo vás sem pozvala?“ řekl jsem přísně.

Tak obludu. Rosemary jsem tedy do oka nepadl. Ona mně na druhou stranu také ne, byli jsme si tedy kvit.

„Ne, nepozvala,“ přiznali se oba současně.

„Umyjte tenhle hrnek,“ řekl jsem, dopil studenou kávu a přisunul jim inkriminovaný kus nádobí, „přineste náruč třísek na podpal v kamnech a neřeknu jí to.“

Podívali se na sebe, snažili se sice přetvařovat, ale byli na to příliš malí a výraz úlevy na jejich tvářích byl jasnější než slunce o letním slunovratu za poledne.

„V plížení máte co dohánět, oba,“ řekl jsem jim na rozloučenou a zanechal je v kuchyni o samotě.

Původně jsem chtěl jít do svého pokoje, ale na chodbě jsem zaslechl dva vzrušeně diskutující hlasy. Okamžitě jsem poznal Liamu a toho druhého až po chvíli. Byl to Kaževič, alespoň jsem si to myslel. Hádali se v přízemí, v hospodářské části budovy.

„Co si o sobě vlastně myslíš? Jestli jsi zesenilněl, seď doma, slintej si a nech se obskakovat vnoučaty! Chtěl bys něco takového po své ženě?“

Naštvat se uměla pořádně, to se muselo nechat.

„Je to moje žena,“ bránil se stařec. „Je vdaná!“

„Já byla také vdaná!“ vybuchla. „Ještě dneska večer všem řeknu, co jsi po mně chtěl!“

„Jen abys ho tady ještě nějakou dobu udržela!“ bránil se. „A nemysli si, že tě ostatní mají bůhvíjak rádi. Jsi přišelec, poloviční cizák. Než ses provdala za svého muže, byl docela normální. Pak jsi ho naočkovala bláznivými nápady, které nikomu nepřinesly nic dobrého!“

Z obranného tónu přešel do útočného a podle důrazu, s jakým vyslovil poslední větu, použil ultimativní zbraň, kterou asi původně na světlo ani vytáhnout nechtěl.

„Jsi neschopný, Kaževiči, vedeš to od desíti k pěti a všem se nám kvůli tobě daří hůř a hůř,“ odpověděla mu Liama náhle s ledovým klidem.

Znal jsem takový typ lidí, ve chvíli, kdy přestanou projevovat emoce, bývají nejnebezpečnější.

„Můj muž byl desetkrát lepší chlap než ty. A kdyby nebylo celé vaší poblouzněné zbabělé rady, možná by dál žil. Ještě jednou o něm promluv podobným způsobem a špatně se ti povede, přísahám.“

Na dobu tří tepů srdce se rozhostilo ticho, téměř jsem se lekl, že svůj potlačovaný vztek nevydržela a něco mu provedla.

„Jsem poslední z dlouhé řady stařešinů, kteří nás provedli útrapami a zachránili před vymřením. Na mě si žádná taková jako ty nebude dovolovat,“ vzmohl se Kaževič po odmlce na další odpor, ale byla to jen snaha zachovat dekorum.

„Slyšel jsi, co jsem řekla,“ opáčila studeně Liama, látka zašustila, jak se rázně otočila, na schodech zaklapaly její rychlé kroky.

Než se stačila objevit na chodbě, byl jsem v pokoji. Nechtěl jsem, aby věděla, že jsem celý rozhovor slyšel. Kaževič mluvil o mně, to bylo jasné. Ale co znamenalo to ostatní, jsem neměl ponětí. Lehl jsem si na postel a pozoroval oknem slunce sklánějící se k západu. V kuchyni jsem toho moc nenaspal a potřeboval jsem si odpočinout. A vůbec jsem neměl chuť shánět si nové bydlení. Donutil jsem se ještě jednou vstát, pootevřel jsem okno a pod rám zastrčil nůž tak, aby při sebemenším dalším pohybu dopadl na zem, o dveře jsem opřel nakloněnou hliněnou vázu, kterou jsem našel na skříni. A pak vzhůru do náruče Morfea.

Hospody a bary

Vzbudil jsem se v noci, jak jsem si přál, podle hvězd dokonce před půlnocí. To bylo ideální. Z prádelny jsem si vzal kalhoty, ve kterých jsem se cítil lépe než ve vypůjčeném oblečení, i když byly ještě vlhké. Převlékl jsem se, poté na sebe po řadě navěsil opasek se stehenními pouzdry na velké nože, podpažní postroj, nakonec bandalír, vyztuženou kazajku; místo meče jsem se spokojil s tesákem v pochvě na kroužkovém závěsu, kořistí po jednom z útočníků, kterého jsem nedávno zabil. Do noci jsem bez přehánění vyrazil po zuby ověšený železem. Rosemary ani žádného jiného dveřníka jsem nebudil. Dřepnul jsem si na okraj hradby kvadrupu zády do ulice, rukama se opřel tak, aby mě hrana zdi tlačila do dlaní, a pomalu se spustil dolů, až jsem visel za konečky prstů na napjatých pažích. Zbývající dva metry jsem snadno seskočil. Těsně u zdi rostla tráva, dlažba začínala až o kus dál. Při doskoku by mě slyšela tak maximálně kočka.

Cestou do živějších oblastí města jsem střídavě poklusával, protahoval se a stínově boxoval, abych prohřál unavené svaly a dostal se do střehu.

První zastávku představovala jedna z hospod, kde jsem se ubytoval. V ní na mě čekal vzkaz od Brahma, že by se mnou rád mluvil. Další dvě hospody, kde jsem se scházel s nákupčími a překupníky, jsem navštívil jen nakrátko, a aby se neřeklo, dal si v každé pivo. Pokaždé jsem tím udělal radost nějakému opilci, který měl hluboko do kapsy. Netknutý půllitr jim přišel vhod.

Než jsem vstoupil do čtvrtého podniku v pořadí, byl jsem si jist, že mám v patách stín. Byl to menší hubený mladík s kudrnatými vlasy, kterému ještě nerostly vousy. Dělal svou práci dobře. Dokázal se vmísit mezi lidi, ztratit se v tlačenici i příšeří, venku si nechával velký odstup, a přesto mě dokázal v uličkách neztratit. Nebyl jsem si jistý, ale možná se na mě přilepil hned v první hospodě. Vlastně byl zatraceně dobrý, protože sledovat někoho, jako jsem já, je pro jednoho člověka hodně těžké. Zvlášť když vím, že po mně někdo jde.

Protlačil jsem se k pultu, objednal si pivo a vyběhl nahoru do pokoje, svého druhého falešného ubytování. Čekal tam na mě vzkaz od Schantila. Kromě žádosti o setkání kvůli nějakým novým obchodům obsahoval i kódované informace – zákazníci dorazili na místo. Schantil sám nevěděl, o co se jedná, pouze mi umožňoval využívat svou síť obchodníků a informátorů. Zákaznici byli Wickerovi čarodějové.

Vrátil jsem se dolů právě včas, mé pivo bylo natočené. Tohle jsem nikomu nedal, protože jsem měl po všem tom chození žízeň a tady ho nevařili zase tak špatné. Chvíli mi trvalo, než jsem objevil svůj stín. Stál kousek od hloučku živě se bavících mužů. Tak blízko, aby vypadal, že k nim patří, tak daleko, aby ho nechali na pokoji. Dopil jsem a začal se prodírat žíznivci k odchodu. Vzhledem k tomu, že většina zákazníků podniku pravidelně nepracovala, a pokud ano, nikdy ne ráno, zábava teprve spěla ke svému vrcholu. Propracoval jsem se ke dveřím, ani příliš pomalu, ani příliš rychle, zdánlivě bezstarostně jsem vyšel ven a pak bryskně ustoupil stranou zády ke zdi. Mohl mít společníka… Nikoho jsem neviděl, tmu rušilo jen světlo vycházející z oken hostince. K nejbližší uličce to bylo na obě strany deset patnáct kroků, nemohl mi dát příliš velký náskok, aniž by riskoval, že se mu ztratím. Nehýbal jsem se a čekal.

Vrznutí pantů, vlna halasu, tepla, pivních výparů a pachu množství lidí namačkaných na jednom místě. Zastavil se hned přede dveřmi a rozhlédl se. K vlastní smůle nejprve směrem ode mne. Přisunul jsem se k němu, dlaní mu zakryl ústa a pod čelistní kloub, přímo na bod, kde se blízko pod povrchem sbíhají nervy, mu zabodl palec. Bolest ho paralyzovala, věděl jsem, že nedokáže rozlišit, zda v ruce držím nůž, či nikoliv.

„Jestli chceš žít, pojď stranou,“ zašeptal jsem a ještě přitlačil.

Rychle jsem však přestal, protože najednou zvláčněl, jak se mu slabostí podlomily nohy. Vedl jsem ho těsně podél zdi hostince k malému výklenku, který na konci domu zbyl po zazděné uličce. Donutil jsem ho opřít se rukama o stěnu a zběžně ho prohledal. Měl u sebe pouze nůž, obyčejný velký zavírák, jaký nosí většina mužů.

„Proč mě sleduješ?“ položil jsem mu první otázku, aniž bych mu dovolil otočit se.

Lidé se víc bojí toho, co nevidí. Aspoň ti chytří a on mi připadal chytrý.

„Dostal jsem za to zaplaceno,“ odpověděl tiše.

Bál se, ale držel strach pod kontrolou.

„Ty se živíš sledováním lidí?“

Potáhl jsem mu pravou nohu dál od zdi, aby musel větší část vlastní váhy držet rukama, o které se opíral. Nepotřeboval jsem, aby se o něco pokusil a já ho musel zabít.

„Ne. Dřív jsem krad, ale v poslední době je to moc vošajstlich. Teď dělám, co se naskytne. Snažím se ale držet městský gardě z cesty.“

„Chytli tě?“ zajímal jsem se, abych na chvíli změnil téma a uklidnil ho.

„Mě ne, kámoše.“

„Už je mrtvý?“

„Ne, mrzák.“

Jeho prvotní strach pominul, slyšel jsem to v jeho hlase, v rytmu dechu. Už si dokázal spočítat, co je pro něj výhodné, a co ne.

„Jak vypadal ten, co tě najal?“

„Tuctovej chlap, ani malej, ani velkej. Člověk by si ho v davu nevšim,“ v jeho hlase zaznělo pokrčení rameny.

Tasil jsem nůž a položil mu ho ostřím na krkavici.

Pod dotykem čepele se opět celý napnul.

„Nelži. Jsem horší než místní kat. Musíš mít paměť na obličeje, musíš se vyznat v lidech, pokud chceš někoho sledovat. A tys to dělal dobře. Popiš mi toho chlapa. Přesně a podle pravdy. Jinak tě zabiju. Když ne hned, tak později.“

Neodpočinul jsem si tolik, kolik jsem potřeboval, a v mém hlase se neskrývala žádná výhrůžka. Jen únava. Ta ale možná v kombinaci s dotekem oceli zapůsobila víc než cokoliv jiného.

„Střední postavy, tak metr pětasedmdesát, ramenatej, silný ruce, silnej v pase. Ale ne tlustej. Na to, jak vypadal, měl hbitý nohy, vůbec celej byl takovej pohyblivej, asi jak akrobati na poutích. Nevím, jestli bych mu utek,“ vychrlil okamžitě.

Ještě něco?

„Nosí krátký knírek, má hnědý vlasy asi jako já, ale myslím, že si je barví, protože má hodně světlé obočí. A oči měl jako had. Studené. Měl jsem pocit, že si mě prohlíží jako kus dřeva nebo masa. Naháněl strach. A chodil tiše.“

Mladík, který mě sledoval, byl svým způsobem génius. Pamatoval si toho hodně a měl cit pro důležité věc. Jeden z tisíce lidí by mi dokázal dát dohromady z poloviny tak dobrý popis. Byl by skvělým divadelním principálem nebo choreografem císařského baletního souboru. Aniž si to uvědomoval, popsal mi chladnokrevného zkušeného nájemného vraha. Zabíjení na objednávku člověka změní, dobře to vím.

„Kde a kdy ses s ním potkal?“ zeptal jsem se.

„Našel si mě sám. Poslal ho za mnou chlápek, co jsem mu dřív prodával kradený věci. Že prej jsem šikovnej. Řek mi, že se u Mapiho,“ jmenoval jednu ze dvou hospod, kde jsem se ubytoval, „dřív nebo pozdějc objevíte. Pak jsem se na vás měl pověsit a zjistit, kam všude chodíte. Tvrdil, že si mě pak najde sám.“

Zabiják, který si dal práci s dokonalým seznámením se s okolím a měl o mně víc informací, než se mi líbilo. Zatím mi z toho nic moc dalšího nevyplývalo, ale věděl jsem, že o tom budu přemýšlet. Dlouho.

„Můžeš se postavit normálně,“ dovolil jsem mu.

S úlevou mě poslechl. Nebyl příliš silný a ruce se mu začínaly třást únavou.

Hlahol z hospody k nám doléhal jen nezřetelně, v dálce zakokrhal pomýlený kohout, zaznělo šplíchnutí, jak někdo vyléval splašky do odtokových kanálů na krajích ulice. Nebo jen tak na ulici.

„Otoč se.“

Jeho obličej byl bledá, nezřetelná skvrna, oči jsem v šeru neviděl.

„Kolik ti nabídl za tu práci?“ zeptal jsem se.

„Dva zlaté. Jeden hned, druhý po práci,“ odpověděl, aniž by se pohnul.

Schoval jsem nůž a on se uvolnil. Nepotřeboval jsem čepel ani jinou zbraň na to, abych ho zabil, ale to on nemohl vědět. Falešná iluze bezpečí. Všichni jí občas propadáme.

„Tady je zlaťák,“ řekl jsem a vtiskl mu minci do dlaně. „Doplatek za tvou práci. Vyhni se tomu člověku. Pokud zjistí, že jsem tě odhalil, zabije tě. Možná to udělá i bez toho, pro jistotu. A pokud tě uvidím ve své blízkosti, udělám to já. Rozuměl jsi mi?“

„Ano, pane.“

Opět jsem mu nahnal strach. Tentokrát ne animální strach z dalšího okamžiku, z toho, co bezprostředně přijde; ale lidský strach z toho, co se stane, když člověk zvolí špatnou cestu.

Položil jsem jeho nůž na zem a zamířil ulicí pryč. Zvedl ho, až když jsem byl daleko. Prozradilo mi to zaskřípění prachu pod jeho podrážkami. Na nejbližší křižovatce jsem zatočil doleva a přilepený ke stěně čekal, dokud se hvězdy viditelně nepohnuly.

Nešel za mnou. Rozhodl se správně.

Brahma jsem i přes pozdní dobu našel v jeho vlastním podniku. Byl v dobrém rozmaru, hrál karty s muži, které jsem neznal, a společnost mu dělala dlouhonohá kráska, která se u rozehrané partie buď dobře bavila, nebo to alespoň dokonale předstírala.

Šikmo střižená sukně s rozparky téměř až k pasu, výšivka napodobující korzet, který vzhledem k poměru obvodu pasu vůči klenutým bokům naprosto nepotřebovala, a ňadra téměř cudně zahalená v krajkách. Nebo necudně zdůrazněná těmi nejdražšími a nejdokonalejšími krajkami, záleželo na úhlu pohledu. Nepotřebovala je – přesněji její ňadra to zdůraznění nepotřebovala. I zakryta prostým bílým plátnem by na sebe strhla pozornost naprosté většiny mužů. Prostitutka nejvyšší třídy nebo kurtizána.

Zastavil jsem se a chvíli celou společnost pozoroval. Žena se nonšalatně opírala Brahmovi o rameno, zaujatě sledovala jeho karty a tváře ostatních okolo, v levé ruce držela broušenou číši s nápojem jantarové barvy. Odhadoval jsem, co stojí víc, zda umělecký skvost vyvedený z křišťálu, nebo obsah poháru. Všimla si mě jako první a věnovala mi dlouhý oceňující pohled.

„Navyšuji o dvacet,“ řekl Brahm a mrkl na mě.

„To jsem zvědavý, co na to vy, pane Fluski,“ podívala se kráska na muže v černém fraku a kalhotách podvázaných pod koleny, které patřily někam, kde se s módou drželi o padesát šedesát let zpátky.

Její pozornost ho znervózňovala. Vlastně rušila všechny přítomné. Vypadali na společnost, která striktně odděluje karty od žen. Brahm si na rozdíl od nich dokázal užívat víc potěšení současně.

„Pánové, omlouvám se,“ promluvil starý gangster, „musím se na okamžik vzdálit, abych s obchodním partnerem vyřešil jistou neodkladnou záležitost. Nechci kazit hru, zastoupíš mě, prosím?“ podíval se na svou společnici.

„Ty ji necháš hrát se svejma penězma?“ nevydržel to muž přes stůl.

Minulost bijce a chlapa na drsnou práci, který se nějakým způsobem vyšvihl, nedokázaly zahladit ani kvalitní šaty, účes a pečlivé oholení.

„Samozřejmě, Niku,“ zatvářil se Brahm na oko nechápavě. „Vadí ti to?“ pod tónem společenské konverzace se objevilo nebezpečné ostří.

„Jasně že ne,“ zavrtěl Nik rychle hlavou.

„Nenechte se připravit o hodně,“ doporučil jim Brahm. „Co vyhraješ, je jen tvoje, zlato. A co prohraješ, zase moje,“ mrkl čtverácky na svou společnici.

„Madam,“ rozloučil jsem se s ní úklonou, odpověděla mi mnohoznačným úsměvem a lehkým pokynutím. Ostatních jsem si nevšímal, nestáli za to.

„Krásná žena,“ řekl jsem, když jsme se odebrali k pultu. Barman před nás bez ptaní postavil dvě sklenice. Do mé nalil víno z karafy, do Brahmovy známý likér jantarové barvy. Pak se vzdálil.

„Je,“ souhlasil Brahm, když jsme se oba napili. „Anastázie Bavari, alespoň tak si teď říká. Objevila se tu před pár lety a několikrát jsem jí vyšel vstříc, když to potřebovala. Občas ji přemluvím, aby se šla se mnou večer pobavit.“

„Dráždíš je,“ kývl jsem ke společnosti v kóji u hráčského stolku.

„Užívám si to,“ přikývl.

Víno bylo hutné, na jazyku po něm zůstávala příchuť ostružin kořeněná nádechem citrusové hořkosti.

Brahm se rozhlédl po sále a okamžik si prohlížel hosty. Přítomní na první pohled neměli hluboko do kapsy, ale způsob, jak peníze získali, byl zjevně velmi různorodý.

„Jsi na seznamu už zakřížkovaný,“ řekl Brahm a stále se přitom rozhlížel.

V žargonu podsvětí být na seznamu znamenalo, že někdo vystavil objednávku na mou vraždu, zakřížkování, že zabiják přijal zálohu a je na cestě. Tahle informace vysvětlovala mladíka, který mě dnes v noci sledoval. Možná.

„Na koho konkrétně je vypsána odměna?“ chtěl jsem vědět.

Pohyboval jsem se pod množstvím různých identit. To mi mohlo napovědět, komu a kde jsem otočil nožem v ráně. Bohužel asi ne dost hluboko.

„Bez jména. Hledá tě podle portrétu,“ odpověděl Brahm, přitom položil na stůl čtyřikrát složený kus papíru a mávl na barmana. Zatímco objednával pití pro hráče, podíval jsem se na obraz.

Zručně a rychle nakreslený uhlem, malíř zaznamenal všechny důležité rysy, podle kterých mě mohl neznámý člověk identifikovat. Zkřivený zpřerážený nos, velké jizvy i drobné jizvičky kolem levého oka. Dotyčný mě musel portrétovat nedávno, nanejvýš před pěti šesti měsíci, protože předtím jsem nosil nějakou dobu pásku přes oko, a ještě dřív jsem se maskoval plnovousem.

„Nabídka se objevila v Saxpolis. Řekl bych, že přijede někdo tamní,“ prozradil mi Brahm.

To celou věc ještě víc zamotávalo, protože objednávka na mou vraždu nemohla souviset s ničím, co se dělo tady v Krachtiburgu. Byl jsem tu jen pár dní a nebylo možné tak rychle absolvovat cestu Saxpolis – Krachtiburg a zpět. To by člověk uštval i nejlepšího koně.

„Co mě bude tohle varování stát?“ zeptal jsem se.

Brahm zakroužil skleničkou v ruce a vytvořil na hladině zužující se spirálu.

„Rád s tebou obchoduji. Díky tobě jsem vydělal hodně peněz a doufám, že nějaké ještě přibudou,“ odpověděl. „A taky je to docela zábava,“ přidal úšklebek, který by většinu lidí vyděsil.

Zábava, to byl ten správný důvod.

„Rád bych si vyzvednul něco z věcí, co mám u tebe uložené,“ požádal jsem. „Z těch speciálních věcí.“

„Myslel jsem si to. Jsou nahoře v pokoji,“ podal mi klíč. „Dago tě tam zavede,“ ukázal na barmana.

„A je tam ještě jedna zajímavá věc. Přišel jsem k ní náhodou a možná se ti bude hodit. Pokud se ji nebudeš bát nosit, když se čeká na příjezd vyšetřovatele Konventu s celou jeho suitou,“ řekl pohrdavě. „Pak mi řekni, na kolik si tu hračku ceníš. Jdu se věnovat Anastázii, pravděpodobně už je oškubala dohola a já potřebuji, aby jim aspoň něco zbylo, pokud s nimi chci obchodovat.“

Pozvedl skleničku na pozdrav a odešel. „Mohu dostat ještě jednu a pak skočíme nahoru?“ požádal jsem Daga.

„Můžete. Vezmem to rychle, nerad nechávám bar bez dozoru, i když je to na příkaz šéfa.“

Nalil mi, tázavě se na mě podíval a já přikývl. Vyrazil do chodby dlouhými ráznými kroky, sebral jsem skleničku a měl jsem co dělat, abych mu stačil a nerozlil přitom víno. Dago byl vyšší, než jsem odhadoval, podlaha za barpultem musela být níž než v sále. Pohyboval se s pružností a energičností, jako by ho fyzická námaha těšila. Zřejmě barman mnoha profesí, tak už to ve světě nebezpečných obchodů, křivých dohod a pátých es v rukávu chodilo. Když jsem bral schody po dvou, napadlo mě, zda bych dokázal stejně svižně a obratně jako on obsluhovat hosty. Asi ne, člověk se prostě pořád má čemu učit.

~~~

V pohodlně zařízeném dvoupokojovém apartmá, které Brahm asi používal k občasnému přespání, stála na kameny vykládaném stolku bytelná dřevěná truhlice.

Sama o sobě byla artefaktem a ukrývalo se v ní pár dalších artefaktů. Některé z nich byly natolik zajímavé, že jsem se jich nechtěl vzdát, o jiných jsem naprosto netušil, k čemu by mohly sloužit, a proto jsem se jich také nechtěl vzdát. Měl jsem ji u Brahma uloženou už nějakou dobu a postupně jsem do ní přidával další a další kousky. Teď jsem měl zájem o jeden konkrétní předmět – nevzhlednou bezbarvou halenu ze zvláštního materiálu opatřenou několika tkanicemi a řemínky, aby se dala co nejlépe přizpůsobit k pohodlnému nošení. Přední část byla mnohokrát opravovaná, ze silného prošívaného plátna po stranách lemovaného pásy vydělané silné kůže. Ke kůži byla pečlivě přišita zádová část haleny tvořená na malíček silnou hustou pleteninou. Když ji člověk držel v prstech, měl pocit, že se dotýká husté vrstvy pavučiny. Tomu materiálu se ve starých knihách říkalo gloswitz a v době Velké války se z něj pro vyvolené zhotovovaly ty nejlepší zbroje na světě. Dnes málokdo tušil, že něco takového vůbec existovalo, já se o gloswitzu dočetl v poznámce pod čarou při studiu úplně jiných věcí. Ajen díky tomu, že jsem věděl, po čem se dívat, jsem tohle torzo objevil.

Odstrojil jsem se a natáhl si gloswitzovou polozbroj na sebe a snažil se nastavit řemení, aby mi co nejlépe padla. Chvíli mi to trvalo. Potom jsem se znovu oblékl a ustrojil. Záda jsem teď měl velmi dobře chráněná. Pořád mi je kdokoliv mohl snadno přerazit bojovým kladivem, palcátem nebo řádně pošramotit holí. S čepelí to však bude mít mnohem těžší, protože, ač se to zdálo neuvěřitelné, gloswitzovou pleteninu nebylo možné probodnout. Tedy mně se to nepodařilo, a to jsem se opravdu snažil.

Nic dalšího z mých pokladů mi v tuhle chvíli nemohlo být užitečné. Truhlici jsem zavřel, zamkl a se sklenkou v ruce se rozhlédl po Brahmově překvapení. Leželo v druhé místnosti na pohovce. Štíhlé, ploché, zhruba dvacet pět centimetrů dlouhé pouzdro z hmoty, která se pod prsty zdála pružná, ale ve skutečnosti byla pevná jako ocel. Připomínalo pochvu na vrhací nůž, která se připíná na spodní stranu předloktí. Sám takovou občas používám. Barva lidské pokožky tomu také nasvědčovala, stejně jako oka pro upevňovací řemínky. Dovnitř jsem se stále nepodíval, protože bych musel štěrbinu pouzdra obrátit proti sobě, a to se mi nechtělo. A ještě méně poté, co jsem při druhém kole prohlídky objevil miniaturní značku Mojmského klanu, před staletími proslulého výrobou nebezpečných zbraní založených na využití magie.

Uchopil jsem pouzdro do ruky, namířil ho proti dřevem obložené stěně a stiskl ho. Nic se nestalo. Hledal jsem nějaký výstupek, důmyslně ukrytou spoušť vnitřního mechanismu, ale marně. Nakonec jsem si dal tu práci a připevnil si pouzdro k levému předloktí, s ústím dva centimetry pod zápěstím. Nesedělo dobře, kdyby z něj cokoliv vylétlo, poranilo by mi to dlaň. Vypadalo to, jako by výrobce neměl žádné zkušenosti se způsoby skrytého nošení zbraní. Už jsem ho chtěl sundat, když jsem ucítil pohyb – jako by materiál oživl, jeho geometricky jednoduchý tvar se proměnil, pouzdro se přizpůsobilo tvaru paže a dokonale přilnulo ke kůži. Ústí výmetnice teď mělo ideální polohu a směřovalo přesně ve směru předloktí. Znovu jsem namířil ruku na stěnu – znovu se nic nestalo. Natočil jsem dlaň, jako bych chtěl někomu ukázat, že v ní nic nedržím, ucítil jsem škubnutí a v dřevěném obložení přede mnou se chvěla kovově se lesknoucí plochá střela. Hezké, ale jen o něco lepší než dobře vržený nůž. Obezřetně jsem ke střele přistoupil. Každé zahrávání si s magií je potenciálně nebezpečné, síla nárazu odpovídala spíš šípu vystřelenému ze slabšího luku na ptáky než hozenému noži. Opatrně jsem střelu vyviklal. Šlo to špatně, protože měla ostří i hrot i na zadní části. Když jsem se ji pokusil vrátit zpět do pouzdra, nešlo to, nevešla se do něj.

Nevěřícně jsem ještě několikrát proměřil profil ústí a dvojstranné čepele. Nesouhlasily. Magie se tady uplatňovala víc, než jsem předpokládal. Třeba se výmetné nožové projektily tvořily přímo v pouzdře. Namířil jsem od sebe a zopakoval gesto, které před chvílí vedlo k výstřelu. Nic. Podruhé, opět nic. Zkusil jsem to ještě jednou a tentokrát jsem nezáměrně rukou ukázal ke stolku, kde jsem střelu předtím odložil. Zasvištění následované zadrnčením a škubnutím – střela zmizela. Pochopil jsem, že se vrátila do pouzdra. Další pokusy mě o tom přesvědčily.

Před časem jsem slyšel o chlápkovi, který měl vracející se sekeru. Prý když ji po někom hodil, zasáhla ostřím a pak mu vklouzla zpět do ruky. Byly to zprávy z třetí ruky, protože ti, kdo se s ním setkali tváří v tvář, nepřežili. Moc jsem tomu nevěřil. Teď jsem obdobnou, možná ještě rafinovanější zbraň sám držel v ruce. Pro někoho jako já představovala obzvlášť hodnotný dar. Vlastně pro každého, kdo se nebál Konventu a zákonů trestajících vlastnictví a používání magických artefaktů. Ještě několikrát jsem vyzkoušel, kdy se vystřelovaná čepel dokáže vrátit, a kdy ne. Záviselo to na úhlu – musel jsem ukazovat přibližně jejím směrem, do zatáčky jí to prostě moc nelétalo. Věděl Brahm, jak ta věc funguje, nebo ne? U něho si člověk nikdy nemohl být ničím jistý. Odepnul jsem řemínky, kterými jsem měl pouzdro přivázané k předloktí. Hodlal jsem mu předvést, jak to přesně funguje, a nabídnout mu poctivou cenu, pokud bude i nadále ochoten tuhle nebezpečnou hračku prodat. Nechtěl jsem s ním hrát nefér. Znovu jsem na kůži ucítil už známé zavlnění, pouzdro se opět změnilo, ale kupodivu se nevrátilo k původnímu tvaru, to jen zmizely úchyty a ještě víc se přizpůsobilo tvaru předloktí. Téměř s ním splývalo, bez opravdu podrobné prohlídky se nedalo poznat, že je k ruce připevněno něco, co tam vlastně nemá být.

Nechtěl jsem, aby si ji Brahm vzal zpět, chtěl jsem si ji ponechat a ta věc to věděla. Začínal jsem chápat, že reaguje i na mé myšlenky. Děsivé. Schopnosti dávných čarodějů naháněly hrůzu i po staletích.

„Odepni se,“ pomyslel jsem si a současně rozkaz vyřkl nahlas.

Klap, pouzdro se odlouplo od kůže, zbyl po něm jen pocit ztráty.

Přiložil jsem ho zpět, na okamžik mi naskočila husí kůže a opět drželo na místě, neviditelné a smrtonosné.

Dooblékl jsem se a sešel dolů do sálu. Brahm i Anastázie byli pryč, hostů ubylo a u karetního stolku se tři muži hádali, kdo kazil hru víc. Noc už měla svou lepší část za sebou a spěla k ránu.

Kladení pastí

Bamegi seděl na stole ve své oblíbené poloze seiza, zdánlivě sledoval diskuzi mužů, ale ve skutečnosti byl v myšlenkách úplně jinde, u neznámého skrývajícího se pod jménem Koniáš. Úkol, který dostal, byl těžký, Těžší, než to na první pohled vypadalo. Musel vypátrat někoho, kdo už instinktivně za sebou mazal všechny stopy, navíc někoho, kdo se dlouhá léta proplétal světem neviditelný a nevystopovatelný, pak se na krátkou chvíli proměnil v tornádo; šířil okolo sebe chaos, měnil osudy lidí i celých států, nějakým zázrakem dokázal přetvořit zkázu v nový řád… a pak opět zmizel.

„Budeme potřebovat víc lidí,“ pronesl nahlas.

Nikdo z jeho mužů neprotestoval. Byl vůdce, poslouchali jeho rozkazy; on nesl odpovědnost.

„Všichni víte, jaký je náš úkol. Máte nějaké návrhy, jak ho nejsnadněji najít?“ vybídl je.

„Najít a zabít,“ upřesnil Gaspru a doprovodil svou poznámku úderem hřbetem ruky do tréninkového polštářku.

Bamegi ho podezíral, že tam nemá suchý ječmen nebo hrách, jak radily cvičební manuály, ale kameny nebo olověné kuličky. Gaspru byl svým způsobem blázen.

„Ano,“ potvrdil.

„Zakopeme se na místě, kam má dorazit, počkáme na něj a je to,“ navrhl Kuzbos.

Kuzbos byl specialista na zastrašování. Měřil metr devadesát, vážil přes metrák a nebyl na něm gram zbytečného masa. Na oko se pohyboval jako nemotorný medvěd, ale to byl jen klam. Vyznával jednoduché přímočaré metody, přesně takové, jakou právě teď přednesl. Měl úžasnou sílu v prstech, a co sevřel, nepustil. Své oběti dokázal škrcením přivést až na hranu neživota a pak jim zase dát šanci. Jako povzbuzovací prostředek k hovoru to fungovalo výborně.

Bamegi se nad jeho návrhem zamyslel.

„Nevíme, kdy se objeví. Může to trvat týdny. Dlouhodobá přítomnost většího počtu lidí na jednom místě nejde dokonale utajit. Někoho jiného bychom asi překvapili, ale on by nás odhalil,“ zamítl nakonec variantu, o které sám dlouho přemýšlel.

Darnet s Varnetem se do diskuze nezapojili a podle toho, jak netečně se tvářili, to ani nehodlali učinit.

Po ulici s rachotem přejel plně naložený vůz, pištění špatně namazaných os na chvíli zvítězilo nad všemi ostatními zvuky. Bamegi počkal, dokud se do místnosti, kterou si zvolil za hlavní stan a místo, kde se budou scházet, vrátí klid. Relativní klid, protože za pootevřenými okny dál čile korzovali lidé a dovnitř doléhal šum jejich hovorů. Bamegi se už dávno naučil, že zmizet je nejsnadnější v davu, a než se zavírat před nezvanými zvědavci do úkrytu, je lepší naslouchat.

Dalších pět lidí jeho týmu permanentně hlídalo přístupové cesty do města. Tohle tříštění sil bez dostatečného logistického zabezpečení mu dělalo starosti už teď. Jeho rozkazy dostávaly hlídky s přílišným zpožděním.

„Nemůžeme vyčkávat, musíme jednat, musíme pátrat, jen tak uspějeme,“ pronesl rázně, aby dal najevo, jakou filozofii boje pro tento případ zvolil. „Ten muž, Koniáš,“ záměrně důrazně vyslovil jeho jméno, „pátrá po předmětech z doby čarodějů. To, že sem přijede kvůli jednomu konkrétnímu místu, neznamená, že přestane hledat jinde. Proto musíme vědět, zda se ve městě objevil nějaký nový zájemce o artefakty, nové nabídky artefaktů, musíme podchytit všechny nezvyklé obchody.

Kuzbosi, to je úkol pro tebe. A vezmeš si Hridua,“ vybral jednoho z mužů na hlídce. „Jeho nech mluvit a ty jednej. Potřebujeme vzbudit strach, aby překupníci mluvili. Pokud to nebude opravdu nutné, nikoho nezabíjej.“

Velký ninja přikývl.

Bamegi věděl, že Kuzbos má dvě děti a třetí je na cestě. Jeho nejstarší trénoval s dospívajícími jinochy, i když mu do jejich věku pár let chybělo, tak byl talentovaný. A jeho žena – tu mu záviděl. Párkrát je s Kuzbosem viděl společně a připadali mu šťastní. On nic takového neměl ani nezažil.

„Chci, abyste věděli o každém chlapovi, který vyrazí na sever,“ otočil se na dvojčata, Darneta s Varnetem. „Nevíme, jak vypadá, ale víme, že je to vlk samotář. Pohybuje se sám, spoléhá sám na sebe. Není farmář, řemeslník ani obchodník. Ale může se za ně vydávat.“

Chvíli sourozence pozoroval, zda jeho nápovědnému sdělení porozuměli. Nebyli hloupí, jak si o nich někteří mysleli, jen si vystačili sami.

Oba přikývli současně.

Jedna osoba ve dvou tělech, zhodnotil Bamegi.

„Gaspru, ty obcházej lokály a zjisti, co se povídá,“ obrátil se na posledního ze svého osobního týmu. „Všichni zítra v poledne tady, budu chtít hlášení.“

Vjednom okamžiku Bamegi uvolněně seděl na stole, ve druhém stál u dveří a o zlomek sekundy později již nebyl v místnosti. Sám toho měl na práci nejvíc. Setkat se se všemi hlídkami, zkontrolovat seznam lidí, kteří za poslední den dorazili do města, prověřit podezřelé a úplně nakonec sejít se s mužem ninja klanu Haerenů. Tohle setkání muselo zůstat v naprostém utajení, Varatchi ani nikdo jiný se nesměl dozvědět, že přes veškerou rivalitu, soutěživost a nepřátelství, které vědomě mezi klany pěstuje, udržují vůdcové ninjů přímé spojení. Věcné a nezatížené jakýmikoliv předsudky. Bamegi už dávno nebyl mladíček a chápal to jako nutnost. Byli vlky, zabijáky, ale i tak se mohli velmi snadno dostat do soukolí moci. Stačil Varatchiho rozkaz a životy všech členů klanu by skončily pod meči císařské těžké pěchoty.

~~~

S Haerenovcem se měl setkat v tkalcovské jídelně. Stravovali se zde hlavně zaměstnanci z tkalcovských a brusičských dílen v okolí a všichni další lidé, kterým stačil, nebo si mohli nejvýš dovolit, záleželo na úhlu pohledu, oběd za měďák.

Po předchozích pochůzkách Bamegimu vytrávilo, s chutí po malých soustech pojídal svou porci těstovin, podle nápisu na dřevěné tabuli s vepřovým masem. I když se snažil, žádný kousek masa zatím neobjevil. Nudle byly alespoň pořádně omaštěné. Lidé, kteří sem chodili pravidelně, žertovali se známými, samotáři upírali pohled do talíře. Nesedělo se u stolů, ale u dlouhých úzkých lavic poskytujících minimum soukromí. Místo proti Bamegimu zabral štíhlý muž v čistých, ale notně záplatovaných šatech. Podle vůně, kterou kolem sebe šířil, pracoval v městské prádelně. Bamegi pochyboval, že to je Haerenovec, ale přesto jakoby náhodou před svůj talíř položil složený plátěný ubrousek. Ve skutečnosti polovinu ubrousku. Na straně směřující k hraně lavice byl nakreslen levhart stojící na mělčině a syčící na něco ve vodě. Muž z prádelny také položil před talíř kus látky. Bamegi natáhl ruku, nesebral však svůj ubrousek, ale cizí. Kresba druhé půlky ukazovala žraloka na mělčině, jak syčí na něco na zemi. Stačil pohled, aby viděl, že muž před ním je opravdu z klanu Haerenů. Teprve obě poloviny dohromady daly scéně dynamiku a ozřejmily její skrytý smysl – každé dravé zvíře patřilo do svého vlastního světa a vzájemně si nekonkurovaly. Pokud spolu dravci bojovali, mohli získat jen velmi málo za cenu velkého rizika.

„Zastupuji Ferusiho, vůdce klanu Godetů.“

„Já Hadana, vůdce klanu Haerenů.“

Bamegi si uvědomil, že u konkurentů došlo v průběhu posledních let ke změně na velitelském postu. Nikdo nemládne, ani ti na vrcholu, připomněl si.

Ubrousky skončily opět složené na stole, oba snědli několik soust.

„Dostali jsme práci tady ve městě. Zaměstnavatel nás ujistil, že se naše aktivity nekříží s vašimi,“ začal jako první.

Ferusi mu řekl, aby to udělal. Při poslední schůzce zástupců udělal první vstřícný krok Haerenovec.

„Je to pravda,“ potvrdil Bamegiho protějšek.

Oba mluvili, aniž by se přestali dívat do talíře.

„Náš hlavní zájem teď leží za Gutawskou pouští, jedná se o hraběte Daska a hraběte Vadvika,“ prozradil cizí ninja.

„Nemáme tam žádné naše lidi, pokud by se to mělo změnit, informace bude okamžitě poskytnuta.“

Haerenovec neznatelně přikývl a snědl pár dalších soust.

Bamegi chvíli uvažoval, co mohou mít ninjové do činění s nezávislými šlechtici, pak to hodil za hlavu. Měl svých starostí dost.

„Zdá se, že bychom si nikde neměli stát v cestě,“ prohlásil nakonec.

„To je dobré vědět,“ zkonstatoval jeho protějšek.

„Možná bych potřeboval pomoc,“ nadhodil Bamegi opatrně.

Teď už hrál vlastní hru.

„Kdo se ptá?“ zeptal se ninja a na okamžik vzhlédl, jako by chtěl pouhým pohledem proniknout maskou netečnosti svého společníka a zjistit, co si doopravdy myslí.

„Já, Bamegi Sprush, velitel godetské operace v Krachtiburgu.“

Oba muži teď na sebe pohlédli současně. To, že si je jejich mistři pro tuto schůzku vybrali, znamenalo, že je považují za nejdůvěryhodnější a za své případné nástupce. Fakt, že Bamegi neřekl, že o pomoc žádá klan, znamenal soukromou žádost.

„Záleží na tom, jakou pomoc,“ dostal opatrnou, ale ne zamítavou odpověď.

„Informace, informace o muži vystupujícím pod jménem Koniáš.“

„Za dva dny ve stejnou dobu na stejném místě,“ přikývl Haerenovec a začal opět soustředěně žvýkat. Bamegi už dojedl. Vzal si jeho polovinu ubrousku, svou naopak nechal na stole a bez dalších slov odešel.

Dravci a kořist

Odpoledne se chýlilo k večeru, se třemi lahvemi Schantilova vína v brašně na rameni jsem se prodíral tržištěm a rozhlížel se, zda nenajdu něco zajímavého, z čeho by se v kuchyni dala vykouzlit obzvlášť zajímavá a chutná večeře. Zatím jsem vycházel naprázdno, protože na nakupování potravin je obvykle vhodnější ráno. Na lidi okolo jsem si přitom dával větší pozor než obvykle – na najatého mladíka, který mě sledoval, jsem nezapomněl ani na chvíli. Zatím jsem věděl jen jedno; ať ho najal kdokoliv, s pěticí mužů, kteří teď na nějakou dobu zajistili krmení pro prasata, neměl nic společného. Ti na rozdíl od něj věděli, kde mě najít.

Zabočil jsem do další úzké uličky mezi prodavači. Vypadalo to, že nestačím nakoupit, stejně jako jsem nestačil kontaktovat své zákazníky, kteří už dorazili do města, a nestihl spoustu dalších naplánovaných věcí. To všechno, protože mě několik hodin zdržel Schantil. Houževnatě a vytrvale mě přesvědčoval, že mé investiční příkazy nejsou dobré. Předestřel několik jiných možností, které v dlouhodobém horizontu slibovaly opravdu dobré zisky. Jenomže já v dlouhodobý horizont nevěřil. Chystala se válka. Ti, kdo vyráběli meče, kopí a zbroje, to možná ještě nevěděli, a stejně tak ani většina z těch, co je kupovali. Možná to ještě nevěděl nikdo včetně budoucích velitelů armád, ale stačilo poslouchat, stačilo se účastnit divokého lovu na artefakty, stačilo sledovat přeskupování sil kdo s kým, kdo proti komu. Nic z toho jsem Schantilovi neříkal, stejně by mi nevěřil. Nakonec se rezignovaně podvolil – musel, byly to moje peníze.

„Chci vidět to tvoje zboží! Hned a všechno!“

Ten hlas byl příliš arogantní na zákazníka, dokonce i na hlídkujícího městského gardistu. Tihle chlápci tady žili, měli zde rodiny a v rámci plnění svých povinností se chovali slušně, aby vyšli s okolím.

„Tak mrskni sebou, ženská!“

Prodral jsem k chumlu zvědavců a rychle se ohlédl, zda mě do hustšího davu nenásleduje někdo další. Pak, přikrčený, aby mě z dálky nebylo vidět, jsem se posunul o kus stranou a protlačil se až téměř do první řady.

Břichatý chlápek v oděvu, který každého sebebarevnějšího kohouta pasoval mezi šedivé myši, stál rozkročený před pojízdným pultíkem, na kterém prodavačka vystavovala své zboží. Přívěsky, náramky, polodrahokamy navlečené na koženém řemínku, nákotníčky. Prostě laciné, ale občas docela hezké věci, které sice neměly žádné z proklamovaných vlastností a určitě nechránily před kletbou, nemocí nebo hadím uštknutím, ale dokázaly potěšit oko – a vlastně i duši.

„Ale to je všechno, co mám, pane!“ bránila se žena. „V těch truhličkách jsou jen suroviny, věci, ze kterých své zboží vyrábím!“

Sehnula se, aby jednu otevřela, na krku jí zacinkalo množství nejrůznějších medailonků.

Široká skládaná sukně se při pohybu zavlnila a tlumené barvy, jimiž byla zdobená, způsobily, že abstraktní ornamenty ožily a na okamžik se změnily v mozaiku, kterou člověk občas zahlédne z hřbetu pádícího koně řítícího se úzkou soutěskou. Byla to náhoda, nebo něco takového doopravdy zažila?

„Postav to sem, ať se mohu podívat!“ přikázal jí tlustý páv.

Zřejmě se mu zdálo, že neplní jeho rozkaz dostatečně rychle, vytrhl jí truhličku z ruku a vysypal obsah na pultík. Pestrobarevné kamínky a tepané měděné plíšky se rozkutálely až na zem.

„Je to moje obživa, pane!“ zabědovala.

„To nemůžete, ničíte jí zboží!“ ozval se někdo z přihlížejících, podpořilo ho mnohohlasé souhlasné zamručení.

Chlap se jen povýšeně rozhlédl. Neviděl jsem nikoho, kdo by mu kryl záda. Buď si byl naprosto jistý, nebo patřil mezi totální hlupáky. Už mnohokrát jsem viděl krvavé kusy, které zbyly z člověka poté, co se na něho vrhl krutý tvor jménem dav.

„Víte vy, kdo já jsem?“ rozhlédl se povýšeně okolo. „Jsem vyšetřovatel Konventu. Samostatný vyšetřovatel – stačí mé slovo a kdokoliv z vás poputuje na inkviziční lavici. A na to můžete vzít jed, že z ní už v celku nevstanete. Každý z vás může být čaroděj!“

Lidé ztichli, někdo zanadával, zástup se zpočátku téměř nepostižitelně pomalu, ale potom rychleji a rychleji začal rozcházet, nakonec jsme na místě zbyli jen tři.

Tlustý páv, já a prodavačka laciných ozdob.

„Co vy tady,“ vyjel na mě.

„Jen jsem si chtěl koupit něco pro štěstí, ale když říkáte, že to je čarodějnické, tak to samozřejmě ne,“ vykulil jsem na něho oči a důrazně zavrtěl hlavou.

S magickým artefaktem na zápěstí a dalšími věcmi ve svém pokoji v kvadrupu jsem riskoval, ale nedokázal jsem si pomoct.

Žena využila skutečnosti, že vyšetřovatel zaměřil pozornost na mě, a začala zboží rychle schovávat. Její sukně se opět pohybem měňavě rozzářila. Pravděpodobně ji vyrobila sama. Možná měla prodávat spíš takové sukně, halenky a šátky a vydělala by si víc.

„A je to čarodějnické zboží?“ zeptal jsem se spiklenecky a snížil přitom hlas.

Zatvářil se znechuceně.

„Není, jenom lacinej šmejd, klidně si to kup, když chceš utrácet za nesmysly,“ odbyl mě a zamířil pryč.

„Díky, pane,“ řekla žena. „Dokud neodejdou, neukážu se tady. Dorazili pohlaváři Konventu a místní jsou najednou aktivní jako rojící se vosy,“ prozradila mi.

Tahle informace pro mě byla novinkou.

„Kdo přijel?“ zeptal jsem se ještě.

Už měla téměř vše uklizené. Intuitivně dobře rozuměla lidské povaze a věděla, že začal hon na obětní beránky, aby se úředníci mohli blýsknout před nadřízenými.

„Prej sám hlavní inkvizitor,“ sykla a už tlačila svou kárku opačným směrem, než odešel vyšetřovatel.

Pokračoval jsem v cestě mezi prodavači. Na můj vkus začínalo být v Krachtiburgu příliš těsno, jako bych se stal rybou mrskající se na mělčině v příliš malém rybníku obestoupeném příliš mnoha rybáři.

Teď jsem byl dvojnásob rád, že jsem si s klienty – čaroději domluvil opatrný postup pro zkontaktování se. Vzhledem k tomu, že jsem se nedostavil na první plánované setkání, měl by v mém pokoji číslo jedna čekat vzkaz s informací, jak se s nimi spojit. Nepředpokládal jsem, že by se v tuhle chvíli pokusili o nějaký uskok, ale opatrnost se mi v minulosti osvědčila. Neměl jsem ponětí o skutečných schopnostech Wickerových lidí, ale on sám musel být intrikán par excelance. Před lety se šeptalo, že císař navzdory Konventu ustanovil tajný kouzelnický klan. Čarodějové se pak však z nějakého důvodu svému chlebodárci a ochránci znelíbili a málem všichni skončili ve spárech inkvizice – kdyby jejich tehdejší vůdce, slovo velmistr se ještě neodvažoval použít, neměl předem připravenou únikovou cestu do bezpečí ilegality.

V penzionu jsem se jen otočil, vyzvednul si vzkaz a pokračoval v cestě. Chtěli se se mnou setkat v podniku jménem Sud v Krátké ulici. Měli mě tam očekávat každý večer po tři další dny. Nebylo proč otálet. Času jsem měl nazbyt, ale z opatrnosti jsem si chtěl místo prohlédnout předem. Krátkou ulici jsem objevil hned, Sud až napodruhé, neměl vývěsní štít a že se jedná o hospodu, jsem poznal jen z množství vcházejících a vycházejících lidí. Vstoupil jsem a posadil se ke stěně kousek od vchodu do kuchyně, kabát jsem pověsil na věšák vedle sebe, abych se za něj v případě potřeby mohl schovat. Napůl putyka, napůl jídelna, jak už to ve městech jako Krachtiburg chodí. Čas jsou peníze a těch není nikdy dost…

Objednal jsem si jídlo i pití a pohodlně natáhl nohy pod stůl. Do času schůzky zbývala ještě dobrá hodina a půl. Víno přinesli dřív. Ochutnal jsem a nechal ho stát na stole před sebou a mávl na číšníka, ať mi donese čistý pohár. Netvářil se na to příliš nadšeně, přesvědčil ho až dvouměďák na stole. Stálo mi to za to. Servírovali zde nepitelný patok a já měl v brašně překvapivě skvělé víno, které mi Schantil v průběhu dlouhého přesvědčování servíroval a jehož tři láhve jsem z něj pak vymámil. Nemělo smysl kazit si chuť i žaludek. Posloužil jsem si proto z vlastních zásob. Nakonec mi donesli i pozdní oběd – pikantní placku s masem. Z nabídky čtyř jídel napsaných křídou na tabuli to vypadalo jako nejmenší zlo.

Čekání se rázem stalo mnohem příjemnějším. Víno bylo vynikající. Vzhledem k tomu, že Schantil víno nepil a ani mu nerozuměl, nechápal jsem, proč si dal takovou práci, aby sehnal tak úžasné červené. Jeho obvyklí zákazníci by se rádi spokojili i s něčím o jednu dvě třídy horším. Možná se ale ten starý suchar přece jen měnil, při naší diskuzi se tak rozčílil, že ustoupil svým puritánským zásadám a nechal si donést šálek silného čaje.

Tři muži v šatech, v nichž zřejmě celý den pracovali někde na stavbě, zalévali konec pracovního dne pivem a dohadovali se, jak to nějaký Muchinson dělá, že dokáže položit na záda skoro každou, na kterou si vzpomene. Pomlouvali ho, záviděli mu, ale v jednom se shodli, že by nikdy nevěřili, že nakonec odejde od rodiny. Mudrovali, co byla zač ta, se kterou pláchl.

Hostinský se u nich zastavil s další várkou korbelů, ale nejstarší z nich jen odmítavě mávl rukou.

„Každý jednou dokola a dost, jdeme domů.“

Pán pípy přikývl, asi zde byli častými hosty.

Vešli další návštěvníci, shrbení, ramenatí a podsadití, kolem pasu ovinuté silné řemeny s háky – nosiči břemen. Vypadali na drsnější chásku než ostatní hosté, ale spořádaně se posadili do kouta a objednali si pivo. Čekali v tichu, z očí jim čišela žízeň, z držení těla únava. Jiný život, než jaký jsem znal. Lepší, nebo horší? Bez znalosti obou jsem to nikdy nemohl posoudit.

Kromě dvou pomocnic roznášejících jídlo a myjících nádobí uvnitř nebyla žádná žena – jako host ani jako prostitutka. Sud patřil mezi ten druh zavedených podniků, kde se chlapi obvykle zastavují cestou z práce.

Dospěl jsem do poloviny láhve a právě jsem ji zašpuntovával, když se ve dveřích objevil Majal, Wickerův muž číslo jedna. O půlhodiny dřív, než stálo ve vzkazu. Zaklonil jsem se a skryl se za pověšený kabát. Majal zkontroloval sál a na jeho nenápadný pokyn vešli další. Chtěl je mít po ruce, ale nepřál si, abych věděl, že patří k němu. Poznal jsem mladíka, kterému jsem z hravosti a jisté dávky škodolibosti vůči jeho představeným přenechal klanovou kuchařku; ostatní jsem viděl poprvé. Dva udělaní chlápci ve venkovských šatech, kteří nepůsobili tak sebevědomě, jak by jeden čekal, instinktivně se u stolu posadili na lavici vedle sebe a o něčem polohlasem debatovali. S delším odstupem vešel do sálu čtvrtý muž. Nebyl jsem si jist, zda k čarodějům patří. Odlišoval se jak chováním, tak oděvem, šířil kolem sebe auru klidného sebevědomí, prostředí ho neznepokojovalo, jeho oblečení vypadalo na první pohled nenápadně, ale bylo ušité na míru a z dobře zpracovaných materiálů. Zpozoroval mě dřív než Majal. Nevím, v čem to spočívalo, ale najednou jsem věděl, co je ten druhý zač – byl to zabiják a i on měl okamžitě jasno, s kým má tu čest. Oba jsme smrt potkávali stejně často a uvědomovali jsme si, že každého člověka od ní dělí méně, než si dokáže představit.

Majal mě konečně spatřil a tvářil se, že mu vůbec nevadí, že jsem jeho tajnůstkářskou hru prohlédl.

„Jsem rád, že jste přišel tak brzy,“ prohlásil, když se zastavil u mého stolu.

Tvářil se téměř přívětivě, ovládat se dokázal, to ano.

„Na první schůzku jste nemohl dorazit?“ zeptal se a posadil se.

„Vaši lidé se rozhovoru nezúčastní?“ ignoroval jsem otázku. „Nechci všechno probírat několikrát.“

Nelíbilo se mu, že narušuji jeho představu o velení založeném na udržování podřízených bez informací, okamžik váhal, zda mě nemá poslat ke všem čertům, ale pak si uvědomil, že mě potřebuje. Já věděl, jak vstoupit do maaterenditského domovského prostoru chráněného starými kouzly a dostat se ven živý. Alespoň jsem v to doufal, jednou už se mi to podařilo.

Nevšiml jsem si gesta, kterým své lidi přivolal. Počkal jsem, až si objednají.

„Do města přijel hlavní vyšetřovatel Konventu, to už asi víte,“ prohodil jsem zdánlivě lhostejně.

Dva pořízci sebou trhli, tahle informace je zjevně vyděsila. Okamžik jsem uvažoval, zda bych se na jejich místě cítil stejně, ale pak jsem zjistil, že ne. Měl jsem u sebe několik artefaktů, za jejichž vlastnictví by mě popravili a před tím ještě mučili, jen aby zjistili, zda je nedovedu k dalším.

„S námi přítomnost vyšetřovatele nesouvisí,“ ohradil se Majal. „A také to nenaruší naše plány.“

Řekl to tónem nepřipouštějícím žádné námitky, a to se mi nelíbilo.

„Chystáme se podniknout akci, při které můžeme všichni přijít o krk,“ začal jsem klidně. „Chci slyšet, o všem, co se vám přihodilo a mohlo by souviset s naší záležitostí.“

Majal chtěl odseknout, ale předešel ho jeden z jeho lidí.

„Část cesty jsme cestovali ve společnosti hlavního vyšetřovatele Konventu, vikomta Karlonise. Původně měl namířeno do Malansku, ale dostal zprávu, která ho přiměla cíl změnit.“

„Nesouviselo to s námi, použili jsme jeho průvod jako dokonalé krytí,“ zareagoval okamžitě Majal a sjel muže, který promluvil, vzteklým pohledem.

„Chci slyšet všechno, co se týká Karlonise,“ prohlásil jsem a opřel se.

Bez zevrubného informování jsem nebyl ochoten pokračovat v jednání. Pokud udělali nějakou botu, nehodlal jsem za ni zaplatit svou kůží.

Majal pochopil, kapituloval a zevrubně mě se vším seznámil.

Souhlasil jsem s ním, vyšetřovatel sem s nejvyšší pravděpodobností nepřijel kvůli nim. Konvent, zkostnatělý za století své neochvějné moci, nepoužíval úskoky a intriky. Obvykle zaútočil vší silou, strachem, který kolem sebe šířil, bezohledností vyšetřovatelů a nemilosrdností inkvizitorů.

„Mnohem větší šance na úspěch bychom měli, kdybych tu akci provedl sám. Rychle dojdu na místo staré citadely, vlezu dovnitř a vyhledám vás se zbožím, které tam najdu.“

„Jste se zbláznil,“ ušklíbl se Majal. „Už bychom vás nikdy neviděli, zmizel byste i s poklady.“

Při své poslední práci jsem zákazníkovi doručil přesně, co stálo na jeho seznamu. Šlo o tři věci položené na kamenném stole pracovny Giwuiho Makena. Ty tři věci byly opravdu hodnotné a nechápal jsem, odkud se tak přesně dozvěděli, že se v té místnosti nacházejí. A jak zjistili, že právě dotyčnou místnost nevyplňuje jakási zkamenělá houba znemožňující přístup do většiny prostor podzemního úkrytu klanu. Při průzkumu jsem objevil samozřejmě spoustu dalších zajímavých věcí. Část z nich jsem zákazníkovi za navýšení provize předal. Část. Ty zajímavější kousky jsem si ponechal. Rumělkový klan, tedy přesněji jeho velmistr Wicker, na mě musel mít pouze velmi pozitivní reference. Z jejich chování vyplývalo jediné – naprosto netušili, co se v citadele Maaterenditů, nebo v nouzovém skladu, jak tvrz, pevnost, prostě místo našeho zájmu, označovaly materiály, které jsem objevil já, nachází. A proto jsem musel mít doprovod, který všechno komplikoval.

„Fajn,“ rezignoval jsem. „A jak si představujete další postup?“

Majal se odmlčel, protože mou otázku považoval za vyjádření nedůvěry v jeho schopnosti. Právem.

„Jednoduše. Vezmeme si věci, abychom mohli pár dní přečkat mimo město. My vám ukážeme, kde v bažině citadela je, vy nám, jak se dostat dovnitř a pak co nejrychleji zpět,“ odpověděl chlap, který víc než čaroděje připomínal úspěšného boxera těžké váhy. Pozoroval mě odhadujícím pohledem, a co viděl, se mu líbilo – věřil si. Já bych si na jeho místě proti stárnoucímu, bezpočetnými údery pěstí, holí i zásahy čepelí poznamenanému, na kost vyhublému dlouhánovi také věřil. No, já vlastně ne. Zajímalo by mě, jak je možné, že se v branži chlapů ohánějících se železem tak vysokého věku dožil.

„Vy se jmenujete jak?“ zeptal jsem se. „Mně říkejte třeba Koniáš.“

„Mayers,“ odpověděl a zachmuřil se.

Věděl jsem, že mi jen zopakoval vizi svého šéfa.

Ke stolu dorazila číšnice a bez ptaní před nás začala rozmisťovat džbány s pivem. Já jen zavrtěl a usmál jsem se na ni. Kdybych místo toho se zavrčením obnažil zuby, výsledek by byl stejný.

„Ve městě je spousta lidí Konventu. Nemyslím úředníky, ale vyšetřovatele. Všetečné chlápky, kteří i když už dávno nejsou co dřív, mají sklon strkat nos do věcí, do nichž jim nic není,“ chopil jsem se slova, poté co odešla.

„A vsadím se, že by je skupinka jako naše určitě zaujala: Kampak jdete, pánové? A co to máte v kapsách?“

Když jsem mluvil, díval jsem se na Mayerse, aby si uvědomil, že vím, odkud tenhle idiotský plán pochází. Dlouholeté skrývání na jednom místě stranou od ruchu světa konspirační schopnosti nikdy příliš nevylepší. Testoval jsem ho. Zakládal si na svých schopnostech, možná právem. Chtěl jsem vědět, jak dobře se dokáže ovládat.

„A já se vsadím, že by se u vás našlo pár drobností, které by vás dostaly na hranici.“

U mě také, ale já neprohlašoval, že jsem čaroděj.

Mayers a jeho kumpán zbledli, mladík, vzpomněl jsem si na jeho jméno – Janick, se zatvářil vážně, Majal střelil pohledem po zabijákovi, který s nimi přišel. Ovládal se dokonale, ale stejně jsem pochopil, jak rád je, že poslední z jeho suity u stolu nesedí. Zabiják byl najatá výpomoc stejně jako já. K čemu? Nejjednodušší zdůvodnění bývá často správné; byl tady kvůli mně.

„A co tedy navrhujete?“ zeptal se Majal a jeho hlas nezněl ani trochu otráveně.

Další bod pro něj, byl chytřejší a tudíž i nebezpečnější, než vypadal.

„Bez problémů jste sem dorazili maskovaní jako zemědělci prodávající vyrobený cider,“ zkonstatoval jsem. „To je dobrá kamufláž.“

„Takže do bažiny vyrazíme jako prodejci cideru?“ nevydržel to Mayersův kumpán.

„Víte, za kolik by se dal prodat cider v Malansku?“ zeptal jsem se.

Jen zavrtěl hlavou.

„Vyšetřovatelé Konventu nejsou žádní géniové, ale mají postupy vypracované svými předchůdci a ti byli velmi chytří. Před staletími to bylo kdo s koho. Zda oni, nebo ti, kterým šli po krku,“ řekl jsem. „My se nesmíme vydávat za obchodníky. Musíme se stát obchodníky.“

„Vyznáte se v historii,“ ocenil Majal.

Uměl se ovládat lépe, než vypadal, věděl toho víc, než na co vypadal. Podcenil jsem ho.

„Ano, snažím se poučit z chyb, které udělali ti přede mnou,“ řekl jsem s úsměvem a současně jsem si v myšlenkách přepisoval obraz, který jsem si o něm vytvořil.

„A občas se mi podaří poučit se i z mých vlastních chyb,“ dokončil jsem po chvíli.

Byl nebezpečný, nebezpečnější, než vypadal. Patřil k lidem, kteří mají vždy něco v záloze. Něco naprosto nečekaného.

„Prodejem cideru jsme vydělali asi třicet zlatých,“ řekl zamyšleně. „Vozy a zvířata jsou naše.“

Janickovi jako prvnímu došlo, kam jeho velitel míří.

„Jsem podílník, investuji dalších patnáct zlatých. Jaké zboží nakoupíme, abychom ho se ziskem v Malansku prodali?“

„Nevím,“ odpověděl Majal.

Měl správný pocit, že v poslední fázi našeho vyjednávání nade mnou získal navrch. Vyhovovalo mi to a nechal jsem ho proto při tom.

„Vyšetřovatel Konventu do města sotva dorazil, jeho lidé budou v tuto chvíli nejdychtivější. Navrhuji zjistit, v jaké branži podnikáme, a pak se do toho dát. Pozítří?“

„To zní rozumně,“ souhlasil s mým návrhem Majal.

„Měli bychom mít nějaký kanál kvůli výměně informací,“ připomněl jsem. „Kdyby se situace náhle změnila.“

„Hostinec, kde jste ubytován?“ řekl.

„Jistě,“ přikývl jsem.

Dobře věděl, že tam ve skutečnosti nebydlím.

Zvedl jsem se, kývl jim na rozloučenou a největší pozornost při tom věnoval Janickovi. Měl až nezdravě prokrvenou pleť, lesklé oči a nepřirozeně zúžené zornice. Přesně příznaky odpovídající popisům v knize, kterou jsem mu půjčil. Odhadl jsem ho dobře, experimentoval s ní.

Při odchodu jsem šeptl tak, aby to slyšel jen on: „Pozor na halucinace.“

Nebyl jsem si jist, zda kohokoliv z nich ještě uvidím. Na stopě mi byl tajný oddíl císařské armády, někdo jiný na mě poštval nájemného vraha a další chlápek podobného ražení mi teď propaloval týl dvojicí šedých očí, v nichž bylo tolik laskavosti jako v hrotech kalené střely do kuše.

Krachtiburg pro mě každopádně nepředstavoval úplně nejbezpečnější místo. Přestal jsem se zabývat věcmi, které jsem stejně nemohl v tuto chvíli nijak ovlivnit, a soustředil jsem se místo toho na to, abych objevil a setřásl případné slídily. V brašně jsem měl dvě a půl láhev vína, které jsem nehodlal vypít sám. A pokud by Liamě víno nechutnalo, vždy jsme mohli posedět u šálku kávy. Samozřejmě až po dobré večeři, která na mě čekala. Doufal jsem, že na mě čeká. Svět je plný nepříjemných překvapení.

Rozcestí jednou provždy

Janick se procházel ulicemi, snažil se nikomu se nepřiplést do cesty, sledoval pendlující lidi a prohlížel si město. Prakticky celý dospělý život strávil v zapadlé vesnici obklopen psychicky narušenými obyvateli nebo čaroději, o nichž se také nedalo říct, že jsou normální. Po počátečním nadšení přijal za své, že patří až na samotné dno klanové hiearchie a zvykl si na to, že jeho život je podřízen nekonečnému množství drobných povinností, mezi kterými si kradl čas na vlastní záliby. Tedy zálibu, jediné, co ho zajímalo, bylo studium starých knih. Teď mu nezvyklá míra svobody a odpovědnosti, kterou na něj Majal naložil, naháněla téměř strach. Měl se postarat o jejich vozy a koně. To znamenalo zajistit po dlouhé náročné cestě výměnu poškozených částí, celkovou údržbu, nechat prohlédnout a případně překovat koně. Majal mu dokonce přidělil peníze a až v tu chvíli Janickovi k jeho úlevě došlo, že to všechno nemá dělat on sám osobně, ale má si na to sjednat lidi.

Nespěchal, zastavoval se u pultů pouličních prodavačů a přenosných krámků těch, kteří na tom byli o trochu lépe. Věděl, že teď bude jeho pracovní nasazení těžce kontrolovatelné a Majal se k němu chová tolerantněji než kdy jindy. Zatím nevěděl proč, ale věřil, že na to přijde.

Prodavač tenkých proužků vepřového masa, Janick viděl, že dává vždy tři na jednu velkou placku, pomalu začínal balit, nával těch, kteří večeři pořádali ve spěchu na ulici, pominul. Zbývala mu poslední připálená porce a Janickovi se při pohledu na pečené vepřové zalila ústa slinami.

„Končím, nechce se mi čekat na posledního zákazníka,“ oslovil ho prodavač, když si všiml jeho hladového pohledu. „Chceš ho za poloviční cenu?“

Janick se nadechl.

„A to je kolik?“ podařilo se mu říct.

„Měďák.“

Pár měďáků měl v kapse u kalhot, větší peníze ve váčku na šňůrce kolem krku pod košilí.

Sáhl do kapsy, váhavě jednu minci vytáhl a podal ji prodavači.

„To je dobrý, docela nový,“ zasmál se chlapík. „Ty staré ošoupané někdy nechtějí brát, prej jsou padělané. Kdo by padělal tyhle drobáky,“ odfrkl si pohrdlivě.

Kovovými kleštěmi položil na placku tři kousky masa a přidal štědrou naběračku omastku.

„Dobrou chuť,“ popřál a začal schovávat své náčiní.

Janick s plnou pusou přikývl a dál si vykračoval ulicí.

Právě utratil klanové peníze za požitek pro sebe. Měl by se bát, ale cítil jen příjemnou rozjařenost.

„Krásné kamínky, jaspisy, ametysty, růženíny, mléčné křemeny, čisté křišťály, pojďte se podívat, mladý pane, třeba se vám budou hodit.“

Janick si uvědomil, že oslovení patří jemu. Zastavil se a všiml si ženy sedící na stoličce s dřevěnou bednou rozdělenou přihrádkami na kolenou. V přihrádkách se leskly polodrahokamy, jejichž jména vyvolávala. Nebyly rozděleny podle druhů, ale podle velikostí a tvarů.

„Třeba tahle sněhová vločka, ta by se k vám hodila, pane. Podívejte, kolik je na ní bílé,“ natáhla k němu ruku s popisovaným kamenem.

Janick si s překvapením uvědomil, že ho pozoruje jen prázdnými očními důlky, a otřásl se.

„Už je to dávno, pane, zvykla jsem si.“

„Jak poznáte, který kámen držíte a který si někdo koupí? Nebo je to jedno a stojí všechny stejně?“

„Poznám, kameny mají duši, jsou různě cítit. A každý stojí různě. Podle toho, co je zač. Jeden stříbrňák, jiný dva nebo pět… Podívejte se, pane.“

Tolik peněz si Janick nemohl dovolit zpronevěřit, i když ho lesklé různobarevné polodrahokamy přitahovaly. Prohraboval se jimi prsty a naslouchal měkkému chřestění. Pak najednou z hloubi přihrádky s kameny střední velikosti vyplul na povrch uhlově černý obsidián s nádechem kovového lesku. Čím déle se na něj díval, tím byl nádech silnější, až se zdálo, že kus hmoty září namodralou kovovou barvou propalující se hluboko do očí. Polekaně kámen sevřel do dlaně a rozhlédl se, zda si ještě někdo jiný svítícího drahokamu všiml. Nevypadalo to tak, ostatní chodci kolem něj procházeli bez zájmu, zboží vystavované slepou stařenou je nezajímalo.

„A kolik chcete za tenhle?“ zeptal se, a i když se snažil o lhostejný tón, uvědomoval si, že jeho hlas zní najednou úplně jinak.

„Za tenhle. Zlaťák, mladý pane. I když jeho cena je mnohem vyšší.“

Janick váhal. Mohl si ho ponechat a utéct. Stará žena by ho nikdy nedohonila, dokonce ani nevěděla, jak vypadá. Vzhlédl od své sevřené pěsti k její tváři. I bez zraku ji natočila, jako by se mu dívala rovnou do očí. Když kámen ukradne, bude na něj myslet ve zlém, a on si z nějakého důvodu nepřál, aby tomu tak bylo. To raději snese pár ran za to, že se nechal zloději připravit o peníze nebo neusmlouval, kolik měl. Jo, je třeba pořádně smlouvat, pak se mu možná podaří ušetřit i na ten kámen.

Sáhl pod kabát a halenu a po chvíli šátrání vylovil na světlo zlaťák. Váhavě ho podal ženě a ruku i s kamenem ukryl v kapse. Měl pocit, že kovová záře začíná procházet i skrze jeho kosti. Ale to ho určitě šálila jen jeho představivost.

„Jste citlivý, mladý muži,“ pronesla žena zamyšleně. „Teď si jen dávejte pozor a vyhýbejte se inkvizitorům.“

Janick sebou trhl, něco zamumlal a rychlým krokem vyrazil za svými povinnostmi. Dělo se toho tolik a příliš rychle. A on, aniž by všemu rozuměl, do událostí zasahoval. Skoro se své troufalosti bál, jenomže se mu to líbilo, cítil omamné vzrušení z vlastních činů. A navíc, pokud chtěl pokročit ve studiu knihy, potřeboval si vytvořit víc osobního prostoru. V tuto chvíli to znamenalo uspokojivě splnit Majalovy rozkazy. Než se soustředil na povinnosti, vzpomněl si na hubeného lovce artefaktů. Z jeho poznámky o halucinacích vyplývalo, že tu knihu četl, že jí rozuměl mnohem víc než on sám. To znamenalo, že je mnohem vzdělanější a zasvěcenější než obyčejní lidé, a co víc, než většina čarodějů klanu. Uvědomoval si to Wicker? Uvědomoval si to Majal? Pravděpodobně ne. Janick se rozhodl, že si své zjištění nechá pro sebe. Musel by vysvětlovat, jak k němu přišel, navíc se dávno naučil, že informace jsou největší bohatství. I když jemu samotnému zatím ke štěstí nepomohly. Možná proto, že se dosud k opravdu důležitým záležitostem nedostal.

Noční rozhovor

Seděl jsem v Liamině kuchyni s nohama položenýma na židli, v kamnech plápolal oheň, který jsem sám rozdělal, u levé ruky jsem měl položenou sklenici a stále z poloviny plnou láhev vína, zbylé dvě jsem otevřel, aby se vydýchaly, a nechal jsem je stát u stěny pod oknem, kde pro ně byla ta správná teplota. Na klíně jsem hýčkal jednu z knih od Brahma. Zašlá písmena na stářím ztvrdlé kůži hlásala, že kniha pojednává o principech magie. Název mě navnadil, ale zatím jsem byl zklamaný. Možná se v knize opravdu rozebíraly nějaké principy, ale co se týkalo mě, mohlo jít klidně o principy baletního tance, protože jsem ničemu nerozuměl. Každé třetí slovo představovalo nepochopitelný termín, stránky s obrázky se jevily jako tmavé plochy. Nespokojeně jsem zaťukal prsty o stůl a snažil se v haldě znalostí, kterou jsem v průběhu života nashromáždil, najít vysvětlení. Možná že tam ty obrázky opravdu byly, jen já, nenadaný, jsem je nebyl schopen spatřit. Už jsem o něčem podobném četl. Dál jsem svědomitě probíral řádku za řádkou a hledal alespoň střípky poučení. Nic, vůbec nic, spíš se vytrácely i poslední jazykové struktury a text se víc a víc podobal nesmyslné hatmatilce. Založil jsem si křehkou stranu proužkem tenkého pergamenu, odložil knihu a vyšel na chodbu ven na terasu.

Z protější strany kvadrupu se neslo rytmické hlasité oddechování doprovázené sténáním. Mladá žena, kterou jsem několikrát zahlédl, rodila. To byl pravděpodobně důvod, proč v kuchyni nikdo nebyl a naložené vepřové maso se ještě nesmažilo na pánvi. Liama asistovala u porodu. Hekání na chvíli utichlo, aby se vzápětí vrátilo ještě hlasitější a v rychlejším tempu. Dole na dvoře za svitu lampy tvrdošíjně sekal dřevo muž, pravděpodobně nastávající otec. Pracoval rychle, důrazně, dřevo neuklízel, jen štípal špalky na půlky, čtvrtky a pak ještě menší kusy. Pořád a pořád dokola, zuřivě a zoufale současně.

Zhluboka jsem se nadechl chladného vlhkého vzduchu, podíval se k zatažené noční obloze a objevil na ní jedinou hvězdu. Přál jsem si, aby svítila právě pro lidské mládě, které se prodírá na svět. Život a smrt, věci tak odlišné, a přesto spojené nepřerušitelným poutem. Život a smrt, neustále pospolu, dvě strany jedné mince a někdy člověk nemá možnost volby – padne, která padne.

Vrátil jsem se do místnosti a dal se do vaření. Vzhledem k tomu, že vše bylo připravené, jsem to měl jednoduché, stačilo nic nepřipálit.

Ve chvíli, kdy jsem skončil s masem a malé načervenalé brambory typické pro okolí právě začaly měknout, jsem uslyšel někoho přicházet. Unaveně, chvíli mi trvalo, než jsem podle stylu chůze poznal, kdo to je.

Rozsvítil jsem ještě jednu svíčku, aby se nepolekala. Mně stačilo přítmí.

„To jste vy, myslela jsem si to,“ pronesla opřená o zárubeň dveří.

„Jsem hrozně unavená, bylo to strašné – vlastně, bylo to úžasné,“ hlas jí rezonoval emocemi, ozvěnou toho, čeho se právě účastnila.

Mlčky jsem z chodby přinesl nenačatou láhev, nalil víno a podal jí sklenku. Přijala ji rovnou mezi dveřmi, napila se a teprve potom vešla do kuchyně. Tápavé světlo jedné lampy a dvou svíček ukázalo zakrvácené šaty, ruce i tmavou šmouhu na čele, kde si ho otírala. Oči se jí leskly a pár vlasů uniklých z copu se při každém pohybu chvělo a vrhalo měkké pablesky.

„Bože, já mám žízeň,“ zamumlala a překlopila do sebe obsah poháru, až se v závěrečné fázi rozkašlala.

„Víno bych asi takhle pít neměla,“ snažila se popadnout dech a tváře jí zčervenaly.

„Občas to není na škodu,“ usmál jsem se.

„Jsem šťastná, všechno dopadlo dobře. Oba jsou zdraví, Mapuši i ten prcek. Ale jsem fakt děsně unavená a tak nějak jakoby skleněná. Nalijte mi ještě, prosím.“

Vyhověl jsem jí, tentokrát jen usrkla.

„Myslel jsem, že při porodu pomáhají staré zkušené ženy,“ poznamenal jsem.

„Jo, Rosemary, to je zkušená porodní bába. Jenomže je už stará a nevydržela, mělo mě napadnout dřív, že už není, co bývala. Ale dopadlo to dobře. Dobře!“

Vzhlédla ke mně, permanentně ustaraná smutná žena byla pryč, a místo ní přede mnou stála rozzářená temperamentní kráska.

Něco z mého obdivu se mi muselo odrazit ve tváři, protože se náhle zarazila.

„Musím se jít umýt,“ přerušila pauzu ticha.

„Mezitím nachystám jídlo.“

Než jsem ji stačil varovat, že jsem v kamnech netopil tak usilovně, abych vodu v nádrži ohřál, byla pryč.

Brambory jsem nasypal na větší mísu, plátky masa položil na litinový plát obvykle asi sloužící k pečení a vše rozmístil na stůl. Nakonec jsem doprostřed přidal láhev vína a chvíli své aranžmá zkoumal. Někdo by proti němu možná měl námitky, ale mně vyhovovalo. Zvlášť když všechno vypadalo tak lákavě a bylo toho dost.

Ve chvíli, kdy můj hlad začal vítězit nad rozhodnutím počkat s jídlem na Liamu, se vrátila zahalená do huňatého pláště sahajícího až ke kotníkům.

„Ještě že mám v koupelně vždy župan, jsem tak unavená, že jsem si s sebou zapomněla vzít čisté šaty,“ vysvětlovala trochu nervózně a jednou rukou si přidržovala výstřih, aby se jí příliš neotevíral.

Napadlo mě, zda to tak bude dělat pořád.

„Ještě mám připravenou nějakou zeleninu,“ řekla, poté co kritickým okem zhodnotila mnou připravenou tabuli.

Protáhla se kolem mě k policím, zvedla kameninovou mísu s pokličkou a přidala ji na stůl.

Přitom mě ovanula vůně jejího těla zvýrazněná horkou koupelí a okořeněná špetkou medu a limetek. Luxusní mýdlo, napadlo mě. Při pohybu se jí župan u krku otevřel a odhalil bílou úžlabinu ňader. Naše pohledy se setkaly, zarazila se a přešla na svou stranu stolu. Nedokázal jsem rozpoznat, z jaké látky je župan zhotoven, ale v kontrastu se silným, huňatým límcem vyhlížela její šíje a linie brady ještě vznosněji a elegantněji.

„Okurky, tykve, rajčata ve vynikajícím nálevu. Tedy mně se zdá vynikající,“ usmála se.

Když teď stála dál ode mě, působila jistěji a uvolněněji, současně se mi zdálo, že někde uvnitř nad něčím vážně přemýšlí.

„Já se nejprve pustím do masa,“ prozradil jsem své preference a dal se do jídla.

Prvních několik minut jsme se oba krmili tak usilovně, že jsme nemluvili. Poté co jsem utišil nejhryzavější hlad, jsem si otřel rty a napil se.

„To víno je velmi dobré,“ zhodnotila, když mě napodobila.

„Když ho člověk nepije jako vodu, opravdu ujde,“ zazubil jsem se na ni.

„Chtěla bych vidět vás po dvanácti hodinách rození, vypil byste i špinavou vodu z kaluže,“ blýskla po mně pobaveným pohledem.

„Vzdávám se,“ zvedl jsem ruce. „Zásah do černého.“

Na okamžik pohledem ulpěla na pouzdře na mém předloktí, ale nekomentovala to. Prostě další z mnoha zbraní, kterými jsem byl ověšen jako dobře ošetřovaný sadový stromek ovocem. „Žijete v Krachtiburgu dlouho?“ zeptal jsem se.

„Celý život,“ odpověděla prostě. „Ale ne v tomhle kvadrupu, v tom, co stojí ještě blíž k okraji města na křižovatce Bradýřské a Zelené ulice. Sem jsem se přestěhovala ještě jako malá s maminkou.“

„To proto vás Kaževič nemá příliš v lásce?“

„Ne, to ne,“ zavrtěla hlavou, až se jí ještě vlhké vlasy neposlušně zavlnily.

„Stěhování mezi kvadrupy je běžné, držíme všichni pospolu. Kaževič je prostě konzervativní stařešina, kterému se nelíbí, že mu jeho původní vliv protéká mezi prsty. Nelíbilo se mu, když jsem se začala zajímat o hospodaření, nelíbilo se mu, když můj muž začal obchodovat mimo město, nelíbí se mu vůbec nic.“

Na okamžik se jí do výrazu vkradla hořkost, ale pak zase rychle zmizela.

„Má ale moc šikovného vnuka. A i se synem se dá vyjít dobře,“ opět se usmívala.

Předchozí napětí a obavy způsobovaly, že se teď vezla na opojné vlně drog, které do krve vyplavilo její vlastní tělo. Znal jsem ten pocit. Dostavuje se, když člověk přežije, vyvázne ze situace, kterou pokládal za svou konečnou.

„Žena jako vy asi nemá problém vyjít s muži, pokud to nejsou starci,“ nadhodil jsem.

„Jak se to vezme,“ naklonila hlavu ze strany na stranu v zamyšlení.

Dolil jsem nám, i když ona všechno ještě nevypila.

Uvědomil jsem se, že není obvyklé, aby žena jejího věku žila sama, zvláště v uzavřené komunitě. Ztráta syna a muže ji musela hodně poznamenat.

„Vlastně máte pravdu. Až na Kaževiče a jeho partu je to dobré,“ pokrčila rameny.

„Nebo bude spíš problém s manželkami?“ nadhodil jsem.

„Ani ne, známe se. Například s Anit, Kaževičovou ženou, jsme v opravdu přátelském vztahu,“ pousmála se, přitom mimovolně kroužila v ruce pohárem a snažila se co nejvíce vychutnat buket.

„Stále se vyptáváte na úplně obyčejné věci a mně nedáte šanci.“

Vyptával jsem se, protože mě zajímala. Byla svá, nezávislá, zajímavá… a krásná.

„Jaké to je putovat z místa na místo, nikde se nezdržet, nemít domov…“

Otazník na konci věty chyběl, otázka se někde v průběhu změnila v zamyšlení, ale chtěl jsem jí odpovědět, protože jsem sám o něčem podobném v poslední době občas přemýšlel.

„Abych mohl porovnávat, musel bych znát i druhou stranu mince,“ odpověděl jsem vážně. „Jaké to je, žít celý život na jednom místě, obklopen blízkými známými lidmi?“ obměnil jsem její větu. „Na stezce je to občas těžké, nebezpečné, kruté, ale taky potkáte věci, které za to stojí, nádherné a nezapomenutelné.“

Pozvedla hlavu, pochopil jsem, že se teď dívá daleko za zdi domu, do světa, který pro ni existoval pouze ve vyprávěních ostatních, možná v knihách, ale určitě v její vlastní fantazii.

Výstřih županu se jí opět pootevřel a znovu si ho upravila, tentokrát bez přehnané úzkostlivosti.

„Je to vlastně úplně stejné. Často těžké, občas kruté, ale jsou nádherné chvíle, když se něco povede, například tak jako dneska,“ odpověděla a podívala se mi do očí.

Vzrušení z porodu opadávalo, viděl jsem, jak se jí do pohybů i držení těla vkrádá malátnost.

Přehodila si nohu přes nohu, znovu se napila a já si ověřil, že nohy má ještě o něco hezčí, než jsem odhadoval.

„A jaké lidi jste na stezce, jak říkáte, potkal? Jaké ženy?“ zeptala se přímo. „Asi začínám být opilá,“ zasmála se, ale ne rozpačitě, spíš tak nějak čtverácky.

„Jindy bych vám takovou otázku nepoložila.“

Už dávno jsem nebyl unavený, jako když jsem sem dorazil. Chtěl jsem ji sevřít v náručí, přivonět si k ní a pak ji z toho luxusně vyhlížejícího oděvu opatrně vyprostit a pomilovat se s ní rovnou tady.

„Potkal jsem krásné ženy, nebezpečné; ženy lepší než já, takové, pro které stálo za to umřít,“ řekl jsem po chvíli.

„Teď vás něco hodně zabolelo,“ zkonstatovala a já si uvědomil, že tentokrát si ona četla v mé tváři.

„Nestalo se to včera,“ odpověděl jsem klidně.

„Nikdy jste nechtěl zůstat na místě?“ zeptala se vážně.

„Umřela.“

Pokývla hlavou a neříkala nic a do tváře se jí vrátila melancholie. Netušil jsem, kdy jsem se rozhodl, nebo co rozhodlo za mě, ale věděl jsem, že dnes se postarám, aby se v pořádku dostala do postele. A zítra, až bude zase ve své kůži – zítra možná poznám, jak chutná a voní. Možná, budoucnost je plná křižovatek.

Mlčeli jsme, svíčky dohořívaly. Sklenku jsem zachytil dřív, než jí vyklouzla z prstů na zem. Ani to ji neprobudilo. Zvedl jsem ji, odnesl do jejího pokoje, položil do postele rovnou v županu a pečlivě přikryl. Noci už bývaly studené. Okamžik jsem ji pozoroval a pak vyšel ven na terasu.

Obyvatelé už dávno spali, neproniknutelná tma zaplavila celý dvůr, zato nebe se pyšnilo nespočetnými pomrkávajícími diamanty. Zhluboka jsem dýchal ostrý podzimní vzduch a vychutnával si ticho. V hlavě se mi honilo příliš mnoho myšlenek, které mi nedovolovaly usnout, navíc jen kousek ode mě čekala na rozluštění záhada. Měl jsem pocit, že právě zvědavost mě jednou zahubí, ale každý má právo na nějakou tu slabinu. Nebylo nad čím váhat.

Vrátil jsem se zpět do svého pokoje, z brašny jsem vylovil zlodějskou lampu, kterou jsem si při pochůzkách po městě opatřil pro plánovanou návštěvu baronovy knihovny, vložil do ní hořící svíčku, zavřel ji a pak nehnutě čekal, až se mi vrátí noční vidění. Předpokládal jsem, že až do dílny, kde Liama s druhou ženou – Mapuši prováděly zvláštní manipulaci s dětskou kolébkou, dokážu dojít bez světla. Pak se však už bez něj neobejdu.

Dílna nebo skladiště, nebyl jsem si jist, jaký byl hlavní účel místnosti, nebyla zamčená. Stačilo vytáhnout závlačku a opatrně sklopit závoru dolů. Nešlo to bezhlučně, sto padesát stahů srdce jsem čekal, zda skřípot někoho neprobudil. Kdybych vše lépe připravil a zrezivělý pant naolejoval, mohl jsem si tohle ušetřit.

Naštěstí se noc ze svého temného klidu nenechala vyrušit.

Vstoupil jsem jen natolik, abych za sebou dokázal zavřít. Zahalila mě vůně čerstvého dřeva, laku, fermeže. Spíš dílna než sklad. Odsunul jsem stínítko lampy na úzkou štěrbinu, svítil si pod nohy a opatrně se posunoval do rohu, kde obě ženy desky ukryly. Plamen svíčky stínítkem připravený o většinu síly dokázal sotva zviditelnit nejbližší největší věci, stará dřevěná podlaha pod mými kroky hlasitě vrzala. Naštěstí mě od nejbližších spáčů dělila silná kamenná stěna a k tomu ještě metry volného prostoru. I tak jsem ale při každém došlápnutí instinktivně tajil dech, a k tomu jsem ještě málem zakopl o pár nedávno ohoblovaných prken zapomenutých na podlaze, na dotyk ještě lepila smůlou. Vloupat se do téhle dílny mi připadalo těžší než proniknout do kamenného hradu. Konečně jsem se dostal na místo.

Lampu jsem položil a namířil paprskem proti zdi, sám jsem si klekl a začal podlahu prohmatávat. Ženy si daly práci a spáry pečlivě zamaskovaly jemnými pilinami a prachem. Až po chvíli práce s nožem jsem zjistil velikost a tvar víka úkrytu. Zvednout ho už bylo snadné.

Plochou schránku zcela zaplňovaly tenké kamenné desky tvarované tak, aby šly zasunout do čel a postranic dětské kolébky. Opatrně jsem je vytáhl a rozložil kolem sebe. Musel jsem lampu otevřít o něco víc, abych zjistil, že desky jsou pokryté složitými diagramy. Většinou šlo o vlasově tenkou rytou linku, jen na několika málo místech širší a zasahující víc do hloubky. Když jsem se pokusil soustředit se na rytinu jako celek a přestal si prohlížet detaily, okamžitě mě rozbolela hlava. Stačilo stočit pohled stranou a cítil jsem se zase normálně. Věděl jsem, co to znamená. Normální člověk, který nemá dar manipulovat mocí, není schopný načrtnout ani vidět magicky aktivní diagramy v jejich správném tvaru. A pokud se s takovým magickým schématem setká, obraz diagramu utvořený v jeho vědomí mu škodí a narušuje rovnováhu životních funkcí. Jeho mozek se tomu instinktivně brání a naruší přirozené vidění – posune některé linie o zlomky milimetru sem nebo tam, o vlas napřímí křivky, nebo naopak zaoblí rovné čáry. Změny jsou to na pohled minimální, ale funkčně podstatné. Pozorovatel pak neanalyzuje skutečný tvar, ale obraz pozměněný svým mozkem. Když se ho pak pokusí sám reprodukovat, vytvoří neaktivní napodobeninu. Proto je zbytečné studovat magické diagramy překreslené laiky.

Pár magických obrazců už jsem v životě viděl, od velkoplošných zaklínadel po miniatury vypracované na povrchu drahokamů zasazených například do náušnice. Struktura vyrytá do obyčejného kamene ležícího v prachu přede mnou však svou složitostí překonávala všechno, originály i reprodukce, s čím jsem se kdy setkal. Připadalo mi, jako bych dosud spatřil jen díla učňů, a až teď se dozvěděl, co uměli mistři.

Ze zkušenosti jsem věděl, že při průzkumu běží čas rychle a také že magie ráda šálí lidské smysly. Mohlo se klidně blížit ráno. Začal jsem proto artefakty opatrně ukládat zpět do skrýše a přitom přemýšlel, co bylo vyryto na deskách, které Liama s matkou dítěte vložily do stěn kolébky místo těch přede mnou. Určitě novorozenci nechtěly uškodit. Čím nahradily tohle s největší pravděpodobností ochranné kouzlo? Získaly nějaké lepší?

Měl jsem příliš málo informací. Stejně opatrně, jako jsem přišel, jsem i odešel a vrátil se do svého pokoje. Únava se vrátila se znásobenou silou, měl jsem pocit, jako by mi někdo na oční víčka nasadil olověná závaží, celého mě zakul do ocelové zbroje a navrch mi na záda přihodil koš s uhlím.

Se sebezapřením jsem nachystal pár nástrah, které mě měly varovat před nezvanými návštěvníky, a propadl se do nicoty spánku.

Ten meč

Lakel Lumbi seděl v temné místnosti, do níž vysokými rozbitými okny pronikal zvenčí sychravý chlad, jediný zdroj světla představovala vysoká bílá voskovíce postavená na stole vedle zbraně, která ho tak neodolatelně přitahovala. Nepamatoval si, kdy svíci rozsvítil, ale podle toho, kolik z ní chybělo, už před nějakou tou hodinou.

„Ten meč,“ řekl tentokrát nahlas a holé stěny mu vrátily ozvěnu jeho vlastních slov.

Hrad byl prázdný, kromě něj v něm bydlelo jen posledních pár sloužících. Netušil kolik, pamatoval si jen téměř slepého Herba, který se staral o koně. Proč všichni odešli? Zaplašil tu myšlenku jako nepodstatnou. Meč, ten byl důležitý.

Dobře si pamatoval opojnou sílu, kterou pocítil, když prsty poprvé obemknul jeho jílec. A pak příval extáze, když ho vyzkoušel. Jenomže to bylo jen jedenkrát. Opatrně, jako by šlo o vzácnou relikvii, která se může pouhým dotykem rozpadnout v prach, se jílce dotkl a pak ho uchopil. Nic. Dokonale vyvážená, dokonale vyhlížející zbraň předurčená k tomu, aby ji používal ten nejlepší z nejlepších. Celý život usiloval, aby se stal nejlepším z nejlepších. Zpočátku mu to přikazovali, později po tom sám toužil a nakonec se mu to stalo smyslem života. Přesně jak mu říkal jeho děd. Instinktivně se dotkl dýky, daru dávno mrtvého muže. Ten meč byl pro odhodlaného muže stvořen, činil ho silnějším, mocnějším, jedinečným. Jenomže teď, navzdory slibnému začátku, neodpovídal, tvářil se jako obyčejná ocelová zbraň.

Lakel Lumbi si uvědomil, že má hlad. Křečovitý hlad, jako by víc než den nejedl. Ne víc, protože pak už by žádný hlad neměl. Vztekle vstal a s mečem v pěsti zamířil po paměti temnými chodbami do jídelny. Tam se podávalo jídlo. Kdysi, připomněl si, když došel do opuštěné místnosti, kde jen ozvěna jeho kroků prozrazovala její skutečné, v černi ukryté rozměry.

Musí všechno zapsat do knihy, všechno, co se stalo. Nemohl riskovat, že onemocní a zblázní se jako bratr a přestane rozlišovat představy od skutečnosti. Byla to zlá nemoc, která způsobila, že nešťastníka museli držet zavřeného a izolovaného od okolí. Jemu se nic takového nestane, tím si byl naprosto jist. On měl knihu, do které si všechno pečlivě zaznamenával, a i kdyby také onemocněl, díky ní pozná, co je skutečné, vrátí se do reality a nesejde z cesty. Podrobné záznamy toho, co vykonal, mu vždy pomohou uvědomit si, co ještě vykonat musí.

Kroky se rozléhaly prázdným hradem. S jistotou získanou lety došel Lakel Lumbi černými chodbami do místnosti s knihou. Měsíc, který se nedávno vyhoupl nad obzor, změnil černotu v šeď, otevřenou knihu viděl Lumbi jako světlejší obdélník. Meč si položil na kolena, a aniž by rozsvítil, začal po paměti psát. Vytvářená písmena i slova splývaly s pozadím, ale jemu to nevadilo. Ve chvíli, kdy popisoval, jak se na okamžik stal ultimativním bojovníkem, podvědomě pohledem sklouzl na zbraň na svém klíně. Původně nezdobená záštita náhle vypadala jinak. Záře měsíce zviditelnila jednoduchou, stále dokola se proměňující kresbu: Stylizovaně zachycovala šermíře zasazujícího protivníkovi poslední finální sek. Pero vyklouzlo z prstů, kaňka inkoustu vytvořila na světlé ploše tmavou skvrnu. Lumbi vyskočil na nohy, postavil se do střehu s mečem v jedné a dýkou v druhé ruce. Soustředil se a cítil, jak se postupně on a ocel stávají jedním, čepel se mění v prodloužení mysli i těla. Meč probouzelo rozhodnutí zabíjet, ocel se sytila tvrdostí vůle, pronikavostí myšlenek a mírou odhodlání toho, kdo jí vládl. Výjimečná zbraň pro výjimečné muže. Lakel Lumbi vyrazil do ulic, aby dokázal, že si ji zaslouží.

Šplhání po pyramidě

Kuzbos se podíval na svého partnera. Bylo časně ráno a na ulicích se objevili první ranní chodci. Díky tomu už se nemuseli vyhýbat hlídkám městské gardy. V pytlovitých kalhotách a vyspravovaných halenách s provazem kolem pasu místo opasku vypadali přesně jako pomocní dělníci najímaní na ty nejhrubší práce. Překladači zboží, kopáči rašeliny, v nejlepším případě pomahači tesařů. Právě ti teď spěchali do práce. Hridu si dal dokonce tu práci, aby si umastil své jinak pečlivě udržované vlasy a pod nehty si dřívkem zanesl tmavou špínu. Výsledek byl dokonalý. Kuzbos žádné přípravy nepotřeboval, se svými hrubými rysy v obličeji a věčně rašícím strništěm permanentně vypadal jako vandrák. Nebezpečný vandrák.

„Zaklepej,“ obrátil se Kuzbos na Hridua.

Menší ninja si neodpustil úšklebek.

Jeho partner to říkal pokaždé, jako kdyby od včerejšího večera takhle spolu nevcházeli už do šestého domu.

Hridu zabušil a na okamžik se zamyslel. Tohle byla mnohem snazší práce než operace na nepřátelském území, kde se člověk musel spoléhat jen sám na sebe a dokonalé zastírání stop bylo nutnou podmínkou přežití. Díky nenápadné, ale velmi účinné podpoře jejich zaměstnavatele stačilo, aby za sebou nezanechávali příliš velký nepořádek. Pak si nemuseli lámat hlavu s městskou gardou ani imperiálními vojáky. Všechno to bylo prostě jednoduché. Už slyšel kroky. Dům sice nebyl nijak výstavní, spíš solidní a na dobrém místě. Hridu odhadoval, že nepřichází majitel, ale sluha, možná dokonce i dveřník.

„Co sakra chcete tak brzo po ránu?“ ozvalo se zpoza dveří.

Hytu van Dyck, jak si majitel domu říkal, patřil k zavedeným obchodníkům a současně překupníkům, kteří se v ilegálním obchodě s artefakty řadili k nejvyšší kastě. Ne mezi několik elitních, ale už stál dost vysoko, aby tajná jména těch na vrcholku pyramidy znal. Až tak vysoko se v průběhu noci ninjové propracovali.

„Přicházíme od Chamyho,“ oznámil Hridu klidně.

Tak se jmenoval člověk, se kterým mluvili naposledy.

„Ten si nedá s kšefty pokoj ani v neděli, natož tak po ránu,“ zabručel někdo na druhé straně dveří, současně zarachotil zámek a zaskřípěly panty závory.

To se opakovalo třikrát. Majitel zřejmě počítal s tím, že by se do jeho sídla někdy někdo mohl pokusit vniknout násilím, a rozhodl se mu to maximálně ztížit.

Konečně se dveře otevřely.

„Tak pojďte,“ vybídl je muž změněný nedostatkem světla v chodbě v siluetu.

Ustoupil vzad, aby mohli vejít.

Hridu přikývl a přitom se očima zkontaktoval s Kuzbosem. Přihlížející by si ničeho nevšiml, ale ninjové se spolu domlouvali. Něco jim tady nehrálo. Na to, v jaké branži van Dyck podnikal, se dovnitř dostali až podezřele snadno. Na druhou stranu, poslal je k němu přímo do domu, ne do sídla nastrčené firmy, jeden z jeho nejvýznamnějších obchodních partnerů. Možná proto.

Hridu zdánlivě bezstarostně vstoupil dovnitř.

Po prvním pomalém kroku klesl do hlubokého pokleku, neviditelná čepel mu prosvištěla nad hlavou, on však bez zaváhání přešel do kotoulu a bleskově se tak dostal až k muži, který jim otevřel dveře. Přímo z pohybu ho kopem do rozkroku srazil k zemi. Útočník ve výklenku za pootevřenými dveřmi, který se ninju pokusil zabít, druhou možnost nedostal, protože Kuzbos mu najednou svíral ohryzek i zápěstí ruky s mečem.

Hridu už stál na nohou nad bolestí se svíjejícím dveřníkem.

„Van Dyck je nahoře?“ zeptal se ninja klidně, jako by před okamžikem jen tak tak neunikl smrti.

Úderem paralyzovaný muž se vzmohl na roztřesené přikývnutí, najednou se však nečekaně rychle překulil na břicho a vystartoval k úniku.

Ve chvíli, kdy se zvednul z kolen, se mu kolem krku ovinulo hedvábí a o úder srdce později zaznělo zapraskání rozdrcené chrupavky.

„Možná jsme měli jednoho nechat žít, aby po nás uklidil,“ poznamenal Hridu nad tělem škubajícím se posledními záchvěvy života. Když znehybnělo docela, složil škrtící šátek s oblázkem určeným k rozdrcení hrtanu, a schoval ho zpět do rukávu. Kuzbos stejnou práci zvládl holýma rukama bez nástrojů. Ale Kuzbos snad ani nebyl člověk, alespoň Hridu ho za něj nepovažoval.

„Van Dyck si nemůže dovolit na sebe upoutat pozornost. Uklidí za nás,“ odpověděl klidně velký ninja, složil mrtvého strážce do výklenku a zavřel dveře, aniž by je zamykal. „Pokud ho necháme žít,“ dodal a věnoval svému partnerovi studený pohled.

Hridu okamžik uvažoval, zda poslední poznámka představovala výhradu proti jeho metodám, a pak usoudil, že asi ano. Přiznal si, že jako spousta jiných se nechal oklamat tupě medvědovitým vzhledem velkého muže. Kuzbos nebyl ani hloupý, ani pomalý. Jen se tak tvářil.

„Pravda. Možná nás van Dyck pozve i na šálek čaje, prý je labužník a má dobré zdroje. Alespoň vážený pan Chamy to tvrdil,“ poznamenal Hridu s křivým úsměvem. „Určitě nás rád pozve na šálek.“

Na to velký ninja neřekl nic, pouze z dohledu odstranil obě těla.

Hridu věděl, že Kuzbos jako jeden z mála mužů klanu nesdílí všeobecné nadšení pro čaj. Řekl to jen proto, aby mu naznačil, že mu je úplně jedno, co si kdo myslí o jeho vlastních pracovních metodách. Výsledky měl, a to bylo hlavní.

Vystoupali po schodech do druhého patra, kde se nacházely pokoje pána domu. Z kuchyně se ozývalo rachocení nádobí a linula se vůně připravované snídaně. S kuchařem mluvit nepotřebovali, proto ho nechali na pokoji. S každým tělem navíc, které za sebou zanechali, stoupalo nebezpečí, že se o ně začne zajímat městská garda. V cestě už jim naštěstí nikdo další nestál, bez problémů se dostali až k bohatě vyřezávaným dveřím z načervenalého třešňového dřeva, tmavého mahagonu a bílé břízy. Hridu chvíli obdivoval bohatý reliéf. Řezbář byl skutečný umělec. Hridu uvažoval, kolik mu za tak mistrovské dílo zaplatili. Určitě méně, než si zasloužil. On sám by nezaplatil nic, i tak by ty dveře získal, tím si byl jistý. Hridu měl rád krásné věci.

„Nemáme na to celý den,“ vytrhl ho z obdivování Kuzbos.

Bez klepání vešli dovnitř a ocitli se v prostorné, luxusně zařízené místnosti, která si nezadala s pánským salónem v sídle významného šlechtice. Interiér však nesloužil k prezentování bohatství a moci, vše bylo podřízeno nevtíravému pohodlí obyvatel. Luxus, který slouží, ocenil Hridu.

Na pohovce s bohatě vyšívaným přehozem seděl udržovaný padesátník v saténovém županu, mladý, esteticky osvalený muž v bederní roušce mu právě servíroval čaj.

„Van Dyck?“ zabručel Kuzbos.

Hridu se dál kochal interiérem, do kterého zahrnul i mladíka, a snažil se z okolí vydedukovat o jejich objektu co nejvíc. Čím lépe osobnost vyslýchaného pochopil, tím lépe se pak mohl vyptávat. Obchodník vypadal na muže rafinovaných, až exotických chutí, které neváhal uspokojovat.

Van Dyck k nezvaným návštěvníkům vzhlédl, ve tváři se mu nepohnul ani sval.

„Voda je ještě příliš horká,“ pronesl stroze k mladíkovi, který se lekl, a z konvičky, již držel v ruce, vytryskl stříbřitý proud.

Ale také je to muž se značnou sebekontrolou, doplnil svůj odhad Hridu překvapeně. S obdobnou reakcí se zatím nesetkali, všichni, které v průběhu noci navštívili, byli mnohem vyděšenější. Oprávněně.

„Vy nejste vyšetřovatelé Konventu ani inkvizitoři,“ zhodnotil van Dyck.

Přestože k němu vtrhli zjevně nepřátelští návštěvníci a přistihli ho při snídani s homosexuálním prostitutem, nevypadal nijak vyveden z míry.

„Jak jste to poznal?“ odpověděl konverzačním tónem Hridu, pěti rychlými kroky překonal volný prostor a dostal se tak k van Dyckovi na dosah.

Měli ho ve své fyzické moci, ale on se nebál. A to se muselo změnit, pokud jim měl rychle poskytnout informace, které potřebovali.

„Dači a Mahal byli velmi schopní bojovníci. Konvent už nemá lidi, kteří by se přes ně dostali tak rychle, bezhlučně a pouze ve dvou.“

„Přesně zváženo,“ ocenil Hridu blahosklonně a samozřejmě se posadil do křesla.

„Také bych si dal čaj,“ ukázal mladíkovi. „A protože si tohle všechno uvědomujete, budete možná v hovoru s námi otevřenější hned od počátku a nedopadnete tak politováníhodně jako vaši předchůdci.“

Hridu cítil, že konverzace nezabírá. Pohledem bleskl po Kuzbosovi.

Velký ninja dál stál na původním místě a vypadal naprosto netečně.

„Ne,“ odvětil van Dyck klidně. „Jste asi opravdu dobří zabijáci, ale v čem je Konvent nepřekonatelný, je umění inkvizitorů. Raději umřu rychle, než abych se k něčemu přiznal a pak shnil v inkvizičních mučírnách.“

„Rychle?“ opáčil Hridu s přehnaným údivem.

„Ano, rychle. Nemáte tolik času jako oni.“

Mladík ninjovi právě v předpisovém předklonu naléval čaj. Hridu musel uznat, že to umí opravdu dobře. Pokud to byl prostitut, tak té nejvyšší kategorie. Když dokončil rituál úklonou, Hridu ho na pohled téměř lehce praštil dlaní do zátylku, tím ho srazil dopředu na stůl a hrot nože, který se s téměř eskamotérskou rychlostí ocitl v jeho ruce, mu opřel o krkavici. „Bude tu spousta krve,“ opáčil suše van Dyck, ale nezúčastněnost z jeho hlasu zmizela.

„Pravda,“ souhlasil Hridu. „Škoda tak nádherného koberce a látek.“

Jeho útok přišel v pravý čas a vyvedl van Dycka z míry. Vždy dokázal své oběti vyvést z míry.

„Udusím ho, to bude lepší, ne?“ navrhl, vyměnil čepel za prsty a stiskem přerušil přívod krve do mozku.

Mladík za okamžik upadl do bezvědomí, van Dyck mlčel, jen zabijáka probodával nenávistným pohledem. Hridu držel sevření ještě několik dalších sekund, dokud ze zkušenosti nepoznal, že jeho oběť je mrtvá.

Otočil se na svého partnera, zda oceňuje, jaký kus práce na van Dyckovi právě udělal. Kuzbos stále vypadal netečně, ale Hridu měl pocit, že si možná vytvořil nepřítele. Až tolik mu to ale nevadilo. Pravidla pro vyslýchání byla jasná – stále stupňovat nátlak na oběť. Nečekat, neváhat. A nikdo by mu neměl vyčítat, pokud si přitom dopřál trochu osobního potěšení.

„Umřel,“ řekl tiše van Dyck a vypadal, že je mu to líto. „Ale netrpěl,“ tentokrát ze strohé věty zazněla závist a strach.

Ne však tak silný, aby byl Hridu spokojen.

„Je tvrdej, nemáme na něj dost času. Začíná bejt pozdě, za chvíli služebnictvo bude chystat snídani a každou chvíli sem může někdo dorazit. Zabij ho, nebo ho nech jít,“ řekl Kuzbos.

„Řekne všechno, uvidíš,“ zavrtěl hlavou Hridu a usmál se.

„Nemáme moc čeřit vodu. Jdu se do kuchyně najíst,“ pokrčil rameny velký ninja. „Až s ním skončíš, přidej se,“ otočil se a odešel.

Hridu tomu byl rád. Skutečné mučení je soukromá záležitost, stejně jako při sexu při něm člověk obnažuje svou pravou osobnost a stává se tak potenciálně zranitelným. Ráno zatím pokročilo jen nepříliš, odhadoval, že má k dispozici půlhodinu, možná hodinu, než odsud budou muset zmizet.

„Dáme si čaj?“ nadhodil, když osaměli.

„Ale proč ne,“ souhlasil van Dyck. „Čaj nikdy neuškodí.“

Opět se dokonale ovádal, ale Hridu věděl, že to je jen maska, pod kterou klokotá strach. Každý měl strach, stačilo ho vytáhnout z hlubiny a zařídit, aby se v něm jeho osobnost rozpustila.

„Přemýšlím, jak vám rychle ukázat, že váš klid a sebedůvěra jsou jen sebeklam,“ poznamenal Hridu. „Existuje způsob, jak člověka topit v náprstku vody nebo čaje,“ prozradil.

„Já ho raději piji,“ opáčil van Dyck lhostejně.

Ninja se vymrštil z křesla, jeho ruka se mihla s rychlostí útočící kobry a vzápětí opět seděl na svém místě.

Jeho protějšek zaúpěl, šálek čaje mu vypadl z prstů a roztříštil se na množství porcelánových střepů.

„Pro začátek jsem vám vykloubil loket. Je to jen malá bolest v porovnání s tím, co vás čeká. Ale můžete si to všechno ušetřit – pokud mi prozradíte pár podrobností o jednom vašem klientovi.“

„Kterém?“ zachroptěl van Dyck.

„To je lepší,“ zasmál se Hridu.

Konečně se cítil v sedle. Stačila trocha fyzického nátlaku a předpřipravená oběť se rozsypala. Miloval tyhle šarády. Rád by si s obchodníkem ještě pohrál, ale musel se soustředit na jejich problém – skutečnost, že o tajemném muži vystupujícím pod jménem Koniáš stále téměř nic nevěděli.

„O klientovi, který s tebou občas obchoduje, ale současně nakupuje u těch ještě lepších, než jsi ty. A chci, abys mi řekl, kdo jsou ještě větší obchodníci než ty.“

Van Dyckovo dýchání se zklidňovalo, jak dostával bolest pod kontrolu a získával alespoň část původního sebeovládání.

„Myslím, že ti neřeknu nic o tom ani o tom.“

Hridu se spokojeně usmál.

Teď už mohl popustit uzdu své fantazii. Van Dyck se opravdu rozhodl nespolupracovat. A i kdyby se nakonec v krátkém čase, který měl pro něho vymezen, nic nedozvěděl, Kuzbos potvrdí, že byl tvrdý.

„Uvidíme,“ zasmál se a v ruce se mu zaleskla tenká čepel.

Tenká a ostrá. Tou se daly vykrajovat z masa úžasně zajímavé tvary.

„Nekoupíte voňavky? Parfémy z pravého růžového oleje!“

Hridu se vymrštil z křesla, otočil se po hlase a znechuceně obrátil oči v sloup. Ve dveřích stál starý shrbený muž s neuspořádanými šedivými vlasy, před sebou držel otevřenou dřevěnou kazetu se spoustou lahviček. Za ty by možná někde utržil pár měďáků nebo stříbrňáků, ale těžko mohl někdo brát vážně, že se v nich ukrývá pravý růžový olej.

„Bylo votevřeno, tak jsem si řek, že třeba něco koupíte,“ pronesl stařík rozpačitě a Hridu se zasmál.

Líbilo se mu, že van Dyck viděl ve vyrušení příležitost k záchraně.

„Starouši, právě jsi udělal poslední chybu svého promarněného života,“ zasmál se ninja a vykročil k návštěvníkovi.

„Vy nic nekoupíte?“ muž se zatvářil napůl nechápavě a napůl ublíženě.

Nůž, který před okamžikem schoval, mu znovu vklouzl do dlaně způsobem bezpočetným opakováním vybroušeným k naprosté dokonalosti, Hridu bodl bez rozmachu, bez síly, věděl, že štíhlá čepel i tak hluboko pronikne do hrudní dutiny, a pak stačilo potáhnout vzhůru.

Starý muž však nešťastnou náhodou svěsil ruce a štíhlá čepel uvízla ve dřevě kazety.

Hridu se v první chvíli lekl, že právě zlomil svou oblíbenou zbraň, ale naštěstí se tak nestalo.

Než stačil štíhlé ostří vyprostit, muž deskou pootočil a tím mu vytrhl jílec z dlaně. To už nebyla náhoda, pochopil Hridu, v posledním okamžiku se zaklonil, aby neinkasoval úder hranou desky přímo na kořen nosu. Bleskovému loktu, který mu vzápětí pohmoždil krk, už se ale úplně vyhnout nestačil. Částečně koordinovaným pádem vzad získal trochu času, ale jeho pokus kopnout patou protivníka do slabin skončil na vnitřním stehnu. To byla poslední promarněná šance, uvědomil si, když z něj přesný zásah do varlat vyrazil veškerou sílu. Zvláčněl a na několik okamžiků, o jejichž skutečné délce neměl ponětí, se ztratil ze světa.

„Zabil Johana jen proto, aby mi nahnal strach,“ uslyšel, když se vrátil.

Hytu van Dyck si stěžoval neznámému, došlo mu.

Starý muž, Hridu si uvědomil, že zas tak starý není, to ho oklamaly jeho šedivějící vlasy a obličej poznamenaný mnoha údery a jizvami, si k němu klekl, jeho ruce zajely pod límec a přitáhly právě tolik, aby pochopil, že v dalším okamžiku může být uškrcen.

„Řekneš mi k tomu něco? Velmi tiše, nepotřebuji, aby o mně tvůj parťák v kuchyni věděl,“ muž mluvil klidně, téměř bez zájmu. Přesto Hridu v jeho hlase cítil velkou sílu.

„Jo,“ podařilo se mu vyslovit zastřeně.

Znělo to poraženecky a rezignovaně, jak si přál.

Sevření přesně podle jeho předpokladů povolilo. Vyrazil oběma rukama vzhůru, jednou, aby rozbil protivníkovo sevření, a druhou po očích. Nezasáhl, místo toho zaznělo hlasité křupnutí, zatmělo se mu před očima.

To byl můj poslední pokus, konec, pochopil poté, co se vypořádal se zničující bolestí. Ten muž od něho nějaký úskok čekal.

„Pro koho pracuješ? Kolik vás je?“ slyšel Hridu další otázky. Stále viděl rozmazaně, věděl, že ještě nějakou dobu nebude schopen akce.

„Vidím, že mi toho moc nepovíš, když si nebudeme povídat několik hodin.“

Hridua znepokojilo, že v hlase jeho přemožitele nebyla ani stopa po výhrůžkách nebo vzteku. Rozpoznával v něm jen lítost.

Co byl sakra ten chlap zač?

„Tebe hledáme,“ riskl to.

„Ano, a skoro jste mě našli,“ odpověděl mu Koniáš.

Proto je v jeho hlase lítost, protože teď zemřu, pochopil Hridu. Nebál se, byl jen udiven, jak může někdo tak nebezpečný jako Koniáš cítit lítost. Než přišel definitivní konec, stačil si ještě uvědomit, že má vlastně štěstí. Na rozdíl od mnoha jiných, které sám poslal přes řeku mrtvých, netrpěl.

Den s pachutí krve

„Tenhle den nezačíná vůbec dobře,“ řekl jsem a zvedl se z mrtvého ninji.

Byl zatraceně rychlý a měl neskutečný postřeh. K mému štěstí a jeho smůle mě podcenil, a to se mu stalo osudným. Zabil jsem ho jeho vlastním nožem ranou rovnou do srdce. Čepel jsem prozatím nechal v ráně a z těla díky tomu nevytekla téměř žádná krev.

„Jak se k tobě dostali?“ zeptal jsem se van Dycka.

Na to, co měl Hytu van Dyck právě za sebou, se držel dobře. Byl tvrdší chlap, než většina v okolí předpokládala; a poctivější, i když obchodoval v legálních i nelegálních komoditách.

Občas měl zajímavé zboží, ale pro mě bylo důležitější, že byl samotář. Hrál si na svém vlastním písečku a mně sloužil jako etalon. Podle jeho cen a informací, které mi poskytoval, jsem zjišťoval, zda mě mí ostatní obchodní zprostředkovatelé a partneři neberou na hůl.

„Nevím. Šli po tobě, sháněli informace. Řekl bych, že se propracovali pyramidou zespoda až nahoru,“ odpověděl s úsilím.

Artikuloval obtížně, jako by mu ochrnula část obličejových svalů.

„Ty sis vzal kámen,“ pochopil jsem. Místo odpovědi přikývl.

„Hrál jsem o čas, teprve teď začíná působit,“ vysvětlil.

Kámen byl jeden z artefaktů minulosti, i když přímo nesouvisel s magií. Šlo o chemickou látku extrémně zvyšující práh bolestivosti a ovlivňující periferní nervy. Při předávkování mohl člověk ochrnout, na druhou stranu dokázal s pomocí kamene nic neprozradit i při hodně sofistikovaném mučení. Možná i díky němu se v posledních letech nedařilo Konventu rozbít obchod s pozůstatky minulosti.

Pokud člověk mučení přežil, vedlejší efekty použití kamene nebyly příjemné a občas se na ně umíralo.

„Nemohu porušit obchodní tajemství. Stálo by to krk spoustu lidí, na kterých mi záleží. A já bych skončil, i kdybych si udáváním dokázal vykoupit beztrestnost. Dříve nebo později by mě někdo nechal zabít,“ poznamenal.

Spodní patro domu ožilo ruchem, okamžitě jsem se rozhlédl po případných únikových cestách. Šlo to pouze oknem ven, z vysokého druhého patra dolů na rušnou ulici.

Tázavě jsem se na van Dycka podíval, jen pokrčil rameny. Návštěvníci se blížili, neměli jsme šanci uklidit těla. Zůstal jsem tedy klidně stát čelem ke dveřím.

Byli čtyři a ve chvíli, kdy zaregistrovali mrtvoly, tasili meče.

Černé kalhoty, vyšívané krátké kabátce do pasu, klobouky zdobené peřím, dokonale naleštěné holínky. Ozbrojenci Konventu. Stále ještě byla šance, že se mi podaří ze všeho vylhat. Tak brzy po ránu jsem se na další rvačku necítil, nejsem nejmladší. Dnešek opravdu nevypadal na nejlepší den mého života.

„Co se tu děje?“ zeptal se druhý zleva.

Znaky hodnosti neměli, tedy pokud za ně člověk nepovažoval počet pér na kloboucích.

„Šel jsem na návštěvu ke svému příteli a zjistil jsem, že tento muž,“ ukázal jsem na mrtvého, „ho mučí, aby se dozvěděl, kde schovává peníze a klenoty. Porvali jsme se a on nešťastnou náhodou upadl na vlastní nůž.“

„Přesně tak se to stalo,“ zamumlal van Dyck.

Teď už vyslovoval tak špatně, že jsem mu stěží rozuměl. Kámen postupně zabíral víc a víc.

„Hezká historka,“ zasmál se vůdce čtveřice.

Na rozdíl od svých hladce oholených společníků měl dokonale zastřiženou bradku. Že by právě to označovalo jeho hodnost?

„Hytu van Dyck je obžalován z čarodějnictví. S ním i všichni příbuzní a,“ muž na okamžik ztratil nit, „a zaměstnanci. Všichni půjdete s námi.“

To už jsem byl u něj s připravenou dýkou. Ta však nebyla určena pro něho. Úderem loktem do spánku jsem ho srazil k zemi, stále v pohybu jsem krátkou čepel nalepil na meč dalšího muže a přetlakem až do zárazu si zbraň odstranil z cesty. Tím jsem se k němu vytočil zády, současně mu levačkou hrábl do rozkroku a pak ho přes ruku podél vlastního těla bodl do břicha. Třetí už se řítil s mečem zvednutým vysoko nad pravé rameno. Příliš vysoko. Kop do pánve ho přirazil ke stěně, v dalším okamžiku se zhroutil s nožem v hrudníku. Poslední se rozhlédl, zbledl, něco zablekotal a pokusil se utéct. Uklouzl, a než se stačil zvednout, prošlápl jsem mu koleno a prořízl hrdlo. Odevšad najednou tryskala krev, pulsující gejzíry narážely do stěn, do stropu. Mohl za to i van Dyck – přes svou stále narůstající neobratnost zvedl jeden z mečů a z poloviny ho zasekl do krku velitele. Konečně se srdce mrtvých zastavila, krvavé fontány vyschly, zbyla jen mazlavá, rychle se srážející vazká tekutina – ve vlasech, v očích, na stěnách, na podlaze. Všechno se seběhlo neskutečně rychle, až teď jsem si začal zpětně vybavovat, co přesně se stalo.

„Víš, proč přišli?“ zeptal jsem se a rozhlédl se po něčem, čím bych se alespoň trochu očistil.

Neměl jsem to dělat, celá místnost vypadala jako jedna krvavá jatka a páchla ještě hůř. Zemřelo zde šest lidí, a čtyři z nich jsem zabil já. Bez velkého uvažování, na základě zkušeností uplynulých let, jsem zvolil způsob, jak přežít. Instinktivně jsem poznal, že čtveřice ozbrojenců Konventu je cokoli, jen ne zkušení bojovníci, a využil jsem toho. Ten s mečem vypadal, že drží zbraň poprvé nebo podruhé v životě… Kdybych váhal, hledal jinou možnost, byl bych už pravděpodobně v poutech a prakticky mrtvý. Napadlo mě, zda někdy v budoucnu nezvolím tu druhou možnost, až mi to prostě nebude stát za to… Nechal jsem to být, kdo s ocelí zachází, musí počítat, že ocelí sejde.

„Víš?“ zopakoval jsem otázku, když se van Dyck neměl k odpovědi.

„Ne,“ zachrčel.

Účinek kamene se stupňoval, van Dyck si ho očividně vzal dost. Z odborných textů jsem věděl, jak se teď cítí – nebyl schopen žádného pohybu, ale vnímal mě.

„Ať už přišli kvůli čemukoliv, musíš zmizet. Zemřeli v tvém domě a Konvent ti to přišije.“

Van Dyck přikývl.

„Potřebuju pomoct,“ podařilo se mu po chvíli zachraptět.

„Hned se vrátím,“ přikývl jsem.

Sešel jsem do přízemí a v kuchyni našel další dva mrtvé Konventu. Druhý van Dyckův návštěvník se zjevně také nechtěl nechat odvést. Zajímavé bylo, že oba mrtví leželi na zemi s tasenými meči vedle sebe, zemřeli však bez použití čepele. To ukazovalo na někoho hodně dobrého.

Kuchař schovávající se pod stolem byl v šoku, ale ne natolik, aby se z něj s trochou pomoci nevzpamatoval.

„Pij,“ řekl jsem a podal mu z police láhev čiré pálenky. Neregistroval mě, proto jsem mu hrdlo láhve narval do úst a několik dlouhých sekund ho nutil polykat obsah.

„Ach,“ zachroptěl konečně. „Tohle je na pití moc vostrý, používám ho na flambování.“

„Chybička,“ přikývl jsem. „Platí ti šéf dobře?“ pokračoval jsem, abych udržel jeho pozornost u obyčejných věcí.

„Jo,“ potvrdil mi.

„Tak ho nalož na vůz a jeď s ním pryč. Prostě někam, jedno kam. Později ti za to pořádně zaplatí, tohle,“ ukázal jsem kolem sebe, „není jeho jediný dům. Když tu zůstaneš, zabijí tě. Rozumíš?“

Uběhlo příliš málo času na to, aby začal být opilý, ale šoku už se zbavil.

„Kdy?“

„Hned, člověče,“ povzbudil jsem ho. „Za pět minut tenhle barák zapálím. Ale jestli tu van Dyck zůstane, najdu si tě,“ varoval jsem ho.

„Proč zapálíte?“

„Mysli si, že jsem třeba pyroman a rád zapaluji ohýnky,“ odbyl jsem ho.

Nebyla to pravda. Nic však neztíží případné pátrání jako slušný požár. Často se pak ani nepodaří určit, jak lidé vlastně zemřeli. Zda za to mohl oheň, nebo něco jiného.

„Dej se do toho a spěchej, chceš-li žít,“ pobídl jsem ho.

Přikývl a trochu vrávoravým krokem vyrazil za prací. Zabralo mu to čtvrthodinu, ale zase tak moc mi to nevadilo. Musel jsem se aspoň trochu umýt, protože jsem byl zbrocený krví od hlavy k patě a takhle jsem se na ulici objevit nemohl. Navíc jsem měl o čem přemýšlet. Od rána jsem byl v pohybu a od rána to nestálo za nic. Vstával jsem hodně brzo, ale Liama už byla pryč. Pravděpodobně se mi chtěla vyhnout, a to mě mrzelo. Pak jsem cestou k van Dyckovi narazil na dav lidí. Znám takové davy a nemám je rád – jsou zrozeny ze smrti. Přemohl jsem nechuť a podíval se, na koho skonu se pasou. Byl to mladík, který mě před časem sledoval a já ho odhalil. Někdo mu zlomil vaz. Podle způsobu to vypadalo na zápasnického nelsona. Na krku měl jen minimální pohmožděniny, muselo to být provedeno rychle. To znamenalo, že si mladík ode mě nenechal poradit a chtěl vydělat i na svém původním zaměstnavateli. A ten ho prokoukl. A teď tady navíc byla tahle nečekaná, vlastně dvakrát nečekaná záležitost s van Dyckem.

Pomohl jsem zapřáhnout koně, totálně zneschopněnému van Dyckovi jsem na opasek navěsil nemalou hotovost, kterou měl v domě, a pak už se jen díval na vůz řízený vyděšeným kuchařem kodrcající po nerovné dlažbě. Zavřel jsem bránu na pozemky a vrátil se do domu. Vzal jsem si olejovou lampu a systematicky, od vyššího patra, začal zapalovat záclony, potahy, drapérie. Netrvalo dlouho a oheň byl téměř rychlejší než já, jeho žár vysušoval kůži a měnil tvář v svraštělou masku. V okamžiku, kdy bylo jasné, že tohle už nikdo neuhasí, jsem sešel dolů, sednul si do zahrady mezi keře a čekal, až kouř a plameny vyvolají dostatečný zmatek. Van Dyckův dům měl jen malou zahradu, hrozilo nebezpečí, že se požár rozšíří. Lidé si to uvědomovali a začali hasit. Chvíli jsem jim dokonce pomáhal.

Pokrytý sazemi od hlavy až k patě se sežehlými vlasy a oblečením jsem se ze zabijáka, který měl na svědomí čtyři lidi, změnil na člověka, který usilovně pomáhal hasit požár. Zdání často klame.

Spěchal jsem dál, můj pracovní den pokračoval. Ve svém pokoji číslo jedna jsem se částečně převlékl, umyl a vyzvedl si vzkazy. První vzkaz byl od čarodějů – prý už mají věci potřebné pro maskování naší výpravy za obchodní karavanu. Druhý od Schantila. Nutně se se mnou chtěl setkat, prý to maximálně spěchá, Brahm poslal stručnou zprávu, že ve věcí nájemného vraha ze Saxpolis nic dalšího nezjistil.

Uvažoval jsem, zda z Krachtiburgu jednoduše nezmizet. Nechat Wickerovy lidi, ať si s maaterenditským skladištěm dělají, co chtějí, utéct zabijákům pracujícím pro Varatchiho nebo čert ví kterého šlechtice, zmizet nabubřelým idiotům z Konventu, kteří byli sice omezení a hloupí, ale vzhledem k množství zdrojů, jimiž disponovali, a legislativním pravomocem nasbíraným v průběhu dvou století současně také zatraceně nebezpeční. A nemluvě o komandu vrahů, které z nějakého naprosto neznámého důvodu usilovalo o můj život. Skoro to vypadalo na nějakou novou módu. Opravdu jsem si potřeboval všechno pořádně promyslet a nenechat se jen vláčet tokem událostí. Sešel jsem dolů do sálu, dal si jedno studené vodnaté pivo. Zakládání požáru je žíznivá práce, cítil jsem se jako troud ležící dvacet let v Gutawské poušti. Schválně jsem si dával na čas a usrkával ho jen pomalu.

Ať jsem se na věci díval z kterékoliv strany, závěr byl jasný – každý jen trochu rozumný chlap by si sbalil svých pár věcí a zmizel odtud, dokud mu zbývaly nohy, které by ho nesly, a hlava, která by je řídila. Můj problém byl ale v tom, že jsem opravdu chtěl vědět, co se ve starém maaterenditském skladišti ukrývá a proč se do něj lidé Rumělkového klanu chtějí za každou cenu dostat. Navíc to vypadalo, že se rozehrává další kolo nevyhlášené války mezi nově se rodícími čarodějnými klany, Konventem a mocnými šlechtici, a já chtěl vědět, co se z toho vyvrbí. Uvědomoval jsem si, že to bude nebezpečné, ale při troše opatrnosti jsem mohl ve hře zůstat ještě nějakou chvíli. A odjet jsem mohl kdykoliv.

Ale neměl bych se přitom nechat někým jen tak překvapit. Velký chlap, metrák dvacet, bez pár centimetrů dva metry, s lopatovýma rukama tak velkýma, že se mohl živit jako kopáč a nepotřeboval k tomu žádné nářadí, si mě prohlížel a snažil se přitom vypadat nenápadně. Lidé jeho rozměrů obvykle necítí potřebu chovat se nenápadně, a proto to neumí. Zbraně neměl. Pokud ano, nosil je skrytě a byl tedy něco úplně jiného, než za co se vydával. Ve džbánu zbývalo posledních pár hltů a já netoužil vidět, kolik špíny je usazené na dně. Zvedl jsem se a pomalu kráčel k východu. Levou ruku jsem měl jen kousek od nože na opasku – od toho nošeného rukojetí dolů určeného k bleskovému tasení.

Ke svému štěstí po zbrani nesáhl, jen se zvedl ze židle, nakročil se a rozmáchl, aby mě jediným úderem srazil k zemi. Byl rychlý, to ano, a na chlapy z jeho ulice nebo vesnice to určitě stačilo. Odsunul jsem se z osy jeho útoku, podklouzl pod jeho hákem, vedl útočící pěst dolů, druhou rukou mu podebral loket a za vydatné pomoci jeho vlastní hybnosti ho saltem poslal k zemi. Podlaha zaduněla, ruch v sále utichl, všichni teď zírali naším směrem. Ještě stále jsem držel jeho pravačku, loket fixovaný stehnem a páku na jeho zápěstí připravenou k utažení. Nárt nohy jsem měl položený na jeho krku.

Díval jsem se na něj shora a viděl, jak jeho oči vyplňuje strach a úžas.

Neříkal jsem nic, ale v mém výrazu si správně přečetl otázku.

Zavrtěl hlavou plný děsu a hrůzy z toho, co přijde teď. Byl natolik zkušeným rváčem, aby pochopil, že jeho zdraví, život, vůbec celý osud, je v mých rukou. A to doslova. Mohl jsem ho zranit, zmrzačit, zabít. Místo toho jsem ho pustil a za hrobového ticha vyšel ven.

Byl jsem vzteklý, protože jsem netušil, co se vlastně děje. To jsem měl vytetováno na čele, že je na mě vypsána odměna? To mě bude v dalších dnech doopravdy honit celé město? Nebo to byla nějaká podivná náhoda? Nakazil jsem se něčím, co všechny rváče v okolí nutilo, aby si na mně vyzkoušeli své síly? V souladu se svou náladou jsem rázoval mezi lidmi, některým jsem se vyhnul já, jiní zase ustoupili mně, pár jsem jich smetl. Působil jsem v pouličním ruchu chaos stejně jako kýl lodi v ustáleném proudu. Stačilo se ohlédnout, abych zjistil, zda se mi někdo snaží udržet v patách. Ve zvířeném davu neměli šanci zvládnout to nepozorovaně, i kdyby jich na mně pracovalo víc. Po půlhodinovém okruhu, kdy jsem se protáhl jedním průchozím lokálem a jedním obytným blokem, jsem se už poklidnějším a nenápadnějším způsobem nasměroval k cíli, ke kterému jsem měl původně namířeno – k Schantilovi.

Vešel jsem vchodem pro služebnictvo a zamířil do horního patra. Nikdo mě nezdržoval, pán domu už zřejmě předem všechny instruoval. Zvolil jsem zadní menší schodiště, které vedlo přímo do jeho osobních pokojů, v nichž nikdy nepřijímal obchodní partnery a ani jinak nepracoval.

Zaklepal jsem a vstoupil. Seděl na prosté dřevěné židli u stolu vyrobeného tesařským učněm, koberec na podlaze byl notně ošlapaný, pohovka u stěny proti oknu, skříně i police na knihy vypadaly jako z výprodeje. Každý pes jiná ves, možná je opravdu nakupoval na dražbách majetku bankrotářů.

„Jsem tady,“ řekl jsem a posadil se na druhou židli proti němu. Špatně zhotovené opěradlo tlačilo do zad, dřevo pod mou vahou nebezpečně zavrzalo. Proč člověk, který patří mezi nejbohatší městskou elitu, neinvestuje alespoň pár zlatých do vlastního pohodlí? Vyhovovalo mu to tak? Proč?

Jindy bych nad tím přemýšlel, ale dnes ne, čekala mě spousta jiných životně důležitých věcí k vyřešení.

„To je dobře,“ přikývl, „čekám tu na tebe. Od chvíle, kdy jsem ti poslal ten vzkaz.“

Byl nervózní, poznal jsem to podle pleti bledší než jindy, podle rukou složených v klíně, čišelo to z jeho strnulého posedu. Nebyl nervózní, bál se, k smrti se bál.

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

Otevřel ústa, ale vzmohl se jen na neartikulovaný zvuk. Vyšel jsem z jeho soukromých pokojů do pracovních, které byly zařízeny stylem odpovídajícím bohatému obchodníkovi, a ze sekretáře přinesl láhev, v níž byla podle barvy brandy nebo koňak. K ní jsem přibral broušený pohár a vrátil se z luxusu do chudoby.

Nalil jsem číši do poloviny a postavil ji před Schantila. „Pij! A do dna!“

Vytřeštil oči na koňskou dávku alkoholu, pak na mě, ale poslechl.

„Vyšetřovatelé Konventu se dali do práce,“ prozradil, když se mu vrátila řeč.

„Ano,“ řekl jsem pouze.

„Musejí mít nějaký speciální důvod, protože jsou,“ Schantil na okamžik zaváhal, „velmi aktivní.“

„To ano,“ opět jsem souhlasil.

Sám jsem si zatím nedokázal představit, co je mohlo vyburcovat k tak zuřivé činnosti. Chápal bych to, jedině kdyby se někde objevil zmrtvýchvstalý kouzelník a oni se ho snažili dostat stůj co stůj, než otočí kolo dějin a vrátí dobu temna… jak trochu protismyslně nazývali historické období před Velkou válkou. Někteří z nich byli takoví hlupáci, že tomu možná i věřili.

„V kruzích překupníků vypukla panika,“ pokračoval Schantil a zašilhal po láhvi.

Odhadl jsem, že i s další dávkou v žaludku mu zůstane dost rozumu, aby mi vše pověděl, a dolil mu.

„Dva mí prostředníci, přes které jsem na ilegálním trhu obchodoval, jsou mrtví,“ vypadlo z něj po dalším loku.

„Mučili je?“ chtěl jsem vědět.

Vytřeštil oči.

„Neptal jsem se, ale to by mi snad řekli. Ne, určitě je nemučili,“ vzpamatoval se.

„Tak to o tobě asi ti, co je zabili, neví,“ řekl jsem.

Schantilovi se viditelně ulevilo.

„Ne, snad ne,“ zmohl se na větu a málem se utopil ve zbytku alkoholu v poháru.

Přemýšlel jsem nad tím, zda mu mám říct, že smrt jeho prostředníků mu vlastně hraje do karet. Vyšetřovatelé Konventu i kdokoliv další se teď k němu budou dostávat při případném vyšetřování mnohem obtížněji. A pokud to byli jeho jediní prostředníci, s velkou pravděpodobností definitivně unikl soukolí moci semílajícímu neopatrné. Nakonec jsem mlčel a uvažoval nad tím, co rozpoutalo tuhle smršť.

„Nebudu moci pro tebe teď nějakou dobu pracovat. Myslím na trhu s artefakty a podobně,“ vypadlo ze Schantila.

„To je jasné,“ mávl jsem nad jeho slovy rukou. „Jen blázen by strkal hlavu hyeně do chřtánu.“

„Tvé pokyny zůstávají stejné?“ zeptal se s nadějí. „Myslím, co se týče legálních obchodů.“

I ve chvíli osobního ohrožení doufal, že mě dokáže přemluvit k z jeho hlediska výhodnějším investicím.

„Zůstávají,“ potvrdil jsem. „Díky za informace. Nějakou dobu se neuvidíme, bude to tak pro tebe lepší. Ohlásím se, až se situace uklidní. Nebo pošlu vzkaz některým z obvyklých kanálů.“

Lítostivě přikývl hlavou, sám si nalil a znovu se napil. „Po téhle dávce ale raději nepodepisuj žádné papíry,“ ukázal jsem na číši.

Odešel jsem bez rozloučení, tentokrát hlavním vchodem. Okamžik jsem zůstal stát v bráně oddělující Schantilovy pozemky od ulice a sledoval ruch okolo jeho pozemků. Vrcholné odpoledne, vozy, kočáry, vozíky, nosiči pendlovali sem a tam, lidé se smáli, hovořili, milenci se scházeli po práci, objímali se, chlapi mířili do hospod, aby uhasili žízeň dne, ženy v širokých zvonových sukních se zastavovaly navzájem, klábosily u stolků, kde se podával čaj, káva a občas malý koflík něčeho ostřejšího. Krásný podzimní den. Slunce už nestačilo vyrobit opravdové teplo, ale aspoň dokázalo zahnal chlad a sychravost. Klouzal jsem po lidských tvářích a vnímal tep jejich života. Pozvolný, pravidelně pulsující a ve své předvídatelnosti uklidňující. V jistém období svého života jsem toužil patřit mezi ně, dokonce jsem se o to i pokusil, ale to už bylo dávno. Současně jsem vnímal desítky pohledů, které naopak klouzaly po mé tváři. Byly to jen letmé kontakty, následované ucuknutím, asi jako když se člověk dotkne horké litinové plotny, na které se ještě před chvílí peklo maso. Prostě nic příjemného, co by si kdokoliv chtěl zopakovat. A pak přišel vjem soustředěné pozornosti, který mi věnoval kdosi vpravo. Nepatrně jsem pohnul hlavou a stačil zlomek sekundy, abych objevil třiceti pětatřicetiletého muže se špízem plným masa v ruce opírajícího se o stěnu. Byl oblečený do volného dlouhého kaftanu jako obyvatelé středně kontinentálních stepí a i ve svém oděvu vypadal jako pořádný pořízek. Chvíli jsme se pozorovali navzájem, potom si odkousl ze svého jídla sousto a pohybu využil, aby ode mě odvrátil pohled. Já ho naopak dál studoval. Tohle nebyla reakce náhodného zvědavce. Lidé se mě obvykle bojí nebo jsem jim odporný. Tenhle člověk se choval jinak, sledoval mě právě tak jako já jeho a má pozornost ho nijak nevyvedla z míry. Málem jsem zamířil jeho směrem, abychom si své otázky vyjasnili hned na místě, ale zabránila mi v tom přítomnost hlídky městských strážců pořádku. Civilizace má i nevýhody. Jinde bych se ho prostě zeptal, a buď by mě jeho odpověď uspokojila, nebo ne.

Nechal jsem ho být a pohodlným tempem vyrazil za věcmi, které už jsem nějakou dobu odkládal. Nové oblečení, boty, vyzkoušet pár na objednávku vyráběných nožů. Do večera práce dost. Přitom jsem si dával pozor, zda se drží v mé blízkosti. Držel. Odhadoval jsem, že útok, pokud přijde, bude načasován chvíli před soumrakem, aby se pak v nastávající tmě mohl snadno ztratit. Hru na kočku a myš jsem znal dokonale a nebylo mi proti mysli vystupovat v roli myši. Dočasně, samozřejmě, protože v té správné chvíli vycením zuby a ukáže se, že nejsem ani myš, ani kočka, ale žralok.

Vybral si okamžik největšího předvečerního ruchu, po němž přijde rychlý zlom a tržiště se najednou začnou vyprazdňovat. Cítil jsem ho přicházet, sám bych útok načasoval stejně. Pojídal jsem večeři, oblíbený piroh se zelím a masem, a mířil přes volnou plochu k prodavačům vína, kteří se už chystali k odjezdu. Nespěchal jsem, jen tak jsem bloumal a pomalého tempa využíval k tomu, abych každou chvíli kontroloval prostor za sebou.

Zahlédl jsem ho blížit se zleva, kráčel natolik rychle, nakolik mu to okolní lidé dovolili. Znovu jsem si ukousl sousto, ale chuť jsem už nevnímal. Daleké zvuky ustoupily do pozadí, ty mající původ v mé blízkosti se najednou zostřily, nesoustředil jsem se na nic určitého, ale na všechno důležité. Upravil tempo, abychom se prakticky srazili. Poslední kroky, pustil jsem piroh, on zrychlil o dobu dřív, než jsem očekával. Přizpůsobil jsem se, rotací trupu se vyhnul překvapivě dlouhé čepeli, blokem rukou zabránil v bleskovém zopakování bodu a sám jsem zaútočil pravačkou, v níž už jsem držel nůž. Něco bylo špatně, netušil jsem co. Prošel jsem jeho krytem až příliš snadno.

Co bylo špatně? Zabiji ho a všechno bude v pořádku. Něco jsem přehlédl, něco, co mě bude stát život. Co?

Čepel ho zasáhla, ale neprošla skrz – zastavila ji drátěná košile pod kaftanem – i tak však zůstávala spousta zranitelných míst. Z bloku jeho ozbrojené ruky jsem přešel k sevření, abych získal čas, on však překvapivě pustil vlastní zbraň a přitiskl se na mě. Můj sek po slabinách ztratil razanci i směr a sklouzl. Snaží se mě znehybnit, došlo mi – rotačním pohybem vzhůru jsem osvobodil levačku z jeho chytu i sevření našich těl a prsty vyrazil proti nechráněnému krku. Nezareagoval na hrozbu, přestože v dalším okamžiku mohl být mrtev – snaží se mě pouze znehybnit a zpomalit, protože jsou dva, pochopil jsem konečně. Vědomí absolutního ohrožení posunulo mé smysly na hranu citlivosti do hájemství divokých zvířat a telepatů, už jsem ho vnímal a věděl jsem, že je pozdě. Nestihnu to. Ve snaze o únik z klinče jsem se odrazil a pokusil druhého zabijáka zastavit bočním kopem, ale soupeř mě držel příliš pevně, minul jsem. O lopatky se mi opřelo předloktí a vzápětí následoval tvrdý úder do ledvin, ne úder, ale bod dýkou. Konec.

Ne, ještě jsem nebyl mrtvý, ještě jsem se nějakým zázrakem držel na nohou. Umírající občas od osudu dostanou pár okamžiků a já měl to štěstí, dostal jsem šanci alespoň se pomstít, než skončím.

Dokončil jsem úder zespodu bradou. Dokázal se vyhnout natolik, že jsem ho neposlal k zemi, jen částečně ztratil stabilitu. Využil jsem zakolísání k odrazu ze stojné nohy, a než mě ten druhý stačil bodnout podruhé, sevřel jsem ho do zápasnických nůžek. Ještě stále jsem žil.

Všichni tři jsme dopadli na zem, sevření částečně ochablo. Zášleh bolesti na stehně – další útok dýkou. Odkopl jsem druhého od sebe, současně prsty nahmátl hrtan prvního a stiskl. Chrupavka zapraštěla, sevření povolilo definitivně.

Vyskočil jsem na nohy, chlap, co zaútočil zezadu také, jeho parťák zůstal ležet. Mrtví se obvykle nezvedají. Byli si tak podobní – bratři, možná dvojčata. Můj protivník držel v ruce zakrvácený stilet a vypadal nechápavě. Věděl jsem proč. Dlouhá úzká čepel stiletu bez odporu pronikne drátěnou košili na tři centimetry do hloubky, aniž by kovová oka zbroje deformovala, při útoku vedeném patřičnou silou pak kroužky roztrhne a projde do těla až po jílec. Připravili se na mě, podle všech pravidel jsem měl ležet na zemi s probodnutými ledvinami, a pokud bych při tom nezemřel, mým posledním přáním mělo být, aby se tak už konečně stalo.

„Měl jsi být mrtvý,“ řekl muž se stiletem.

S bratrem si byli hodně podobní, ale on nebyl navlečen do kompletní kroužkové, pravděpodobně zdvojené nebo ztrojené zbroje, proto nepůsobil tak robustně.

Souhlasil jsem s ním, ale byl jsem zatraceně rád, že nemá pravdu.

„To by ses musel snažit mnohem víc,“ odpověděl jsem tiše, v jedné ruce bojový nůž a ve druhé vrhací.

Byl jsem odhodlán zabít ho za každou cenu, rozpárat mu břicho, zbavit se tak strachu z vlastní smrti, který mě stále mrazil až do morku kostí. Musel to na mně vidět, protože mu tvář ztuhla v koženou masku.

Lidé kolem se rozestoupili a vytvořili kolem nás volný prostor, zazněly první panické výkřiky. Nezaváhal ani na okamžik, otočil se a vyrazil sprintem. Nechtěl jsem riskovat, že při vrhu nožem zasáhnu někoho jiného, a vystartoval jsem za ním. To už měl dobrých pět metrů náskok. Natáhl jsem krok – sedm metrů, přidal jsem ještě víc, on přeskočil vozík naložený dýněmi, rozrazil dva klábosící muže – deset metrů a vzápětí zmizel za rohem ulice. Vzdal jsem to, s poraněnou nohou se špatně běží. I když jsem měl podezření, že bych ho nedohonil ani v životní formě. Z klusu jsem přešel do chůze a snažil se ztratit v okolních uličkách. Vražda vzbudí pozornost městské gardy a já chtěl být co nejdál, až se začne vyptávat lidí.

S ústupem vzrušení z útoku jsem začal kulhat a cítil jsem se otřesen. Málem mě dostali, ne, oni mě ve skutečnosti dostali. Nezachránila mě má rychlost, pohotovost, zkušenost nebo předvídavost; přežil jsem jen díky tomu, že jsem měl něco, s čím nepočítali, něco, o čem lidé vůbec netušili, že existuje. Záda mě pekelně bolela, ale to byla jen malá cena za život. Zachránila mě stará zbroj z materiálu podobajícího se pavučině, přesněji půlzbroj, protože mi chránila právě jen záda. Nikdy bych neřekl, že může odolat hrotu stiletu. Při nejbližší možné příležitosti jsem si v opuštěném koutě stáhl kalhoty a prohlédl si nohu. Bylo to v pořádku, povrchový, i když dlouhý škrábanec.

Pak jsem zapadl do nejbližší putyky, vmáčkl se do nejtmavšího kouta, zhroutil se na lavici a uvažoval. Mechanicky jsem hostinskému dal měďák a on přede mě postavil pivo. Zíral jsem přes rychle sedající nažloutlou pěnu do prázdna a uvažoval. Málem mě zabili. Dobrá, nestalo se mi to poprvé. Nemělo by mi to dělat takový problém. A dokonce jsem párkrát přežil jen díky shodě okolností, případně díky štěstí, obdobně jako dnes. To by mi také nemělo dělat problém. Jedna věc však byla jiná. Ti dva byli dokonale připravení, svůj cíl měli dokonale přečtený, věděli o něm první a poslední. Neriskovali, jeden odvedl mou pozornost, vyprovokoval mě k protiútoku, druhý toho měl využít a jednoduše zabít. Někdo mi dýchal na záda a já netušil, kdo to je a proč se mě tak tvrdošíjně snaží odstranit. Ten pocit se mi nelíbil, většinou jsem byl já ten vzadu, pozorující pohyb hráčů i loutek. Pohyblivý, neviditelný a nebezpečný. Já jsem studoval nepřítele. Teď jsem se sám změnil v loutku voděnou loutkářem.

Nezamlouvalo se mi to, cítil jsem se mizerně a nejistota z toho, že nevím, jak zareagovat na nečekanou situaci, mě rozleptávala. Musel jsem začít jednat, převzít iniciativu. Co bylo mou výhodou? Fakt, že jsem věděl, odkud vrahové přišli. Pochyboval jsem, že se nájemný zabiják pokusí neúspěch napravit. Přišel o parťáka, s největší pravděpodobností o svého bratra, a vypadal vystrašený. Nedivil jsem se mu, podle něj jsem měl být jistojistě mrtvý, a možná mu o mně navíc navykládali spoustu nepříliš příjemných věcí. Možná mě dokonce i pomlouvali a trochu při tom přeháněli. Třeba že jsem nesmrtelný, skoro. Ušklíbl jsem se. Postupně jsem se vzpamatovával, i když to někde uvnitř pořádně bolelo. Co ten parchant udělá? Vrátí se, odkud přišel, tím ze stopy setřese všechny zvědavce a samozřejmě i mě. Pak se z toho, co se mu přihodilo, vzpamatuje. Zhluboka jsem se nadechl a vydechl. Já neměl tolik času nazbyt, chybělo mi doupě, kde bych si lízal rány. Stiskl jsem čelisti. Určitě mi neuškodí, když nějakou dobu strávím mimo město. Dobrý nápad, pochválil jsem se.

Zvedl jsem se, u stánkaře si koupil pár pirohů, plát masa, malý demižon vína, který jsem z poloviny vylil a pak naředil vodou z veřejné studny, z níž lidé často čerpali. Ještě jsem se zastavil pro obvaz u ranhojiče. Pro dlouhé čekání, kdy určitě prochladnu, bude lepší ránu převázat. Potom už jsem se ničím nezdržoval a vyrazil k jižnímu konci města. Saxpolis se nacházelo na západ, ale pokud mě někdo sledoval, a já si najednou nebyl jist vůbec ničím, nechtěl jsem, aby si dokázal domyslet, co chystám.

Využil jsem délku svých nohou a nasadil ostré pochodové tempo. Na cestu směřující k Saxpolis jsem se chtěl napojit až pět sedm kilometrů za městem. Pokud by můj muž jednal tak rozhodně a bleskově jako na tržišti, unikl by mi. Ale možná se potřeboval na útěk připravit, vzít s sebou peníze, věci po svém společníkovi, nebo alespoň zaplatit účet za ubytování. I když o tom posledním jsem pochyboval. Ještě před západem slunce jsem objevil místo, které mi vyhovovalo. Hustý les tady začínal téměř až u cesty, a to jsem potřeboval – chtěl jsem se k tomu rychlému parchantovi dostat co nejblíže, abych neodstartoval pouze nové kolo hry na honěnou.

Když jsem pak seděl v mělkém vývratu ukrytý stěnou kořenů padlého smrku, uvědomil jsem si, že mi hodně záleží na tom, abych ho dostal. Abych se ho na pár věcí zeptal. Za každou cenu jsem se chtěl zbavit pocitu, že mi lano proklouzává mezi prsty a já nezadržitelně padám do propasti.

Čekal jsem, teplo svalů prohřátých rychlou chůzí mě pomalu opouštělo, naslouchal jsem šumění korun stromů, zvučnému vyhrávání cvrčků a šelestění hmyzu. Pro posledních pár paprsků slunce si na hranici lesa přiletěl zvědavý puštík. Chvíli mě pozoroval, pak usoudil, že mu ode mě žádné nebezpečí nehrozí, a věnoval se svému. To už mé srdce bilo klidně, ve svém obvyklém líném rytmu. V pravidelných intervalech jsem se protahoval, abych bolest naraženiny udržel v přijatelných mezích a zabránil svalům zatuhnout, přitom jsem splétal z proutí, trávy a tenkých kořenů něco, co se nejvíc podobalo zbytečně hutnému koštěti na krátké násadě. Potom co jsem s prací skončil, jsem si kus stranou ulevil. Zatím jsem ještě krev nemočil, ale věděl jsem, že za pár hodin to přijde.

Ve chvíli, kdy soumrak začal mazat barvy dne, jsem ho uslyšel, přesněji řečeno, uslyšel jsem někoho přicházet. Podle rázných kroků to byl někdo, kdo opravdu spěchal. Velký vrhací nůž ze stehenního pouzdra mi do ruky vklouzl téměř sám. Už jsem příchozího viděl otvory ve stěně kořenů – byl to on. On mě proti tmavému pozadí zahlédnout nemohl, ne dokud nevystoupím z úkrytu. Teprve když přešel za linii mé pozice, jsem mu vpadl do zad.

Zareagoval okamžitě, nůž ho do stehna zasáhl uprostřed otočky. Nebyla do dobrá rána, mířil jsem na jeho zadek, takhle jsem mohl zasáhnout kyčelní tepnu.

„Kurva,“ vyklouzlo mu, ale to už mi čelil tváří v tvář se šavlí v ruce.

V poslední třetině byla čepel rozšířená a oblouk zahnutí byl mírnější než u čistě jezdeckých zbraní. Tvar v sobě kombinoval výhody meče i šavle a při chytrém použití anuloval jejich nedostatky.

Věnoval svému zranění rychlý pohled a jediným rázným pohybem vytrhl nůž z rány. Tepna to zjevně neodnesla, zásah šel jen do svalu. Ovládat se uměl.

„To abys neutíkal tak rychle. Nemám náladu honit se za tebou celou noc,“ prozradil jsem mu.

Po dobu dvou dlouhých nádechů mě mlčky pozoroval.

„Nemáš pořádnou zbraň, a to je velká chyba,“ řekl, ale znělo to méně jistě, než si asi přál.

„Stiletem to nešlo a tímhle,“ ukázal jsem na šavli, „by to jít mělo? Tomu přece sám nevěříš.“

Nejistota ho rozleptávala jako kyselina. Stále nevěděl, jak je možné, že jsem přežil. Zkřivil tvář, aby se zbavil vlastních pochyb, a vyrazil, probodnutá noha ho zpomalila víc, než čekal. Bolest člověka vždy zpomalí.

Ustoupil jsem, pomaleji, než jsem čekal.

Bolest člověka zpomalí. A ztuhlá záda také.

Náhle překvapivě rychle zaútočil, kryl jsem se koštětem, hrst třísek dopadla na zem.

„Ubohá hračka,“ zasmál se.

Vyrazil po mně znovu, s větší sebejistotou. Uchopil jsem svůj provizorní obranný prostředek oběma rukama, v pravé jsem si ale současně nechal nůž. Změnu úchopu pochopil jako výraz slabosti a tlačil se na mě krátkými úspornými seky; pohrozy, body používal jen pro přípravu útoku a aby mě zmátl.

Zatuhlá záda mě brzdila a nutila mě kulhat.

Viděl, že umdlévám, rozhodl se náš zápas zkrátit. Razantnější předbod, nápřah nejen z lokte, ale i s vychýlením paže. Natočil jsem svůj štít změněný v už notně opelichanou otep ne kolmo, ale souběžně se sekem. Čepel vjela mezi pečlivě spletené větve, a když se ocitla dostatečně hluboko, prudce jsem provizorním štítem pootočil kolem podélné osy a současně zabral oběma rukama, jako bych držel obouruční meč. Tím jsem mu vytrhl jílec z ruky. Zbavený rovnováhy musel udělal ještě jeden krok vpřed. Obloukem vedeným úderem násadou jsem ho zasáhl do spánku, při dalším zavrávorání se předklonil a nastavil mi zátylek. Poslední rána ho poslala k zemi, při dopadu jsem ho stačil kopnout do tváře. To už jsem věděl, že se nijak rychle nezvedne. Přesto to zkusil a stálo ho to nalomená žebra.

„Tak to bychom měli,“ řekl jsem tiše.

Obličej mu zbělal bolestí, svíral čelisti tak silně, až mu křeč změnila rysy v odpudivou masku. Očima bloudil po okolí v naději, že se šťastnou náhodou objeví opožděný chodec. Šťastných náhod bývá obecný nedostatek.

Klekl jsem si k němu a přiložil mu nůž na hrdlo.

„Ty mě zabiješ.“

Nezeptal se, ale hlas se mu přitom třásl.

„Na někoho, kdo se živí jako nájemný vrah, jsi docela citlivka,“ řekl jsem. „Chci odpovědi na pár otázek.“

Panenky se mu pohnuly, jak se snažil zahlédnout, jakým způsobem držím nůž. Ale byl to jen pokus. Musel si být vědom, že v pozici a stavu, v jakém se nacházel, nemá šanci.

Raději jsem přitlačil a kůže se pod ostřím napjala. Já bych to stejně zkusil, zvláště kdybych věděl, že můj soupeř má zle pošramocená záda.

„Přišla nabídka. Od zprostředkovatele, nikdy jsme nejednali přímo se zákazníky,“ promluvil tiše.

„Kdy?“

„Před čtyřmi dny. Záloha byla vysoká, zbytek odměny měl být vyplacen tady v Krachtiburgu. Všechno platilo, pouze pokud se sem dokážeme dostat za tři dny.“

Tři dny představovaly docela šibeniční termín. Ale stihnout se to dalo.

„Co dalšího jste se ještě od zprostředkovatele dozvěděli?“

S rychlostí typickou pro místní kraj se začalo zatahovat, vznosnou klenbu nebe zdobenou rychle přibývajícími drahokamy najednou nahradil nízký strop šedivých, stále temnějších mraků a ve vzduchu se vznášela vůně vody. Pochyboval jsem, že muž na zemi něco z toho vnímá.

„Dostali jsme obrázek – tvou přesnou podobiznu. K tomu souhrn tvých zvyků. Jak jsi opatrný a dáváš si pozor, aby tě nikdo nesledoval, že obvykle přespáváš na různých místech. K tomu důrazné varování, že jsi velmi dobrý v práci s nožem, mečem i beze zbraní. Specialista.“

To byl hodně přesný popis, uvědomil jsem si s nepříjemným pocitem, že se nedostávám nikam dál.

„A vzali jste to vážně,“ poznamenal jsem.

„Vzhledem k částce jsme to museli brát vážně,“ odpověděl.

Detaily tváře v šeru zanikaly, zůstávalo jen bělmo a tmavé ostrovy panenek v něm.

„Chtěli jsme se o tobě dozvědět víc, najít místo, kde bydlíš, a napadnout tě ze zálohy.“

Mluvil rychleji a ochotněji. Snažil se získat čas, odvést mou pozornost a vytěžit z toho výhodu. Snažil se přežít.

„Ten kluk, co jsem ho objevil,“ odhadl jsem.

„Jo. Moc si věřil a nakonec se nechal chytit. Byl to hlupák, zdaleka ne tak dobrý herec, jak si myslel. Snažil se z nás vytáhnout ještě nějaké peníze a brácha ho za to zabil.“

Vyprávěl to zcela klidně, bez vytáček a přikrášlování. Nešlo pro něj zjevně o nic víc než o opracování dřeva, pečení chleba, prostě popisoval jen svůj způsob obživy.

„Pak jsme na tebe nasadili několik lidí současně. Pracovali jsme tady s nimi už dřív. Věděli jsme, že je na ně spoleh.“

Nechal jsem ostří spočívat na jeho kůži a na okamžik se zamyslel. Celou skupinu lidí? Bylo možné, že jsem si jich nevšiml? Snad. Ale pochyboval jsem, že bych jim neunikl. Můj poslední přesun městem, který jsem provedl právě proto, abych se zbavil případných pronásledovatelů, byl zatraceně rychlý. Neměli to stihnout. Možná se na ně později usmálo štěstí a objevili mě náhodou, nebo si už stačili vytipovat místa, na nichž jsem se častěji vyskytoval.

„A ten chlapík, co po mně dnes v hospodě vystartoval?“

„Toho jsme zaplatili my. Chtěli jsme vědět, jak jsi doopravdy dobrej, co od tebe můžeme čekat. Původně jsme nechtěli nic uspěchat, ale vypadal jsi rozhozeně, tak jsme šli na to.“

„A rozhodli jste se neriskovat,“ zhodnotil jsem.

„Jo, brácha si oblékl kompletní kroužkovou zbroj, na důležitých místech zesílenou. Jednou jsme měli doručit klienta živého a věděli jsme, že se brání nožem… Máme – měli jsme už zkušenosti.“

Smrt jako obchod…

Na listech zašelestily první kapky. Opravdu o mně věděli první a poslední, nastudovali si mě a plán útoku mi ušili na míru. Nevěděl jsem sice, kdo za objednávkou na mou vraždu stál ani jsem zatím neměl šanci dostat se mu na stopu, ale aspoň jsem mu vytrhl jedové zuby a nějaký čas bude trvat, než si obstará nové.

„Byly mé odpovědi uspokojivé?“ zeptal se s očekáváním.

Rozpršelo se, ale ne pro něho. Krev vytékající ze stehenní žíly na okamžik v dešti zavoněla mnohem intenzivněji a jeho oči zmatněly. Tak je to se vším. Člověk zmokne, rozčílí se nebo se s někým pomiluje, a netuší, že to bylo naposledy. Sedl jsem si do nejhustší smrčiny, poslouchal šumění kapek a přemýšlel.

Hledání stop

Bamegiho překvapilo, že ho poté, co mu poslal zprávu, Varatchi pozval do svého paláce přímo v Krachtiburgu. Pozval bylo možná špatné slovo, přesněji, přikázal mu, ať se okamžitě dostaví. Až dosud ninja netušil, že se jejich chlebodárce v průběhu posledních dní přemístil rovnou do centra dění.

Varatchiho rezidence byla ve skutečnosti luxusní třicetipokojová vila v centru města. Jeho postavení však vyžadovalo, aby každý, i dočasný příbytek nesl honosné označení palác. Bamegi očekával, že si ho personál nezvyklý na podobné návštěvy bude předávat jako horký brambor, ale téměř okamžitě ho uvedli do dřevem obložené místnosti, která nebyla na pohled ničím okázalá a z interiéru nevyčníval jediný detail. Vyvolávala však dojem útulné pohodlnosti bez tíživého luxusu. Možná právě tahle schopnost přizpůsobit každé místo, kde se nacházel, i svět kolem vlastním potřebám byla jedna z charakteristik císařova bratrance, usoudil Bamegi. Z myšlenek se mu však ve tváři neodrazilo vůbec nic. Hluboce se uklonil a zůstal stát v předepsané vzdálenosti ve vyčkávacím postoji s netečným výrazem dokonalého služebníka.

Varatchi seděl na pohovce, šedé, pečlivě zastřižené vlasy vyčesané přes uši se mu ve svitu olejových lamp stříbrně leskly. Vypadal stejně jako jindy, ale Bamegi se v průběhu uplynulých setkání naučil rozeznat jeho náladu podle držení těla. Teď seděl ztuhle, téměř prkenně, oči měl ještě o poznání chladnější. Zuřil. Bamegi se zamyslel, zda je objektem jeho nevůle on sám. Nepovažoval to za pravděpodobné, ale pokud se mýlil – nic s tím v tuto chvíli nemohl udělat.

„Takže vy tvrdíte, že ho nenajdete,“ začal Varatchi bez úvodu a současně ukázal na křeslo.

Bamegi se ještě jednou uklonil a posadil se.

„To jsem netvrdil. Jen nám to akce vyšetřovatelů Konventu extrémně ztěžují. Zmrazili ilegální obchod, někteří překupníci odjeli, jiní se stáhli do ústraní, došlo k několika vraždám, pravděpodobně aby byly přerušeny řetězce případných informátorů, které by vyšetřovatele mohly dovést na stopu někoho vysoce postaveného. Nikdo nevěří nikomu, cizinec nemá šanci se něco dozvědět. Vůbec bych se nedivil, kdyby za těchto okolností Koniáš z celé akce vycouval. Může počkat pár měsíců, až se město uklidní, a pak se do toho dát znova. Já bych na jeho místě neriskoval.“

Varatchi nevraživě přikývl.

„Uvědomuji si to, proto jsem tak rychle přijel. Víte, proč se tady hlavní vyšetřovatel Konventu tak náhle objevil?“

Bamegiho napadlo, že pokud je Faynisch skutečně tak dobrý pozorovatel, měl by to jeho pán už dávno vědět. Ale jemu nepříslušelo kritizovat druhé.

„Asistoval jsem se svými lidmi při ohledávání místa neobvykle vyhlížejícího několikanásobného zabití. Domnívám se, že právě to je příčina, i když mě rychlost a intenzita reakce Konventu překvapila. Nepředpokládal jsem, že jsou jí schopni.“

„Já také ne,“ souhlasil Varatchi.

Bamegi bez vybídnutí stručně, ale zevrubně popsal tři mrtvé vojáky městské gardy, kteří byli nedávno nalezeni v ulicích města. Jeden nestačil zbraň vytáhnout, další dva měli čepele přetnuté, jako by nebyly z ocele, ale ze dřeva.

Varatchi se na chvíli zamyslel.

„Artefakt, který dokáže něco takového, zřejmě považují za velmi zajímavý. Já vlastně také,“ zhodnotil nakonec. „Pojďte se mnou. Staly se ještě další věci, které už ututlali. Tedy,“ pokrčil rameny, „snažili se. Nejsou, co bývali.“

Zvedl se a Bamegi ho následoval chodbou přes dva další salóny do místnosti sloužící jako studovna. Na velkém dřevěném stole ležely na hromadě zbraně. Ostří potřísněná krví a špínou, kusy obyčejného otlučeného kovu, polámaná ratiště; všechno dohromady se na leštěném povrchu zdobeném zalakovanou rytinou vyjímalo nepatřičně. Na druhý pohled Bamegi zjistil, že se dívá na torza zbraní. Přeražené meče, nebo spíš přeseknuté, rozťaté píky, klíny bojových seker, které něco rozdělilo, jako by šlo o repliky z másla, perníku, a ne o skutečnou ocel.

Nic z toho se na veřejnosti neobjevilo ani žádné pověsti o dalších mrtvých.

„To vypadá na stejného zabijáka, který zlikvidoval hlídku městské gardy,“ usoudil Bamegi, poté co si jednotlivé kusy prohlédl.

„Ano, ale tentokrát si náš neznámý ukousl větší sousto. Napadl pevnůstku střežící jižní obchodní stezku. Shodou okolností tam přespával oddíl pěchoty na pochodu. Celkem dvacet lidí ve zbrani. Pobil je do jednoho. Tohle je jen menší část z toho, co po něm zůstalo, sebral jsem to z pod rukou vyšetřovatelům Konventu.“

„A to zřejmě ještě víc zintenzivnilo jejich snahu,“ zkonstatoval Bamegi a znovu se začal probírat hromadou trosek, jako by mohl zjistit něco víc.

Prsty zkoumal místa, kde ocel pukla. V bodě střetu čepelí vždy objevil vrub; podobný, s jakým se už u použitých zbraní setkal bezpočtukrát. Pak však lom pokračoval zrcadlově hladce.

„Možná kdyby ta sekera byla z ledu, šlo by ji ocelovým ostřím takhle přeseknout, ale jinak si to nedovedu představit,“ zavrtěl hlavou.

„Magie zná mnoho cest,“ odtušil Varatchi.

Ninja neodolal a dál se věnoval průzkumu trosek.

Varatchi beze spěchu vyčkával. Ninja byl expert, jeho názor mohl být přínosem.

Jak bojovat s někým, kdo vlastní tak mocnou zbraň? Má nějakou nevýhodu? uvažoval Bamegi. Věděl, že nic není samo sebou, za všechno se musí zaplatit. Tohle poznání patřilo k základním kamenům jeho životní filozofie.

„Jestli ten neznámý bude takhle řádit dál, Konvent vyhlásí výjimečný stav. Tedy pokud stále toto jeho právo platí,“ zvedl pohled a podíval se na svého zaměstnavatele.

„Ve všech zemích císařství, svobodných přidružených královstvích a kupeckých městech,“ připomněl Varatchi znění starého zákona.

„Pak bychom měli toho neznámého zastavit, protože pokud vyhlásí výjimečný stav, jen blázen by se pokoušel o ilegální hledání artefaktů,“ řekl Bamegi.

„Nebo to uděláme jinak,“ zavrtěl hlavou Varatchi s úzkým úšklebkem. „Zabijeme dvě mouchy jednou ranou. Stejně mi už pijí krev příliš dlouho.“

~~~

Bamegi seděl na stole v oblíbené pozici se zkříženýma nohama a přehlížel své muže. Tentokrát nechal vzhledem k situaci na severní hlídce jediného muže – kousek za koncem města v místě, kde se planina měnila v nejistý mokřad a dál se dalo pokračovat pouze po vyjeté cestě. Toto riziko byl ochoten podstoupit, protože nepředpokládal, že by se do nejistého terénu někdo vydal v noci.

Místnost nebyla příliš velká a devět mužů by ji učinilo malou a přeplněnou, to však neplatilo pro osm lidí jeho týmu. Každý si našel svůj kout, kde se usadil a bez zjevné snahy splynul s okolím. Zmizet, odpočívat, šetřit síly a pak bleskově zareagovat na náhlou změnu situace, přesně a smrtelně jako útočící kobra, právě to všichni přítomní trénovali celý život, až se to stalo jejich přirozeností, smyslem existence.

Jediné zvuky rušící ticho doléhaly zvenčí. Šumění deště, rachot kol projíždějícího kočáru, manželská hádka v patře nad nimi.

Ještě jednou si v duchu prošel rozhovor s Varatchim. Byl zajímavý a Bamegi nemohl říct, že by všem rozhodnutím, která jeho zaměstnavatel učinil, rozuměl. Ale on neměl tolik informací a řešil jiné problémy než druhý nejmocnější muž říše.

„Kde je Hridu?“ prolomil ticho.

„Mrtvý,“ odpověděl Kuzbos.

Bamegi se na rozdíl od ostatních na velkého ninju nepodíval. Podobnou odpověď předpokládal, protože týmové dvojice se rozdělovaly, jen když k tomu měly závažný důvod. Ostatní muži nevěděli, zda Kuzbosovi a Hriduovi nedal speciální rozkazy, a proto je informace překvapila.

„Jak se to stalo?“

„Bez velkých problémů jsme se propracovávali od těch malých k velkým a řetěz se nikde nepřerušil. Dostali jsme se až k Hytu van Dyckovi,“ začal Kuzbos.

Bamegi byl díky svým lidem už zevrubně obeznámen s krachtiburgskou šedou ekonomickou sférou. Na van Dycka ukazovaly jen nepřímé indicie, důkazy žádné. To, že se Hridu s Kuzbosem dostali až k němu, bylo kromě jejich schopností zapříčiněno i tím, že se pouze nevyptávali a používali i důraznější, přímočařejší metody.

„Chtěl ho vyslýchat,“ pokračoval Kuzbos po pauze. „Hridu tohle dělal rád o samotě, tak jsem ho nechal a rozhodl se počkat v kuchyni. Měl jsem hlad. Kuchaři jsem namluvil, že jsem nová posila jeho pána, nebyl s tím žádný problém. Pak se najednou objevili lidi Konventu a pokusili se mě zatknout. Musel jsem se probít ven, předpokládal jsem, že Hridu udělá to samé. Nebyl jsem si jist, kolik jich čeká v okolí. Prošel jsem si proto bezpečnostní okruh, zametl za sebou stopu, ujistil se, že mě nikdo nesleduje, a změnil vzhled. Teprve potom jsem se vrátil.“

Bamegi přikývl, aby Kuzbosovi naznačil, že jeho postup chápe a považuje za správný.

„To už dům hořel.“

Bamegi dál mlčel. Nepodceňoval své muže a neshazoval jejich kvality zbytečným vyptáváním. Ne dřív, než dostane kompletní hlášení.

„Počkal jsem, až požár uhasí, trochu jsem i pomáhal, abych zapadl. Hridua jsem našel tam, kde jsem ho nechal, ve van Dyckově pokoji. Ohořel pořádně, ale důkladně jsem si ho prohlédl. Měl přeražený nos a byl bodnutý přímo do srdce, žebra se zdála nepoškozená, musel to být přesný zásah.“

„A nějaká další zranění?“ nadhodil někdo.

„Byl málem na uhel a okolo se motala spousta lidí,“ odpověděl Kuzbos trochu nevraživě. „A čtyři další mrtvoly.“

„S kým Hridu trénoval?“ zeptal se Bamegi nakonec.

Přihlásil se Heren, sporý přemýšlivý chlapík, který se pomalu blížil ke konci akční kariéry muže v poli. Bamegi si ho vybral, protože byl skvělý organizátor, dokázal splynout s davem a snadno navazoval kontakty. Čekal ho osud rezidenta, který někde na exponovaném místě bude v klidu žít, sbírat informace a pak, když to bude nutné, zasáhne ve prospěch klanu. A klidně kvůli tomu obětuje život. Bamegi si uvědomoval, že bez mužů jako Heren by klan nikdy nepřečkal těžké roky.

„Já jsem ho cvičil,“ prohlásil ninja.

„A jak dobrý byl?“ zeptal se Bamegi.

„Lepší než já,“ dostal odpověď.

„To nic neznamená,“ ušklíbl se jeden z nejmladších přítomných.

Bamegi si až po chvíli vybavil jeho jméno – Kicbuc.

Bylo mu dvacet, rychlý, bezohledný, ochotný riskovat. Na své schopnosti bojovat s dlouhou čepelí si zakládal právem.

Ostatní přítomní teď rozdělili pozornost mezi Bamegiho a Herena. Poznámka ohrožovala pověst a autoritu jich obou.

„Zlomil ti ruku, tuším,“ odpověděl klidně starší ninja, „když jste se porvali kvůli Dajně.“

Dál mladíkovi nikdo nevěnoval pozornost. Bude se muset dlouho snažit, než tuhle svou nerozvážnost zahladí, pokud se mu to vůbec kdy podaří.

Bamegi přikývl svým nevysloveným myšlenkám. Osobně byl přesvědčen, že Hridu měl to štěstí, vlastně smůlu, a shodou okolností narazil na jejich kořist. Na muže, který přemohl profesionálního zabijáka a pak se ještě probil přes ozbrojence Konventu.

Nelovili psa, divočáka ani medvěda, ale něco mnohem nebezpečnějšího. Lidožravého žraloka? Okamžik nad tím příměrem přemýšlel, ale pak ho zavrhl. Žralok, ač bezpochyby nejstrašnější predátor svého světa, byl řízen jen dokonalým souhrnem instinktů, způsobem chování, který mu ve známých podmínkách zabezpečoval přežití. Pokud by se podmínky změnily – zemřel by.

Vlk. Koniáš byl vlk. Bamegi ve službách klanu prošel pouště, stepi, dostal se až na sever, kde, když zrovna nepřálo počasí, padal sníh i v létě. Tam všude je potkal. Vlky. Žili ve smečkách, ale ti nejnebezpečnější z nich byli samotáři a dokázali se přizpůsobit všemu. Bylo-li to nutné, bez skrupulí prchli před lvem, aby později, kdy přišel jejich čas a lev umíral žízní, protože nebyl tak chytrý, aby objevil vodu, na něm hodovali. A Koniáš byl právě takový vlk samotář. Chytrý, přizpůsobivý, nevypočitatelný a vždy nebezpečnější, než si člověk dokázal představit. Bamegimu se to nelíbilo, ale chtě nechtě musel schopnosti toho muže obdivovat. Dokázal by sám to, co on? Projevit odvahu, prozíravost, trpělivost, nemilosrdnost, čestnost a určitě i laskavost? Koniáš musel být i laskavý, protože muže tvořil souhrn všech jeho vlastností a bez laskavosti nemohl nikdo sahat po dokonalosti. A na základě toho, co se o Koniášovi dosud dozvěděl, usoudil, že tomu tajemnému bojovníkovi chybí k dokonalosti opravdu jen onen příslovečný kousek. Bamegi se soustředil sám na sebe, přinutil se zklidnit běh vlastních myšlenek a snažil se pochopit, co tohle všechno znamená pro něj. Až dosud čerpal sebejistotu, sebeúctu z toho, že sám sebe považoval za lepšího, než jsou ostatní. Možná ne za nejlepšího šermíře, rváče, vařiče jedů, ranhojiče, filozofa, milence. Ale jako souhrn se považoval za lepšího muže, než byl Ferusi nebo Varatchi. U neznámého skrývajícího se pod jménem Koniáš si tak jistý nebyl.

Tyhle myšlenky mu nepomáhaly splnit úkol, proto je nakonec silou vůle potlačil.

„Zítra máme speciální práci,“ prohlásil stroze. „Ti z vás, kteří máte neprůstřelné místní civilní identity,“ zvedl pohled a tři muži se poslušně přihlásili, „se budete v poledne hlásit tady. Teď úkoly pro ostatní.“

Nebezpečné hračky

„Všechny věci jsou připraveny,“ zhodnotil Majal. „Přesně podle přání,“ vůdce skupiny čarodějů nedokázal potlačit výraz znechucení, „přesně podle přání,“ ještě jednou zaváhal, „našeho experta na průnik do pevnosti Maaterenditů.“

Stručněji a s větším despektem už dřinu posledních dní ocenit nemohl, pomyslel si Janick jen napůl pobaveně. I on měl lítání od čerta k ďáblu a shánění všemožných věcí plné zuby.

„Fakt ho potřebujeme?“ zeptal se opovržlivě Mayers. Janick zachoval kamennou tvář, ale v duchu si přeřadil Mayerse do kategorie tupců. Kdyby Koniáše nepotřebovali, Wicker by ho určitě nenajímal. Z jednání, jichž se v roli sluhy zúčastnil, získal poměrně přesnou představu, jak jsou služby lidí, jako byl zachmuřený dlouhán, drahé. A jejich nové ubytování samozřejmě také. Poté co se setkali s Koniášem, Majal přikázal okamžitě opustit laciný hostinec a místo něho vybral hodně luxusní penzion. Zřejmě kvůli utajení, domníval se Janick. Mayers s Fedorem bydleli společně ve velkém pokoji, Majal si dopřál apartmá. On sám měl pro sebe malou místnůstku, ale i ta stála denně víc než jejich předchozí ubytování pro všechny. Z jeho hlediska teď krátkodobě žil v naprostém luxusu. Nemusel se starat, zda nebude muset krást ze společných zásob, aby neměl hlad; nemusel nikomu posluhovat, spal ve skutečné posteli, v pokoji byly dvě lampy, u nichž mohl číst hluboko do noci, aniž by se ho někdo na něco vyptával – prostě se ocitl v nebi, o němž dřív jen matně tušil, že existuje.

Janick se natáhl pro preclík a bohatě si ho namazal máslem, i když vlastně vůbec neměl hlad. K brzké snídani se sešli v jídelně penzionu a byli zde zatím jedinými hosty.

Mayers stále čeká na odpověď na svou stupidní otázku, uvědomil si Janick, když se vynořil z myšlenek.

„Ten hlupák má klíč,“ začal kupodivu klidně vysvětlovat Majal a pohledem se přitom zastavil na Janickovi.

„Každá klanová pevnost, ve které bylo skladiště magických věcí, byla chráněná,“ pokračoval čaroděj zeširoka. „Magií, kouzly. Ochrana byla většinou dvouokruhová. Při malém průniku ničila narušitele, při velkém způsobila autodestrukci.“

„Proč, proboha?“ nevydržel to Mayers. „Taková škoda, tolik hodnotných věcí přišlo vniveč!“

Hlupák a idiot, potvrdil si svůj předchozí verdikt Janick.

Dřív by si ani v duchu nedovolil tak přísné odsouzení kohokoliv z členů klanu, ale časy se měnily.

„Protože je to lepší varianta, než aby se ty hodnotné věci dostaly do rukou nepřítele,“ odpověděl beze stopy po ironii Majal.

Nikdy se nechoval tak vstřícně, promítal si v duchu Janick minulost. Dnes utrácel klanové peníze za jejich pohodlí. Mohli se přece přestěhovat do jiného skromného ubytování. Chápal by, kdyby drahý penzion zaplatil jen sobě. Tohle jeho nové chování mu k němu nesedělo. Mayers byl dřív všechno jiné než lidumil.

„Ten člověk, Koniáš, má pečeti, chcete-li klíče, které mu do tvrzí Maaterenditů umožňují přístup bez toho, že by aktivoval obranná zaklínadla.“ vysvětlovat dál vstřícně Majal.

To dávalo smysl, souhlasil Janick v duchu. A najednou mu smysl dávalo i Majalovo vstřícné chování. Po návratu plánoval převzít Wickerovo místo, chtěl se stát novým velmistrem klanu. A oni, Meyers, Fedor, dokonce i on sám, se měli stát jeho prvními stoupenci, jádrem opozice, která mu pomůže dosáhnout svého. Po prvotním úžasu nad takovou proradností se Janick rozhodl, že na to vlastně má Majal svým způsobem právo. A pokud by se mu to doopravdy podařilo, už by nebyl posledním posluhovačem…

Sáhl do kapsy a polaskal kámen, který koupil od prodavačky polodrahokamů. Neodvažoval se ho před společníky vytáhnout na denní světlo a občas měl pocit, že by ho měl ukrýt na dno batohu, ale nedokázal si pomoct. Musel se ho dotýkat, kontakt s hladkým povrchem a jen jemu viditelnou září mu přinášel uspokojení. Věděl, že by měl přemýšlet, proč je mu to tak příjemné, ale nechtělo se mu do toho.

Fedor si bez ptaní přisvojil Janickův korbel hustého teplého piva, které se zde podávalo k snídani, a rychle ho do sebe překlopil.

„Jenomže ten Koniáš je zatraceně nebezpečný a je otázka, zda nesleduje vlastní cíle. Můžeme mu věřit?“ zapojil se do debaty, když si otřel pěnu z úst.

„Tak nějak,“ odpověděl Majal a Janick uvažoval, zda svou odpověď myslí vážně, nebo ironicky.

A také, že by vůbec nebylo špatné dát Fedorovi za vyučenou. Vůbec všem, kteří se k němu chovali, jako by byl jen poslední přisluhovač, který musí pokaždé čekat na zbytky od večeře.

„Až splní úkol, musí zemřít,“ řekl klidně Majal a rozhlédl se po ostatních.

Janicka jeho bezohledně pragmatický přístup šokoval, i když… i když byl vlastně naprosto logický. Snažil se však zachovat kamennou tvář, ale nebyl si jist, jak dobře se mu to podařilo. Mayers s Fedorem se jen pohrdlivě ušklíbli. Důvod, proč najali ještě dalšího muže živícího se ocelí, byl nyní zjevný. Jenomže Koniáš už o něm věděl, úskokem se mu podařilo zjistit, že k nim patří. Hubený dlouhán tak mohl Majala i najatého zabijáka nepříjemně překvapit.

„Fedore, jsi připraven?“

Oslovený přikývl.

„Musíš být schopen zasáhnout v každém okamžiku,“ nespokojil se s odpovědí Majal. „Správné načasování může být klíčové. Ukaž mi to.“

Fedor se nevraživě podíval na Janicka, jako by před ním nechtěl odhalit svou tajnou zbraň, neochotně si rozepnul košili a vytáhl z pod ní plochý vak, který nosil přímo na těle. Schránka byla překvapivě velká, prakticky ji měl přes celý hrudník a břicho. „Je to práce dostávat ho pak dovnitř,“ bručel nespokojeně čaroděj. „Zvlášť když je permanentně vyhladovělý.“

Tak bylo to to, nebo ten, sledoval ho se zájmem Janick.

Fedor otevřel plochou schránku a obezřetně z ní vytřepal rozměrný chuchvalec provázků. Jenomže to nebyly provázky – hýbaly se.

Janick s úžasem pozoroval, jak se to roztahuje do podoby sítě se šestiúhelníkovými oky a jak se celá síť dává na pochod. Nedokázal odhalit, jakým způsobem se tvor pohybuje. Snad jako housenka, ale nebyl schopen vypozorovat žádné typické zvlnění. Možná to mělo tak malé brvy, že je neviděl.

„Je to kouzelný tvor?“ zeptal se Mayers.

Janick vycítil, že Fedor by rád řekl ano, ale pod pohledem Majal a jen zavrtěl hlavou.

„Pochází z rovníkových džunglí. Dostal jsem ho jako miniaturní pavučinku, takhle vyrostl za patnáct let. V pralesích prý dorůstají ještě větších velikostí.“

Janick k tvorovi opatrně natáhl ruku. Z Fedorova výrazu odhadl, že ho to bude bolet, ale nevzdal to. Chtěl vědět. Dotkl se vlákna, vzápětí sykl a ucukl. Na bříšku prstu měl poranění, které víc než kousnutí připomínalo spáleninu, nebo přesněji poleptání nějakou žíravinou.

„Tohle je pro něj nepřátelské prostředí, proto je připraven k obraně. Když útočí a krade se k oběti, skoro ho necítíš,“ vysvětloval Fedor s téměř nábožným obdivem.

„Je to schopné spolehlivě zabít člověka?“ ujišťoval se Majal a nespouštěl oči z tvora, který už se rozložil přes celý stůl a zdaleka ještě nedosáhl své plné plochy.

„Vyzkoušel jsem ho, ještě když byl mnohem menší,“ odpověděl s děsivou samozřejmostí Fedor. „Vlákna se přilepí ke kůži a prakticky se jich nelze zbavit. Aby je člověk odstranil, musel by odřezat i kůži. Síťák oběť zabalí a po nějaké době se proleptá hluboko do masa. Kořist zabíjí až za několik dní. Řekl bych, protože potřebuje čerstvé maso a uleželá mršina mu nevoní. Tráví dlouho.“

Janick se zachvěl. Tenhle tvor dokázal přinášet velmi bolestivou smrt.

„Tak dobrá, schováme ho,“ rozkázal Majal.

V průběhu demonstrace o krok ustoupil a Janick si uvědomil, že se Síťáka, jak svého mazlíčka tituloval Fedor, bojí.

Když s pomocí hůlek, a hlavně díky Fedorově zkušenosti uvěznili pralesního tvora zpět do vaku, ulevilo se všem. Janicka bolel prst, ale víc než to ho znervózňovala obezřetnost ostatních. Bylo to jen zvíře, proč se ho tak moc báli?

Do jídelny stále nikdo jiný nepřišel, pouze dívka z kuchyně jim dolila čaj a kávu a zeptala se, zda něco nepotřebují. Pak se opět vzdálila. Janick si znovu uvědomil, jak moc se tohle pohodlí liší od jeho předchozího života.

„A ty, Meyersi?“ podíval se Majal na druhého čaroděje, když znovu osaměli.

„Mám to stále u sebe, stejně jako Fedor,“ zabručel rabiátský muž a sáhl za opasek.

Chvíli mu trvalo, než hledaný předmět vytáhl, Janick odhadoval, že má v řemeni z neobvykle silné kůže vytvořenou tajnou schránku. Ukrýval v ní ampuli vybroušenou z křemene s hrdlem zalitým olovem. Jaká substance je uvnitř, nedokázal Janick rozpoznat. Musela být zvláštní, protože skrz jen málo průsvitné stěny ampule vysílala různě intenzivní pablesky barev od zelené po modrou. Pravděpodobně jed, netušil však jaký. Ale nepozorovaně přimíchat do jídla látku, která světélkuje? Divné, zhodnotil. Možná nevěděl všechno, netušil, jak významnou roli zde hraje magie.

„Nesnáším tu věc,“ zavrčel Fedor.

Majalova schopnost telekinetického útoku, zákeřný dravec, jed. A k tomu zaplacený nájemný vrah, vlastně dva, uvažoval Janick. Jejich průvodce podzemím Maaterenditů to měl spočítané. Měl by ho varovat – půjčil mu tu knihu, cítil se mu proto zavázán. S myšlenkou na magickou kuchařku začal okamžitě přemýšlet o dalším receptu.

„Janicku? Vůz, koně…“ vytrhl ho z přemítání Majal.

„Všechno připraveno,“ vyhrkl okamžitě Janick.

Zařídil opravu i překování až podivuhodně hladce, lidé mu při smlouvání vycházeli až nečekaně vstříc, dokonce se mu podařilo i to, na co tak úpěnlivě myslel – ušetřit tolik, aby dokázal pokrýt své soukromé nákupy.

„Takže opravdu můžeme vyrazit,“ zkonstatoval spokojeně Majal. „Teď jen aby zítra přišel i on.“

„Všude v okolí jsou lidé Konventu,“ odvážil se Janick poznámky.

Překvapovalo ho, že ostatní čaroděje tato skutečnost nijak neznervózňuje.

„Jsme obchodníci,“ pokrčil Majal rameny.

„Ale pořád nemáme žádný náklad, nevybrali jsme si, s čím obchodujeme!“ riskl Janick připomenutí.

Ostatní doporučení hubeného znalce artefaktů, aby si zvolili druh zboží, které budou chtít prodat v Malansku, nebrali vážně. Navíc jim přišlo, že s lehčími vozy se jim bude cestovat lépe, nehledě na to, že pak na ně naloží věci z maaterenditské báze. Janick nepředpokládal, že magické artefakty mohou být příliš rozměrné. I když na druhou stranu, až tolik o nich nevěděl.

Majal se na okamžik zatvářil znechuceně.

„Něco prostě nalož. A zařiď to bez toho, abych se o to musel sám starat,“ položil na stůl dalších pár mincí.

Janick se v duchu tloukl do hlavy, že nemlčel. Bude mít méně času na studium kuchařky, další pokusy s recepty i zkoumání kamene. Úkosem se podíval na Mayerse s Fedorem. Oba vypadali spokojeně, vyloženě se jim ulevilo. Pochopil – byli rádi, že sami po celý den nebudou muset vyjít ven a riskovat případné setkání s vyšetřovateli Konventu. Existovaly zkazky, že zkušení vyšetřovatelé s dobrou výbavou dokáží odhalit čaroděje na potkání. Janick tomu osobně nevěřil, a navíc na rozdíl od svých společníků ve skutečnosti žádné nadání pro magii neměl. Nic mu tak nehrozilo. Tedy pokud si s sebou nevezme ten kámen.

Hořké konce

Po ránu se udělalo hezky a překvapivě teplo. Mohla za to souvislá oblačnost, která nedovolila v noci teplu uniknout a rozpadla se, až když se slunce vyhouplo kus nad horizont. Zatáhl jsem tělo dál od cesty a využil denního světla k tomu, abych se obohatil o pět set v desetizlaťácích a pět tisíc v šecích vystavených Imperiální bankou v Saxpolis na doručitele. Tvrdilo se, že jen smaragdy mají jistější hodnotu než šek v Imperiální, ale osobně jsem o tom pochyboval, protože jsem se kdysi dávno přichomýtl k machinaci, která nakrátko s hodnotou marnivě zelených klenotů zamávala. Nic dalšího jsem u mrtvého nenašel. Nechal jsem ho v husté mladé smrčině, kde byla malá pravděpodobnost, že ho nějaký náhodný tulák najde. A kdyby, nešlo o vojáka nebo příslušníka městských pořádkových sil, takže žádné usilovné pátrání nehrozilo. Navíc jsem dobře věděl, jak to s mrtvolami pohozeným v lese chodívá. Do dvou měsíců připraví malí mrchožrouti tělo o končetiny, pak se začnou živit na rozkládajících se tkáních trupu, postupně rozeberou hrudník; brzy na jaře se nějaký zoufalý hladovec bude mořit s lebkou, kterou odtáhne bůhvíkam, a do roka zbude na místě jen torzo páteře s výběžky obratlů.

Pak jsem si ještě lehl do trávy a skrytý vývratem pár hodin odpočíval. Po uplynulých dnech jsem to víc než potřeboval. Nic mi zde nechybělo – tedy kromě jídla. Když už jsem měl strach, že kručení žaludku začne děsit procházející, zvedl jsem se a kulhavě se vracel zpět do města. Poraněná noha a pošramocená záda o sobě dávaly hlasitě vědět, nebyl jsem schopný rychlejšího než volného vycházkového tempa. Kromě pořádné porce jídla jsem potřeboval horkou lázeň, masáž, klid a pak dlouhé protahovací cvičení. Na to jsem se ale na rozdíl od ostatních věcí ani trochu netěšil.

U závory stojící několik desítek metrů před prvními domy, jejichž obyvatelé tvrdili, že žijí v Krachtiburgu, mě zastavil arogantní hejsek se třemi vojáky městské gardy v zádech. Ti mu jen znuděně sekundovali, bylo vidět, že je nebaví otravovat se kvůli každému obejdovi.

„Jak se jmenujete, odkud jdete a kam?“ vybafl na mě hejsek.

Občas jsem měl pocit, že si Konvent lidi vybírá podle toho, kolik kusů křiklavě barevného oblečení jsou schopni shromáždit a na sebe navléct. Jenomže za takovými šašky stála pořád ještě víceméně funkční inkviziční mašinérie. Proto se jim nikdo nesmál. Tedy do očí nesmál.

„Uh, huh, huh,“ řekl jsem, přitáhl si kabát k tělu, aby nebylo vidět na má železa, nahrbil se a začal vyděšeně hledat listiny.

„Tak odpověz, sakra, chlape,“ sjel mě hejsek.

Musel stát na samotném dnu mocenské pyramidy Konventu, protože byl hubený a nos měl čistý, bez pijáckých žilek, dokonce mu chyběly i vaky pod očima. Nebo jsem ho odhadl špatně a jeho neřesti byly zcela jiného ražení.

S koktáním jsem ze sebe vychrlil falešné jméno a historku o tom, jak mi umřel strýc a přenechal mi třicet stříbrných dědictví, pro které si právě jdu.

„A kde bydlel ten tvůj strýc?“ uhodil na mě téměř rafinovanou otázkou.

„Na rohu dvou ulic,“ vyhrkl jsem.

„Na každém rohu se kříží dvě ulice, ty hlupáku,“ vyjel povýšeně.

„Obchodnická a Jižní? Teda Východní!“ opravil jsem se polekaně.

Podíval se na vojáky.

„Jo, takový ulice ve městě jsou, v severní čtvrti,“ přitakal jeden.

„Odkud si pro ty prachy jdeš?“ nechtěl se mě hejsek vzdát.

Musel se příšerně nudit.

„Strašně daleko, z Jetelína,“ řekl jsem.

Podle mapy se osada daného jména nacházela zhruba osmdesát kilometrů od Krachtiburgu. Pro vesničana téměř na konci světa. Doufal jsem, že nebudu mít smůlu a nikdo z vojáků to tam nezná. To by bylo podruhé v krátké době.

„Mazej,“ ukázal mi hejsek. „Nesnáším, když musím ztrácet čas s touhle chátrou,“ zabručel směrem k vojákům.

Co oni na to, jsem se nedozvěděl, protože jsem poslušně pochodoval dál. Hejsek nepředstavoval velké nebezpečí, ale stejně mě znepokojil. Jeho přítomnost znamenala, že Konvent začíná jednat stále důrazněji a na více frontách – soukolí obrovské mašinérie se nezadržitelně roztáčelo. To mě jen utvrdilo v rozhodnutí, k němuž jsem v průběhu svého nočního přemítání a zvažování všech pro a proti došel. Nelíbilo se mi, šlo mi proti srsti, ale už jsem měl leccos za sebou a zkušenosti mě naučily, že člověk musí občas ustoupit běhu událostí, které sám nemůže nijak ovlivnit. Prostě jednou jsem se konečně rozhodl nepokoušet osud a štěstěnu – nechám čaroděje, ať si svůj magický poklad hledají sami beze mě. Dostal jsem sice zálohu, ale nebyl pro mě problém vrátit ji. Ani jsem se s nimi kvůli tomu nemusel setkat. Nejchytřejší a nejbezpečnější pro mě bylo Krachtiburg opustit, protože jsem měl v patách příliš mnoho lidí, ale úplně vycouvat jsem zatím nechtěl. Ne kvůli magickým artefaktům ani kvůli obchodům, ale kvůli Liamě. Zajímala mě a za trochu rizika mi stála. Možná i za víc než trochu. Přesto jsem doufal, že pokud se do ničeho nezapletu a budu se držet při zemi, nebude zas tak velké.

~~~

Až když jsem se blížil k severnímu okraji města, uvědomil jsem si, že jsem minul všechny lázně a masážní salóny po cestě. Chtěl jsem ji prostě vidět co nejdříve. Ve chvíli, kdy jsem si tuhle skutečnost připustil, mě překvapila natolik, až jsem se zastavil. Opravdu to chci? Znovu si pustit někoho k tělu, někoho, na kom mi doopravdy záleží? Pohlédl jsem zpět do minulosti a zjistil, že staré obrazy už nejsou tak palčivé. Vzpomínky na tu, která umřela, abych já mohl žít, stále bolely, ale už neumrtvovaly, roky na stezce je překryly hojivou vrstvou nových zážitků a zkušeností. Život je občas krutý až k nevydržení, ale člověk ho má jen jeden… a sem tam někdy, zřídka, umí být i nádherný.

Liama nebyla doma, ale stará Rosemary mi prozradila, že ve Vilčském kanálu chytá ryby. Zamířil jsem udaným směrem.

Prošel jsem okolo posledního z kvadrupů představujícího nejsevernější výběžek městské zástavby a ocitl se na samotném okraji města. Přede mnou se otevíral výhled na hnědo-zelenou pláň občas protkanou modrými záblesky. To se obloha odrážela od vody schovávající se mezi vegetací. V dálce, na severu a severozápadě, se do planiny svažovaly dva nízké hřebeny táhnoucí se až za hranici viditelnosti. Z nich stékající říčky a potoky zavodňovaly tisíce kilometrů čtverečních bažiny. A samozřejmě jezero na východní hranici tohohle divokého, pro člověka nehostinného a vzhledem k osídlení vzpírajícího se území. Až po chvíli pozorování jsem dokázal rozlišit i nevysoké pahrbky, vyčnívající nad vodou, a vegetací zarovnané okolí. Na nejbližších jsem rozeznával staré, věkem už částečně zetlelé pařezy obrovských stromů. To znamenalo, že dál od města, v místech, odkud je doprava příliš náročná a nákladná, bude pravděpodobně stále stát vlhký bažinný prales.

Zatímco jsem si prohlížel krajinu, dojela mě malá karavana.

Ustoupil jsem stranou, abych jí nepřekážel.

Muž na kozlíku prvního ze tří vozů mi věnoval jen zběžný pohled.

Pak zastavil, postavil se a otočil se ke zbytku průvodu.

„Přenocujeme na tábořišti před hlídkou,“ oznámil jim. „A držte huby na zámek, nestojím o žádné problémy!“

Povozy doprovázelo kromě vozků ještě dalších šest mužů. Na dlážděných městských cestách se pohodlně vezli, teď seskakovali, a že rozkaz berou na vědomí, prozrazovalo jen občasné zabručení. Následoval jsem je, dokud nezastavili zhruba o půl kilometru dál na uježděném plácku před dřevěnicí celníků.

Všiml jsem si, že z vyježděné cesty vybíhá do bažiny spousta dalších vyšlapaných chodníčků. Podle stop to byly často používané stezky. Každý den, odhadl jsem. Pak, jako by udeřil zvon, se v krajině okolo náhle objevili lidé. Předtím nebyli vidět, protože seděli a splývali s okolní vegetací. Teď všichni vstali a po vyšlapaných chodnících se vraceli zpět do města. Všichni si nesli větší nebo menší udice, sítě, mnozí úlovky ve velkých vacích přes rameno. Byli to rybáři lovící v úzkých kanálech protkávajících planinu jen kousek od města.

Jeden z nich zamířil ke mně. Kalhoty s nohavicemi pod koleny přivázané plátěným obvazem až k tělu, vysoké holínky zabahněné, těžký kabát s kapuci staženou do obličeje, tři rybářské pruty v jedné ruce a dva velké vaky spojené provazem přes rameno. „Pomůžete mi? Je to docela těžké.“

Poznal jsem ji po hlase. Pod pracovními šaty se skrývala Liama.

„Není taková zima, ale tahle příšernost je jediná ochrana proti těm obrovským komárům,“ vysvětlila, zatímco si sundávala kapuci.

„Za chvíli zaútočí naplno, proto se všichni vracejí. V noci pršelo a voda stoupla, vidíte?“ ukázala mi na vodní jazyk plazící se mezi nízkým rákosem a ostřicí téměř až k nám. „Stačí pár centimetrů a bažina se roztáhne jako nějaké bájné zvíře,“ zasmála se. „A takový déšť po delším období sucha sem vždy přiláká ryby. Pasou se na čerstvé trávě, a když člověk zná kanály, vždy něco uloví. S vodou sem bohužel přiletí i ti komáři. Jinak je od nich většinou klid.“

Vzal jsem jí vak a pochopil její spokojenost. Mohlo v něm být osm deset kilo ryb. Opravdu slušný úlovek.

Pomalu jsme se vraceli k jejímu domovu. Bylo příjemné jít v doprovodu zajímavé ženy, naslouchat její občasné poznámce a jen tak se líně rozhlížet po okolí. Předchozí noc v lese s mrtvým tělem za zády najednou patřila do úplně jiného světa. Uvědomil jsem si, že lidé mi teď věnují mnohem méně pozornosti, vlastně mě přehlížejí a všímají si víc mé společnice. Jakmile jsme se vzdálili od kanálů, stáhla si kapuci z hlavy. Se svými havraními vlasy a živou mimikou vyzařující spokojenost vypadala v rybářském pracovním oděvu zvláštně – a překvapivě atraktivně. Krása je o kontrastu – možná. Je mnoho různých pohledů na krásu.

„A nestane se, že by voda z bažiny zaplavila město?“ zeptal jsem se, zatímco jsme vcházeli do první skutečné ulice.

„Nepamatuji se. Pokud se to stávalo, předpokládám, že by zaplavované budovy lidé dávno opustili. Všimněte si, že od prvních domů se cesta celou dobu mírně zvedá.“

Měla pravdu. Její kvadrup se nacházel tak dva metry nad úrovní terénu okolo města. Při ploše deseti tisíc kilometrů čtverečních by z nebe musel spadnout oceán, aby voda dosáhla až sem.

~~~

„Bude nějaká večeře?“ zeptal jsem se, když nám dveřník, tentokrát starý muž, kterého jsem dosud neviděl, „otevíral dveře“.

„Překvapivě ryby,“ usmála se.

„To zní skvěle, jsem dole dřív, než budou hotové.“

Opět jsem hodlal využít luxusu místní koupelny. Vzhledem k tomu, že v kamnech se netopilo, budu se muset vzdát dobrodiní horké vody. Ale moje záda potřebovala uvolnit, bodnutí stiletem jsem cítil jako kámen přivázaný k páteři. Bez maséra jsem se musel spolehnout jen na sérii protahujících a uvolňujících cviků.

Svlékl jsem se, bandalír s noži položil na kraj vany a otočil kohoutkem pro teplou vodu. V nejhorším možném případě si budu muset vodu sám nanosit ze studny na dvoře.

Měl jsem však štěstí, v nádrži bylo dost už trochu odstáté vody, z podzemního chladu v ní nezbyla ani trocha. Dal jsem se do mytí a praní a přitom uvažoval o tom, že v Krachtiburgu, místo abych svůj šatník obnovil a vylepšil, jak jsem to obvykle při zastávkách v civilizaci dělával, ho ničím rychleji, než stačím nakupovat. Asi to bylo tím, že jsem tady zabíjel příliš mnoho lidí. Za chvíli už netekla vlažná voda, ale přímo horká, a musel jsem začít přidávat studenou. Nešlo mi na rozum, jak je to možné. I když Liama pravděpodobně rozdělala oheň v kamnech, nechápal jsem, jak se velké množství vody ohřálo tak rychle. Vzpomněl jsem si, že tahle zkušenost mě už několikrát zarazila. Vylezl jsem z vany a začal zkoumat nádrž, ze které voda tekla. Byla zděná z bílých pálených cihel s lesklou glazurou. Spolu s vodou uvnitř musela konstrukci domu zatěžovat značnou hmotností. Buď při postupném budování nového domova dávní usedlíci s něčím takovým počítali, nebo později prováděli spoustu náročných úprav.

Přisunul jsem si stůl, vylezl na něj a začal si podrobně prohlížet strop nádrže. Část byla opět vyzděná, ale část ne – tvořila ji dvacet centimetrů silná deska z nějakého tvrdého, stářím zčernalého dřeva. Musel jsem zabrat, abych ji dokázal o kus posunout. Ovanul mě horký vlhký vzduch, odraz světla zviditelnil hladinu. Když se oblak páry rozptýlil, spatřil jsem na dně devět do kruhu uspořádaných, rudě žhnoucích kamenů. Podle barvy byly rozžhavené a po chvíli jsem zjistil, že v jejich blízkosti voda opravdu vaří. Zatajil jsem dech a rozhlédl se – nikdo mě při průzkumu nepozoroval. Tohle bylo neskutečné. Tolik let jsem se pachtil za artefakty, starými knihami a vůbec veškerými informacemi, které by mi mohly prozradit víc o minulosti světa, prohledával jsem kvůli tomu dávno opuštěné ruiny, cestoval neobydlenými pustinami a teď jsem shodou okolností potkal magii používanou k tak prostému účelu, jako byl ohřev vody. Kameny pomalu přestávaly zářit. Asi protože voda byla dostatečně teplá a já žádnou nevypouštěl. Vrátil jsem se do vany, prohřál se, rovnou ve vodě se protáhl a pak teprve zamířil dolů do kuchyně. Můj objev byl tak překvapivý, že jsem nevěděl, jak s ním naložit. Jak mnoho věděli místní o dědictví svých předků? Začal jsem se na kvadrup a jeho obyvatele dívat v jiném světle.

~~~

„Nechceme, aby tady byl! Může na nás vrhnout podezření!“ zaslechl jsem z venku vzrušený Kaževičův hlas, když jsem sahal po klice do kuchyně. S podivnou jistotou jsem věděl, o kom mluví a s kým mluví.

Dál hovořil tlumenějším hlasem a já přestal rozumět.

Otočil jsem se a v hlubokém podřepu, aby mě zezdola neviděli, jsem vyšel ven na terasu a potom se po břiše připlazil ke stěně pod okno. Někdo nechal na terase koše s prádlem, slušně mě chránily před výhledem z okolních obytných jednotek. Slyšel jsem ale dokonale.

„Proč podezření? Jsme přece naprosto obyčejní normální lidé! Ty a tobě podobní jste se o to postarali!“ hovořila teď Liama se zjevným pohrdáním.

Slyšel jsem, ale neviděl. Kousek po kousku jsem se i s košem posunoval k hraně terasy, až jsem se dostal na její okraj a otevřel se mi výhled dolů na dvůr.

Kaževič spolu se čtyřmi dalšími muži, z nichž nejmladší byl zhruba mého věku, zastihl Liamu při návratu z velké přízemní zásobárny s košíkem zeleniny. Dokonce se v něm leskla láhev vína.

„Stále existují metody, jak našince odhalit. A to by byl náš konec! Víš, kolik pokladů našich předků stále uchováváme? Stačí sebemenší podezření a máme to spočítané, všichni!“

„Takže jste nás po generace mrzačili jen proto, že máme ve skladištích spoustu starých krámů, kterých se nechcete zbavit?“

Liama ztišila hlas.

„Používej správná slova, pobloudilá ženo!“

Kaževič postoupil o krok a jeho suita ho napodobila. Pět na jednu si troufali. Ale to, o čem hovořili, bylo fascinující.

„Mrzačíte nás. Je to stejné, jako byste normálního člověka oslepili. Nebyla jsem si jistá, zda dělám dobře, když jsem to mrzačení zastavila, ale vidím, že ano. Ani ono nás neuchránilo, bylo zbytečné. Sám jsi to přiznal.“

„Jak zastavila?“ vydechl vyděšeně Kaževič.

„Oni už nás hledají,“ řekla najednou úplně klidně. „Vím to od chvíle, kdy odešel Hambrus. Umíral těžce a snažil se nás varovat.“

„Vymýšlíš si, vymýšlíš! Mlč!“ snažil se ji najednou zadržet Kaževič. „O takových věcech se nemluví!“

Ale Liama jen zavrtěla hlavou.

„Když jsem se narodila, jedna z desek, které vkládáme do kolíbek, byla prasklá. Nikdo si toho nevšiml a já mám díky tomu část schopností našich předků. Vím to.“

„Musíme tě zabít!“

„A se mnou všechny děti, které se za posledních pár let narodily?“ vmetla mu do tváře.

Kaževič zkameněl, informace pro něj představovala naprostý šok.

„Už o nás vědí, jen netuší, kde hledat. Kdybych sem nepřivedla Koniáše a on ty muže nezabil, už by nás objevili. Změnili bychom se ve štvanou zvěř.“

Zatajil jsem dech. Nikdy mě nenapadlo, že vojenské komando nešlo po mně, ale po někom úplně jiném. A také mě nenapadlo…

„Ten chlap musí pryč,“ vzpamatoval se Kaževič a vrátil se k původnímu tématu. „Tebe i děti zabijeme. A za to můžeš ty!“

Stačilo se podívat na dva mladší muže jeho doprovodu a bylo jasné, že výhrůžka, alespoň výhrůžka týkající se dětí, je planá. Nebyli ochotni povraždit své děti, případně vnuky.

Liama mu věnovala pohrdlivý pohled, zvedla košík, otočila se a beze slova odešla.

Přivítal jsem ji v kuchyni na židli u stolu, kde pod utěrkou chladly pečené ryby, některé připravené přírodně, jiné v těstíčku; pod ošatkou voněl čerstvě nakrájený chleba. V koupelně jsem se musel zdržet déle, než se mi zdálo, stihla toho hodně.

Podívala se na mě, posadila se, ruce si složila do klína.

Nehybné, umrtvené, jako by jí nepatřily. I oči měla najednou podobné.

„Vy jste nás slyšel,“ zkonstatovala.

„Ano,“ nezapíral jsem.

Ve vlastní odpovědi jsem slyšel tolik hořkosti, až mě to překvapilo. Vyslechnutý rozhovor a to, co z něj vyplývalo, mě zasáhlo víc, než jsem čekal.

„Na tom tržišti jste mě nepotkala náhodou,“ rozhodl jsem se kousnout do hořkého jablka okamžitě.

Doufal jsem, že to popře, ona však jen mlčela.

„Hledala jste někoho takového, jako jsem já. Drsného nebezpečného chlapa, kterému by se jistým způsobem dalo věřit. Byla jste schopna udělat hodně pro to, abyste ho dostala až sem a nějakou dobu ho tu udržela, aby se případně postavil únoscům vašich lidí.“

Nepopřela to. Vlastně jsem ji za to obdivoval, a současně toho litoval.

„Myslela jsem, že je to jeden člověk, nejvýše dva. Šílenec, který si něco přečetl ve starých knihách a teď se pokouší zjistit, zda je to pravda,“ řekla po chvíli tiše. „Netušila jsem, že jich bude celý oddíl a budou tak… organizovaní.“

Její úvaha zněla logicky. Ještě před nedávnem se o magii a věci s ní spojené zajímali hlavně poloviční blázni. A jen naprostí fanatici byli ochotni zkoušet něco prakticky.

„A od začátku jste věděla, že těch pět nešlo po mně, ale po vás.“

Přikývla.

Vybavil jsem si rozhovor, který následoval po mém setkání s komandem únosců.

„Kaževiče to vystrašilo natolik, že v tu chvíli chtěl, abych zůstal. Chtěl po vás, abyste udělala cokoliv, abych zůstal.“

„Ano.“

Oči měla smutné, ramena jí poklesla, dívala se stranou.

„Teď ale kvůli akcím Konventu obrátil, snaží se mě zbavit.“

„Ano, přesvědčil sám sebe, že komando nešlo po nás, ale po vás. Navíc věří, že stačí držet hlavu nízko při zemi a počkat, až se všechno přežene, a v nastalém zmatku se na nás zapomene. Ale vy nemusíte odejít,“ pohlédla na mě na moment.

Předstíral jsem, že jsem to neslyšel. A pohled neviděl.

„Co jste vlastně zač? Co máte společného s magií? Co přesně znamenají slova o mrzačení dětí, kamenné desky v dětských kolébkách,“ začal jsem se místo toho vyptávat.

„To vám nemohu říct, tajemství se netýká jen mě.“

„Rozumím,“ přikývl jsem.

Věděl jsem dost, abych si postupně dal sám dvě a dvě dohromady.

Zhluboka jsem se nadechl. Jen před pár hodinami jsem si říkal, že člověk musí občas ustoupit běhu událostí, které sám nemůže nijak ovlivnit. Okolnosti znovu ovlivnily mé původní rozhodnutí a znovu se mi nelíbilo, tentokrát navíc ještě bolelo.

„Vlastně jsem vám přišel říct, že odcházím. V Krachtiburgu je pro mě příliš horká půda. A to i přesto, že to komando nehledalo mě – je prostě příliš mnoho jiných zájemců o mou hlavu.“

Věděla, že to není pravda, že kvůli něčemu takovému bych za ní nechodil až na okraj bažiny. Pozorovali jsme se navzájem, dvě siluety utápějící se ve stupňujícím se šeru, do ticha občas zaznělo zapraskání pohasínajícího ohně v kamnech.

„Teď už je asi zbytečné prosit vás o pomoc,“ řekla nakonec.

„Máte příliš mnoho nebezpečných tajemství a nevěříte mi. A já už nevěřím vám.“

„Chápu,“ přikývla. „Ty ryby vyhodíme? Zítra už nebudou tak dobré.“

Snědli jsme je v tichu, každý utopený do vlastních myšlenek. Jak chutnaly, jsem nevnímal.

„Sbohem,“ zvedl jsem se, když se talíře vyprázdnily.

„Ještě otázku,“ promluvila. „Změnilo by se něco, kdybych se vás zeptala přímo, hned na začátku?“

Nerozsvítili jsme svíčku a místnosti se už zmocnila tma. Chvíli jsem se snažil poctivě najít odpověď.

„Nevím. To, co prožijeme, nás změní.“

Položil jsem ruku na kliku a zastavil se.

„Ale mám pro vás jednu radu. Jestliže vás, lidi z kvadrupu, opravdu hledají a vy tady zůstanete, dříve nebo později vás chytnou. Ti chlapi byli dokonale organizovaní, měli svou základnu. To, že v průběhu jediné noci přišli o celé komando, je vystrašilo, a proto se zřejmě stáhli. Ale oni se vrátí. Ve větším počtu a lépe připravení. Někdo, kdo do pátrání investoval tolik peněz, se jen tak nevzdá. Musíte zmizet.“

Ještě chvíli jsem o tom přemýšlel.

„A abyste přinutila k útěku ostatní, musíte je přesvědčit, předložit jim důkazy. Nebo odejít sama.“

S poslední radou jsem za sebou zavřel dveře, v pokoji si sbalil věci a za chvíli už jsem rázoval ulicemi k nějakému hostinci, kde najdu dočasné ubytování. Až dlouho potom jsem si uvědomil, že meč, se kterým jsem do Krachtiburgu přišel, jsem nechal ukrytý v kvadrupu. Vracet jsem se pro něj nechtěl – pohybovat se s dlouhou zbraní po území Vnitřní říše představovalo pro člověka neurozeného původu velké riziko. Byla to však jen záminka, ve skutečnosti jsem se už s Liamou nechtěl potkat. Čím dřív nechám Krachtiburg i se vzpomínkami za zády, tím lépe.

Dvakrát do jedné řeky

Freš seděla na částečně rozebrané a částečně rozpadlé hradební zdi. Ze svého místa měla přehled o všech ostatních tulácích. Vzdálené domy chránily její nocležiště před dosud převládajícími jižními větry, a teprve až se podzim zlomí do své druhé poloviny a vlády se zmocní severáky, bude tohle po teplejší část roku příjemné místo k přespávání naprosto k nepotřebě. Nikdo netušil, že Freš spí tak pohodlně. Naštěstí – jinak by ji okamžitě vystrnadili. Rozhlédla se, aby zhodnotila situaci. Dávno se naučila, že jako malá holka se musí spoléhat na předvídavost, schopnost rychle a přesně zhodnotit rizika, a zařídit se podle toho. Neměla pěsti ani to neuměla s noži; rychlá a nenápadná, to ji drželo nad vodou. Starý Gragi vyspával opici z opojného piva. Nečepovalo se v každé hospodě, ale on pokaždé přesně věděl, kde mají čerstvou várku, a nějakým zázračným způsobem si na ně dokázal opatřit peníze. Někdo kdysi Freš prozradil, že Gragimu není ještě ani třicet let. On však vypadal jako skutečný stařec. Bylo jí to jedno, mezi třiceti a šedesáti lety věku neviděla žádný rozdíl. Nepřemýšlela o tom, ale někde uvnitř si uvědomovala, že sama tak dlouho žít určitě nebude.

Slunce už vystoupalo nad horizont, otočila se k němu zády, aby ji po noci co nejdříve prohřálo. Slunce, měla ho ráda, už proto, že svítilo pro všechny bez rozdílu. Na úplném okraji nezastavěného prostoru zaplněného hromadami smetí, pichlavými keři a pokroucenými stromy, uprostřed akátového houští vyrůstajícího na troskách rozebrané opěrné věže, se právě budil tlustý Láfy. Od toho žádné nebezpečí nehrozilo. Byl skromný a přivydělával si poslíčkováním pro řemeslníky. Jeho tloušťka mu dodávala na důvěryhodnosti a dokázal si přijít na slušné peníze. Když bylo Freš nejhůř, párkrát ji obdaroval jídlem. Více než párkrát, přiznala si a zamračila se. Nerada někomu něco dlužila.

Jen o kousek dál, na druhém nejvyšším místě opuštěné městské enklávy, které skýtalo nejvíc únikových cest, si hověl Dangi. Bylo mu sedmnáct a Freš ho obdivovala, protože dokázal sehnat a zařídit spoustu věcí. Zatím ještě spal, nebo jen tak vleže zíral na oblohu, jak to měl ve zvyku. V poslední době se mu ale raději vyhýbala; zaregistrovala, že si jí víc a víc všímá tím způsobem, který neměla ráda. Věděla, že je to pro ni nebezpečné, navíc se jí to v poslední době stávalo častěji a častěji i u jiných mužů. A to přestože zůstávala hubená a prsa spíš neměla, než měla.

Dobře věděla, jak to na ulici chodí, ale pořád jí připadalo lepší krást než si vydělávat na živobytí tím, že by šukala za pár měďáků. Nebo stříbrňáků, kdyby se v tom naučila chodit, připustila si i lepší variantu. Párkrát v zimě, v době největší nouze, kdy měla opravdu velký hlad, už o tom přemýšlela, ale to bylo všechno. A teď, když ukořistila, to slovo se jí líbilo, připadalo jí dobrodružné jako příběhy, které někdy vyprávěli opilci u ohňů v době městských oslav, když ukořistila váček s pokladem, na spaní s chlapy za peníze myslet přestala. Nejprve však musela vyřešit jeden problém – všechny drobné z váčku už utratila a zbývaly jí jen zlaťáky, a ještě hůř, desetizlaťáky. Kvůli zlatce by ji většina lidí z jejího okolí byla ochotna ošklivě zmlátit, a kvůli větší částce – raději tu myšlenku nedokončila.

„Dangi?“ pronesla právě tak hlasitě, aby nezareagoval nikdo jiný než oslovený.

Z hromady hadrů se vynořila vlasatá rozcuchaná hlava. Nespal, odhadla ho správně.

„Kolik stříbrných bys mi dal za zlaťák? Když bych ho dokázala ukrást?“ řekla dřív, než stačil vyslovit nějakou ze svých pochybných nabídek.

„Dvanáct stříbrnejch, krásko. Když teď hned přijdeš za mnou.“

Dangi o ni prostě měl zájem a nijak to neskrýval. Okamžik o tom uvažovala a přitom ho pozorovala, ústa pro jistotu zkřivená do uštěpačné linky. Vydělala by dva stříbrné a měla by u sebe hotovost, kterou by mohla doopravdy použít, ne se jen na ni tajně dívat. Navíc Dangi byl lepší volba než většina ostatních. Vlastně všichni, které znala, opravila se. Možná později, rozhodla se.

„Tolik u sebe ani nemáš, lháři,“ odfrkla.

Urovnala své dvě deky a plyšovou hračku, která pomalu, ale jistě ztrácela poslední zbytky tvaru; naaranžovala přes ně větve, aby pokud začne pršet, zmokly co možná nejméně, a s obratností akrobata sklouzla ze zdi.

Některé výstupky, jichž se při tom přidržovala, držely víceméně na dobré slovo a kdokoliv těžší než ona by se pravděpodobně zřítil. I to byla výhoda jejího nocležiště.

Zamířila k tržišti. Přišlo jí na hlavu postavené, že v okamžiku, kdy je doopravdy bohatá, si musí ukrást snídani, jako kdyby neměla ani floka. Ještě že byl podzim. Obchodníků s ovocem, obilím i jinými potravinami byla ve městě spousta a v době hojnosti si prodavači na zboží dávali menší pozor. Zvláště na připečené pirohy, preclíky, ne moc pěkné mrkve, potlučená jablka a podobně. V zimě to bylo mnohem horší. Ze zvyku si cestu prodloužila oklikou kolem několika vývařoven. Občas tam ráno jedli muži, kteří unavení z celonočního popíjení mířili na šichtu. V jejich nepozornosti z nich sem tam vypadlo pár měďáků, stačilo je posbírat. V prvním ani druhém podniku se na ni neusmálo štěstí. U snídaňové lavice, v nejlacinější vývařovně, kde se za měďák podávala horká řídká polévka v libovolném množství a za příplatek s chlebem, seděl úplně na kraji vysoký hubený muž v dlouhém kabátě. Hrbil se, hlavu skláněl téměř až k talíři, v ruce držel lžíci, ale nejedl a vypadal duchem naprosto nepřítomen. Poznala ho okamžitě. Právě on byl zdrojem jejího bohatství, jeho okradla o tak závratné množství peněz. Zastavila se na protější straně ulice opřená o kmen neduživé lípy zápasící o prostor s městskou dlažbou. Bylo jí divné, že někdo tak bohatý jí u stolu pro chudé. A ještě divnější bylo, že se neoblékal a vlastně vůbec nevypadal jako boháč. Než se podívala do jeho váčku, vůbec ji nenapadlo, že by u sebe mohl mít tolik peněz. Váhala jen chvíli, dávno se naučila, že pokud chce přežít, musí využít každou šanci.

Sladila rytmus svých kroků se skupinou stavebních dělníků. V průběhu života na ulici odpozorovala, že lidé ve skupinách sice nepochodují jako vojáci, ale v jejich chůzi se skrývá soulad; nepohybují se každý sám, ale jako celek. Když se trefí do melodie zástupu, skupiny nebo jen party lidí jdoucí za společným cílem, a zapadne mezi ně, sladí dech – pak jim trvá mnohem déle, než si uvědomí, že je mezi nimi cizinec. A pro lidi okolo mezi ně patří… Několikrát už tuhle fintu úspěšně vyzkoušela. Jednou se o ní bavila i s Dangim, protože ji zajímalo, jak to funguje, ale vůbec nepochopil, o co jí jde.

Přesně podle jejích předpokladů ji dělníci kráčející do práce vůbec nezaregistrovali. Propracovala se chumlem, aby mohla rovnou za chůze, pouze při nepatrném zvolnění tempa, sáhnout hubenému muži do hluboké kapsy kabátu, kde měl drobné. Viděla je, protože jimi zaplatil za porci chleba.

Už byl na dosah. Cítila se naprosto neviditelná, splývající s okolím. Tyhle věci se jí vždy nejlépe dařily po ránu, zejména když měla hlad. Už ruku ponořila do kapsy, téměř se přitom ani nedotkla látky. Peníze tam byly. Dokonalé.

Cvak. Ztuhla, ruku jí uvěznila ledová ocel. Ne, nebyly to okovy, ale mužovy prsty.

„Ahoj,“ řekl a stále ji držel za zápěstí.

Dělníci prošli okolo ní, jako by dál neexistovala. Vlastně ji nevnímal vůbec nikdo. Když na ní ulpěl pohled náhodného kolemjdoucího, sklouzl stranou, jako by ji ten velký muž nedržel v kleštích, jako by na tom nezáleželo a ona už byla mrtvá. Zalomcoval s ní strach.

„Posaď se.“

Netušila, jak to udělal, ale najednou seděla.

„Ještě jednu polévku pro dámu. A chléb.“

Pro dámu? Chtěla vyprsknout smíchy, aby se rychle přidala k ostatním, kteří se měli správně chechtat na plnou hubu, ale nikdo se nesmál. Ani kuchařův pomocník s vědrem polévky rozlévající zájemcům další porce, ani žena roznášející krajíce chleba a kasírující za ně drobné mince.

Mohl za to ten muž. Vypadal nebezpečně, navíc vycítila, že nemá dobrou náladu. Vnímala ho jako mrazivý blok způsobující, že jí vstávaly chloupky na zátylku.

„Nezkoušej dvakrát vstoupit do téže řeky,“ řekl; současně před ni polívkář postavil misku a naplnil ji.

Nevěděla, co tou větou myslí. Teď, když seděla a on ji pustil, se mohla pokusit utéct. Dostala ale jídlo. Mohla se pokusit utéct i o něco později. Hlad byl větší než strach. Hltavě polykala polévku a současně si uvědomovala, že ji přitom muž studuje.

„Už mě podruhé okrást nezkoušej,“ řekl, když dojedla.

Hlas bez emocí, bez intonace, nejraději by se okamžitě přikrčila. Na ni naštvaný ale nebyl. Spíš na něco.

Bavilo ji odhadovat, jací lidé jsou, proč se chovají, jak se chovají. A také jí to pomáhalo přežít.

„Proč? Živím se tím, nic jiného neumím, nic nemám,“ odpověděla dřív, než si to stačila rozmyslet.

Kupodivu ho její odpověď nerozčílila, jen se ještě víc zamyslel.

„Protože jsem tě chytil.“

Jeho odpověď dávala smysl.

„Ale já opravdu nic jiného neumím,“ řekla bezbranněji, než zamýšlela.

Dávat najevo bezbrannost byla chyba. To už si vyzkoušela.

Neodpověděl, jen vypadal ještě zachmuřeněji.

„Co je tvůj problém?“ zeptal se nečekaně.

„Nemám drobné za zlaťáky a desetizlaťáky!“ vyhrkla dřív, než si uvědomila, že mluví o jeho vlastních penězích.

Vzápětí zhodnotila, že to byla správná volba. Ten muž byl zvláštní, jiný než ostatní. Přestávala se ho bát, i když nedokázala určit proč.

Nastavil ruku dlaní nahoru a ona mu do ní po krátkém zaváhání vtiskla zlaták. Uložil ho do kapsy, na kterou před pár minutami sama měla zálusk, pak z ní vytáhl hrst stříbrných mincí a položil je na stůl před ní. Nepočítal je.

„Mnoho štěstí,“ popřál jí, zvedl se a odešel.

Schovala rozměněné peníze. Bylo jich deset. Rozhlédla se, ale nikdo si jí ani jejího bohatství nevšímal. Asi ji stále chránila ozvěna přítomnosti velkého hubeného muže, usoudila. Dojedla svou porci, pak i jeho porci a teprve potom se zvedla. Hlad už neměla, i když něco dobrého by klidně ještě snědla. Tady by ale její stříbrňák byl problém. Ona však věděla, kde ho rozměnit na potřebné mědáky. A jak naloží s desetizlaťáky, si bude lámat hlavu později.

Zadní vrátka

Opustil jsem tu vyzáblou holku a vydal se dál nazdařbůh. Po pár krocích jsem se otočil, stále ještě hltala polévku, a pokud mě pozorovala, dělala to tak šikovně, že to nebylo vidět. Na rozdíl od ní jsem byl pánem svého osudu. Nemusel jsem se bát v tmavých uličkách, nemusel jsem svět pozorovat optikou štvaného zvířete.

Přiblížil jsem se k hranicím města a na jednom z plácků sloužících jako neoficiální tržní místa pro zemědělce z bezprostředního okolí jsem si po horké, ale řídké polévce dopřál pečenou klobásu. Pomalu jsem ji pojídal a pozoroval sílící ruch brzkého dne.

„Já vidím, že prodáváte zelí. Ptal jsem se ale, kde bydlíte!“

Tak ječivý hlas tak brzy po ránu by se měl zakázat. A trestat, nejlépe stětím nebo alespoň vyříznutím jazyka. Chvíli mi trvalo, než jsem se v ječení zorientoval. Vyšetřovatel Konventu si zlost z toho, že dnes ještě nechytil žádného čaroděje, vybíjel na staříkovi snažícím se zpeněžit svou úrodu.

Vlastně i já jsem byl občas zahnán do kouta, opravil jsem svůj předchozí úsudek při pohledu na aroganci vyšetřovatele, ale měl jsem dost ostré zuby na to, abych se dokázal prokousat ven. Té holce taková možnost chyběla.

Neměl jsem si na co stěžovat. Liama se vlastně chovala jen tak, aby v tomhle drsném světě přežila a ochránila ty, na kterých jí záleželo. Každý musí používat všechny nástroje a zbraně, jež mu osud dal k dispozici.

Na cestách z města se tvořily dlouhé fronty a nikdo se kupodivu nesnažil předbíhat. Vybral jsem si tu obvykle nejfrekventovanější směřující k jihu, k přívozu přes Hnědé jezero, a pokračoval několik set metrů souběžně s ní. Postupně jsem míjel samostatné povozy malých obchodníků a řemeslníků, organizované karavany a sem tam káry farmářů z okolí. Zjistil jsem, že dopravní chaos mají na svědomí celníci posílení o další vojáky, o nichž se na první pohled nedalo říct, zda jsou to městští gardisté nebo podléhají někomu úplně jinému. Ozbrojenci zastavovali každý odjíždějící vůz, každého chodce; důkladně se cestujících vyptávali na všechno možné, některé věci dokonce zapisovali, prohledávali náklad i osoby. Jednoho nešťastníka dokonce bez zjevného důvodu odvedli pryč.

„Parchanti, našince jen votravujou a skutečný lotry nikdy nechytnou,“ zabručel muž s bičem v ruce, který také popošel kus dopředu, aby zjistil, co se děje.

„Je to tak,“ utrousil jsem souhlasně a vydal se zpět.

Hlídky na cestě představovaly jen malou komplikaci, z Krachtiburgu prostě odjedu v noci. Vzhledem k tomu, že jsem se ve městě kvůli tomu musel ještě den zdržet, potřeboval jsem zařídit pár věcí. Jednu z nich představovali čarodějové. Nechtěl jsem, aby někomu z nich praskly nervy a pokusil se utéct, případně aby na sebe upozornili nějakou chybou, kvůli které by padli Konventu do spárů. Nepředpokládal jsem, že by mě pak kryli. Byl bych další na řadě. Jedna věc je vytratit se nepozorován, druhá se smečkou lovců v zádech. Potřeboval jsem se s nimi sejít, uklidnit je a přesvědčit, aby prostě jen dál tiše čekali.

V průběhu cesty městem jsem vyslechl spoustu šeptandy, která se vzácně shodovala v jediném – prohlídky obchodníků a všechny ostatní nepříjemnosti měl mít na svědomí Konvent. Pokud to byla pravda, musely inkvizitorům dorazit posily z jiných měst; nebo hlavní vyšetřovatel využil svých pravomocí a dočasně podřídil svému velení část ozbrojených sil města. Pro to ale musel mít pádný důvod, který bude moci později obhájit před místní vládou. A bdělým zrakem šlechticů, kteří taková extempore neměli rádi.

Čaroděje jsem našel všechny pohromadě v jídelně penzionu, kde se ubytovali. Čtyři dospělí chlapi vysedávající od rána u stolu by nebyli podezřelí jen idiotovi. Naštěstí vedle klábosila další dvojice a v rohu seděl zamračený samotář, podle slušného oděvu a řetězu místo řemene kalhot obchodník s drahými kameny a kovy. Čarodějové nebyli jediní, které aktivita hlavního vyšetřovatele Konventu znervóznila.

„Co vy tu děláte?“ vyjel na mě Majal, když si mě všiml.

Měl kruhy pod očima, v noci toho moc nenaspal. Janick také ne, ale byl mladší a na něm to nešlo tolik vidět. Muže, kterého čarodějové najali jako dalšího chlapa na špinavou práci, jsem nikde neviděl. To se mi moc nezamlouvalo, nechtěl jsem ho mít v zádech.

„Musíme probrat spoustu věcí. Nebo jste své úmysly změnili?“ zeptal jsem se tlumeně, bez pozvání si přisedl a ukázal hostinskému, ať přijde.

„Kávu, celou konvici,“ objednal jsem si.

„Dva měďáky,“ zabručel.

Dal jsem mu tři.

„Silnou.“

Přikývl a odkolébal se do kuchyně, na rozžhavené plotně podrážděně zaprskala voda, jak na ni položil mokrý hrnec.

„Už máme zboží, se kterým budeme obchodovat? Vozy, připravené koně, vybavení na cestu?“ položil jsem sérii otázek.

„Vozy a koně jsou zařízení,“ zareagoval Janick. „Něco máme, ale nejsem si jistý, zda je to to správné zboží.“

„Chcete snad vyjet hned?“ ucedil pohrdlivě Majal.

V ruce držel nůž a nervózně si s ním čistil nehty.

„Schovejte to,“ řekl jsem mu.

„Proč?“ nasupil se.

„Protože sedím vedle vás a nemám rád, když lidé v mé blízkosti drží v rukou zbraně,“ vysvětlil jsem mu a nasadil přátelský obličej.

Dva čarodějové se po sobě podívali, Majal okamžik bojoval s touhou odseknout, ale pak poslechl.

„Nemůžeme vyrazit, Konvent všechno kontroluje a hlídá cesty,“ řekl už rozumnějším tónem.

Jeho lidé přikývli, Mayersovi přitom zacukal koutek oka.

„Měli bychom se na to vykašlat a utéct,“ zašeptal. „Rozdělit se, odejít z města každý zvlášť a pak se zase někde sejít.“

To bylo přesně to, čeho jsem se obával. Dobře že jsem přišel.

„Chytili by vás,“ upozornil jsem ho. „Možná ne všechny, ale někoho určitě. Podle toho, co jsem viděl, si u lidí cestujících pryč z města ověřují, co jsou zač. Kde bydlí, koho znají a kdo zná je.“

Fedor zbledl. Nikdo z nich nebyl uvyklý osobnímu nebezpečí. Snad jen Majal, ale i ten čekání v prakticky obleženém městě nesl těžce. Nedivil jsem se mu, čekání je vždy nejhorší.

„Zanedlouho tenhle blázinec pomine,“ začal jsem je uklidňovat. „Dva tři dny, víc nevydrží. My zatím dokončíme a doladíme přípravy, abychom v nejbližší možný okamžik vyrazili za naším cílem.“

Jakákoliv činnost je lepší než nicnedělání. Zaměstná mysl, ruce, člověk pak má mnohem méně času na hloubání o tom, co špatného by se mu mohlo přihodit. Stačilo se na ně podívat. Po pár mých slovech vypadali všichni mnohem klidnější, jejich nervy přestaly pochodovat.

„Vy to nevzdáte, co?“ podíval se na mě Majal zkoumavě.

Nedokázal jsem jeho výraz rozluštit.

„Peníze jsou peníze,“ pokrčil jsem rameny.

Takové odpovědi rozuměl každý.

Hostinský přinesl konvici s kávou a přidal k ní kupodivu neotlučený čistý hrníček. Kývl jsem na znamení díku a nalil si. Káva, kterou jsem pil u Liamy, to nebyla, ale sílu jsem jí upřít nemohl. Bylo by mnohem příjemnější sedět s ní místo se skupinou chlapů, od nichž jsem nic dobrého nemohl očekávat, upíjet a jen tak si povídat. Jenomže – ona by se mnou seděla, jen protože mě potřebovala. Zastavil jsem řeku myšlenek směřující do nepříjemných míst hrází postavenou z konkrétního problému.

„Takže, s čím budeme obchodovat?“ rozhlédl jsem se po nich.

Majal se na židli pohodlněji opřel dozadu a odsunul se tak od stolu, jako by tahle otázka byla pod jeho úroveň. Ostatní vyjadřovali podobný zájem, nebo spíš nezájem.

„Zkoušel jsem něco vybrat,“ zapojil se poprvé do rozhovoru Janick. „Ale zboží, které se mi zdálo pro obchodování vhodné, je pro nás moc drahé. Nemáme na ně peníze.“

„A není to jedno?“ ozval se pohrdlivě Majal. „Potřebujeme krytí, nechceme vydělávat peníze. Něco naložíme a je to.“

„Vyšetřovatelé Konventu nejsou takoví hlupáci jak se tvrdí. Ne ti, co pracují na skutečně důležitých věcech,“ řekl jsem. „Pokud povezeme do Malansku zboží, na kterém se nedá vydělat, jako bychom na sebe ukázali prstem. Všechno musí sedět. Chceme vydělat, a chceme vydělat tolik, aby se to nám pěti vyplatilo. Nesmíme vzbudit ani to nejmenší podezření.“

Majal měl chuť se hádat, přímo jsem na něm viděl, jak se nechce podvolit mému vedení, ale současně si uvědomoval, že opatrnost nikdy neškodí. A možná i sám sobě dokázal přiznat, že mám pravdu. Nakonec neochotně souhlasil.

Přestože tvrdili, že jsou připravení, upřesňování dalších podrobností zabralo dvě hodiny. Řídil jsem se vlastní radou – ani já jsem nechtěl vzbudit podezření, že se výpravy do bažiny nehodlám zúčastnit, potřeboval jsem je jen zaměstnat. Na odpoledne jsem si smluvil schůzku s Janickem, abych mu sdělil, co a kde má do vozů naložit a kolik zhruba za to zaplatí. Sám jsem to zatím nevěděl, ale stačilo se zeptat na správném místě. Schantil se sice o malé obchodníky, na které jsme si hodlali hrát, nezajímal, ale představoval ten nejlepší zdroj informací. Někdy jsem z něj měl pocit, že by dokázal vydělat i na mršinách zvířat vyvážených za město.

Intrikán

Jeho Excelence lord Varatchi zuřil. Nedával to nijak najevo, ale lidé, kteří ho znali, a to platilo pro všechny v místnosti, si toho byli dobře vědomi. Bamegi stál v koutě a tiše sledoval celou situaci. Ti, co si ho všimli, už na něj stačili zapomenout. Tuctový sluha připravený plnit rozkazy svého pána.

„Ještě jednou, Faynischi, a doslova. Co přesně ten idiot řekl?“

„Myslíte hlavního vyšetřovatele Konventu Karlonise?“ zeptal se mladík a přitom svého pána bez jakéhokoliv výrazu pozoroval.

Ostatní přítomní – komorník, zapisovatel a sluha servírující na ebenový stolek občerstvení, se při nevhodné Faynischově otázce přikrčili v očekávání nejhoršího.

Varatchi sám se ale kupodivu uklidnil a Bamegimu došlo proč. Faynisch se neptal ironicky, to by si nedovolil, pouze se přesně snažil porozumět rozkazu svého pána. A výkonnost a přesnost, to bylo to, co Varatchi u podřízených vyžadoval. A pokud se mu jich dostávalo, nebylo proč strachem tupit ostří jeho nástrojů, nebo je dokonce případně fyzicky ničit.

„Ano, myslím právě Karlonise. A chci znát všechny okolnosti toho rozhovoru.“

Faynisch přikývl a soustředil se. Vůbec si neuvědomoval, jak těžké okamžiky připravil ostatním v místnosti. Génius v pamatování si věcí, idiot v jednání s lidmi, potvrdil si už poněkolikáté svůj úsudek o mladíkovi Bamegi.

„Bylo deset hodin, do místnosti hlavního vyšetřovatele jsem byl vpuštěn v doprovodu městských radních, kteří žádali, aby představitel Konventu pozměnil svá přísná opatření bránící běžnému chodu obchodu,“ opisoval Faynisch situaci a díval se přitom někam na protější stěnu.

„Hlavní vyšetřovatel se napil ze sklenice. Byla to tmavě hnědá tekutina, ale nemyslím, že šlo o pivo. Pak se zasmál. Zahihňal se, řekl bych, je vhodnější a přesnější výraz, Vaše Excelence,“ stočil Faynisch na okamžik pohled směrem k Varatchimu. „Poté hlavní vyšetřovatel prohlásil, že zítra vyhlásí stanné právo a nechá povolat hlavní síly Konventu rovnou ze Saxpolis. Dál si nás už nevšímal a byli jsme vyvedeni jeho osobní gardou.“

Varatchi se zachmuřil a sevřel levou ruku v pěst, až klouby hlasitě zapraskaly.

„Ještě než jsme opustili sál, naklonil se k němu jeden z jeho podřízených a podle všeho se ho snažil přesvědčit, aby stanné právo vyhlásil už dnes. Karlonis ho však odbyl a poručil si lázeň. Tím už si ale nejsem jistý, protože jsem špatně slyšel,“ ukončil mladík svůj popis.

Varatchi mávl rukou na znamení, že mu to stačí.

„Inkoust, pero a pergamen. Ne, papír. S erbovním znamením,“ rozkázal a okamžitě měl žádané před sebou. Bez otálení se dal do psaní.

Bamegi pozoroval energické tahy brku a snažil se odhadnout smysl textu, ale nedokázal to.

„Chci, aby hlavní vyšetřovatel Konventu dostal tento dopis do hodiny,“ obrátil se Varatchi na komorníka. „A to se všemi diplomatickými náležitostmi. A chci, aby na něj Karlonis osobně okamžitě odpověděl.“

Doručit dopis, a ještě víc, donutit hlavního vyšetřovatele Konventu k reakci, nebyl vůbec snadný úkol, uvědomoval si ninja. Nikdo z přítomných však nevypadal překvapeně, snadné úkoly asi od svého pána nedostávali, ty se jim zřejmě neobtěžoval zadávat. Možná je plnili dřív, než je vyslovil, bez přemýšlení, tak jako obyčejní lidé dýchají, napadlo ho. Aniž by Varatchi něco dalšího řekl, Faynisch, sluha i komorník se poslušní nějakého neviditelného znamení vzdálili.

„Jak postupujete?“ obrátil se Varatchi na Bamegiho poprvé za dobu, co byl v salónu přítomen.

„Špatně,“ odpověděl ninja přímo a zevrubně popsal neúspěchy posledních dní. „S Konventem za zády nemáme šanci. Víří prach a nutí lidi, kteří nás zajímají, aby se drželi v klidu u dna. Všechno však nasvědčuje tomu, že tu Koniáš opravdu je.“

Varatchi přikývl.

„Podařilo se vám zjistit, proč Karlonis tak nenadále vystupňoval aktivitu?“

„Ano. Nedaleko za městem, v opuštěném statku, objevil nějaký farmář hromadný hrob a nenapadlo ho nic jiného než to nahlásit rovnou Konventu. Karlonisovi lidé zjistili, že mrtví byli umučení. Podle hlavního vyšetřovatele se jedná o důkaz provádění obětí za nějakým magickým účelem. Mluví o rituálu znovuzrození.“

Varatchi znechuceně zakroutil hlavou.

„Budou to nejspíš obyčejné loupežné vraždy jako všude jinde. Karlonis je prostě hlupák a blázen. Zjistěte, o co doopravdy šlo, ať uklidníme situaci.“

„Rozumím, pane,“ přikývl Bamegi. „Ale pokud bude vyhlášeno stanné právo Konventu, stane se jakákoliv činnost rizikovou.“

„Nebude vyhlášeno, dám Karlonisovi hračku, kvůli které sem přijel.“

Varatchi si dovolil náznak úsměvu.

Přitom lehce pohnul hlavou, hra světla a stínu odhalila starou jizvu a prozradila, že mu kdysi dávno někdo ošklivě zmrzačil nos. U tak vysoce postaveného muže něco takového Bamegiho překvapilo.

„Vy jste našel toho tajemného zabijáka?“ zareagoval na Varatchiho nepřímé prohlášení.

„Nenašel, ale myslím, že vím, kdo to je,“ odpověděl Varatchi kupodivu. „Mělo mi to dojít dříve. V Krachtiburgu se vyskytuje člověk, který už dříve projevil zálibu v zabíjení lidí s mečem v ruce. A vím, že pátral po zbrani, která by jeho potřebám maximálně vyhovovala. Podle mrtvých v ulicích, kteří sem Karlonise přilákali, ji našel a už i vyzkoušel. A my ho hlavnímu vyšetřovateli Konventu předhodíme, abychom ho trochu uklidnili.“

Bamegi pochyboval, že získání zbraně schopné přeseknout poctivou ocel zabrání Karlonisovi vyhlásit stanné právo, ale nechal si to pro sebe. Měl svých starostí dost. Dnes ráno jeho lidé omylem zabili člověka, který svým chováním vzbudil podezření, že je Koniáš. Pak se ukázalo, že je to jen pašerák tabáku připravující se k tajnému výletu se zbožím. Teď museli tělo velmi dobře uklidit, protože tady potřebovali ještě nějakou dobu zůstat. A také bylo nutné postarat se o svědky. Na to musel dohlédnout osobně, protože někteří jeho muži si slova postarat se o svědky vysvětlovali až příliš jednoznačně. Bamegi vyznával zásadu, že tam, kde postačí slovo, je zbytečné používat nůž. A navíc, pohřbívání mrtvých bylo namáhavé. V tomhle případě hodlal svědky jednoduše požádat, aby drželi jazyk za zuby. Samozřejmě tím správným způsobem.

Falešní obchodníci

Před vchodem do Schantilovy rezidence postávali dva strážci, které jsem u něj předtím neviděl. V civilních šatech, bez dlouhých zbraní; jejich profesi prozrazoval pouze postoj a způsob, jakým sledovali okolí. Kromě dlouhých dýk, které vzhledem k místním zákonům nahrazovaly neurozeným meče, jsem zahlédl pořádný obušek opřený o stěnu tak, aby byl po ruce, ale současně si ho jen málokdo všiml. Jeden z nich si z dlouhé chvíle hrál s něčím v kapse kabátu, podle obrysu to vypadalo na hodně ošklivý boxer. Schantila zřejmě smrt jeho obchodních kontaktů řádně vystrašila a na ochrance nešetřil. Nebo ji najal na uklidňování rozvášněných klientů, napadlo mě, když se venku objevil další svalovec. Vyváděl z domu chlápka se vztekem rudou tváří. Dva na něj s nadějí pohlédli, zda nepotřebuje pomoc, ale byl to profík. Ruka zkroucená za zády muže dokonale zpacifikovala, vzmohl se jen na slovní protesty.

„To si nenechám líbit, všechno mi zaplatí! Všechno!“ prskal.

Prošel jsem kolem hlavní brány, obešel téměř celý pozemek, do zahrady vklouzl zezadu brankou a podél živého plotu oddělujícího reprezentativní část od užitné zamířil ke vstupu pro služebnictvo. I tam stál hlídač. Vypadal otráveně, opíral se o zeď a cucal stéblo trávy. Nechtělo se mi s ním dohadovat, aby mě vpustil dovnitř, ale než jsem vymyslel, jak to udělat, odešel stranou a s rukou v rozkroku se ztratil za stěnou zelených cypřišů. Že bych měl štěstí a pomohlo mi volání přírody? Opravdu, za moment jsem zaslechl charakteristický zvuk močení. Stačilo pět dlouhých tichých kroků a byl jsem uvnitř. K nepřetržitému hlídání jednoho vstupu jsou zapotřebí nejméně dva lidé současně. Schantila jsem přecenil, byl prostě nenapravitelný držgrešle a na hlídání najmul příliš málo lidí.

V kuchyni jsem se potkal se ženou, která mě minule nechtěla pustit dál. Tentokrát ke mně jen vzhlédla a dál si mě nevšímala. Pro ni už jsem patřil k personálu. Vyšel jsem do patra a zůstal v předpokoji Schantilovy pracovny. Za stolem seděl starší muž, něco soustředěně přepisoval z jedné knihy do druhé.

„Jste objednán?“ zeptal se mě dřív, než vzhlédl.

„Jak jinak bych se přes všechny ty lidi dostal dovnitř?“ zkusil jsem to.

„Vaše jméno,“ pokračoval suše a pohlédl přitom do knihy před sebou.

„Přesně vzato objednán nejsem,“ přiznal jsem. Zatvářil se vyčítavě, jako bych narušil jeho příjemné rozpoložení.

„Ale určitě mě rád uvidí,“ doplnil jsem. Ušklíbl se, jako by mi příliš nevěřil.

I přes masivní vyřezávané dveře k nám doléhal zvuk vzrušeného rozhovoru, který rychle spěl k bodu, kdy se změní v regulérní hádku. Pokud se hádkou dá nazvat situace, kdy jeden člověk křičí a druhého není slyšet.

„Myslím, že to stejně nebude vadit,“ zvolil Schantilův muž pozitivní přístup, „dnes stejně chodí samí lidé, kteří si schůzku nedohodli.“

Na okamžik jsem kupodivu zaslechl i Schantila. Snažil se věcně vysvětlit, že on za omezení obchodu uvalená Konventem nenese odpovědnost, tudíž ani za dodávku zboží, a je mu velmi líto, že kaviár bude zkažený. Ztrátu ale v žádném případě neuhradí.

Nadávka byla vyslovena tak vztekle, že jsem jí nerozuměl. Očekával jsem vypuknutí šarvátky, ale místo toho se ozvalo jen bolestivé zaúpění a za moment se otevřely dveře.

„Je mi to moc líto. Doufám, že spolu budeme obchodovat i nadále,“ slyšel jsem teď zřetelně Schantilův tichý hlas.

Pak se ve dveřích objevil další muž ochranky a rutinně před sebou tlačil nacvičeným hmatem pacifikovaného zuřivce.

„Já si nepřišel stěžovat na obchody,“ řekl jsem, když mi věnoval podezřívavý pohled.

Byl to chlap s býčím krkem a mohutnými rameny a nespokojencům nemusel lámat ruce, aby je znehybnil, stačila mu k tomu prostá síla.

„Mě vyhazovat nebudete muset,“ ujistil jsem ho. Jen se ušklíbl.

„Ani bych se o to nepokoušel,“ odpověděl klidně. „Zase tolik mi neplatí, raději bych dal výpověď.“

Tím se mnou skončil a eskortoval svého svěřence dál chodbou. Byla to urážka, nebo kompliment? Záleželo na úhlu pohledu.

Zkontroloval jsem svůj plášť a zjistil, že se rozevřel a odhaluje bandalír i další pouzdra s noži.

„Asi má něco proti nožům,“ řekl jsem dveřníkovi, který už stál ve dveřích do Schantilovy pracovny.

Neutrálně přikývl, co taky říct na podobnou poznámku.

„Váš obchodní partner,“ ohlásil mě a uvolnil mi cestu.

Vešel jsem. Schantil vypadal vyčerpaně. Pozoroval mě skelným pohledem, jako by jen matně tušil, kdo jsem a proč za ním přicházím. Bledý, na čele kapky potu, ruka, v níž držel pero, se mu třásla.

„Kolik lidí už jste dnes takhle musel vypoklonkovat?“ zeptal jsem se a posadil se do křesla.

Chvíli mu trvalo, než k němu má slova dolehla a začal se konečně vzpamatovávat.

„Už je nepočítám, spousty,“ zavrtěl hlavou. „Hasím ohně, aby se nezměnily v požáry, a je to velmi náročné.“

Pak, jako by si uvědomil, co všechno mě s ním spojuje, ještě víc zpopelavěl.

„Nemůžete sem jen tak chodit! Konvent má oči všude!“ snažil se šeptat, ale tak hlasitě, že si námahu mohl klidně ušetřit.

„Ale mě Konvent z ničeho nepodezřívá, vůbec netuší, že existuji,“ uklidňoval jsem ho.

Moc to nepomohlo, ruce se mu opět třásly. Zvedl se z křesla, otevřel sekretář, nalil si plnou sklenku něčeho barvy dobré brandy a na ex ji do sebe obrátil. Pak totéž zopakoval ještě jednou. Teprve poté si uvědomil, co mu přikazuje zdvořilost, a postavil na stůl přede mě číši a karafu s vínem.

„Jsem vyřízený,“ okomentoval zjevnou pravdu a spíš se zhroutil, než si sedl do křesla. Odhadoval jsem, že další sklenka alkoholu by ho poslala do limbu. Ale možná by to pro něj bylo lepší.

„Všechno jde od desíti k pěti. Zatím se nic vážného neděje, ztráty jsou akceptovatelné, ale pokud bude tahle blokáda,“ zvolil překvapivé označení pro opatření Konventu, „trvat déle, budu tratit. A víc než ostatní. Vy samozřejmě se mnou.“

Přikývl jsem a nalil si.

„Dohodli jsme se, že jisté choulostivé operace na nějakou dobu pozastavíme,“ připomněl mi s obavami.

Uklidnil jsem ho souhlasným posunkem. S artefakty a čímkoliv jiným nelegálním by v tuto chvíli obchodoval jen blázen a hazardér. A to jsem přes všechny své chyby nebyl. Alespoň po většinu času.

„To už jsme projednali,“ zarazil jsem ho, když se chystal k další litanii. „Potřebuji obchodní radu.“

Schantil se zatvářil překvapeně, s příklonem k čistě obchodnímu tématu se uklidnil.

„Co se dá nakoupit tady a pak se ziskem prodat v Malansku? Něco s nižšími investicemi, nic extrémně luxusního.“

„Teď hned?“ chtěl vědět.

„Ne, až Konvent skončí s tím nesmyslem,“ vysvětlil jsem.

Schantil se nadechl a vzal to zeširoka. Nespěchal jsem, víno nebylo o nic horší než minule a za trochu konverzace stálo. Navíc jsem věděl, že si z jeho informací určitě vyberu.

„Fajn,“ řekl jsem, když skončil. „Vím, co jsem potřeboval. Připište mi to na účet jako expertízu,“ zvedl jsem se a mávl mu na pozdrav.

„Berte to jako bonus k našemu společnému podnikání,“ zavrtěl hlavou s výrazně lepší náladou.

Jakmile šlo o vydělávání peněz, a ne o jejich prodělávání, byl úplně jiný člověk. Nebo ho povzbudilo, že odcházím. Měl jsem zůstat na oběd.

~~~

Odpoledne na ulicích přibylo ještě víc vojáků, vyšetřovatelé Konventu s červenými páskami na rukávech kolem sebe šířili aroganci v celých vlnách a obyčejní lidé chodili s pohledem upřeným k zemi. Stačilo se kdekoliv zastavit a člověk odevšad slyšel pověsti o objevených magických pokladech, odhalených čarodějích a lidech odvlečených na mučidla. Také jsem zjistil, kde Konvent najednou nabral tolik nových posil. Hlavní vyšetřovatel využil dávného zvyku, kdy v dobách nouze bylo možné jen na základě přísahy přijímat nové členy. Chápal jsem, co se děje. Lidé ze strachu, aby na ně nikdo neukázal prstem, vstupovali do řad Konventu. A zanedlouho začnou sami ukazovat prstem na jiné. Situace se vyhrocovala, věděl jsem, že brzy mi doopravdy začne hořet půda pod nohama. Cizinci jsou vždy na ráně jako první.

Postupně jsem se přesunul k tržišti řemeslníků, kde jsem měl domluvenou schůzku s čaroději. Nebo spíš s Janickem, protože ostatní to nechali na něm.

Potkali jsme se podle domluvy a byl opravdu sám, pouze se dvěma najatými vozky, kteří řídili povozy. Odhadoval jsem však, že Fedor nebo Mayers se budou potulovat někde v okolí, aby na mě dohlédli a zajistili, že na ně nechystám žádnou boudu. Mohli jsme se s Janickem dohodnout, nakoupit zboží laciněji, než jim pak řekneme, a o pár ušetřených stříbrňáků se pak šáhnout. Například.

„Tak s čím budeme obchodovat?“ zeptal se mladík s očekáváním.

Od doby, kdy jsem ho potkal ve vesnici, urazil velký kus cesty. I když vůči svým společníkům vystupoval stále stejně, získal sebevědomí, už to zdaleka nebyl ten zakřiknutý mladý muž.

„Rákosové rohože. Nákupní cena je okolo sedmi měděných až stříbrňáku, prodejní v Malansku stříbrný a tři čtvrtě. Takové –“ ukázal jsem ke stánku s daným zbožím.

„To moc nevyděláme,“ poznamenal Janick.

Už jsem viděl Mayerse, krčil se mezi prodavačem valch, mýdel a jiných prostředků na praní a ševcem. V nové zářivě bílé košili byl k nepřehlédnutí.

„A také kosatce,“ pokračoval jsem klidně.

„Zaslechl jsem, že se tady přidávají do piva,“ nadhodil Janick.

„Ano, oddenky místního kosatce, kosatce bažinného,“ vybavil se mi okamžitě název z Baumutovy encyklopedie, „obsahují narkotizující látky a občas se jimi pančují alkoholické nápoje. Tady je výroba takového alkoholu zakázána, ale obchodovat s ingrediencemi se může. V Malansku je naopak kosatcové pivo vyhledávané. Na rohože se rozloží kosatce i s oddenky, pak se překryjí rohoží a pořád dokola. Po celou dobu transportu k nim musí mít přístup vzduch, aby postupně vysychaly. Jakékoliv zapaření způsobuje, že aktivní látka degraduje.“

„Degraduje,“ zopakoval po mně Janick nezvyklé slovo.

„A cena? Za kolik se je máme snažit koupit?“

„Cena je pohyblivá, jedna rostlina se většinou prodává za jeden dva měďáky, nakupují se po tuctu ve svazcích. Ale vzhledem k tomu, že v představách lidí a možná i některých vyšetřovatelů Konventu je účinek odvaru z kosatce spojený s magií, budou se jich obchodníci chtít zbavovat.“

„Skvělé,“ ohodnotil Janick a oči mu zasvítily.

Ještě jsem mu ukázal, jak rohože s kosatci prokládat, a nechal ho, ať se činí. Pokud chtěl všechno stihnout, měl do večera co dělat, a to i s Mayersovou a případně Fedorovou pomocí. A přesně to jsem potřeboval, neměli čas rozumovat nad tím, co se děje, a zbytečně strašit sami sebe.

„Zastavím se u vás pozítří ráno,“ rozloučil jsem se s ním. „Domluvíme se na dalším plánu podle postupu Konventu.“

Lhal jsem. Dnes v noci jsem hodlal zmizet. Čarodějové si to možná neuvědomovali, ale hodně jsem jim pomohl – tím, že jsem pro ně vytvořil krytí, které jim při troše štěstí umožní přečkat nezadržitelně se blížící hon na skutečné i domnělé mágy. Pokud neudělají chybu, budou je všichni považovat za běžné obchodníky – nejprve prodali cider a teď nakoupili další zboží. To byla běžná praxe lidí vydělávajících si na živobytí cestováním z jednoho místa na druhé.

Naposledy jsem se na Janicka podíval, už zaníceně smlouval s jedním z prodavačů, sám jsem zamířil k nejbližšímu stánku s masem. Zapomněl jsem se najíst a žaludek se opět připomínal. Za pět měďáků jsem si vybral pruh pečeného vepřového namotaného okolo špejle, a než jsem stačil spolknout první sousto, zahlédl jsem Liamu. Stála v uličce u prodavačky nabízející vyšívané dečky, ubrusy a další drobnosti, které mi nic neříkaly. Prohlížela si zboží, ale víc než výběru se věnovala hovoru. Váhal jsem jen okamžik a oklikou jsem došel k rohu uličky z druhé strany tak, abych neviděn mohl poslouchat. Co tady dělala?

„Hezká dečka. Ta výšivka s jelenem je obzvlášť povedená. Má kamarádka má miminko, možná by se jí hodila.“

Půl mého vepřového hada se bavily o dítěti, a to jsem jedl záměrně pomalu.

„V poslední době se děje tolik příšerných věcí,“ přehodila Liama směřování hovoru, „předtím ti mizející lidé a teď Konvent s jeho honem na čaroděje…“

„I u nás v ulici se někdo ztratil! Dokonce jsem ho hledala. Myslíte, že to má všechno něco společného?“ zareagovala prodavačka podle očekávání.

Obě ženy se teď naklonily víc k sobě a špitaly si, rozeznal jsem jen sem tam slovo. Poslední sousto, lítostivě jsem si olízl prsty a otřel si je do lemu pláště.

„Znala jsem ho od vidění,“ promluvila prodavačka o poznání hlasitěji. „Jmenoval se Derton. Strašné! Naštěstí Hrůzovic jsou velká rodina, postarali se o ženu i dítě.“

Chápal jsem, o co se Liama snaží. Přesně podle mého doporučení hledala důkazy, pokoušela se zjistit, kolik lidí se ztratilo, a objevit v jejich mizení nějaký klíč. Vypadalo to, že mi nelhala a opravdu se obává, že někdo po jejích lidech jde. V něčem mi nelhala. Odhodil jsem špejli na zem a díval se, jak se na ni rychle lepí prach. V něčem ne. Měl únosy na svědomí Konvent? Soustředil jsem se jen na fakta – i pro mě bylo důležité porozumět situaci. Svou hypotézu jsem zamítl dřív, než stačila pořádně vykrystalizovat. Lidé se ztráceli tiše, nenápadně, někdo si dal opravdu hodně práce, aby nevzbudil podezření. Konvent teď jednal se vší brutální silou a pompou, jak pro něj bylo typické.

Než se ženy rozloučily, stačil jsem si koupit dalšího vepřového hada a pořádný kus z něj sníst. Když Liama odcházela, stál jsem čelem ke zdi domu a zády k ní. Slyšel jsem, jak si sama pro sebe mumlá: „Bertone, Lagvič, Drumer.“

Zřejmě jména zmizelých. Minula mě tak těsně, až mě ovanula její vůně. Otočil jsem se za ní, i zezadu, ze vzdálenosti několika kroků, vypadala jako člověk nesoucí na svých bedrech velkou tíhu. Možná větší, než zvládne, tak velkou, že mu dříve nebo později zlomí hřbet. Svým pošťouchnutím, vybídnutím, ať se aktivně zapojí do pátrání, jsem ji uvedl do nebezpečí. Jenomže – byl to její život, její lidé.

Než jsem odešel z tržiště, vykroužil jsem okolo náměstíčka ještě jedno kolo. Z části proto, abych se přesvědčil, zda mě někdo nesleduje, a z části proto, abych nasál atmosféru, rytmus, který život v Krachtiburgu po posledních událostech nabral. Přitom jsem náhodou natrefil na stánek kováře, který začínal balit. Byl to mladý, trochu ustaraně působící muž. Většina jeho nabídky patřila mezi zboží, které by člověk na takovém místě očekával. Motyky, hrábě, rýče, kramle a spousta dalších drobností, bez kterých se žádné hospodářství neobejde. Na pultě měl i několik docela pěkných nožů a úplně vzadu měl pověšených na háku několik krátkých mečů. Každý kovářský učedník si jednou nebo dvakrát vyzkouší vyrobit něco podobného. A on vypadal přesně tak, jako mladý muž, který se právě postavil na vlastní nohy a není si jistý, zda se na nich udrží. Jenomže jeho nože byly dobré. Ne na první pohled, spíš na druhý. Praktické čepele citlivě přizpůsobené činnostem, ke kterým byly určené. Od krájení kůže po roubování. Ne že bych někdy rouboval stromy, ale četl jsem nádhernou knihu Nástroje jako odraz lidského umu od Leonarda Lorenza. Ale to bylo už dávno a většinu z jeho postřehů už jsem zapomněl.

„Můžete mi je ukázat?“ požádal jsem kováře a ukázal na meče za jeho zády.

„Nejsou na prodej,“ zamumlal. „A už končím, zaplatil jsem si jen půlden a musel bych tržištnímu přidat, kdybych se zdržel.“

„Kolik?“

„Pět měděných.“

Položil jsem na pult stříbrňák.

„Když si něco vyberu, srazíte mi to z ceny.“

Přikývl, ale o to podezřívavěji si mě měřil.

Podal mi oba meče i s jednoduchými koženými pochvami.

„Nechci vás připravovat o čas, dělal jsem si je sám pro sebe. Na zkoušku, abych věděl, zda dokážu to, co můj mistr,“ zamumlal.

Nenutil mi je, ale byl nervózní.

Rukojeti byly z nahrubo opracovaného dřeva, příliš měkkého, ale dobře tvarovaného. Čepele – ty patřily do naprosto jiné třídy. Ostří, falešné ostří sahající zhruba do třetiny délky čepele, dokonale vypracované žebro dodávající tuhost a citlivě udělaný odlehčovací žlábek. Ťukl jsem mincí do ostří a pak do těla meče. Zvuk naznačoval, že i zakalení bylo provedeno dobře.

„Dovolíte mi sekací zkoušku?“ zeptal jsem se.

Ani zavedení mistři zbrojíři nesvolovali k něčemu takovému rádi, ne kvůli přání obyčejného zákazníka.

„Jistě,“ odvětil okamžitě.

Vypadalo to, že jsem se dotkl jeho profesionální cti.

Položil na stůl půl metru dlouhý kus trámu a bez vybízení do něj do půlky jeho délky zatloukl dvaceticentimetrový hřeb. Nebylo to přesně podle císařského protokolu pro zkoušení zbraní. Spíš to připomínalo soutěž v šermířských dovednostech. On to věděl, já to věděl, nebylo proč o tom mluvit.

Uchopil jsem každý meč do jedné ruky a chvíli se díval na hrubě opracovaný kus železa na méně než šířku dlaně vyčnívající z trámku. Mladý kovář se ušklíbl, já se ušklíbl, cink, cink.

Vzal jsem to v těsné návaznosti zprava doleva a opačně, ze dřeva stále čnělo na dva palce železa. Na ostří ani vroubek, jen matná stopa po ploše čepele.

„Dobré meče,“ zhodnotil jsem.

„Něco podobného jsem nikdy neviděl,“ vydechl. „A ani jsem o něčem takovém neslyšel,“ připustil po chvíli.

„Dám vám za ně deset zlatých. Pokud mi doporučíte nějakého šikovného chlapíka, který mi na počkání upraví tyhle příšerné jílce,“ poklepal jsem na inkriminované součásti jeho zboží.

„Deset zlatých?“ zopakoval pochybovačně.

„Stojí za desetkrát tolik, ale nejste zavedený,“ odpověděl jsem mu vážně.

Chvíli nad mými slovy přemýšlel, pak sám pro sebe přikývl.

„Sbalím si věci, vy mi je pohlídáte a já jsem za chvíli zpět s vašimi jílci.“

„Domluveno.“

Nelhal.

Vrátil se za méně než půlhodinu. Peníze schovával do ošoupaného měšce s výrazem, který prozrazoval, že ve skutečnosti nevěřil, že je dostane.

„Mohl byste se o mně zmínit svým přátelům, kteří by byli ochotni platit alespoň částečně tak dobře jako vy? Za podobné kousky?“ zeptal se, když jsem se obracel k odchodu.

Přemýšlel o penězích a o tom, k čemu je použije. Na levém zápěstí měl pletený náramek, který dívky dávají svým chlapcům jako znamení zasnoubení, na prsteníčku levé ruky prsten s neuměle uchyceným křišťálem. S největší pravděpodobností ho zhotovil sám.

„Jistě, stačí říct,“ ušklíbl jsem se. „Stavte se v kterékoli hospodě na ulici hráčů a řekněte někomu u baru, že vás posílá Koniáš a máte vyřídit Brahmovi vzkaz.“

„Jaký vzkaz?“

„Ať si u vás objedná nůž, že mu to doporučuji. Brahm si potrpí na nože a je ochoten za ně zaplatit.“

Nezeptal se, co je to za nesmysl, jen mě pozoroval a jeho pohled jsem mezi lopatkami cítil do chvíle, než jsem se mu ztratil mezi stánky dalších prodavačů.

~~~

Než jsem tržiště definitivně opustil, zahlédl jsem Janicka. Stále smlouval, tentokrát s někým úplně jiným než na počátku. Fedor s Mayersem se už nesnažili skrývat a mladšího čaroděje fascinovaně pozorovali. Hned jsem pochopil proč. S prodavačem sehrával dokonalou, téměř divadelní estrádu, kde se střídavě osočovali, udobřovali a tak pořád dokola, a přitom stále upravovali cenu. Sám jsem nikdy neviděl lepší výstup, navíc se mi zdálo, že Janick proti obvyklým cenám ještě mírně získává.

„Takže domluveno,“ dospěli nakonec k dohodě. „Šedesát rohoží po čtyřech měděných,“ plácli si oba spokojení.

To mě zarazilo. Schantil tvrdil, že cena začíná na sedmi měděných. Že by mi dal špatné informace? Posunul jsem se stranou, sedl si ke zdi, přes hlavu přetáhl plášť a vyčkával v pozici zuboženého skrčence. Vypadal jsem jako žebrák a ty lidi instinktivně přehlížejí.

Tři čarodějové naložili na poslední prázdný vůz zakoupené zboží a odjeli.

Prodavač stál a zíral do prázdna, jako by se z jeho života něco náhle vytratilo a on to nemohl najít. Zvedl jsem se a přistoupil k němu. Nakonec si mě všiml a pomalu, zvláštně pomalu na mě zaostřil pohled.

„Dobrý obchod?“ nadhodil jsem. „Chtěl jsem rohož, ale vidím, že ty velké všechny odvezli. Tak příště.“

Muž se podíval na mince v dlani a nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Nechápu to,“ řekl zmateně. „Na každé jsem prodělal měďák. Proč jsem to udělal?“

Nechal jsem ho jeho tápání. Já věděl proč. Někdo z čarodějů ho zhypnotizoval. A protože Mayers s Fedorem si víc všímali svého druha než prodavače, musel to být Janick. Otázkou bylo, zda si to uvědomoval. Hypnóza je velmi zvláštní věc, v lecčem se přeceňuje, ale v něčem zase podceňuje. Alespoň tak se to psalo ve starých textech. Jak to s Janickem bylo doopravdy, se bohužel už nedozvím. Jedno jsem však zjistil – recepty v knize, kterou jsem mu přenechal, fungovaly. Cenná informace.

Překvapivé setkání

Poslední noc v Krachtiburgu jsem se rozhodl přečkat v namátkou vybraném podniku. Patřil k dražším a volný byl jen nejmenší pokoj, což mi vyhovovalo. Nechal jsem si přinést nahoru večeři, láhev dobrého vína, seděl jsem a jen tak přemýšlel o posledních týdnech. V Krachtiburgu se odehrála spousta věcí, o nichž jsem věděl méně, než bych si přál. Muž, jemuž jsem vyměnil meč za knihy a který nějakým záhadným způsobem dokázal probudit jeho ničivý potenciál, komando únosců; obyvatelé kvadrupu patřící k prvotním usedlíkům po Velké válce a specifická magie náležící k jejich běžnému životu. Co byli zač, jak to, že měli takové schopnosti? Ninjové pátrající po magických artefaktech. Pracovali pro některého ze šlechticů, nebo to byla soukromá aktivita jejich klanu? A samozřejmě stará báze Maaterenditů. Lákala mě opravdu hodně, zvlášť když jsem měl k dispozici klíč. Jenomže všechny nesouvisející události dohromady vytvářely enormně nebezpečnou situaci – nepřehlednou a vražednou. Uvědomil jsem si, že mé nezávazné rozmýšlení se změnilo v šachovou partii, kterou jsem hrál sám proti sobě. Mé horší, zvědavé já nechtělo pryč. Ne, neměl jsem důvod se tady zdržovat, předestřel jsem mu důrazně. Ne tak silný důvod, abych kvůli němu vstoupil do hry podobající se zápasu v aréně – labyrintu, kde člověk nezná pravidla a tuší, že kromě předem známých soupeřů mu každou chvíli vpadne do zad někdo další; navíc za každým rohem jsou nainstalované vražedné pasti a nástrahy. Zhluboka jsem se nadechl. Odjet bylo dobré, prozíravé rozhodnutí, jedno z mála takových v mém životě. Že bych konečně po desetiletích na stezce alespoň trochu zmoudřel? Nebo za to mohla Liama a postrčila mě k tomu, abych změnil vzduch? Je lepší považovat se za moudrého než za naivního hlupáka. Tím jsem to všechno uzavřel.

Rozložil jsem na postel své věci a kompletně vysypal brašnu i tornu, abych vyházel všechny zbytečnosti, které se v nich v průběhu pobytu v Krachtiburgu nasbíraly. Ve městech je to tak pokaždé, jakmile člověk nemusí táhnout náklad na vlastních zádech, shromažďuje spoustu věcí. Dvě rezervní košile – jedna bude muset stačit; kalhoty, v nichž jsem se pohyboval na místech vyžadujících společenštější oděv než můj obvyklý jelenicový komplet určený do lesa a stepi – zbytečné; drobné mince, podrobná mapa Hnědé bažiny od Schantila. S tou jsem se loučil jen nerad, v průběhu času jsem získal slabost pro mapy a tahle byla obzvlášť dokonalá. Nákres sídla starého barona zabývajícího se historií a sbírajícího staré manuskripty. Na samostatném papíru podrobný popis věže s knihovnou. Tady jsem se zarazil. Setmělo se teprve nedávno a já se na cestu hodlal vydat až k ránu, kdy jsou oči hlídek unavené a mozek víc než o případných uprchlících uvažuje o teplé snídani a pohodlné posteli.

Úplně na dně brašny jsem našel v zamaštěném papíru zabalený nůž. Kuchyňský nůž s tuhou čepelí a rukojetí vhodnou pro ženskou ruku. Byl to jeden z těch, které jsem koupil Liamě místo jejích dosluhujících s úzkými vybroušenými čepelemi, s nimiž si koledovala o nepříjemné pořezání. Tenhle zůstal v brašně. Tak urputně jsem se ji snažil vypudit z mysli, a tak nečekaně se do ní pořád vracela. Nůž rozhodl. Je lepší něco dělat než sedět, čekat a přemýšlet nad hloupostmi.

Převlékl jsem se, po chvíli váhání odložil na postel nadbytečné šaty, ale všechno ostatní si zatím ponechal. Na krátké pochodování po městě toho nebylo moc a já nepočítal, že se do věže barona Sortona budu šplhat s veškerou bagáží. Vzal jsem i balík s knihami, které jsem až na jednu chtěl nechat v některém ze svých skladišť. Zatím jsem se nerozhodl, zda u Brahma nebo Schantila. Nadbytečné věci nepohodlné pro šplhání po zdi prostě odložím někde do trávy a po vloupání si je zase vezmu.

Zhasl jsem lampu, chvíli seděl jen tak potmě a čekal, až si oči zvyknou. Teprve poté jsem otevřel okno. V místnosti bylo původně teplo a při prvním závanu studeného vzduchu mě roztřásla zima, rychle to však přešlo.

Neměl jsem žádný konkrétní důvod neopouštět pokoj obvyklým způsobem – snad jen pocit, že by nikdo nemusel vědět, kdy konkrétně jsem odešel. Pamatoval jsem si, že pod oknem je pruh udupané hlíny. To mi vyhovovalo. Tornu na ramena, brašnu k boku a popruh převázat pojistným řemenem. Vyhoupl jsem se do okna a s rukama opřenýma o parapet jsem se čelem ke zdi opatrně spustil dolů. Pak jsem se špičkami nohou lehce odrazil od stěny a dopadl do hlubokého podřepu. Zvuk mého skoku zanikl v halasu pronikajícím ze sálu ven. Obchodníci nemohli obchodovat, tak aspoň pili. Škoda plýtvat časem, souhlasil jsem s nimi.

Město už jsem znal víc než zevrubně a k obydlí starého barona jsem se bez bloudění blížil oklikou; úzkými uličkami, o nichž jsem předpokládal, že se do nich hlídkám, nedávno naverbovaným příslušníkům Konventu, nebude chtít. Podobně jako já smýšlelo víc lidí, než jsem čekal, a občas bylo v nepřehledných zákoutích téměř rušno. Relativně – vzhledem k pozdní noční hodině a zastrčenosti okolí.

Že za rohem někdo stojí, jsem věděl dřív, než mě oslovil.

„Určitě máš pár drobásků, kterýma mě chceš podarovat.“

Spolu s chraplavými slovy ke mně dosáhl pach laciné kořalky. Muž v napnuté ruce držel tesák a mířil jím na mou hruď.

Já zase měl nůž, ale on o něm nevěděl.

„Ale jistě,“ řekl jsem, ukročil do boku, obemkl mu zápěstí prsty, potáhl k sobě, současně přetočil jeho paži do malíkové polohy a jediným trhnutím mu vykloubil loket.

„Mlč, nebo tě zabiju,“ šeptl jsem a nohou jsem odsunul upuštěný tesák.

Sténal se zatnutými zuby a chvěl se, neodvažoval se ani hnout. Sáhl jsem do kapsy, kde jsem měl v kusu látky zabalenou hrst měděných mincí, vtiskl mu ji do dlaně a dalším škubnutím vrátil kloubní hlavici do pouzdra. To už nevydržel a zhroutil se k zemi. Těch pár mincí se mu bude hodit, než bude moci pravačku alespoň částečně používat. A třeba se přitom naučí žebrat úspěšněji. Při jeho rváčských schopnostech to byl lepší způsob, jak si vydělat na živobytí. Pokud samozřejmě nechtěl normálně pracovat. O tom jsem ale pochyboval.

Zbytek cesty jsem už absolvoval bez dalších problémů a krátce po půlnoci jsem postával za chatrnou zdí ohraničující baronovo skromné sídlo. Plán, který jsem se naučil nazpaměť, nelhal, přesně podle něj jsem objevil chodníček vedoucí okolo hospodářského stavení k robustnější vyšší stavbě, zřetelně se rýsující proti hvězdné obloze. Někde mezi oběma budovami měla stát věž, kus stranou, utopená mezi stromy.

Zahrada byla tichá, pás chodníku připomínal světlou stuhu vinoucí se temnou přerostlou vegetací. Jednou nebo dvakrát jsem z něj sešel a pod nohama mi okamžitě zašelestilo spadané listí. Zahradník nebyl nejpečlivější. Pokud starý baron někoho takového vůbec zaměstnával. V půli cesty mezi oběma budovami jsem se zastavil, vysoké stromy zastiňovaly nebe, měl jsem problém se zorientovat. Věž jsem objevil až po dlouhém rozhlížení, splývala se štíhlými stromy, mezi nimiž stála. Podle vůně a pichlavých větví to byly obzvlášť velké jalovce.

Po celou dobu potulování po Sortonových pozemcích jsem nezaslechl jediný zvuk. Očekával jsem hlídací psy, nebo alespoň nějakou stráž, ale nikde nikdo. Vysoká tráva byla vlhká buď bohatou večerní rosou, nebo dokonce sprchlo. V plátěných a nikoliv kožených kalhotách bych byl úplně promáčený. Konečně jsem stál u paty věže. Nahmatal jsem kameny a mezi nimi široké spáry, část pojiva se dávno vydrolila. Neměl by být velký problém dostat se nahoru.

Zvrátil jsem hlavu k obloze. Výška se obecně odhaduje špatně, a ještě víc za tmy. Dřevěná stavba kruhové terasy zvětšující obytný prostor se nacházela deset dvanáct metrů nade mnou, po chvíli obcházení a hledání jsem proti nebi objevil příčný trám vyčnívající ze zdi. Na ten plánek přímo upozorňoval jako na vhodný pro zaklesnutí kotvy s lanem. Také řešení a snazší než se drápat po zdi. Zatímco jsem se rozhodoval, zahlédl jsem nedaleko kovový lesk kování. Až hmatem jsem zjistil, že jsem objevil dveře. Ze zkušenosti jsem věděl, že i lidé, kteří jinak bezpečnostní opatření hodně zanedbávají, si obstarávají dobré zámky. Taky jsem nebyl nijak zručný kasař a neměl jsem s sebou žádné nářadí. Přesto jsem si dřepl k zámku, abych odhadl, o jak dobrý mechanismus se jedná. Bohužel, nahmatal jsem dvě klíčové dírky, větší a menší, obě členité. Nešlo o primitivní mechanismus, který bych dokázal zvládnout. Spíš náhodou než záměrně jsem vzal za kliku – a dveře se otevřely. Bylo odemčeno. Tolik k mé snaze obstarat si podklady pro nezvanou návštěvu baronovy knihovny.

Z absolutní temnoty na mě dýchl suchý, studený vzduch. Nic to neznamenalo, ve věžích se teplo obvykle drží až v horních patrech. Po zdi, po laně, nebo po schodech? Mohla to být léčka, ale nepředpokládal jsem to. Okolí vypadalo pusté a klidné, a co víc – vnímal jsem ho jako klidné a pusté. Vešel jsem dovnitř, zavřel za sebou a bez pohybu několik minut naslouchal a čichal. Než si nos zvykne, dokáže odhalit spoustu pachů, které člověka mohou varovat. Tma působila dojmem čistoty a sucha. Žádný trus hlodavců nebo ptáků, žádná vlhkost, minimum prachu. Vnitřní zeď se zdála na pohmat mnohem udržovanější než vnější. Poslední dlouhý výdech a nádech, vše nasvědčovalo tomu, že jsem zde sám. Sáhl jsem do kapsy pro lampičku a pod ochranou pláště škrtl zápalkou. Další věc, na kterou se člověk spoléhal ve městě, kde oheň nepředstavoval životní nutnost. Vznícení fosforové hlavičky jsem využil k letmému rozhlédnutí a pak jsem hned plamen zakryl. Dobře udržovaná dřevěná vestavba věže a bytelné schodiště. Nic jiného se v přízemí nenacházelo. Teprve když jsem měl k dispozici jen úzký kužel světla zlodějské lampy, vydal jsem se po točitých schodech nahoru.

Držel jsem se vnějšího okraje, ale stejně jsem se nevyvaroval občasného zapraskání dřeva. Z mohutné trámové konstrukce tvořící vnitřní vestavbu věže vycházel jemný pach pryskyřice a mořidla. První obytné patro. To, že byly dveře opět odemčeny, mě už nepřekvapilo. Rozhlédl jsem se jen natolik, abych se přesvědčil, že je místnost vyplňující celou plochu věže prázdná. Židle, postel, stůl, dvě skříně, na zemi obyčejný, prošlapaný koberec, přenosná kamínka na dřevo napojená do kouřovodu vyvedeného ven speciálně proraženým otvorem ve zdi. Prosté, ale pohodlné s dostatkem prostoru, pro skromného milovníka východů a západů slunce dokonalé bydlení.

Další schody, až teď jsem si uvědomil, co mi bylo divné už od prvních okamžiků výstupu – stupně byly neobvykle nízké. Tentokrát jsem se nedostal ke dveřím, ale k poklopu ve stropu – podlaze. Zkusmo jsem do něj zatlačil a bez velkého odporu se začal nadzvedávat, dokonce ani nezaskřípal. Zvedl jsem ho jen natolik, abych se protáhl dovnitř a on mi při tom nepřepadl na druhou stranu.

První, co mi skromný paprsek lampičky ukázal, byl komín knih vystavěný na podlaze jen kousek od poklopu. Namířil jsem světlo výš a spatřil jsem knihovnu táhnoucí se podél zdi ze tmy do tmy. Dostal jsem se na správné místo. Zhluboka jsem se nadechl a ucítil vůni starého papíru, pergamenu, kůže. Někdo by odér velké starobylé knihovny označil za pach, ale pro mě představoval spousty informací a vědění ukrytého na stovkách a tisících popsaných stránek, možnost nahlédnout do myšlenek dávno mrtvých lidí, poučit se od nich, dozvědět se víc. Měl jsem několik hodin na to, abych se tady zorientoval a zkusil najít něco zajímavého. Nic víc jsem si od hledání nesliboval, ale už jsem kvůli příležitosti nahlédnout do starých záznamů, dokladů o lidském vědění, podnikl i mnohem náročnější výpravy.

Cvak. Znělo to jako odklopení stínítka lampy. A protože prostor osvětlilo nažloutlé světlo, bylo to víko lampy. Udělal jsem opatrné čelem vzad za zvukem. Ruce jsem měl od těla, aby bylo vidět, že nedržím žádnou zbraň. Spatřil jsem muže sedícího za stolem zaplněným knihami, lampa po jeho levé ruce osvětlovala věkem poznamenanou tvář, stíny měnily vrásky v hluboká temná údolí, list bílého papíru před ním odrážel světlo, až vypadal jako zářící světlý obdélník. Nevypadalo, že by se snažil sáhnout po zbrani, možná ani žádnou neměl. V temných očních důlcích se leskly oči zviditelněné rozptýleným světlem. Pozoroval mě bez náznaku strachu, pokud se v jeho tváři objevila nějaká emoce, byla to zvědavost a jisté pobavení. Jak pomalu oddechoval, stín kalamáře s perem mu pomalu běhal po hrudi sem a tam.

„Dobrý večer, pane,“ pozdravil jsem. „Předpokládám, že jste baron Sorton.“

„Předpokládáte správně,“ potvrdil.

Byl to starý hlas okoralý dlouhým nepoužíváním. Ale ne stařecký, na to se v něm skrývalo příliš mnoho zájmu.

„Kdo jste a co zde pohledáváte?“

S výhrůžkami ani rozhořčením se nenamáhal.

„Jmenuji se Koniáš a přišel jsem si prohlédnout vaši sbírku knih. Bez dovolení, přiznávám.“

„Zajímavé. Prohlédnout…“ řekl. „A odkud jste se dozvěděl, že vůbec vlastním nějaké knihy? A proč vás tak zajímají?“

„Řekněme, že máme společný zájem – historii. A lidé, kteří pro mě staré tisky shánějí, mě upozornili, že máte několik velmi zajímavých kousků.“

Má odpověď ho pobavila.

„Proto jste je přišel ukrást.“

Žádné obviňování nebo rozhořčení, pouze faktické konstatování.

„Přiznávám, že jsem o tom dříve uvažoval. Ale vzhledem k tomu, že zanedlouho opouštím město a unesu jen omezené množství věcí, chtěl jsem si je jen tak prolistovat.“

„Na co tedy čekáte?“ zeptal se udiveně. „Pojďte dál a zavřete poklop, ať se sem netlačí studený vzduch. Mým kostem to už nedělá dobře.“

Jeho nečekaná reakce mě překvapila, ale poslechl jsem.

„Dáte si nějaké občerstvení? Kávu, víno, chléb, trochu studeného masa? Vždy si nechávám Afritzem přinést něco na noc. Spí v domě a já bych se ho nedovolal. K ránu mám vždy hlad.“

„Rád. Při potulování po cizích pozemcích a při snaze vyhýbat se strážcům vždy vytráví. Děkuji za vaši laskavost,“ řekl jsem zdvořile.

Uchechtl se a ukázal na servírovací stolek u okna. „Poslužte si, pak se můžeme vrhnout na to, co vás zajímá. A také na to, co zajímá mě.“

Krátké sbohem

Bamegi vstal z postele a přešel ke stolečku, na kterém měl složený komínek svých právě vypraných a vyžehlených šatů. Hedvábí, měkce vydělaná kůže, přesně podle jeho požadavků na míru střižený kabátec, který ho nijak neomezoval v pohybu a byl podle starého drahého receptu tak dokonale naimpregnovaný, že po něm voda stékala jako po skle. Zbraně ležely na čalouněné židli, přesně jak je tam zanechal. Všechny prvotřídní kvality – tak, aby mu maximálně vyhovovaly. Stejně jako žena, která ho pozorovala z postele. Seděla se zády podloženými polštářem, i po sexuálních hrátkách se jí podařilo vypadat upraveně a přes nahotu ne lascivně, spíš atraktivně a žádoucně. Ona představovala také prvotřídní kvalitu.

Bamegi pocítil ozvěnu chtíče, ale byla to jen ozvěna, rychle vyhasínající do ztracena.

„Jste ve vynikající kondici a vypadáte velmi dobře,“ zhodnotila jeho postavu.

Bamegi neodpověděl, neměl chuť plýtvat slovy. Rychle, ale beze spěchu, úspornými, dokonale koordinovanými pohyby se oblékl, nakonec si kolem pasu uvázal hedvábný opasek a začal do záhybů oděvu ukrývat jednotlivé zbraně.

Kurtizána ho dál pozorovala, ale nijak to nekomentovala. Pochopila, že nemá na řeči náladu.

Zbývaly poslední tři nože. Teď přišel na řadu nejmenší z nich, zbraň pro nouzovou situaci; malá, téměř miniaturní čepel, taková, aby unikla pozornosti strážných při osobní prohlídce. Proč sem vlastně přišel? napadla Bamegiho otázka. Odpovědět na ni nebylo tak jednoduché, jak se na první pohled zdálo.

„Víte, já si myslím, že vás to vlastně ani moc nebavilo,“ trefila se do jeho myšlenek kurtizána překvapivě.

V prvním okamžiku ji chtěl zarazit, ať si své postřehy nechá pro sebe, ale pak to neudělal. Jeden z jeho požadavků na ženu, se kterou tady strávil noc, byl, aby se s ní dalo rozumně konverzovat. Tohle byla odvrácená strana jeho přání. Sice by ji umlčel jediným slovem, ale – měla pravdu. Proč sem vlastně přišel?

Klan úspěch odměňoval a on sloužil víc než dobře. Využíval všech svých kvalit, plnil nebezpečné úkoly a stoupal po žebříčku vzhůru. To pro něj znamenalo osobní výhody, lepší zbraně, lepší oblečení, lepší prostitutky. Tahle žena si už označení prostitutka ani nezasloužila, spíš profesionální společnice. Když jednal s majitelkou podniku, několikrát ho upozorňovala, že taxa, kterou platí, je za týden. A že mnohem výhodnější je sjednat si službu na dobu ještě delší. A také ho upozorňovala, že dáma, kterou si vybral, může přesto odmítnout. Tomu zpočátku nevěřil, považoval to jen za takovou hru. Teď však, když se podíval do chytrých a sebevědomých očí krásky, kterou si na chvíli koupil, si nebyl tak jistý.

Dřepnul si, aby si zavázal boty, a současně nacvičeným pohybem zasunul do pouzder na lýtkách malé nože.

Měla pravdu, ulevil chtíči, ale všechno okolo toho ho nebavilo a mohl si pomoct jednodušeji. Vybavil si svou první ženu, lacinou odkvétající profesionálku, která si s jeho panictvím vyhrála. Vybavil si, jak se tehdy nemohl dočkat a jak dlouho se později v myšlenkách jejich hrátkami obíral. Tehdy a ještě nějakou dobu později ho sex bavil, měl ho rád stejně jako ostatní muži. Co se s ním stalo? Dnes, i když v luxusním domě se ženou, kterou by mu každý záviděl, to nebylo ono. Jaké to bude příště?

„Myslím, že už vás neuvidím. Žádná z nás vás neuvidí,“ pronesla kurtizána, zvedla se z postele, přešla ke stolku a nalila si z karafy do sklenice vodu.

Byla krásná, zkonstatoval ještě jednou napůl překvapeně. I teď, po všech těch hodinách, v sinalém světle umírajícího dne. A měla pravdu. S překvapivou jistotou si uvědomil, že dokud nepřijde na kloub tomu, proč pro něj ztrácí cenu to, o co kdysi usiloval, bude se ženám vyhýbat.

Poslední tkanice uvázaná, meč za pasem na svém místě jako vždy. Neptala se, jak je možné, že se nebojí chodit ozbrojen dlouhou zbraní, když venku řádí Konvent se svými podivnými pravidly.

„Sbohem,“ pozdravila ho, teď už v dlouhých rozepínacích šatech z téměř průsvitného mušelínu.

Oblékla si je jen tak rovnou na holé tělo. Vypadalo to, Bamegi hledal vhodný výraz, ale napadala ho jich najednou celá spousta a nedokázal vybrat ten správný… prostě skvěle.

Zvlášť když první knoflík, který si obtěžovala zapnout, blokoval nejužší místo úžlabiny jejích ňader a poslední stěží zakrýval nahý klín.

„Vypadáte úchvatně,“ pronesl kompliment, aniž by to původně zamýšlel, a naznačil úklonu na rozloučenou.

„Děkuji, ale vás to stejně nezastaví,“ odpověděla.

Nezkoumal, co svou poslední větou myslela doopravdy.

Ve chvíli, kdy opouštěl luxusně zařízenou vilu utopenou v divoce působícím, ale pečlivě udržovaném parčíku, už se cele soustředil na připravovanou akci a vše s ní související. Vrtalo mu v hlavě, co Varatchi tím, že Konventu poskytnul informaci o zabijákovi s mečem, sledoval. Logičtější bylo získat meč pro sebe. Jenomže Varatchi vždy uvažoval v širších souvislostech.

Bamegi dorazil na místo setkání včas, přesto už Jeho Excelence Varatchi v doprovodu tří vysokých důstojníků císařské armády a pěti Bamegiho mužů čekal před bránou vedoucí na pozemky jeho rezidence. Skupinu ozařovala jediná pochodeň, kterou držel jeden z vojáků.

„Máte na ochranu pouze devět lidí,“ zkonstatoval Bamegi, jakmile se vyhoupl do sedla koně, kterého pro něj držel Kuzbos.

„Předpokládám, že vaše muže mohu počítat aspoň za dva, nebo ne?“ pronesl Varatchi beze stopy ironie a vážně se podíval na velitele ninjů.

„Samozřejmě, pane, ale i tak je to málo,“ odpověděl Bamegi stejným tónem. „Muž vašeho postavení má spoustu nepřátel disponujících značnou mocí.“

V porovnání s důstojníky ve zdobených pancířích to vypadalo, že jsou jeho muži oblečeni jen do prostých tmavých oděvů a nemají žádná brnění. Zdání však samozřejmě klamalo, pod kabátci měli kvalitní kroužkové zbroje, nejlepší, jaké bylo možno získat.

„Vždy se mohu spolehnout na síly hlavního vyšetřovatele Konventu, barona Karlonise, který velí této akci. Chci jen osobně dohlédnout na to, aby dostal přesné informace a nikdo mě nemohl v budoucnu obviňovat, že jsem nepomáhal Konventu s řešením této kritické situace,“ odpověděl Varatchi s jen napůl skrytým pobavením.

„Rozumím, pane,“ odpověděl stroze Bamegi a přemýšlel, komu bylo toto rétorické cvičení určeno.

Koně neklidně přešlapovali, sedlání uprostřed noci nebylo až tak obvyklé, navíc zvířata cítila napětí svých pánů.

Nejprve zaslechli dusot kopyt, potom se zpoza vzdáleného rohu vynořil dlouhý had světel. Bamegi nemusel vydat jediný pokyn, ninjové Varatchiho okamžitě obklopili, zdánlivě stále bez připravených zbraní. Jen Varnet, zastávající pozici střelce, držel v levé ruce skryté za tělem koně kompozitový luk. Šlo o zbraň vyrobenou z volí rohoviny, zvířecích šlach a pečlivě vybraného jasanového dřeva, uzpůsobenou k maximální razanci výstřelu a současnému užití z koňského sedla. Speciálně navržené hroty šípů byly určeny k prorážení těch nejlepších zbrojí. Varnetovým úkolem bylo v případě, že by došlo ke konfliktu, zastřelit velitele nepřátelské skupiny.

Vojáci se Varatchiho chránit ani nepokusili, a to Bamegimu napovědělo, že to nejsou jeho vlastní lidé, ale pozorovatelé z řad císařského vojska případně i jiných šlechticů. Ale proč tu Varatchi neměl vlastní lidi? Jeho soukromá armáda čítala permanentně deset tisíc mužů ve zbrani. V případě potřeby jich mohl povolat ještě jednou tolik. Nejsou tady, aby je nemohli vyslýchat vyšetřovatelé Konventu, případně kdokoliv jiný, odpověděl si sám. Oni sami – ninjové, byli úplně jiná záležitost. Kdyby to bylo nutné, Varatchi by jim přikázal, aby se na několik let ztratili z povrchu zemského, a oni by bez jakéhokoliv protestování poslechli.

Čelo průvodu dorazilo, většina jezdců byla vybavena velkou, téměř metr dlouhou pochodní. Za předvojem následovali velitelé.

Hlavní vyšetřovatel Konventu, vikomt Karlonis, se na noční výpravu oděl do slavnostního formálního oděvu, těžký brokátový plášť splýval koni přes zadek až k ocasu, výrazné, zlatem zdobené nárameníky pableskovaly ve svitu pochodní.

„Jsem velice potěšen, že Konvent má ve svých řadách muže činu, jako jste vy, vikomte,“ chopil se slova a iniciativy Varatchi ve chvíli, kdy mu hlavní vyšetřovatel složil formální zjednodušenou poklonu určenou pro pozdrav z jezdeckého sedla.

„A že jste schopen reagovat tak rychle. To není zvykem ani v armádě. Ale k našemu problému,“ nedovolil Varatchi Karlonisovi zareagovat na kompliment. „Mí lidé zjistili, že muž odpovědný za masakry provedené pomocí magického artefaktu tady v Krachtiburgu je hrabě Lakel Lumbi. To jsem naznačil už v oficiálním dopise, který jsem vám poslal.“

„Ale bez konkrétního jména, napsal jste pouze, že jde o šlechtice. Opravdu je pachatelem Lakel Lumbi?“ zareagoval Karlonis nadšeně.

„Důkazy jsou nezvratné,“ stvrdil Varatchi Lumbiho osud. „Máte na to mé slovo a později, bude-li to nutné, zajistím i svědky. Navíc, rád vás tam se svými lidmi zavedu. Nemůžeme riskovat, že ten nebezpečný člověk uteče.“

Bamegi si všiml, že jeden z Karlonisovy suity se ke svému pánovi naklonil a něco mu šeptá.

Tichému dohadování nevěnoval nikdo v okolí pozornost a ninja podle toho usoudil, že k takovým hovorům dochází pravděpodobně velmi často.

„To je Afronzi. Člověk bez původu, ale myslí mu to. Jen díky němu se hlavní vyšetřovatel drží v sedle tak dlouho. Dávejte na něho pozor, chci ho živého,“ všiml si Varatchi, co Bamegiho zaujalo, a hned toho využil.

„Pánové!“ Karlonis se rozhlédl po průvodcích. „Dnes v noci připomeneme všem sílu Konventu a jeho důležitost v potírání přízraků minulosti!“

Ne všichni vypadali nadšeně. Něco jiného bylo projevovat horlivost za dne v pohodlí kanceláří a audienčních sálů, něco jiného v sedle za tmy, usoudil s lehkým pobavením Bamegi.

Varatchi pobídl koně a následován svou ninjovskou osobní stráží vyrazil do tmy.

„Není to příliš riskantní, pane?“ křikl Bamegi, když nechali město a jeho světla za zády.

Nelíbilo se mu, že nese odpovědnost za bezpečí tak mocného muže. I pouhý pád z koně mohl znamenat těžké zranění, případně smrt, navíc svou předchozí poznámku o mnoha nepřátelích myslel vážně. Dokázal si představit, že by v případě politické krize jiný šlechtic zaútočil oddílem i o síle několika set mužů jen proto, aby Varatchiho zabil. Samozřejmě, nebylo to pravděpodobné, ale…

„Cesta je dobrá, znám ji,“ nenechal se Varatchi zviklat ve svižném tempu. „Je to jen sedm osm kilometrů daleko a já potřebuji udržet jejich krev zpěněnou vzrušením. A to jízda tmou zařídí.“

Varatchi měl v plánu víc než pouhé udání hraběte Lumbiho Konventu. Bamegi se dál soustředil jen na rytmus pohybů svého koně a snažil se neotáčet příliš často, aby ho světlo pochodní za ním neosvětlovalo. Kde leží staré kamenné sídlo rodu Lumbiů, dobře věděl a nepotřeboval hledat odbočku.

Zanedlouho stáli před temnou masou tvrze z dob, kdy Lumbiové byli chudí, drzí a bezohlední a malé války mezi šlechtici patřily k dennímu pořádku.

Bamegimu se pevnost líbila. Původní stavitel využil jedinou skálu široko daleko a použil ji jako základ pro východní a severní hradbu. A i ta, stavěná z kamene získaného právě hloubením ve skále, poskytovala odhodlaným obráncům dobrou šanci.

Ohnivý had se zastavil před bytelnou, dobré čtyři metry vysokou branou.

„Je zavřeno,“ řekl překvapeně Karlonis.

Bamegi se na hlavního vyšetřovatele úkosem podíval. Začínal si myslet, že svou omezenost nepředstírá. To měl pán hradu vítat z dálky viditelný přepadový oddíl s otevřenou náručí?

Kdyby hlavní vyšetřovatel přikázal zhasit pochodně, měli jakous – takous šanci na překvapení. A Varatchi to nenavrhl, pravděpodobně záměrně.

„Nemáme obléhací výbavu,“ Karlonis vypadal víc a víc vyvedený z míry.

Jeden z dychtivějších ozbrojenců už mezitím podrobně zkoumal překážku stojící jim v cestě. Bamegi raději pohledem pečlivě propátrával hradbu, ale zdálo se, že odvážlivce žádné překvapení nečeká; nikdo se mu nechystal na hlavu svrhnout kámen nebo vědro s roztavenou smůlou.

Pevnost vypadala opuštěně.

„Brána je zavřená, ale není zajištěná!“

„Dejte se do práce, ať už jsme uvnitř!“ vrátila se Karlonisovi jeho předchozí energie.

Bamegi se podíval na svého velitele, ale Varatchi zachovával pokerovou tvář. Pokud byla otevřená brána jeho práce, nechtěl, aby se to kdokoliv dověděl.

Dva muži na každé straně zabrali a železem vyztužená křídla se začala se skřípotem pomalu rozevírat, nedočkavé světlo pochodní vtrhlo na nádvoří hradu jako první.

Prostor nebyl prázdný. Uprostřed prostranství čekal jediný muž. Někde pod podloubím lemujícím nádvoří muselo hořet alespoň pár pochodní, protože stál v pásu polostínu vrhaného klenbou. Bamegi nebyl schopen rozeznat podrobnosti, viděl jen, že neznámý drží v ruce meč. Podle lesku na sobě měl kyrys s kompletní ochranou paží včetně rukavic, helmu však nikoliv.

„To je hrabě Lumbi,“ řekl tiše Varatchi.

„Vzdejte se, čaroději! Za vlastnění a používání magického artefaktu budete po právu potrestán!“ vykřikl ječivě Karlonis.

Hrabě se ani nepohnul a nezareagoval na žádnou z dalších výhrůžek. Bamegi mezitím pozoroval okolí. Ani v jednom z oken se nerozsvítilo, nikde neviděl střelce – tři desítky lučištníků by rychle zvrátily situaci ve prospěch osamělého muže a rozhodly kdo s koho. Ze zdí hradu a temných obdélníků oken vyzařovala opuštěnost a – smrt. To Bamegiho znepokojilo, vjem byl silný a on netušil, co ho způsobuje.

„Smeťte ho z povrchu zemského!“ vydal rozzuřený Karlonis likvidační rozkaz.

Do pohybu se dali první dva jezdci a za nimi další dva.

Nemají kopí, uvědomil si Bamegi okamžitě, budou muset bojovat zblízka, a pokud je hrabě chladnokrevný, dokáže jim to ztížit.

Lumbi byl chladnokrevný. Čekal do posledního okamžiku, rychlejšího z koní sekl po krku, překvapivě se prosmýkl před ním na druhou stranu a zasáhl i jezdce z druhého páru. K zemi padli kůň a muž, divoké ržání se spojilo se sténáním. Bez rozkazu se do útoku vrhla další skupina a najednou bylo nevelké nádvoří přeplněné, jezdci si překáželi navzájem a postava s mečem se prodírala mezi nimi, případně mezi sloupy podloubí.

Ržání a křik mužů získaly na síle, odrážely se od hradby a vymazaly klid noci do nicoty.

„Jde hlavně po koních,“ pronesl Kuzbos a Bamegi s ním souhlasil.

To už došlo i Karlonisovi.

„Dolů ze sedel! Obkličte ho a zabijte!“

Vyděšení jezdci, připravení o převahu, na niž se spoléhali, poslechli okamžitě; chaos se pomalu uklidnil a zanedlouho se okolo osamělého bojovníka vytvořil kruh nepřátel.

Kupodivu se nesnažil utéct a vyčkával.

Dříve než se vojáci Konventu rozhoupali k akci, vyrazil sám do útoku. Bamegi nevěřícně sledoval, jak jeho meč prosekává zbraně protivníků a vyrývá do obklíčení dlouhé krvavé brázdy. Najednou se mu postavil někdo velmi zručný, jatka se na okamžik změnila v souboj dvou školených šermířů. Lumbi se chvíli bránil, pak se vmykem dostal do výhodnější polohy, ale jeho soupeř se zachránil bleskovým odsunem a reverzní sek vykryl.

Lumbi však opět zdánlivě nesmyslně zaútočil, ocel naříkavě zařinčela, čepel prošla čepelí a bojovník skončil v prachu s rozťatým krkem. Jako by to byl signál, celá vlna mužů se na hraběte vrhla současně, jen jejich počet a váha by stačily, aby ho uvěznili u zdi a utloukli pěstmi. Nikdo se však k němu nepřiblížil víc než na vzdálenost jednoho kroku. Boj se změnil v jatka, muži padali mrtví i zmrzačení, někteří s torzy zbraní v rukou, jiní s výrazem nepochopení, kdy vůbec nepostřehli, jak k nim smrt přišla.

Poslední zařinčení, poslední výkřik. Nikdo další není schopen boje, zhodnotil realisticky situaci Bamegi, ale část jeho já na něj křičela, že to není možné, že nikdo není schopný pobít třicet lidí, a sám přitom přežít.

Příšernou scenérii osvětlovaly pochodně ležící tam, kde je jejich původní majitelé odhodili.

Na periferii zorného pole zahlédl Bamegi pohyb, teprve když Karlonis vyrazil tryskem vpřed. Pochopil, že Varatchi jeho zvíře plácl po zadku. Zahlédl také záblesk něčeho lesklého, co Varatchi skrýval v dlani. Nešlo jen o obyčejné plácnutí.

Karlonis byl tak vyděšený, že ještě než dorazil ke krví zbrocené postavě vyčkávající uprostřed zástupů mrtvých, spadl z koně.

„Bojujte, bojujte, hlavní vyšetřovateli!“ křikl za ním Varatchi.

Karlonis se postavil, vyděšeně se rozhlédl okolo a pak při pohledu na krví pokrytou postavu vysokého hraběte pomalu sáhl po krátkém mečíku, který nosil spíš na ozdobu, než že by šel skutečně použít v boji. Zvedl ho před sebe jako nějakou magickou relikvii, která ho může pouhou přítomností ochránit. Lakel Lumbi zůstal kupodivu stát a naklonil hlavu na stranu. Byl tak překvapen pitoreskní figurkou, která stála proti němu? Možná ano, to mu však nebránilo, aby po nakročení nezaútočil vodorovným, nijak rychlým machem dávajícím Karlonisovi spoustu času k úniku. Ten se však ani nepohnul, jeho meč padl do krví zbroceného prachu současně s jeho hlavou. Z průvodu hlavního vyšetřovatele zbyl v sedle jediný muž – rádce Afronzi, který se prozíravě boje nezúčastnil.

Lakel Lumbi si chvíli prohlížel těla rozptýlená všude po nádvoří a pak se zaměřil na ně.

„Budeme s ním bojovat opěšalí. Stylem vlků proti medvědovi,“ načrtl Bamegi svým mužům rychle strategii.

Varatchi je však předešel. Pobídl koně a zastavil se v bráně.

„Vážený hrabě, ctihodný Lakele Lumbi!“ promluvil zvučně. „Já, velkovévoda Rick Varatchi, císařův důvěrník, jsem svědkem, že jste bránil rodinné sídlo! Dosvědčím to před kterýmkoliv soudem. Právo stojí na vaší straně a já s ním.“

Šermíř se po krátkém váhání téměř lítostivě uklonil, Bamegimu se zdálo, že v jeho očích se s nepřirozenou jasností odrážejí plameny pochodní.

Varatchi vycouval z brány a pak teprve otočil koně.

„Pánové,“ obrátil se na tři důstojníky. „Sami jste viděli, že hlavní vyšetřovatel se neúspěšně pokusil zatknout hraběte Lumbiho přímo na území jeho sídelního hradu. Podle starého zvyklostního práva má každý šlechtic nárok bránit rodinné sídlo proti komukoliv a nemůže za to být nijak trestán. A pokud útoku odolá a přežije, důvod, který k napadení vedl, je anulován, vymazán. Pokud v něm druhá strana přesto hodlá pokračovat, ostatní urození jsou povinni zjednat nápravu. Tento zákon chránil naše předky před tím, aby se nevyhubili navzájem, a chrání i nás. Já jsem odhodlán ho respektovat.“

„Vaši odpověď čekám zítra, těch, které zastupujete, co nejdříve.“

~~~

Bamegi sledoval, jak se tři vojáci po sobě dívají. Šlo o vysoké důstojníky, bylo pravděpodobné, že jsou také šlechtici. Podle toho, jak se tvářili, starý zákon znali, jen je jeho uplatnění v takové situaci zarazilo.

„Rozumím, Vaše Excelence,“ přikývl nejmladší z nich. „Osobně souhlasím s vaším výkladem. Pokud nepotřebujete náš doprovod, rádi bychom o této – této politováníhodné události – zpravili naše přátele.“

„Samozřejmě,“ přikývl Varatchi téměř blahosklonně a naklonil se k mladíkovi. „A pozdravujte svého otce, až ho uvidíte. Připomeňte mu mé pozvání na lov. Pokud vám to služba v armádě dovolí, jste samozřejmě vítán také.“

Tři muži zasalutovali a s nedokonale maskovanou úlevou odjeli.

Varatchi teď vedl koně pomalým tempem a jel bok po boku posledního Karlonisova muže, Afronziho.

Ten se nějakým způsobem dokázal i v sedle zhroutit sám do sebe a vypadat ještě drobnější a menší, než ve skutečnosti byl. Bamegi nechápal, jak to, že ve své nemožné jezdecké pozici nespadne.

Varatchi nespěchal, občas vyděšenému mužíkovi věnoval zkoumavý pohled a odhadoval ho.

„Podle platného řádu jste se právě stal hlavním vyšetřovatelem Konventu tady v Krachtiburgu,“ prolomil nakonec ticho.

„Vzhledem k vašim osobním kvalitám je to funkce, kterou si naprosto zasloužíte,“ vložil do další věty překvapivé množství uznání.

Bamegi pochopil, že rozehrává nějakou další politickou hru – nebo jen pokračuje v té minulé.

Afronzi dosud se choulící strachem se trochu narovnal.

„Samozřejmě jen dočasným hlavním vyšetřovatelem, než pomine krizová situace,“ pokračoval Varatchi. „Takové postavení může trvale zastávat jen člověk se šlechtickým titulem.“

„A – ano, Vaše Excelence,“ podařilo se Afronzimu ze sebe vypravit.

Bamegi sledoval, jak se drobný muž vzpamatovává a přemýšlí, jak z dané situace pro sebe vytěžit co nejvíc. Ještě před okamžikem nepochyboval, že zemře.

„Kdyby se vám ale nějakou nešťastnou náhodou něco přihodilo,“ uvažoval Varatchi nahlas, „stal bych se, jako šlechtic s nejvyšším postavením na území města, hlavním vyšetřovatelem já. Samozřejmě také dočasným, protože jsem nesložil přísahu.“

Afronzi přestal dýchat. Dobře věděl, co slova jako nešťastná náhoda znamenají. Hrůza a naděje se v něm přelévaly jako vlny.

Bamegi zavrtěl hlavou, když zahlédl, jak se Darnetovi jedoucímu půl koňské délky za Afronzim zaleskl v ruce nůž. Pak musel zavrtět hlavou ještě jednou, aby zabrzdil Gaspra, který si ohrnul rukáv a promnul si prsty. Vykládali si slova svého zaměstnavatele příliš přímočaře.

„A– ano, přesně tak by to podle platných pravidel bylo,“ potvrdil Afronzi.

Bamegi zaznamenal, že zavírá oči, aby neviděl, odkud smrtící útok přijde.

„Na druhou stranu mám sám spoustu práce s vlastními záležitostmi,“ prohlásil téměř lítostivě Varatchi. „Pokud bychom spolu dobře vycházeli, možná bych dokázal zařídit, abyste byl v co nejkratší době jmenován například vikomtem. Tím pádem byste si hodnost hlavního vyšetřovatele podržel natrvalo. Vikomt Karlonis, tuším, umřel bezdětný. Mí genealogové brzy ověří, zda jeho rod opravdu vymřel. Pak by povýšení schopného muže, jako jste vy, do šlechtického stavu vyřešilo i spoustu drobných problémů s dělením jeho léna a podobně. Uvažujte o tom…“

S posledním slovem Varatchi pobídl koně a nechal Afronziho o samotě. Bamegi okamžitě vyrazil, aby veliteli kryl záda. Nedokázal se ubránit obdivu. Varatchimu se podařilo zpacifikovat v Krachtiburgu Konvent, a ještě na jedno z nejvyšších míst inkviziční hierarchie dosadit svého člověka. Afronzi se právě stal jeho mužem, o tom nemohlo být pochyb.

„Zítra budou zrušena veškerá opatření Konventu a život ve městě se vrátí do obvyklých kolejí. Doufám, že Koniáš tady ještě je a nezměnil svůj původní záměr prozkoumat tvrz Maaterenditů,“ promluvil Varatchi, když Bamegi využil širší cesty, aby mu jel bok po boku.

„Obávám se, že už je pryč,“ nesouhlasil ninja. „Místní situace se z pohledu někoho zajímajícího se o magické artefakty stala velmi mírně řečeno poněkud znepokojující. A on je opatrný. Pokud zde však z nějakého důvodu zůstal, objevíme ho,“ dokončil a přitom přemýšlel, jak to bude doopravdy.

Milovníci knih

„Jsem poněkud unaven, pane Koniáši.“

Baron Sorton se na mě téměř omluvně podíval.

Uvědomil jsem si, že naše fascinující diskuze trvala mnoho hodin. Prakticky celý den.

Zvedl jsem se ze židle a formálně se uklonil přesně podle císařské etikety.

„Děkuji vám za váš čas, barone.“

Až teď jsem si uvědomil, že mám otlačený zadek, z dlouhého hrbení se nad knihami mě bolí záda a žaludek se smířil s tím, že mi někdo definitivně prořízl hrdlo a on už nikdy žádné další jídlo nedostane. Slunce postupně začalo ztrácet zářivou sílu, půlka noci a většina dne se ztratily uprostřed starých textů, map a jen částečně srozumitelných zasvěcených poznámek kronikářů.

Baron Sorton vypadal tak, jak jsem se já cítil, přesto se netvářil, že hodlá naši studijní, z mého hlediska extrémně zajímavou a oboustranně prospěšnou, seanci definitivně přerušit. „Jste fascinující člověk, předpokládám, že Koniáš není vaše pravé jméno,“ poznamenal.

Byl zvědavý podobně jako já.

„Ano, je to falešné jméno,“ připustil jsem, „ale používám ho již mnoho let. Je, řekněme, mé nejoblíbenější. Pravé vám bohužel nemohu říct.“

„Jste muž na stezce,“ odhadl. „A pokud je to nejoblíbenější jméno, postačí,“ starý baron se usmál a najednou omládl o půl století.

Podíval jsem se na toho muže na sklonku podzimu života a zatoužil, abych s ním mohl vést ještě spoustu podobných rozhovorů. Byl opravdu znalec historie i lidí, jeho knihovna měla o jednu řadu víc, než jsem přepokládal, navíc si pamatoval cokoliv, co kdy přečetl. A přečetl toho mnohem víc než já, k tomu měl talent spojovat zdánlivě nesouvisející věci. Nevěřil jsem však, že budu mít k dalším shledáním příležitost. Bouřlivé časy nepřejí knihovnám ani starým mužům.

„Navrhuji, abychom si chvíli odpočinuli a pak, budete-li mít chuť, se vrhli do dalšího kola,“ řekl.

„Bude mi ctí, pane,“ přikývl jsem. „Mezitím se seznámím s těmito tisky, abych byl v debatě lepším partnerem,“ ukázal jsem na komín několika svazků.

„Obávám se, že budete mít málo času, moc toho ve svém věku nenaspím. Každopádně já si zase prostuduji Historii osídlení Krachtiburgu a okolí, kterou jste sem tak laskavě přinesl,“ zakřenil se Sorton.

Přisunul jsem jmenovanou knihu blíž k němu. Položil prsty na kožené desky a chvíli pozoroval během desetiletí a možná i století zašlý nápis.

„Myslím, že je čas dalšího jídla,“ vrátil se do přítomnosti. „Afritz mě tu nikdy nenechává o samotě déle než jeden den,“ poznamenal. „Schody mu sice dělají ještě větší problém než mně, ale každý večer se sem za mnou vyškrábe.“

Už dříve jsem pochopil, že starý baron tráví většinu času tady – a i díky tomu mě přistihl při vloupání.

Zavrzaly schody, Afritz se asi nesnažil chodit potichu jako já, a podle toho, jak těžce stoupal, by to ani nedokázal.

Zato s poklopem to zvládl lépe, podařilo se mu ho otevřít naprosto nenápadně. Byl jen o málo mladší než jeho pán, sporý a kostnatý, s nohama prozrazujícíma, že většinu života strávil v sedle.

„Pane? Budete si přát něco speciálního?“ zeptal se s pohledem upřeným na Sortona.

V životě jsem nepotkal někoho, kdo by mě dokázal ignorovat tak dokonale.

„Víno z vinic mého syna, to dvacet jedna let staré, myslím ty láhve, co jsou ve sklepě u pravé zdi, pokud jste je nepřesunul.“

„Nepřesunul jsem je, pane,“ Afrizt se zatvářil natolik dotčeně, nakolik mu to jeho kožený obličej dovolil.

„Maso, nejlépe divočáka, k tomu nějaké bažanty a pár tetřívků. Dáte to dohromady?“ pokračoval trochu nejistě baron.

„Pane!?“ Afritz se zatvářil jako korunní princ, který byl osočen z neúcty k majestátu svého otce. „Za chvíli to tady máte.“

Z chvíle se vyklubaly dvě hodiny, což víceméně odpovídalo náročnosti kuchyňské přípravy, ale s baronem nám čas utekl rychle, protože jsme se opět zabrali do starých knih, tentokrát se zřetelem na historii místního kraje. Pak už jsme o poznání méně soustředěně pokračovali nad jídlem a s pohárem vína v ruce. To slunce právě zapadalo a knihovna prozářená téměř vodorovnými paprsky působila tak útulně a příjemně, jak jsem si představoval.

„A co pevnost Maaterenditů,“ nadhodil jsem.

„Bez naděje najít důvěryhodné materiály,“ zavrtěl hlavou. „Sám jsem po ní pátral, lákalo mě to. Historicky dokladovaná pevnost nacházející se přímo za humny a bez informací, že by byla ve válkách srovnána se zemí,“ pokrčil rameny. „Před rokem nebo dvěma se o ni opět začal někdo zajímat, a dokonce se mě nějaký historik vyptával, co o ní vím, ale nemohl jsem být nápomocen.“

Divočák byl upravený tradičně na brusinkách, brambory opečené ve slupce rovnou na rožni. Baron preferoval kvalitní suroviny a jednoduchou kuchyni. Nebyla to špatná kombinace.

„A co historie založení města?“

„Krachtiburg je nové město, založené až po Velké válce,“ odpověděl a pozvedl pohár.

„Na vědění, historii a dobrodružství ducha,“ opětoval jsem jeho přípitek.

Naši dlouhou diskuzi si užíval stejně jako já.

„Podle nejstarších zápisů se lidé nejprve usadili u řeky, ale se změnou klimatu začala být půda podmáčená a vznikající bažina v průběhu několika málo let vytlačila původní osadníky až sem, kde se město nachází dnes. V té době už tam sídlilo několik prozíravějších rodin, které odhadly, že přímo na břehu řeky to nepůjde.“

Prozíravé rodiny, případně rody… ve spojení s tím, co jsem teď o Liamě a jejích lidech věděl, to znělo zajímavě.

„Pokud by vás zajímaly nějaké další podrobnosti, musel bych nahlédnout do svého poznámkového archivu. Mám v něm nějaké opisy z nejstarších kronik. Ty se bohužel nedochovaly. Za přesnost se tedy nemohu zaručit, i když některé z opisovatelů dokážu identifikovat a říct, jak byli spolehliví.“

Přemýšlel jsem, jak co nejpřesněji zformulovat, co mě zajímá, abych přitom co nejméně upozornil na současné obyvatele kvadrupu. Napil jsem se vína, současně opět zavrzaly schody.

„Afritz po schodech chodí asi stejně rád jako já,“ řekl znepokojeně baron. „Něco se muselo stát.“

Sluha otevřel poklop v podlaze a vystoupal o tři další stupně, aby se dostal do místnosti alespoň polovinou těla.

„Pane, zástupce hlavního vyšetřovatele Konventu právě zrušil všechna omezení uvalená na pohyb zboží a lidí v Krachtiburgu a okolí. Myslím, že byste to vy nebo váš host rádi věděli.“

Tak přece jen mě neignoroval úplně.

„Ano, děkuji. Počkej na mě prosím v přízemí, půjdu také dolů,“ propustil prozatím baron svého služebníka a obrátil se ke mně.

„Stáří není nic, co by člověk přivítal s otevřenou náručí. Bohužel se mu nedají zavřít dveře, vstoupí i bez pozvání,“ pokrčil rameny. „Ač bych rád, jsem už opravdu unavený. Nevydržím bdít tak dlouho jako dříve, potřebuji si odpočinout. Budete-li chtít, můžeme v naší debatě pokračoval zítra. Zatím buďte mým hostem,“ nabídl mi a nechal mi knihovnu napospas.

Rozloučil jsem se s ním úklonou a přešel k oknu. Stromy tiše šuměly, večer se postupně měnil v noc a někde pode mnou téměř zuřivě trylkoval pták, který zřejmě nesplnil svůj denní plán.

Možná přišel správný čas zmizet. Nechat na stole vzkaz, sebrat svých pár věcí a natáhnout krok k horizontu, na který člověk nikdy nedorazí. Ale těch knih, pečlivě sesbíraných knih o minulosti našeho světa, knih shrnujících lidské vědění, knih o magii všude okolo mě… Výhodou baronovy knihovny bylo, že starý pán během let svého života oddělil zrna od plev. O pár hodin jsem své rozhodnutí určitě odložit mohl.

Pootevřel jsem okno, abych dovnitř vpustil chladnoucí vzduch, knihy, které mě zajímaly, jsem si přisunul k sobě. Město ještě zdaleka nespalo, ale ruch sem do výšky, přes baronovy zarostlé pozemky, doléhal tlumeně, bez podrobností, občas jsem zaslechl zapískání netopýra na lovu. Složil jsem se do čalouněné houpací židle a s nohama na stole se dal do čtení.

Historie poválečného znovuosídlování místního kraje přede mnou vyvstávala zobrazena v úsečných poznámkách kronikářů, obchodníků, dopisech nejrůznějších lidí, které Sorton nashromáždil a nechal svázat do několik svazků věcně nadepsaných jménem Krachtiburg. Znovu jsem si ověřil, že historie potírání magie, jak ji šíří Konvent a někteří fanatici, se od reálné minulosti liší. Po Velké válce nepřišla spravedlivá vlna nenávisti, která měla čaroděje zodpovědné za zkázu světa smést z povrchu zemského. Spíš naopak, čarodějové schopní vyrovnat se s následky použití nebezpečných zbraní, s magicky otrávenou půdou, lidmi postihnutými kletbami a zaklínáními, byli vyhledáváni, opečováváni. Ale zbylo jich příliš málo a stále jich ubývalo, protože ten, kdo válku rozpoutal, se je i po jejím skončení snažil vyhubit a používal k tomu metody nepopsatelné dnešním jazykem. Magie však stále zůstávala součástí běžného života. Odrážela se například v zápisech o léčení nemocných, o vyšetření, které provedl putující čaroděj Maverick na samodruhé ženě radního Wilarda Buckneje. Dítě bylo ve špatné poloze a narodilo by se mrtvé. Čaroděj provedl operaci, při níž rodičce rozřízl břicho, zdravé dítě vyňal a pak hned kouzlem ránu uzavřel. Pak následoval soupis toho, co mu vděčný Bucknej všechno nabídl, ale muž si vzal pouze několik magických kamenů z pokladu města a putoval dál. A podobných, ne tolik spektakulárních zápisů jsem nalezl víc.

Po stech padesáti stranách nesouvislých poznámek následovala dle datace asi třicetiletá pauza. Na listu papíru popsaném šikmým, špatně čitelným rukopisem stálo, že z následujícího období, takzvané Epochy nepokojů, se nepodařilo najít žádné zápisy. Poznámka byla podepsána Sortonovým jménem, pod čarou ještě přidal, že město bylo pravděpodobně v průběhu desetiletí několikrát vypáleno a obyvatelé před útoky hledali spásu v Hnědé bažině, která se postupně stávala člověku čím dál nepřístupnější a nehostinnější.

Další záznamy začínaly informací o tom, že kouzlo chránící město po několik generací před komáry vyprchalo a nikdo už je nedokáže obnovit, protože všichni lidé umějící manipulovat mocí byli vyhnáni nebo zabiti. Následující rok se hemžil zprávami o rozmáhající se malárii a od listopadu psal kroniku někdo jiný. Ten s velkou pompou rádoby vznešeným slohem oznamoval, že jistý mladík jménem Kaževič zjistil, že výtažek z rostliny upolín spolehlivě odpuzuje komáry.

Nepotřebujeme čaroděje! Obejdeme se bez jejich nebezpečných, zkázu přinášejících nauk! hlásal nápis vyvedený vybledlým červeným inkoustem na konci kapitoly.

Tohle se odehrálo před nějakými dvěma sty třiceti lety, nepředpokládal jsem, že se jedná osobně o Kaževiče, s nímž jsem se v kvadrupu střetl. Spíš o nějakého jeho předka, který měl vynikající znalosti botaniky a kus experimentátorského štěstí, nebo – což bylo také docela dobře možné – byl čarodějem a zařídil, aby rostlina upolín vyskytující se v této lokalitě požadované vlastnosti získala.

Našel jsem ještě čtyři další zápisy, dva z nich o stařešinovi Kaževičovi a dva o lovcích pocházejících z kvadrupu na severu města, kteří z bažiny přinesli rostliny, zvířata nebo poklady, prospěšné všem občanům města. Osm zápisů v průběhu následujících sedmdesáti let. Zdálo se, že rod Kaževičů a vlastně všichni lidé z kvadrupu měli mezi obyvateli dobrou pověst a zvláštní privilegované postavení. Pak do města přišla inkvizice a Krachtiburg se stal centrem pro výslech lidí obviněných z čarodějnictví. O kvadrupech a těch, kdo v nich žili, už ani zmínka. Další kronikář se chlubil, že za tu dobu, kdy Krachtiburg sloužil prospěchu všech lidí a hostil ve svých domech inkvizici, bylo upáleno jen třicet místních a tři sta sedmdesát tři cizinců zatčených mimo pozemky města. Dovozoval podle toho, že obyvatelstvo města je nejméně desetkrát počestnější než jiní lidé.

Po necelých třiceti letech se inkviziční soud přemístil na dvůr šlechtice, který mu poskytl prestižnější azyl, a v Krachtiburgu zůstala jen malá stanice Konventu. Ta si podle Sortonových poznámek připisovala jednoho chyceného čaroděje za dva roky, tentokrát hlavně z místních. A nikdo už nikdy se žádným život ulehčujícím objevem nepřišel.

Odložil jsem svazek kompilátů z krachtiburgských kronik, napil se vína a na okamžik zavřel oči. Robustní červené víno, které léta v sudu zbavila trpkosti a nahradila ji kouřovým sametem dubu.

Myslel jsem, že jsem měl zavřené oči jen chvíli, ale podle toho, kolik ubylo oleje v lampách a uhořelo ze svíček, jsem si na chvíli, možná pořádně delší chvíli, zdříml.

Protáhl jsem se, zvedl se ze židle a zamířil k policím. Chvíli jsem si prohlížel svazky jen tak nazdařbůh, až mou pozornost upoutaly knihy s poničenými hřbety, které však i přes své stáří prozrazovaly, že byly vyrobeny lepší technologií, než používáme dnes my. Opatrně jsem vytáhl z police první – nemýlil jsem se, pocházela ještě z doby před Velkou válkou. Šlo o pracovní deník člověka obchodujícího s kameny. Kromě jaspisů, ametystů, čirých křemenů, křišťálů, opálů, růženínů, chalcedonů a dalších druhů drahokamů a polodrahokamů rozeznával kameny aktivní, tupé, prázdné, nečitelné, labilní. Žádnému z pojmů jsem nerozuměl a nedokázal jsem mu přiřadit faktický význam. Jen jsem pochopil, že se vázaly k jejich pozdějšímu magickému využití.

Probíral jsem se dalšími Sortonovými archiváliemi a hledal jsem něco týkající se klanu Maaterenditů. V průběhu naší dlouhé diskuze jsme se k nim dostali jen letmo. Objevil jsem pouze složku s korespondencí o prodeji klanem vyráběných magických předmětů a jejich dalších hospodářských aktivitách. Nikde to nebylo výslovně napsané, ale z toho, jak se měnily požadavky na nákup – mizelo luxusní zboží a nahrazovalo ho strategicky důležité, bylo jasné, že se blížila válka. V textu dokonce několikrát figurovala klanová citadela umístěná v Randské vrchovině nedaleko řeky Hadakeri. Randská vrchovina se v průběhu stovek let změnila v Hnědou bažinu, řeka Hadakeri se dnes jmenovala Tura a vlévala se do Hnědého jezera. To znamenalo, že s největší pravděpodobností šlo o sklad, případně pevnost, do níž jsem se původně plánoval spolu s čaroději Rumělkového klanu vloupat. Slovo citadela navíc prozrazovalo, že jí Maaterendité přisuzovali strategický význam, a zdaleka nešlo jen o obchodní a hospodářskou jednotku.

Ještě pozdější zápisy pojednávaly už jen o nákupu zbraní, magicky aktivních kamenů do zásoby a potravin. Posledních pár listů ve složce se už netýkalo obchodu, ale rozkazů psaných ve vojenském duchu týkajících se převozu materiálu a lidí do citadel a tajných skladišť.

Z dalšího studia mě vyrušilo harašení zdola, baron vstal a opatrně po schodech stoupal vzhůru. Noc mezitím pokročila až ke své polovině – byl skutečně noční pták. Možná jsem mu ale jen narušil zavedený pravidelný řád.

„Jste ještě tady,“ pronesl, když se vyšplhal až do knihovny. „Nebyl jsem si jistý, zda vás uvidím.“

„Vlastně tady zůstávám, abych se s vámi rozloučil. I když v tomto prostředí,“ rozhlédl jsem se po knihách, „člověk snadno zapomíná na čas.“

„Afritz nám donese nějaké čerstvé jídlo a pití, už jsem ho instruoval,“ řekl a natáhl krk směrem ke mně, aby viděl, jakou knihu studuji.

„Vidím, že jste nemarnil čas. Prostě citadela Maaterenditů tak blízko našeho města vzbuzuje stálou zvědavost. A to jste ještě neviděl tohle,“ zasmál se, přistoupil k polici a bez hledání po paměti vytáhl útlou složku.

„Skladní a obchodní listy zboží těsně před začátkem války. Podívejte se,“ nabídl mi ji k nahlédnutí.

Desítky měřic obilí, centy brambor, velká zásoba ošacení, uhlí, oleje a spousty dalšího, všechno pečlivě zkatalogizováno včetně umístění.

„S dovolením, přejdeme ke specialitám,“ otočil několik stářím zkřehlých listů a pak najeden ukázal.

Tady měl zápisy tabulkovou strukturou, jako by autor prostému textu nedůvěřoval a chtěl, aby všechno bylo naprosto precizní: jméno předmětu, jméno prodejce, cena a datum, k tomu poznámka, co s předměty dál. Oči mi okamžitě sklouzly k řádku, kde místo jména stálo utajený. Platidlem v tomto případě nebyly peníze, ale vojenská útočná kouzla čtvrtého řádu zakódovaná do rubínů. Specifikace dle objednávky. Ve sloupci popisu zboží stálo stručně: Studijní deník Tekuarda Maatena.

„Nucleus, nejlepší kniha o magii, která kdy byla napsána,“ vydechl jsem tiše. „Vysvětluje základní a obecné principy. Kam ji tak mohli později převézt?“

„A tady je příkaz k transportu z hlavního archivu Maaterenditů sem, do citadely nacházející se v dnešní Hnědé bažině,“ podal mi baron další list. „Je datován pouhé čtyři dny před začátkem Velké války.“

Velká válka začala děsivým útokem na všechny klanové citadely ve Vegaši, proto bylo datum zahájení i po čtyřech stoletích známo tak přesně.

Pozorně jsem si prohlédl i další dokument, který mi baron ukazoval. Obsahoval příkaz k transportu tří tun knih a starých svitků, konkrétně byl jmenován právě deník Tekuarda Maatena a další desítka knih, jejichž názvům jsem nerozuměl, protože byly napsány v mně neznámém jazyce. Podepsán byl velmistrem klanu. To znamenalo, že o čtyři dny později už neexistoval nikdo, kdo by rozkaz mohl odvolat.

Z těchto dvou dokumentů vyplývalo, že těsně před začátkem Velké války se Nucleus v citadele klanu Maaterenditů opravdu nacházel. A se značnou pravděpodobností tam po vypuknutí bojů i zůstal…

Věděli to Wicker a jeho lidé? Možná ano, možná ne, nedokázal jsem se rozhodnout. Pokud ano, mohli si jednoduše vymínit, že právě o tuto knihu mají zájem a chtějí, abych ji pro ně obstaral. Ale nemuseli mi věřit. Mohlo mít předchozí šílenství Konventu rozpoutané v Krachtiburgu příčinu právě v touze získat Nucleus? Opět jsem nedokázal říct ano, nebo ne. Příliš málo informací, příliš mnoho neznámých a hráčů na šachovnici.

„Vypadáte zamyšleně, drahý příteli,“ pronesl baron a neskrýval lehké pobavení. „Vidím, že vás informace zaujala, ale musím vás zklamat. Hnědá bažina představuje víc než čtyřicet tisíc kilometrů čtverečních neprozkoumané země. Jsou tam místa, ostrovy, kde žijí velká zvířata, ale také oblasti plné černé vody, o níž se tvrdí, že je jedovatá zplodinami rozkladu.“

„Ale Nucleus tam možná stále někde je,“ řekl jsem tiše.

„Podle toho, co vím, ano,“ souhlasil Sorton.

Odmlčeli jsme se, protože se objevil Afritz. Prázdné a špinavé talíře přemístil stranou a ze speciálně upravené torny vytvarované proutěnou kostrou nás zásobil jídlem i pitím. Potom ji naložil nádobím a odešel. Má návštěva mu přidávala kilogramy, které musel vynášet sem do výšky. Ale nevypadal, že by mi to vyčítal.

„Hledal jsem místo citadely celý život – tedy myslím v knihách, ale neúspěšně,“ pokračoval baron, jakmile jsme osaměli. „Teď už nemám osobní ambici se tam podívat, ale stejně bych rád ukojil zvědavost, například skrze oči někoho jiného. Kdybych věděl víc, poradil bych vám. Už jsem však řekl všechno.“

Chvíli jsme jedli a pak rozsvítili další lampy, abychom mohli číst oba. Baron mi při probírání se starými zápisky popisoval všechny své pokusy zjistit o citadele víc a konstatoval i výsledné nezdary.

„Musí být někde nedaleko cesty přes bažinu. Lidé si obvykle vybírají trasy okolo starých známých orientačních bodů, i když si kvůli nim musí zajít,“ řekl jsem. „A pevnosti se stavěly právě proto, aby obchodní stezky hlídaly.“

„Ano, jenomže cesta přes bažinu se klikatí jako nit odmotaná z klubka,“ pokrčil Sorton rameny. „Na několik místech po hodině pochodu procházíte jen kousek od své předchozí trasy, ale zkratkou se nikdo neodváží,“ vysvětloval mi realitu.

„A co kdybych vám řekl, že vím, kde se citadela nachází? Že mám nákres?“ zkusil jsem to.

Baron zvedl pohled od mapy bažiny, podstatně starší a horší, než jsem měl já.

„Pak bych vám poradil, abyste si dal zatracený pozor na to, kdo a za jakým účelem vám ho dal. Pochyboval bych, že je pravý. Sám jsem pátral dlouho…“

Varoval mě pohyb stínu a zašustění látky – v okně se rýsoval temný obrys. Bohužel jsem se předtím soustředil na list papíru odrážející světlo lampy a víc jsem neviděl. Vrhl jsem se stranou, v pádu přepadl přes židli, vržený nůž skončil zaražený do dřeva knihovny za mnou. Zůstal jsem v pokleku, s bojovým nožem v levé ruce, bowiák jsem nechal v opasku.

Vetřelec okamžitě po útoku vlezl do věže. Místo abychom pokračovali v kočkování, přitáhl k sobě barona a přiložil mu k hrdlu nůž.

Jednoduché kalhoty a kabátec ze surového, tmavě červeného hedvábí, místo tváře jen pás očí, vše ostatní zakryté látkou.

„Myslím, že budeme vyjednávat,“ nabídl mi.

„Dobrá,“ souhlasil jsem, opřel jsem se rukou o zem, jako bych vstával, ale místo toho jsem se náhle odrazil od země, protáhl celé tělo co nejvíc vzad a kopem rovnoběžně s podlahou zasáhl do kyčle druhého ninju. Netušil jsem, jak a kdy se do věže dostal, na jeho přítomnost mě upozornila až replika prvního, kterou chtěl svému druhovi získat čas. Tihle chlápci nevyjednávají. Tvrdý zásah přirazil muže proti stěně, současně se zaduněním jsem vrhl nůž a zasáhl, ale čepel neprošla skrz – zachránila ho zbroj pod oděvem. V poslední době skoro pravidlo.

Sáhl si za záda, v ruce měl najednou meč s čepelí délky mužského předloktí. V bledém pruhu tváře chladné kalkulující oči. Jeho partner se spokojil s tím, že držel v šachu barona. Očividně měl pocit, že na mě jeden z nich stačí.

Palcem jsem vyklopil záštitu nože do podoby ostrého V a zkřivil ústa do zuřivého šklebu. V studených očích ninji jsem si přečetl pobavení. Zachrčel jsem, jako bych stěží ovládal vztek, a vyrazil proti němu. On zůstal v defenzivním postoji, nepatrný pohyb předloktím a v levačce skrytě držel nůž. Kdybych něco takového nečekal, přehlédl bych to. Stačilo mu krýt se mečem a pak mě jednoduše bodnout. To už jsem zrychloval a cestou v poslední chvíli přibral bytelný stříbrný poklop ukrývající pečeni. Využil jsem ho jako štít i ocelovou pěst v jednom, smetl tak jeho meč, nožem blokoval bod, bez zastavování trhl poklopem doprava, tím ho praštil do lokte, zabránil mu znovu zaútočit. Získal jsem tak čas otočkou ustoupit z osy. Při přesunu jsem se na něj natlačil bokem, stále neškodný meč nad levým ramenem. Bodl jsem ho přes ruku podél vlastního trupu do boku a pak ještě jednou, třetí pokus sjel po pánevní kosti. Zvláčněl, meč mu vyklouzl z prstů, ale ještě se na mě pokusil dosáhnout nožem. Byl to jen pokus.

Vůně knih, dobrého jídla a pití byla pryč, vystřídalo ji něco jiného, mnohem ošklivějšího. Zaměřil jsem se na zabijáka za baronem.

„Teď můžeme vyjednávat,“ řekl jsem.

To, co jsem mu právě předvedl, se mu nelíbilo, ale zachovával klid.

„Přišli jste za baronem, nebo za mnou?“ zeptal jsem se, i když jsem měl pocit, že znám odpověď. Přišli za baronem, protože se chtěli setkat se mnou.

Neodpověděl. Vnímal jsem, jak mě v duchu hodnotí a porovnává s tím, co o mně už věděl; jak vylepšuje svou mozaiku znalostí složených z jiných informačních střípků. Nepokusí se bojovat, ale udělá všechno pro to, aby informaci o mně donesl svým lidem, odhadl jsem. Bylo to menší riziko, než kdyby se mě sám pokusil zabít. Navíc nepracoval jen pro sebe, ale pro tým.

„Když mě nenecháte odejít, zabiju ho,“ řekl.

Šeptal, abych ho později nedokázal poznat po hlase.

Okamžik jsme mlčeli, ticho pulsovalo v rytmu zrychleného dechu starého muže.

„Přesunu se ke dveřím, vašeho společníka strčím dovnitř a zavřu vás tady, to zní dobře, ne?“ navrhl mi.

„Skvěle,“ souhlasil jsem.

Přesně jsem věděl, co by udělal, kdybych mu vyhověl. Podřízl by baronovi krk, hodil mi ho do cesty a pak by se pokusil zmizet. Vzhledem ke své nedávné zkušenosti s honičkou v ulicích města jsem na další neměl náladu. Baron Sorton neměl moc šancí, že vyvázne se zdravou kůží.

„Jsme dohodnuti,“ řekl jsem, abych získal čas, a opatrně jsem vrátil zakrvácený nůž do pouzdra. Potom jsem stejně obezřetně pozvedl ruce a ukázal mu, že opravdu nemám žádnou zbraň připravenou.

„Hlavně nechte barona naživu.“

Zareagoval, jak jsem předpokládal – rozhodl se využít toho, že on v ruce drží zbraň, a já nikoliv. Odsunul si barona kousek stranou, ale než mu stačil proříznout krk, pozvedl jsem dlaň levé ruky, směr předloktí byl už správný. Myšlenka vyvolala povědomé trhnutí, ninja ztuhl, ještě dokázal sklopit pohled a spatřil ocelovou střelu, která se mu, drátěná košile nekošile, zaryla do levého prsního svalu. Víc než polovinou své délky.

„Jak jsi to udělal?“ podařilo se mu ještě říct.

Zopakoval jsem vypouštěcí gesto a pomyslel na návrat, nůž se s o poznání větším trhnutím, než jsem si pamatoval, vrátil do pouzdra, z rány vytryskla růžová pěna a ninja se zhroutil.

„Kouzlo,“ prozradil jsem mu, ale už mě neslyšel.

Starý baron přiklopýtal ke stolu, nalil si pohár vína a na ex ho do sebe obrátil.

„Ptal jste se ho, proč vás pronásledují. Opravdu to tak je?“ zeptal se, když se trochu vzpamatoval.

„Ano, to je jeden z důvodů, proč opouštím město,“ připustil jsem.

„A jak věděli, že vás najdou právě tady? Pochybuji, že jste se o svém plánu číst v mé knihovně šířil.“

„Dobrá otázka, pane,“ přikývl jsem. „Jistým způsobem je to náhoda, jistým způsobem výsledek brilantního uvažování toho, kdo tyhle muže řídí,“ kývl jsem k mrtvolám na podlaze.

„Osobně mě nezná, ale ví, co mě zajímá, a začínám mít podezření, že tuší, jakým způsobem uvažuji – jakým způsobem jednám.“

„Prověřovali lidi, které byste podle nich mohl kontaktovat, abyste se dozvěděl, co vás zajímá,“ došlo Sortonovi.

„Přesně tak,“ potvrdil jsem mu. „Pokud by mě tady nepotkali, položili by vám pár otázek. A záleželo by na jejich spokojenosti s vašimi odpověďmi. Také samozřejmě na tom, jak moc stop jsou ochotni po svém vyptávání zanechat. Vraždy šlechticů jsou vyšetřovány mnohem pečlivěji.“

„Takže jsem měl vlastně štěstí, že jste mě zrovna navštívil,“ usmál se baron.

Pomalu se mu začala vracet barva.

„Jak se to vezme,“ neodporoval jsem mu. Navíc měl možná pravdu.

„Na to, že jste právě jen tak tak unikl smrti, vypadáte naprosto vyrovnaně,“ zamyslel se nahlas.

„Nevypadám, jsem. Být vyrovnaný, smířit se s tím, že v dalším okamžiku můžete umřít, to je nutný předpoklad toho, abyste mohl přežít. Nutný, ale nikoliv postačující, ti dva si určitě byli také vědomi nebezpečnosti svého počínání,“ upozornil jsem ho.

„Ale ten druhý se vás bál, cítil jsem to,“ zamyslel se baron.

„A proto umřel. Ale pokud vy nechcete umřít, měl byste se ještě dnes v noci odsud na nějakou dobu odstěhovat. Stačí na pár týdnů. Předpokládám, že celá tahle záležitost,“ mávl jsem všeobecně rukou, „do té doby skončí.“

Baron mě přemýšlivě pozoroval.

„V mé knihovně jste mě navštívil už na odchodu z města,“ začal.

Jen jsem přikývl.

„Ale řekl bych, že po tom, co jsme společně našli ve starých knihách,“ rozhlédl se po policích a hromadách navršených dokumentů, „jste možná své rozhodnutí změnil. Přestože máte v patách celou smečku lidí běžících po vaší stopě, připravených vás zabít. Lidí, kteří po vás pátrají celá léta, studují vás, váš charakter, zvyky, slabá místa.“

Potřásl hlavou, jako by se snažil proniknout pod povrch věcí, pochopit něco až do základů.

„Vy se pokusíte citadelu klanu Maaterenditů v Hnědé bažině objevit a dostat se do ní. Přes to všechno,“ řekl nakonec.

Měl pravdu, i když jsem si to až do tohoto okamžiku doopravdy nepřipustil. Jen jsem s tím v duchu koketoval.

„Každý máme nějakou svou chybu,“ pokrčil jsem rameny, „jsem prostě hodně zvědavý.“

Baron se usmál a zvedl se z křesla.

„Jdu vzbudit Afritze a kuchaře. Víc personálu nemám. Pokud pojedeme nalehko, za svítání můžeme být na cestě. Můj bratr bude návštěvou překvapen, ale bude se s ní muset smířit.“

Poslední přípravy

Bamegi seděl nad svou porcí nudlí a čekal, zda se zástupce klanu Haerenů dostaví. Pátrání po Koniášovi zatím přinášelo jen minimum ovoce. A pokud vůbec nějaké, chutnalo velmi trpce – přišel už o tři muže. Byl jako duch, nepolapitelný, a když se s ním někdo setkal tváří v tvář, z lovce se velmi snadno stala kořist. Musel ho obdivovat, a sám se sebou naproti tomu cítil větší a větší nespokojenost. Všechny výhody byly na jeho straně – moment překvapení, o který už přišel, převaha v ozbrojené síle i v síti informátorů. Stále častěji si pokládal otázku, zda by i on dokázal tak dokonale unikat nástrahám. Nebyl si tím jistý.

Polkl další sousto, na druhé straně dlouhé lavice někdo odsunul židli a posadil se. Bamegi nevzhlížel, už jen to, jak neslyšně se příchozí pohyboval, mu stačilo, aby věděl, kdo přišel.

„Jsem rád, že vám mohu prokázat laskavost,“ začal Haerenovec poté, co snědl polovinu porce.

Bamegi mlčel. On byl ten, jenž bude po této schůzce dlužníkem, a to se mu nelíbilo. Ale už s tím nemohl nic dělat.

„Nepracuje sám, je ve městě se skupinou zákazníků.“

Bamegi nedokázal potlačit překvapení. Vlk samotář, a ve společnosti zákazníků?

„Jsou to lidé Samuela Wickera, bývalého císařova poradce pro magické záležitosti, který před lety opustil dvůr a unikl tak trestu smrti. Víc se mí za tak krátkou dobu nepodařilo zjistit.“

„Děkuji,“ odpověděl Bamegi.

Informace byla poměrně kusá, ale současně cenná. Jeho partner na druhé straně lavice se k ní musel dostat nějakou hodně komplikovanou oklikou, určitě ne obyčejným pátráním v ulicích.

„Těším se na okamžik, až vám budu moci tuto laskavost vrátit,“ potvrdil svůj osobní závazek.

„A já doufám, že ten okamžik nikdy nepřijde a budu moci váš dluh přenést na své děti,“ dostalo se mu odpovědi.

Dále seděli mlčky každý nad svou porcí jídla. Tentokrát odešel dříve Bamegi a první věc, kterou udělal, bylo svolání válečné porady.

Pak, protože neměl žádné jiné povinnosti a musel počkat, až si muži vyzvednou vzkazy a vzájemně se poinformují, začal obcházet místa, na nichž se obvykle shromažďovali obchodníci hledající místo v obchodních karavanách nebo jen pracovní síly na cestu. Dokonalá příprava – znalost Krachtiburgu, jeho obchodního i politického života, se mu vyplácela, nemusel se spoléhat na nikoho jiného. Při prvním průzkumu se nezaměřoval na nic určitého. Jen procházel, pozoroval muže, naslouchal hovorům, snažil se vstřebat atmosféru a získat přibližnou představu, kolik obchodníků se z města chystá v nejbližší době vycestovat.

Poté co se stal svědkem několika licitací o koně nebo tažné voly, smlouvání vozků a lidí poskytujících ozbrojený doprovod, pochopil, že karavan teď vyráží na cestu mnohem víc, než bylo dřív obvyklé. Za komplikaci mohl Konvent a jeho neohrabané šarády. Koniáš možná odjede z města mezi prvními… nejraději by své lidi nasadil do akce okamžitě, ale nezbývalo než čekat, až k nim nové rozkazy dorazí.

Zatímco procházel městem, přemýšlel nad tím, že jeho protivník, známý i neznámý současně, pravděpodobně navštěvuje, nebo navštěvoval, stejná místa za stejným účelem – zjistit, jak co nejlépe splynout s prostředím, jak dokonale napodobit obchodníky, muže vydělávající si na živobytí dovozem zboží z jednoho místa na druhé podle pravidel poptávky a nabídky.

Bamegi okamžik sledoval dva postarší muže v zabahněných kalhotách s koženými zástěrami přes hruď. Vášnivě debatovali o ceně vepřového, ztrátách na váze prasat při dopravě na delší vzdálenosti, o luxusním mase z pašíků živených speciální stravou dodávaném na stoly těch nejbohatších. Jeden z nich mohl být klidně jeho cíl, jeho nepřítel. Koniáš nebude předstírat, že je obchodník, on se stane obchodníkem, uvědomil si. Podvědomě popošel o kus dál, aby debatující dvojice nevytušila, že ji sleduje, a současně se zamyslel nad slovem nepřítel. Byl Koniáš jeho nepřítel? Ne, to určitě ne, Koniáš byl pouze soupeř, a toho z něj učinily rozkazy Ricka Varatchiho a vůdce klanu Ferusiho. Bamegiho nepřítel to nebyl. Vycítil cizí agresivní pozornost, ale předstíral, že si ničeho není vědom. Občas to pomáhalo.

„Co tady okouníš, vypadni!“

Shrbený chlap s rameny, že by mohl podpírat klenbu místo sloupu, hrubá pleť sežehnutá sluncem a větrem, jizvy na předloktích vyčnívajících z volných rukávů haleny z hrubě tkaného plátna.

Bamegi jen něco zamumlal a šel dál. Takhle nepřívětivá reakce byla přehnaná, poznal to, i když mu místní prostředí bylo cizí. Nasupenému pořízkovi zjevně něco nevyšlo a hledal, kde by si zchladil žáhu.

Za rohem se Bamegi zastavil a v okamžiku, kdy mu nikdo nevěnoval pozornost, obrátil svůj plášť rubem. Místo v hnědé byl najednou oblečený v modré, z kapsy vyčaroval paruku a přehodil si ji přes svůj semišově krátký sestřih. Miniaturním zrcátkem ukrytým v dlani zkontroloval výsledek, pak sebral pohozenou větev, kterou bleskově olámal do podoby mizerné hole, a belhal se zpět.

Podobných drsně vyhlížejících mužů se okolo skupiny čtyř vozů motalo víc. Podobali se oděvem, obhroublým sebevědomím, disciplínou a skutečností, že většinu života trávili pod širým nebem. Méně zkušenému pozorovateli by to uniklo, ale skupina okolo svých vozů vytvářela prostor, do kterého se náhodný kolemjdoucí intuitivně neodvažoval vstoupit.

A vozy byly příliš bytelné, plachty na nich příliš dokonale napnuté a dovnitř nebylo možné pohlédnout, ať se Bamegi snažil sebevíc. To stálo za průzkum.

Pokračoval v chůzi svým kulhavým tempem a přitom se pohledem setkal se starým žebrákem sedícím uprostřed hejna holubů, kterým házel drobečky chleba. Nesledoval nic a Bamegi měl z jeho nesoustředěného pohledu pocit, že právě takový člověk vidí víc než ostatní.

Spokojeně odešel. On i jeho lidé budou mít v dalších dnech spoustu práce.

~~~

Za dva měďáky jsem koupil otep dřeva a balík polen, všechno jsem složil mezi dva naše vozy. Mí zákazníci v čele s Majalem posedávali opřeni o kola vozů a nevypadali, že by je táboření ve městě ve společnosti karavan ostatních obchodníků chystajících se zítra brzy po ránu vycestovat nadchlo.

Začal jsem na dlažbě připravovat ohniště a Janick se ke mně po chvíli váhání přidal. Během doby, co jsme se neviděli, si stačil obstarat lepší šaty, u pasu měl pořádný dobře vykovaný sekáč a vypadal sebevědoměji než dřív. Zajímalo by mě, nakolik si je svého talentu vědom a nakolik ho už začal vědomě rozvíjet. Ale přímo jsem se ho ptát zatím nechtěl.

Z jednoho z polen jsem jediným tahem nože sloupl plát březové kůry, přelomil ho do podoby malé stříšky a za chvíli už praskal oheň. V zádech jsem cítil studený pohled posledního z naší skupiny, pana Tichého, jak jsem si ho sám pro sebe pokřtil. Protože jsem ho při prvním setkání odhalil, nedržel se už striktně stranou. Nemusel jsem se mu hrabat ve věcech, abych věděl, co je zač. Chladnokrevné zabíjení na objednávku člověka vždy změní. Pokřiví jeho pohled na svět, způsobí, že víno ztratí správnou chuť, ženy nevoní a nehřejí, jak by měly. Prostě potáhne všechny vjemy slabším nebo silnějším kobercem, přes který zaniká drobnokresba života a nakonec i život sám. Zbude jen zabíjení. Někdy mě napadají zvláštní myšlenky – nechal jsem je raději rozplynout se v nenávratnu.

Zatímco jsem čekal, až plameny zesílí, uvažoval jsem, jaký bude jeho nejoblíbenější způsob práce. Podle jeho schopnosti pohybovat se tišeji než sova a podle toho, jak dobře uměl splynout s okolím, pracoval zblízka. Garota, dýka s tenkou čepelí, hedvábný šátek s kamínkem… nabízela se nepřeberná spousta prostých i exotických možností. Odborník na jedy asi nebyl, zato čarodějové je pravděpodobně považovali za svou parketu. Ve starých textech jsem našel mnohočetné zmínky o uznávaných toxikolozích. A léčení otrav bylo to poslední, čím se zabývali.

Janick už stačil sekáčem rozštípat krátké poleno na tenké třísky a opatrně přikládal. Vzhledem k tomu, že mě čekala rušná noc, jsem se chtěl pořádně a dobře najíst. Právě proto jsem koupil kusy dobrého vepřového a teď jsem si ostřil prut, na který jsem pásky masa chtěl navinout. Sůl jsem s sebou nosil vždy a pro tuto příležitost jsem si obstaral i papriku a pepř.

„Proč tady čučíme jako banda otrapů?“ zavrčel Majal otráveně. „V každém hostinci bychom dostali lepší jídlo.“

Nesouhlasil jsem s ním, zjevně neměl zkušenosti s těmi podřadnějšími hostinci.

„Protože je to tak mezi obchodníky zvykem,“ odpověděl jsem mu klidně.

Neocenil by, kdybych poukázal na nedostatek jeho vzdělání.

„Ráno vyrážíme za úsvitu, na snídani nebude čas, až před polednem, kdy budeme daleko za městem,“ pronesl jsem neutrálně do prostoru.

Nestál jsem o další hádku kvůli vedení. Uvědomoval si, že venku v bažině to bude hlavně na mně, a snažil se před svými lidmi obhájit vedoucí místo.

„Vy to myslíte vážně, co,“ opáčil Majal znechuceně a přiblížil se k ohni. Janick už zpracovával porci masa, kterou jsem mu přikývnutím přenechal. Na opékání na prutu si netroufal a spoléhal na konvenčnější způsob na kamenech.

„Jsem obchodník. Chci dorazit včas na trh, vydělat a jít zase dál. Proto musíme vyrazit brzy, je to naše živnost.“

„No jó,“ rezignoval Majal a propadl se do zádumčivého mlčení.

Naštěstí.

Pomalu jsem pojídal večeři a zapíjel ji z koženého měchu vínem ředěným vodou. O to jsem se nerozdělil. Nedělal jsem si iluze. Až odvedu svou práci, což znamenalo, že je dostanu do vnitřních prostor citadely Maaterenditů, budou se mě čarodějové chtít zbavit. Zčásti proto, že na mě působili jako lidé, kteří pokud jen trochu mohou, šetří zlatem, a hlavně protože si uvědomí, jak mnoho věcí v citadele po nás zůstane. Věděl jsem, že je nedokážu dostat do všech prostor staré klanové pevnosti. Tak dobré klíče jsem neměl. Ani jsem jim to nesliboval.

„Nedáte si kousek?“ napíchl jsem na nůž poslední zbytek ještě neopečeného masa a ukázal ho panu Tichému.

Jen zavrtěl hlavou.

Přesto jsem ho opekl a přinesl mu ho. Pozoroval mě a vyčkávat, co to znamená. Podal jsem mu maso i s patkou chleba.

„Je to dobré,“ poučil jsem ho. „Jestli chcete, klidně si před vámi kousek vezmu, abyste věděl, že není otrávené.“

Nepohnul se, ale najednou byl mnohem víc ve střehu než před chvílí.

„Kolik vám zaplatili za to, že mě zabijete?“ prohodil jsem napůl úst, žvýkal poslední, tím pádem nejchutnější sousto a rozhlížel se přitom okolo. „Máte proti mně velkou nevýhodu,“ řekl jsem a spláchl večeři douškem.

Měch ještě zdaleka nebyl prázdný. Spokojeně jsem s ním zatřásl a poslouchal, jak to šplouchá.

S očekáváním mě pozoroval, pauza se příjemně prodlužovala.

„Nevýhodu, protože musíte čekat, až vám dají pokyn. To je totiž součástí vaší dohody. Já žádnou takovou neuzavřel. A pokud se vás rozhodnu zabít, nebude to kvůli penězům. Dobrou chuť,“ popřál jsem mu a ještě jednou nabídl jídlo.

Podíval se na mě, rty se mu zúžily, jak sevřel čelisti, ale po krátkém zaváhání si maso vzal. Věnoval jsem mu spiklenecký škleb a vrátil se na své místo.

Usrkával jsem víno po troškách a odpočíval. Tušil jsem, že v nadcházejících dnech budu potřebovat všechny síly. Na ploše určené k táboření vozů se brzy rozhostil klid. Muži věděli, že budou vyrážet brzo ráno a čeká je perná cesta. Podobných kupeckých shromaždišť se nacházelo na okrajích města několik, vždy v blízkosti hlavních kupeckých stezek. To naše patřilo k menším, protože přes bažinu cestovali jen ti, co si nemohli dovolit nebo nechtěli zaplatit převoz přes jezero. Půl dne cesty k přístavu spolu s dvouhodinovou plavbou vypadaly jako zajížďka, ve skutečnosti však ušetřily pět až sedm dní času podle počasí a výšky hladiny v bažině. Ale muselo se za to platit.

Ležel jsem na místě, dokud to denní světlo definitivně nevzdalo a nenadešel čas lidí potulujících se tmou s ocelí v ruce. Spáči okolo mě tiše oddechovali, Janick něco mumlal ze snu. Znělo to jako svagliština, starobylý jazyk čarodějů. Jediný, koho jsem vůbec neslyšel, byl pan Tichý. Jak jinak. Sáhl jsem za postranici, zpod dvou rohoží vytáhl své nové krátké meče a zaklesl je oba do jednoho závěsu na levém boku. Z tuby v kapse jsem vytlačil trochu tmavé pasty – sám jsem si ji připravil z tuku, sazí a hlinky, a stejnoměrně jsem si ji rozetřel po obličeji. Udělal jsem dřep, přitáhl levý popruh bandalíru a přešněroval jsem si levou botu. Byl jsem připraven jít na návštěvu.

Letmý dotyk

Bamegi potlačoval před muži svou špatnou náladu. Varatchi projevil nespokojenost nad postupem pátrání a poprvé razantně zasáhl do jeho vlastních plánů. Na základě potvrzení informace, že Koniáš opravdu vycestuje z Krachtiburgu s obchodní karavanou, přikázal, aby zlikvidovali všechny skupiny, které do bažiny zamíří hned zítra. Ninja považoval takové řešení za špatné. Za příliš brutální a vzhledem k silám, které měl k dispozici, za velmi obtížně realizovatelné. To však nemohl použít jako argument, protože klanový vůdce Ferusi nikdy svému zaměstnavateli neprozrazoval, jak malé množství lidí nakonec realizuje jeho rozkazy. V tom byla síla ninjů, která se teď bohužel obrátila proti Bamegimu. I když by stáhl tým z Malansku na druhé straně bažiny, měl by k dispozici osmnáct, vlastně teď už jen patnáct lidí. A pokud měl spolehlivě zabezpečit, aby mu nikdo z cílů neunikl, potřeboval vždy minimálně dvojnásobnou převahu. To jej i jeho předchůdce naučila zkušenost.

V poslední chvíli se ovládl, aby nespokojeně nezaťukal prsty o stůl. Nikdo jiný nemusel vědět, že se věci neodehrávají, jak by si on představoval. Strohým pohledem přehlédl známé čekající tváře. Nevěděli o jeho dilematech, a to bylo dobře, protože on byl velitel, on zodpovídal za úspěch. Neúspěch… ten se netoleroval.

Celá záležitost se zkomplikovala vzhledem k předchozím, chaoticky koordinovaným, ale o to razantnějším akcím Konventu a teď kvůli pochybné snaze městské gardy. Měl z toho všeho stále horší a horší pocit. A to ještě Varatchi chtěl, aby věnoval pozornost vyšetřování masakru, jehož pozůstatky objevili lidé Konventu na jednom ze statků. Vzhledem k nezávislému statutu města nemohl Varatchi skrze své lidi provádět oficiální vyšetřování. Pokud by druhý nejmocnější muž císařství tahal za nitky z pozadí, donutil by vládu města, aby jednala podle jeho přání. To by však nedokázal utajit případné zjištěné informace. A tomu se chtěl Varatchi z nějakého důvodu za každou cenu vyhnout. Bamegi dobře věděl, že právě v diskrétnosti a naprosté profesionalitě spočívá velká část ceny ninjovských agentů. Tisícovka vojáků by často jejich práci také zvládla… ale s mnohem větším průvodním humbukem a následným diplomatickým zmatkem.

Kvůli náročným úkolům a malému množství sil, které měl k dispozici, doufal, že dnešní noci odhalí alespoň část karet neznámých protivníků. Chtěl se dozvědět, co jsou zač muži z vojensky organizované karavany. A co vezou ve vozech. Podle toho, co odposlechl, se nechystali odjet z Krachtiburgu zítra, ale hodlali ještě den nebo dva tábořit ve městě. Kdyby měl pár mužů navíc, dal by je sledovat.

Na noční obhlídku si s sebou vzal Gaspra a trojici z druhého týmu. Z ní už v minulosti spolupracoval jen s Valitem, ale na toho bylo spolehnutí a Bamegi věřil jeho úsudku.

~~~

Nešli pohromadě, chvílemi dokonce nekráčeli ani stejnou ulicí, ale stále se drželi na doslech. Ve městě se všichni dokonale orientovali a věděli, kde je jejich cíl. Bamegi s uspokojením zkonstatoval, že i když se jeho muži drží v blízkosti, má problémy je uslyšet nebo zahlédnout. Tak to mělo být.

Sám dorazil k řadě domů obehnaných dřevěnými ploty, za nimiž leželo kupecké shromaždiště. Lehce se přehoupl přes plot, dopadl do podřepu a čekal. V téhle zahradě nepobíhal žádný pes, to zjistil už za dne. V ostatních ano, ale zaznělo jediné zdušené štěknutí a krátké zakňučení. Už tam také nepobíhali. Než dá rozkaz k akci, chtěl mít Bamegi přehled. Prošel okolo domu až ke straně přivrácené k shromaždišti. Vhodný strom neviděl, otočil se proto k domu, zasunul nárt chodidla v mokasíně do spáry mezi dvěma vymazanými trámy, druhou rukou se opřel o drsné dřevo a přenesl na nohu váhu. Šlo to, povrch mu poskytoval dostatečnou oporu, mohl snadno vylézt nahoru i bez lezeckých pomůcek. Na střechu se neodvažoval, ze zkušenosti věděl, že u obyčejných stavení nebývá příliš pevná. S rukou zaklesnutou za horní okraj nosných trámů se vykláněl do prostoru a snažil se pod sebou rozeznat alespoň nějaké detaily. Podařilo se mu to, až když si zastínil oči před září měsíce. Tři vozy stály tam, kde je viděl předtím, jen je přemístili do tvaru trojúhelníku. Na ploše mezi nimi rozeznával světlejší skvrnu, při krátkém závanu větru ji ozdobily rudé jiskry – uhasínající ohniště. A už měl i hlídku, postávala v mezeře mezi vozy proti volnému prostranství. Muže prozradil odlesk železa u krku – tam brnění nezakrýval na pohled civilní oděv.

Ze zahrady zaznělo krátké zavrzání cvrčka. Bamegi s pomocí píšťalky schované na šňůrce pod oděvem odpověděl vysokým písknutím netopýra. Tím potvrdil, že i on objevil pouze jednoho hlídače.

Začal slézat ze střechy dolů. Podle plánu měl případné hlídky zabít Gaspru a pak prozkoumat vozy. Bamegi sám chtěl tábor obhlédnout zvenku a dovnitř by vešel, jen kdyby ho k tomu vedl nějaký nečekaný důvod. Valit s ostatními hlídal okolí a kryl případný ústup.

Už byl dole, přeskočil plot a vyčkával v hlubokém podřepu s hlavou skloněnou k zemi. Okolí pozoroval pouze úkosem.

Strážný už nestál na místě, ale pomalu obcházel po vnější linii vozů, drobné kamínky tiše praskaly pod jeho podrážkami. Všiml si Gaspru, že má muž zbroj? Bamegi si pro jistotu připravil do dlaně zbraň podobající se zmenšenému stiletu, ale s čepelí jen na šířku dlaně dlouhou. Hlídač prošel okolo mezery mezi dvěma vozy sotva pár kroků od Bamegiho, Gaspru stále nikde. Náhle však světlejší plochu plachty vozu narušil temný stín, cinknutí drátěné košile při rychlejším pohybu, hluché žuchnutí, ninja opatrně položil bezvládné tělo na zem.

Bamegi opustil své místo, vyměnil si s Gasprem jen krátký pohled a začal obcházet dokola místo hlídky. Netušil, jak ninja hlídače zabil, ve vzduchu nebylo cítit krev, pravděpodobně se obešel beze zbraně.

Prošel první okruh, věděl, že Gaspru bude uvnitř potřebovat čas, aby se zorientoval. Noc byla klidná, nikdo ze spáčů ve vozech a okolo nich netušil, že mají návštěvu. Při druhém kole Bamegi bůhvíproč znervózněl a okamžik podezřívavě hleděl do temnoty mezi dvěma vozy. Taková akce pocuchá nervy každého, i hodně zkušeného, uklidňoval sám sebe. Otočil se, ale vzápětí vytočil špička – pata a ocitl se v tváří v tvář temné siluetě vystupující ze stínu. Nepřítel zaútočil bodem, Bamegi se prozíravě stáhl a jen díky tomu se dokázal ubránit i druhému meči, který neznámý držel v záloze.

„Nepřítel!“ vykřikl Bamegi.

Pak vyrazil do výpadu s mečem v jedné a dýkou v druhé ruce, zdvojené třesknutí oceli, jak se jejich zbraně setkaly, jen podtrhlo důležitost varování.

„Sakra! Poplach! Útočníci v táboře!“ dorazil klid noci definitivně hlas ještě zastřený ospalostí.

Bamegi přerušil kontakt s protivníkem, aby zkontroloval situaci. Zahlédl dva své muže přibíhající ze tmy, aby kryli útěk přesně podle dohody. Než se však stačil vrhnout znovu do boje, jeho protivník zmizel mezi vozy, téměř současně zařinčela ocel, někdo zasténal.

„Je jich tu víc!“ křičel někdo.

To nebyla pravda, Gaspru tam zatím zůstával sám. Bamegi se protáhl mezi vozy za ním dovnitř; právě se rozzářila první pochodeň. Spatřil Gaspra vrhat bezvládnou postavu proti dvěma rozespalým mužům s meči. Vysoký muž, s nímž před okamžikem bojoval, srazil k zemi dalšího ospalce, hnal se podél stěny vozů a boucháním budil lidi uvnitř.

Burcuje je, pochopil Bamegi. Aby nám nadělal problémy. Vyrazil za ním, ale cestu mu zatarasil chlap, který se téměř zázrakem vynořil zpod jednoho z vozů. Ninja se štěstím dýkou srazil bod do slabin, díky rychlosti nechal za sebou soupeřův meč, udeřil jílcem do obličeje a sekl přes záda muže, který vyrazil na Gaspra z jeho nechráněné strany.

„Stahujeme se!“ křikl Bamegi, aby bylo jasné, že o žádný boj proti přesile nestojí.

Gaspru pochopil, ve všeobecné skrumáži srazil sek na své rameno a pak udeřil druhou rukou soupeře dlaní do hrudi. Než se tělo stačilo zhroutit k zemi, protáhl se Bamegi těsně podél něj a stačil bodnout dalšího z nepřátel. Jen do ruky, kterou se nouzově kryl, ale i to stačilo.

Tím si vykoupili čas i prostor k útěku. Bamegi proskočil mezerou mezi vozy a Gaspru unikl dlouhým kotoulem pod jedním z nich. Naskytl se jim pohled na hubenou černou siluetu bez tváře, jak dlouhým odsunem uniká výpadu jednoho z ninjů a vzápětí s předbodem vyráží k útoku. Vlastní akci Bamegi neviděl, slyšel jen, jak jeho člověk hlasitě vydechl a bezvládně dosedl na zem.

Je to ten žebrák, došlo mu. Napovědělo mu to držení hlavy neznámého, když se ohlížel, aby zkontroloval situaci za sebou. Buď patřil ke skupině, nebo odhalil Bamegiho úmysly a zůstal zde, aby podpořil obránce a způsobil nepřátelům co největší ztráty. Tak chladná kalkulace… Bamegi se předklonil, aby vyrazil za ním.

„Střílejte! Všechny je postřílejte!“ zarazil ho vzteklý hlas a pohled na dva muže zakládající šípy do již připravených luků.

Další právě zapaloval pochodeň zahánějící hranici spásné tmy příliš daleko na to, aby k ní doběhli včas. Bamegi jediným plynulým pohybem vytáhl z pouzdra na rameni trojbřitý vrhací nůž a naplocho ho hodil. Rotující čepele vytvořily dojem mihotajícího se kovového disku. Ten minul mužův krk a zasáhl pochodeň – plamen se rozpadl na spoustu žhnoucích kusů, záře zakomíhala, zeslábla, tma se vrhla vpřed, současně zadrnčely tětivy.

Bamegi slyšel kousek před sebou běžet Gaspra.

„Až je setřeseme, vrátíme se pro tělo,“ sykl.

Nechtěl po sobě zanechávat stopy, podle kterých by je mohli odhalit. O kus dál někdo bolestivě vykřikl, čepel se svezla po čepeli, ale souboj skončil dřív, než začal. Bamegi doufal, že jeho muž zvítězil, vždyť tma jim byla přirozeným živlem. Nahmátl tělo, druhý ninja mu ho pomohl zvednout na záda, a než se rozsvítila další pochodeň, uháněli ulicí pryč.

Ženy v noci

Freš věděla, že noc pro ni není ta správná část dne a neměla by se potulovat po ulicích, ale tentokrát to porušila a vyplatilo se jí to. Při práci byla opatrná, uvědomovala si, že na rozdíl od jiných zlodějů se neumí bránit a muži v kondici by také jen těžko utekla. Situace jí však dnes obzvlášť přála. Lidé bouřlivě slavili zrušení omezení uvalených Konventem a chovali se s nezvyklou bezstarostností. Hlavně díky tomu se jí podařilo okrást víc opilců než jindy za celý týden. A kořist byla dobře měsíční. Teď už se pomalu rozednívalo, ruch utichal, rodilo se další ráno. Cítila se unavená, ale ona byla tak nějak bezstarostná. Zima se blížila, ale měla našetřeno dost na to, aby si mohla každý den dopřát pořádné jídlo a pokojík v některé z laciných nocleháren. Ne postel, ale pokojík. To byla velká změna k lepšímu.

Mířila ke svému oblíbenému nocležišti, kterému bude muset kvůli zhoršujícímu se počasí brzy dát vale. Podle spousty náznaků, jako například ledového vzduchu, který mezi kamennými zdmi města téměř mrazil, odhadovala, že prodloužené babí léto definitivně končí. Už chtěla odbočit z hlavní ulice, když před sebou spatřila starého známého; vysokého muže, kterého okradla o celých jedenáct zlatých, sedm stříbrných. Ty zlaté ještě ani nerozměnila, protože je nepotřebovala. Možná by se s nimi dalo později podniknout něco jiného. Netušila však co, tak daleko její představivost nikdy nesahala.

Když ho však zkoušela okrást podruhé, chytil ji. To ale bylo za denního světla, ne v ještě stále hutné tmě stárnoucí noci. Chvíli ho pozorovala. Stál tak nějak unaveně a díval se stranou. Možná byl opilý. Ano, rozhodla se, třeba se jí podaří ještě jeden majstrštyk, ještě jedna úžasná prácička. Dalších deset zlatých opájela se tou představou a zvolnila krok, aby se k němu blížila pomaleji a tišeji.

Kapsa, nebo opasek? Předtím měl peníze v kapse. Delší krok, přirozeným způsobem zpomalit, muž se stále díval stranou po blížícím se chodci.

Vjela rukou do kapsy pláště, aniž by látku v nejmenším zvlnila. Než stačila pevně sevřít váček, který nahmatala, sevřel jí útlé zápěstí ocelový stisk.

Neměla pokoušet štěstí, uvědomila si s úlekem. Muž se k ní otočil, musel ze své výšky sklonit hlavu, aby ji vůbec viděl. Zachvěla se – byl to někdo úplně jiný. Nevystrašil ji ten fakt samotný, ale jeho oči. Mrtvé a prázdné, s posledními jiskrami příčetnosti poblikávajícími v temnotě.

„Hledal jsem někoho většího, kdo zastane víc práce. Ale mohu to zkusit,“ pronesl nesouvisle.

Hlas zněl mrtvolností hrobu a stejně tak muži páchlo z úst. Rozhodla se, že vsadí vše na jednu kartu a pokusí se vykroutit, i kdyby ji to mělo stát zlomenou ruku. Cvak. Stisk prstů vystřídal chlad kovových pout. Druhý jejich konec si muž připnul na levé předloktí. Nikdy takovou věc neviděla, jen o ní slyšela – používali ji na ty nejnebezpečnější zločince. Daly se zavřít pouhým zacvaknutím a k otevření člověk potřeboval speciální klíč.

„Budeš-li křičet, zabiju tě,“ pronesl muž nemodulovaným hlasem a opět se otočil k přicházejícímu. Celé to netrvalo déle než tři údery srdce.

Freš měla pocit, že na ni okamžitě zapomněl.

Chodec udělal ještě několik kroků a zastavil se. Tohle nebylo náhodné setkání, ale domluvená schůzka, došlo jí.

„Nechci s vámi mluvit před svědky,“ ukázal na ni příchozí.

Byl dobře oblečen, musel být velmi bohatý, i když se na to snažil neupozorňovat, poznala okamžitě.

„Před svědky?“ nechápal její věznitel.

„Myslím tu mladou dívku.“

„Ach tak,“ zamumlal muž. „To není svědek, vezmu si ji domů. Vůbec nebude vycházet ven. Nikdy.“

Poslední slovo ji málem ochromilo strachem. Soustředila se raději na oba muže, aby se o nich dozvěděla co nejvíc. Třeba se jí podaří uniknout, určitě, zaklínala se.

Obchodník, Freš ho odhadla na obchodníka, šlechtici se obvykle oblékali výstředněji, váhal.

„Chtěl jste se mnou mluvit. Nerad chodím bez důvodu do města,“ pobídl ho její věznitel a přitom si pravou ruku položil na jílec meče na levém boku. Byla v tom jistá dychtivost, nedočkavost…

Obchodník zbledl, Freš pochopila, že z jeho strany žádnou pomoc čekat nemůže.

„Tak tedy ano. I pro vás je důležité, aby se to nikdo nedověděl. Mám pro vás zajímavou nabídku. Ten muž, od kterého jste získal meč –“

„Je to můj meč!“ zarazil obchodníka náhle rázně věznitel.

„Jistě, jistě! Nic jsem tím nemyslel,“ uklidňoval ho menší muž opatrně, „prostě dotyčný se ukázal jako nečestný. Nemá právo vlastnit knihy, které jste mu tak velkomyslně přenechal.“

„Nepotřebuji je. Knihy mě nezajímají,“ zabručel věznitel a začal se rozhlížet po okolí.

„Mám meč.“

Freš měla pocit, že mysl toho hrůzu nahánějícího muže se vznáší někde hodně daleko.

„Nabídl bych vám za ně dvacet tisíc zlatých! Myslím za ty knihy,“ navrhl obchodník.

„Vy se odvažujete nabídnout mi sprostý obchod?“ utrhl se na něj náhle věznitel.

„Ne, hrabě, samozřejmě ne!“

Freš pozorovala, jak obchodník úpěnlivě pozoruje prsty ruky poklepávající po hrušce jílce.

„Ten člověk si nezaslouží, aby ty knihy měl. Je to podvodník a zabiják. Chtěl jsem je od něj získat pro vás zpět, dokonce i odkoupit, abych vám je vrátil, ale on zabil všechny mé lidi.“

To byl naprostý nesmysl, chápala Freš. Menší muž se zamotával do vlastních výmyslů, ale hraběti, či co byl vlastně zač, to očividně nedocházelo.

„Je zabiják?“ vylovil z blábolení věc, která ho zaujala.

„Ano, zabiják. Prý nejlepší šermíř široko daleko,“ rychle přikývl obchodník a v té jediné větě získal větší sebevědomí, než měl na začátku celého hovoru.

Byl to jeho záložní plán, došlo jí; i když se bál, přišel na tuhle schůzku jistým způsobem připraven. Zřejmě měl připravených víc návnad pro upoutání zájmu podivného hraběte.

Oči jejího věznitele zaplály zájmem.

„A kde ho najdu?“ zeptal se.

„Jakmile ho objevím, dám vám vědět. Mohu pro vás udělat ještě něco? Navrácení knih jejich právoplatnému majiteli mi za to stojí. Ten obchod nebyl čestný. Měl byste je získat zpět.“

Hrabě se opět rozhlížel po okolí.

„Nevím. Sám se po něm podívám. Teď už ale musím domů, už se rozednívá a ze světla mě bolí oči. Určitě si ale vzpomenu.“

Bez rozloučení se otočil k odchodu a Freš musela klusat, aby jeho rychlému tempu stačila. Když se pak vyhoupl do sedla koně, který na něj čekal ve stáji jednoho z četných penzionů, nechápavě pozoroval Freš a řetěz, kterým ji k sobě připoutal. Zapomněl, kde k ní přišel.

„Jsem vaše nová kuchařka,“ málem se zakoktala strachy z toho, že se rozjede a usmýká ji.

„Aha,“ zamyslel se nejistě. „Pravda, kuchař je mrtvý. Všichni jsou mrtví,“ pronesl zvláštním tónem, který ji znovu vyděsil.

Pak se pro ni natáhl a s lehkostí si ji vysadil do sedla přes sebe.

~~~

Liama seděla u stolu a za svitu dvou lamp zakreslovala do okopírované mapy města jména a místa, kde unesení lidé bydleli. Zjišťovat tyhle informace bylo jednodušší, než vypadalo. Začala hned ve vedlejší ulici rozhovorem s mužem, kterého od vidění znala. Jeho bratr se ztratil. Dotyčného to ani příliš nezajímalo. Tvrdil, že bratr už mockrát plánoval odejít, ale nikdy se neodhodlal. Teď to zřejmě zkusil bez rozloučení stejně jako nějaký Martin Hefery. Dál pokračovala Liama právě Heferym a postupně si vypracovala několik historek, s pomocí kterých snáze navazovala kontakt s lidmi. Někdy předstírala, že i jí se ztratil muž, jindy zase jen tak klábosila nebo pátrala po své sestře. V průběhu několika dnů si zvykla natolik, že se zbavila i velké části nepříjemného pocitu pramenícího ze skutečnosti, že lidem lhala a využívala jejich důvěřivosti.

Herman Jarmin, označila dům popiskou a přisunula si knihu položenou dál na stole. Včera ji ukradla na matrice, aby si ověřila nápad, který byl tak zlověstný, že ji děsil i ve snu.

Z listování ji vyrušilo zaťukání na dveře. Okamžitě se usmála, protože se k ní donesla vůně mimina zabaleného do nedávno vyprané a vybělené zavinovačky. Mapuši přišla na návštěvu. Bylo hodně pozdě, spíš k ránu, ale novorozeně spalo víc přes den než v noci a novopečená matka ráda využila jejího ponocování k poklábosení.

„Vypadáš ustaraně,“ řekla Mapuši místo pozdravu a bez vyzvání se posadila na židli.

Dítě v její náruči se rozhlíželo ještě nic nechápajícíma očima. Liama mu věnovala úsměv a pak přikývla.

„Jsem ustaraná,“ připustila.

„To kvůli tomu, že odešel, nebo kvůli tomu, co děláš?“ zeptala se Mapuši a ukázala na mapu.

„Kvůli obojímu,“ usmála se starší žena. „Ale víc mě děsí tohle,“ přistrčila k ní mapu.

Od doby, co spolu naposledy takhle hovořily, v ní přibylo mnoho jmen.

„Začala jsem přidávat i data, vidíš,“ ukázala na drobné poznámky vepisované do schémat ulic.

„Lidi se ztráceli z různých ulic a čtvrtí po řadě, jako by je někdo vybíral z jednoho místa vedle druhého podle předem vypracovaného seznamu. Divím se, že si toho nikdo nevšiml.“

Dítě zamlaskalo a přivřelo oči, matka ho konejšivě pohoupala.

„Možná si toho někdo všiml, ale nechal si to pro sebe,“ pronesla po chvíli Liama opatrně.

„Dáš mi zase kopii?“ požádala váhavě mladší žena.

Liama přikývla, z hromádky laciného nažloutlého papíru s nestejnoměrnou strukturou vytáhla jeden list, položila ho nad svou mapu a pak se rozpačitě rozhlédla.

„Kam jsem ho jen dala?“

Hledaný leštěný kus achátu objevila na kuchyňském stole. „Nedáváš si na tyhle věci pozor jako dřív,“ upozornila ji Mapuši.

„Nedávám, připadá mi to zbytečné,“ souhlasila Liama a přetřela achátem plochu papíru. Když ho pak podávala návštěvnici, na druhé straně se nacházela šedými linkami vyvedená kopie mapy.

„Co s tím děláš?“ zeptala se. „Ještě není čas vyjít s tím mezi ostatní. Stále mám málo jmen. I když s těmito,“ ukázala na své dnešní poznámky, „už bych možná dokázala pár lidí přesvědčit – ty, kteří se nechají,“ dodala trpce.

„Ukážu to jen Jarvilovi, chci, aby o tom věděl,“ jmenovala Mapuši svého manžela.

„Podle čeho si ty lidi vybírají?“ zeptala se ještě.

„Podle místa, kde bydlí, asi aby se nemuseli městem trmácet sem a tam. A také podle toho, aby nebyli příbuzní. Mezi těmi, co se ztratili, jsem nenašla spříznění bližší než ve čtvrtém kolenu,“ ukázala na matriku. „A vzhledem k tomu, že vím o čtyřiceti lidech, kteří zmizeli jen v průběhu uplynulého měsíce, nepřijde mi to jako náhoda.“

Liama se na přítelkyni pozorně zadívala. Ji už přesvědčovat nemusela, vzala její domněnku za svou. Částečně i protože stejně jako ona cítila před mnoha měsíci bolestivé umírání Hardona Malenziho.

„Někdo po nás pátrá, po nás, lidech s magií v krvi. A jde na to systematicky,“ vyslovila své nejhorší obavy přímo.

„Ale posledních pár dní se nikdo neztratil, alespoň jsem o nikom neslyšela,“ řekla Mapuši s obavami a instinktivně k sobě tiskla dítě.

„Já také ne a moc si přeji, aby to tak zůstalo,“ přisvědčila Liama.

Rozhostilo se ticho rušené jen praskáním ohně v kamnech a prvními budícími se ptáky.

„Třeba je zabil všechny, myslím tvůj host,“ řekla nakonec Mapuši a zvedla se k odchodu.

„Ráda bych tomu věřila,“ přikývla Liama a sklonila se zpátky k poznámkám. Měla toho ještě hodně na práci a potřebovala vstávat brzy. Když zapisovala do mapy posledních pár jmen, uvědomila si, že s předchozími vytvářejí na ploše města oblouk. Podívala se na mapu novým pohledem a zjistila, že oblouky jsou vlastně dva. Oba měly střed někde na jihu, mimo město. Asi to tak dělali proto, aby šetřili čas při cestování a měli to vždy stejně daleko. Chvíli vzniklé útvary pozorovala. Poloha kvadrupu představovala v mapě mizení lidí prázdné místo. Vzhledem k tomu, že dál pokračovali v únosech jinde, vypadalo to, že nějakou dobu potrvá, než se vrátí k ní a jejím lidem. Asi je zmizení celé jednotky únosců prozatím odradilo.

Zemí nikoho

Vyjeli jsme ještě před úsvitem mezi prvními. Byla zima, po noční skrumáži mě bolely svaly okolo levé lopatky. Jeden z vystřelených šípů mě hloupou náhodou zasáhl do zad. Kroužková zbroj spolu s tkaným zádovým pancířem ho sice zastavily, ale bylo to v krátké době podruhé, co mi někdo pošramotil záda, a na náladě mi to nepřidalo. Navíc jsem se moc nevyspal a byla zima, až se dech srážel u úst do bílých oblaků.

„Doleva,“ řekl jsem Janickovi a ukázal na cestu z vyjetých kolejí.

I v šeru se dalo rozeznat, že po ní jezdí méně vozů, i tři dvojkoláky kodrcající před námi pokračovaly dál rovně.

„Proč?“ zeptal se Janick, ale poslechl.

To už se přihnal na koni Majal. Asi aby dal najevo své postavení, obstaral si klidnou kobylu, na které nás teď objížděl.

Později s ní bude mít v bažině problémy, ale byla to jeho věc. „Proč nejedeme rovně?“ vyštěkl. „K brodu?“

„Přes tuhle řeku jsou dva brody,“ řekl jsem mu klidně. „Ten vzdálenější, ke kterému mířím, je mělčí. Tak po osy kol. A my vezeme zboží, u něhož nemůžeme riskovat namočení. Jsme obchodníci.“

Něco odsekl, ale dál se nehádal.

Uvažoval jsem, jak dlouho se bude moci vézt, než se terén stane hůře sjízdným a my sami budeme pomáhat našim taounům.

„Myslíte, že nás někdo hledá?“ položil Janick další otázku.

S největší pravděpodobností hledali mě, možná se zajímali i o artefakty, které jsem podle nich mohl mít. To jsem však Janickovi vysvětlovat nechtěl.

„Ano, jsem si tím jistý.“

V první chvíli jsem předpokládal, že odpověď v mladém muži probudí strach, ale jen přikývl a rozhlédl se.

Pak se celý na sedadle zhroutil do sebe a zdánlivě přestal vnímat okolí. Jenomže já jsem věděl, nebo jsem se spíš domýšlel, že pátrá nedávno objevenými schopnostmi. Vyzkoušel už nějaká kouzla, nebo ještě stavěl na syrové nejprimitivnější a neúčinné manipulaci s mocí? Alespoň tolik jsem ze svého mnohaletého pídění se po informacích věděl. Nadaní dokázali z hlediska normálních lidí provádět zázraky, i když v pravém slova smyslu nečarovali. V těch několika knihách, které byly čtenáři mé epochy, pro něhož nebyla magie součástí běžného života, dostupné a alespoň částečně srozumitelné, byly kouzla a čarování jako takové popisovány jako spojení železné logiky s intuicí a hudebním nadáním. Skutečný mistr musel být obdařen všemi třemi vlastnostmi měrou vrchovatou.

„Nemyslím, že se někdo nachází v naší blízkosti,“ řekl Janick nakonec spokojeně, až s náznakem samolibosti po dalším půl kilometru cesty.

Kupecká stezka se vinula po povlovných svazích pahorků zabraňujících Hnědé bažině, aby se roztahovala ještě dál, s bahnem jsme se zatím potkávali jen při průjezdu nejníže položenými místy.

Hypnóza ani sugestivní hledání nejsou založeny na magii, i když si to většina lidí myslí. A je pravda, že díky magickému nadání má pak člověk ovlivňování vědomí jiných usnadněné. I tak je však poměrně jednoduché se proti tomu bránit. Jednoduché pro toho, kdo je sám silný a informovaný.

„Už jsem párkrát takovému pátrání unikl,“ prozradil jsem mu a jeho nespokojenému pohledu nevěnoval pozornost.

Vrátil jsem se v myšlenkách k noční šarvátce. Ti lidé, s nimiž jsem se střetl u vojensky organizované karavany, kterou oni zřejmě považovali za mé maskování, by se před Janickovým pátráním, pokud samozřejmě nepoužíval skutečná kouzla, také dokázali ukrýt. Jejich velitel určitě.

Byla to zajímavá shoda okolností. Naši pozornost si získala stejná karavana. Z jedné strany jsem byl rád, že jsem si mohl včera v noci udělat přesnější obraz o svých primárních nepřátelích, na druhou stranu jsem nemohl prozkoumat tábor. Příliš dobře organizovaní, určitě víc bojovníci než obchodníci. Pro koho pracovali? Co byli zač? Žoldáci? Vojáci některého z mocných šlechticů? Císařovi komandos? Krachtiburg byl sice svobodné město, ale císař sídlil nedaleko a pravděpodobně by dokázal svou vůli prosadit jen za použití diplomatických prostředků. Poslední možnost mi nepřišla pravděpodobná.

„Sakbisten tu není!“ zahulákal najednou Fedor. „Ze začátku seděl se mnou na voze a teď ho nevidím!“

Takže zabiják, kterého si čarodějové najali, aby se později vypořádal se mnou, se jmenoval Sakbisten. Tahle informace mi k ničemu nebyla, ale věděl jsem, že ji stejně nezapomenu.

Janick zastavil koně, Fedor s Majalem i Mayersem se rozhlíželi okolo a dál ho volali jménem.

„Možná odešel, protože se mu už s náma nelíbilo,“ navrhl jsem a pokusil se o úsměv.

Majal si mě podezřívavě změřil.

Přidal jsem obnažené zuby, a to už nevydržel. Můj úsměv opravdu není nic moc. Zvlášť když ho nemyslím upřímně.

„Nechal nám tu něco?“ kývl na Fedora, ať prohlídne vůz.

„Ne, jeho věci nevidím, vlastně jo, tohle je jeho malý ruksak!“ opravil se. „Velký nikde není.“

Sledoval jsem ho, jak opatrně přelézá po postranici k zavazadlu.

„Mám to,“ oznámil triumfálně a pak se zapotácel, jak málem neudržel rovnováhu. „Sakra, je to nějaké špinavé.“

A začíná to smrdět, doplnil jsem, ale nahlas neřekl nic.

Fedor seskočil dolů s koženým ruksakem v ruce. Otevřel ho, vzápětí s výkřikem pustil, na zem se vykutálela lidská hlava.

Všichni na ni zírali s vytřeštěnými pohledy, jako by nikdy neviděli něco tak obyčejného, jako je uťatá lidská hlava. Není na tom nic pěkného, to je pravda. Raději jsem se díval po okolí. Navíc právě tuhle jsem už viděl. Patřila jednomu z vojáků od karavany, který měl ke své smůle víc vytrvalosti a odvahy než ostatní a pokusil se mě pronásledovat. Naštěstí měl víc než slušný meč a nenadřel jsem se tolik.

„Dárek pro vás, pánové? Neměl jsem pocit, že se máte se Sakbistenem nějak zvlášť rádi,“ předvedl jsem jim svůj oblíbený výraz hladového žraloka.

Ten mi jde lépe než úsměv.

„Co to znamená?“ vrtěl hlavou Fedor a vypadal, že se teď doopravdy bojí.

„To znamená, že váš kamarád už s náma nejede. A nechal vám tady vzkaz.“

Pozorovali jeden druhého, hluboce znepokojení.

„Máme před sebou dlouhou cestu,“ připomněl jsem jim a vyšvihl se zpět na vůz.

Janick nepotřeboval pobízet. Napodobil mě, trhl opratěmi a koně se dali do pohybu. Věděl jsem, že dokud je nedostanu dovnitř staré pevnosti, nebezpečí mi nehrozí. To až potom. Zatím jsem však netušil, jakým způsobem mě budou chtít zabít. Možná by bylo nejlepší zaútočit první. Ale nebyl jsem si jistý, zda mě opravdu budou chtít zavraždit. Věčné dilema. Sakbistena jsem vyděsil, místo abych ho zabil. Přišlo mi to tak jednodušší. A pohodlnější.

~~~

Brod jsme překonali bez problémů a krátce po poledni se opět napojili na cestu vedoucí bažinou. Obvykle to trvalo deset dní až dva týdny projet skrz. Záviselo na nákladu a počasí – přesněji množství vody. Každý centimetr kolísání hladiny byl znát. Někteří staří harcovníci tvrdili, že když je vody málo, dokáží cestu zkrátit na polovinu. Ale vyslechl jsem i pár historek, kdy na jedné straně do bažiny vjely velké karavany s desítkami vozů a silným doprovodem jezdců, aby se už nikdy na druhé straně neobjevily.

S druhou půlkou dne se objevili komáři. Nebylo jich naštěstí mnoho, ale i tak si všichni přetáhli přes hlavu kapuce, já si nasadil klobouk, zvedl límec ke krku a ruce ukryl v dlouhých rukávech kabátu. Nezbývalo než být trpělivý a vyrovnaný. Fedor s Mayersem se naštěstí při divokém lovení nepřátelského hmyzu pořádně zapotili, a představovali proto pro bodavce mnohem lákavější cíl, než jsem byl já.

Občas se zdálo, že cesta se klikatí naprosto zbytečně, že projíždíme hustým listnatým pralesem z jasanů, jilmů a javorů z pouhého rozmaru prvních cestovatelů, kteří vyjeli prapůvodní koleje. To když jsme se drželi nahoře, v horních, nejlépe odvodňovaných polohách pahorků. Stačilo však postoupit o kousek dál, kde přibylo potůčků, voda tekla pomaleji a prales se proměnil v hustou bučinu občas zpestřenou košatou lípou či javorem. Podle mapy jsme teď projížděli vertikálně nejčlenitější částí bažiny. Krajina byla nádherná, divoká a plná života a defilovala přede mnou jako na přehlídce. Možná bych se v budoucnu mohl všude přepravovat vozem. Připadalo mi, jako by tohle někdo speciálně pro mě nachystal.

Z obdivování mě vytrhlo začvachtání vody a bahna. Jeli jsme po špinavém koberci napadaného různobarevného listí a rozměklé hlíny, mírně svažující se cesta končila ve velké louži pokryté zeleným porostem.

„Stůj,“ řekl jsem.

„Na druhou stranu je to jen kousek,“ podotkl Janick, ale poslechl.

„Nepotřebujeme pauzu,“ dojel nás Majal, který se předtím držel vzadu.

Pohledem jsem klouzal sem a tam, a poté co jsem si odmyslel velké trsy trávy a porost rákosů, jsem si uvědomil, že to není louže, ale spíš výběžek větší zavodněné plochy ukrývající se kus dál za stromy po naší levé straně. Hladina pod příkrovem napadané vegetace zanikala.

„Couvneme,“ rozkázal jsem. „Pomozte mi potlačit vůz zpět.“

Majalovi došlo, co se mi nelíbí, a bez reptání slezl ze sedla.

Zapřeli jsme se do kol a tažná zvířata začala poslušně couvat, najednou jedno zařehtalo – propadlo se předníma nohama až po kolena. Museli jsme ho vypřáhnout a pak společnými silami vyprostit a dovést na břeh. Dno pod nohama pružilo, ale když se člověk zapřel pořádně, cítil, jak mu nohy pronikají kobercem podvodních rostlin dolů, do hutné rašeliny.

Po hodině perné práce jsme dostali zvířata i vozy zpět na suchou a pevnou půdu, my naopak byli všichni zmáčení až za ušima.

Rozhrabal jsem příkrov listí a zjistil jsem, že už nějakou dobu nejedeme vyjetou cestou, ale po plochých drnech trávy, místy, kudy se před námi nikdo nevydal.

„Někde jsme sjeli, musíme se vrátit a pořádně se rozhlížet,“ oznámil jsem jim.

Fedor s Mayersem se na sebe podívali a nervózně se rozhlédli. Zpěv ptáků a kuňkání žab, které se už nějakou dobu ozývalo, jim asi začalo připadat zlověstné.

Po deseti minutách hodně opatrné a hodně pomalé jízdy jsme dorazili k místu, kde jsme měli uhnout doprava. Nevšimli jsme si toho, protože všude ležely závěje napadaného listí a správná cesta zanikala v tmavém tunelu zeleně.

O moc dál už jsme se do večera nedostali a utábořili jsme se na plácku mezi vysokými jasany. Místo nám udělali dva padlí velikáni, které před nedávnou dobou, nedávnou z hlediska délky jejich životů, zlomil vítr. A nebo vlastní váha, protože objemné kmeny byly uvnitř duté. Vyčistil jsem místo od náletových dřevin a přitom sledoval, jak ostatní polehávají a posedávají okolo vozů.

„Nanosit dřevo, připravit oheň a jídlo, k tomu se nikdo nemá?“ nadhodil jsem.

„Vyspíme se na vozech, jídlo máme od včerejška, oheň nepotřebujeme,“ odbyl mě Majal.

Nechal jsem je při tom a připravil si vlastní oheň. Přichystal jsem si i trochu syrového dřeva a listí. Sotva se slunce dotklo horizontu, komáři, na které jsme si už částečně zvykli, se razantně připomenuli. Mhouřil jsem oči zabalený do pláště, chráněný příkrovem dýmu, a díval se, jak se ostatní ošívají.

„Když přinesem dřevo, můžeme se přidat?“ nevydržel to Janick a dělal, že si nevšímá Majalova nevraživého pohledu.

Ten čaroděj na to šel špatně. Já na jeho místě bych se k tomu, koho hodlám v blízké budoucnosti zavraždit, choval mnohem vstřícněji. Může to ušetřit fůru práce.

„Ano,“ přikývl jsem a vytáhl mapu, abych si víc nastudoval okolní terén.

Dnes jsem dostal lekci, že i jen jet po cestě není v Hnědé bažině nic jednoduchého. Jak vlastně přišli na ten název, když teď na podzim zářila všemi barvami?

Janick si to u společníků nechtěl úplně rozházet. Zůstal sedět a vyčkávavě sledoval Fedora s Mayersem. „Nepůjdete na dřevo? Abychom nebyli všichni poštípaní.“

Dva čarodějové váhali, ale pak pomalu vstali, pohled přitom nespouštěli z mladého muže. Viděl jsem, jak prsty pravé ruky, z jejich pohledu ukryté za tělem, skládá do tří postupně se opakujících poloh. Tohle už nebyla jen hypnóza, ale něco víc. Hypnózou to možná začínalo, ale pak přebírala otěže magie. Pozoroval jsem ho, dokud se oba muži jeho vůli nepoddali a nezamířili do okolního pralesa. Vlastně měli štěstí, že na nás nalétávali jen komáři. Slyšel jsem pár zajímavých historek o lidech, kteří se z bažiny vrátili víc mrtví než živí, téměř vysátí místními krvelačnými moskyty.

Než i Janick zmizel mezi stromy, otočil se, aby zjistil, zda jsme si s Majalem jeho hrátek s druhými dvěma čaroději všimli. To už jsem ho ale pozoroval jen úkosem, s tváři skloněnou k mapě. Podle toho, co jsem dosud četl, nejsou k magii žádné prstokladné cviky ani nic podobného nutné. I v minulosti však spousta čarodějů využívala živé gestikulace, rytmizace hlasového projevu k tomu, aby si tak usnadňovala myšlenkové vytváření diagramů kouzel. Právě na nich je prý skutečná magie postavena. To znamenalo, že Janick má buď bohatší znalosti historie, než jsem předpokládal, nebo je pro něj jako pro magicky nadaného člověka takový postup intuitivní. Jak moc je vlastně ve skutečnosti nadaný?

Soustředil jsem se na mapu a znovu jsem musel ocenit, jak je to podrobný a precizní výtvor. Na některých místech byly pečlivě načrtnuty vrstevnice, jinde v oblasti bažiny dokonce naměřené hloubky, u hřebenů vyznačujících nějakých sto kilometrů od nás směrem na sever počátek hornaté oblasti jsem dokonce objevil několik vrcholů se zaznamenanou nadmořskou výškou. Přestal jsem studovat podrobnosti a soustředil se na celek. Bažina tvarem připomínala lichoběžník z východu ohraničený řekou Turou, na jihu přecházející v Hnědé jezero a ze severu tísněný právě horskými hřebeny. Údolími mezi nimi přitékaly další dvě řeky, Raslina a Baltima. Ty se nevlévaly jedna do druhé ani do Tury, ale ztrácely se v bažině, kterou tak zavodňovaly bez ohledu na roční období. Severozápadní část bažiny odvodňovala Grutvice, vyznačující tak přirozenou hranici zaplavovaného území.

„Jsme tady,“ vrátili se ze své výpravy Fedor s Mayersem a společně vlekli obrovské otepi dříví svázaného provazy.

„Je důležité mít na noc dost ohně,“ prohlásil Fedor důležitě a spokojeně se posadil.

Nevypadali omámeně ani nejistě, jak by člověk poté, co plnili cizí rozkazy, očekával. Spíš spokojeně z dobře vykonané práce.

Tak to Janick udělal? Vnutil jim nějakou představu, kouzlem je donutil, aby povinnost obstarat dřevo přijali za svou? Asi to bylo jednodušší než je řídit jako loutky… a chytřejší.

Pomalu se začalo stmívat, mezi stromy světla ubývalo rychleji než na obloze. Využil jsem posledních zbytků dne, abych ještě chvíli studoval mapu. Horské hřebeny směrem k jihu rychle ztrácely výšku, ale i tak se dalo rozeznat jejich pokračování přes zátopové území rozlévajících se řek. Uvědomil jsem si, že svými nejvyššími oblastmi, protáhlými ostrovy v zemi nikoho, rozčleňují bažinu na několik prakticky neprůjezdných oblastí. Stezka se, pokud to směr umožňoval, vždy držela v blízkosti některého z pseudoostrovů vzniklých z hřebenů. V místech, kde se od nich nejvíce vzdalovala, se měnila v klikatou čáru se spoustou výstražných značek upozorňujících na nebezpečí. Byli jsme teprve na počátku cesty, to těžší nás čekalo.

Šero definitivně zvítězilo nad mýma očima. Schoval jsem mapu, vytáhl bochník chleba a k němu kus sýru. „Jsme na cestě, řeknete mi, kam přesně míříme?“ oslovil jsem Majala a ukrojil si krajíc. „Pomohlo by nám to lépe si rozvrhnout cestu.“

„V bažině, to vám musí zatím stačit,“ odsekl.

„To obnáší nějakých čtyřicet tisíc kilometrů čtverečních. Nevím, jak se na to místo dostaneme. Pokud tedy není blízko cesty,“ zkoušel jsem to dál, i když jsem nevěřil, že mi něco dobrovolně prozradí.

Možná nedobrovolně.

„Nestarejte se, všechno se dozvíte včas,“ ucedil pohrdlivě. „Nechcete nám na oplátku ukázat klíče, které nás dostanou dovnitř?“ vrátil mi to.

„Všechno se dozvíte včas,“ zopakoval jsem jeho větu a zašklebil se na něho.

Nic jsem se nedozvěděl, pouze jsem ho rozčílil. Víc než remíza.

Jakým způsobem se mě chtěl zbavit? Stále jsem neměl žádné vodítko. Když teď nasupeně seděl a s bezvýrazným pohledem pozoroval své lidi, poklepával prsty na jílec nože položený na kolenou. Že by tak jednoduše, krátkou čepelí? Moc se mi to nezdálo. Věděl, že jsem po zuby ozbrojený, a uvědomoval si, že se vším svým železem umím dobře zacházet. Díky tomu jsem ještě žil. Opravdu by si troufl na souboj? Ne, špatná otázka. Troufl by si na bod ze zálohy? I o tom jsem pochyboval.

Udělal jsem si pohodlí, zabalil se do deky.

„Ten klíč nemám u sebe, schoval jsem ho, když jsem byl pro dřevo,“ řekl jsem bez dalšího vysvětlování. „A pokud se mi někdo bude hrabat ve věcech, zabiji ho.“

Janick sebou viditelně škubl. Asi měl své plány a výhrůžkou jsem ho trochu zaskočil. Strach na správné straně je dobrá zbraň. Zachránil už spoustu životů.

Stáhnul jsem si klobouk do čela, jako bych se chystal usnout, a pak zpod jeho okraje pozoroval své klienty. Majal pomalu a soustředěně jedl, Janick se i v šeru snažil číst z nějaké knihy a Fedor s Mayersem jen tak seděli.

Mezi stromy se k nám plížila vlhká sychravost a chlad, postupně na sebe navlékli veškeré své oblečení.

„Možná bychom měli zajít ještě pro dřevo,“ navrhl najednou Fedor a Mayers se okamžitě zvedl.

Janick k nim vzhlédl, luskl prsty, jako by ho něco napadlo, a oba muži se zase uklidnili. Mladý čaroděj vypadal překvapený, zdálo se, že kouzlo, které provedl, působilo jinak, než předpokládal. Sám jsem si nikdy nepředstavoval, že používání magie může být tak mnohotvaré…

Okolní prales se rychle změnil ve stěnu tmy, žabí kvákání ještě víc zesílilo.

„Možná bych vám přece jen měl říct, kde se citadela nachází. Může nám to ušetřit spoustu kilometrů plahočení se tímhle prokletým močálem,“ pronesl Majal a díval se ke mně.

Byl jsem pro něj jen beztvarý podlouhlý obrys splývající s okolím. Ani jsem se nepohnul.

„Co myslíte?“ oslovil mě.

Mlčel jsem.

„Spí,“ zhodnotil Fedor.

Majal přiložil na oheň a chvíli mě zkoumavě pozoroval.

„Jste připraveni?“ zeptal se nakonec tiše.

„Ano,“ odpověděli oba čarodějové, Janick nezareagoval.

„Řeknu vám, až přijde správný čas,“ dodal Majal.

Větve zapraskaly, jak si připravoval lůžko na noc.

S využitím minimální námahy jsem se dozvěděl, že v mém plánovaném zavraždění mají roli oba dva čarodějové, Fedor i Mayers. Nebyl to zas tak špatný den. Zavřel jsem oči a…

~~~

Bamegi se na cestu za svými muži vypravil nalehko, jen s minimálním vybavením. Spolu s Kuzbosem nasadil stejnoměrné tempo, kterým by vydrželi běžet i několik dní, jeden jako druhý podvědomě kontrolovali krajinu a věnovali se vlastním myšlenkám.

Bamegi bezprostředně po nezdařeném útoku na karavanu musel za Varatchim, který ho zahrnul dalšími úkoly. Víc a víc proto pociťoval nedostatek mužů. Dva musel nechat u Lumbiho sídla, aby šíleného šermíře neustále sledovali. Chápal Varatchiho důvod. Chtěl se dozvědět pokud možno všechno o tom, jakým způsobem funguje ten nebezpečný meč, a nikomu jinému než ninjům v tomto ohledu nedůvěřoval. I pro tak mocného muže, jako byl on, nebylo jednoduché zařídit dokonale utajené testování takové zbraně. Mnohem snazší bylo nechat to na šíleném šlechtici, a až přijde správný čas, prostě ho zavřít, popravit za zločiny a hotovo. Další tři lidé pod vedením Gaspra pátrali po vojácích z karavany. Po fatálně neúspěšném pokusu o prohledání nákladu, který vojáci chránili, se po nich slehla zem.

Kuzbos zvolnil a zamířil stranou od vyjeté stezky, Bamegi ho následoval. Jeden z předchozích úkolů strach nahánějícího ninji byl získat co nejvíce informací o bažině a stezkách v ní. Investovaný čas se vyplatil. Vyzpovídal několik starých vůdců karavan a díky tomu znal zkratky, které jim mohly ušetřit mnoho kilometrů.

Teď se brodili hnědou vodou po kolena a pod nohama cítili měkké dno.

„Pro vozy to není a jsou úseky, kde je to obtížné i pro koně,“ prohodil na půl úst Kuzbos.

Bamegi přikývl. Ani jeden si na mluvení moc nepotrpěli.

Vrátil se v myšlenkách k neúspěšné prohlídce nákladu podezřelé karavany. Za problémy, které vyústily v boj proti překvapivě pohotovým a dobře vyzbrojeným mužům, mohl Koniáš. Bamegi si tím byl jist. Nečekaná náhoda? Spíš ne. Oba se zajímali o obchodní karavany. Koniáš, aby dokázal splynout, stát se putujícím obchodníkem, on, Bamegi, aby dokázal odlišit skutečné obchodníky od falešných. A pozornost jich obou upoutal právě tento oddíl maskovaných vojáků. A bylo dost dobře možné, že i oni nějakým způsobem figurovali v celé záležitosti s magickými artefakty. Byla to jen možnost, kterou neměl jak vyvrátit nebo potvrdit. Zatím.

Hladina stoupla, už jim sahala do rozkroku. Kuzbos v čele ještě víc zvolnil, postupoval teď velmi opatrně a propátrával každé místo, na které přenesl váhu. Bamegi sáhl pod kabátec, odvázal si šerpu a nabídl mu její konec. Dál pokračovali, jistíce navzájem jeden druhého.

Zkratka je zavedla do míst, kde voda téměř netekla, vysoké pásy chrastice zadržovaly naplavené listí i větve, spolu s hustým porostem plovoucího žabince všechno dohromady vytvářelo tlející melasovitou směs, ve které se nedalo ani plavat. Dno ještě víc pokleslo, oba muži byli po chvíli obaleni blátem a rozpadajícími se zbytky rostlinstva až po hruď.

„Zdá se, že trochu stoupla voda, každý centimetr je znát,“ zabručel Kuzbos, když mu ujela noha a namočil se ještě víc.

Bamegi mechanicky přikývl, stále přemýšlel nad Koniášem. Pozná ho podle pohybů, tím si byl jistý. Drzost a přizpůsobivost, se kterou dokázal využít nečekané situace ke svému prospěchu, byly neskutečné. Zpomalil je, způsobil jim ztráty a do celé situace vnesl ještě víc zmatku, což mu jen vyhovovalo. A byl velmi dobrý bojovník. Nebezpečný. Bamegi uvažoval, jak by jeho styl boje popsal. Jednoduchý, intuitivní a nemilosrdný. Ano, to sedělo. Chtě nechtě ho musel obdivovat.

~~~

Po půl dni vyčerpávajícího pochodu se konečně napojili na obchodní stezku spolehlivě vyznačenou vytlačenými stopami kol vozů. Bamegi si klekl a dotkl se obnažené hlíny. Tři hodiny před nimi, pravděpodobně dva vozy tažené koňmi. Vzhledem k jejich rychlosti by je mohli do hodiny dohnat. Kuzbos se podíval na velitele a bez ptaní se dal do klusu.

Po půlhodině se oba současně zastavili, jejich pozornost upoutalo několik velkých krkavců kroužících na nebi nad jedním místem nedaleko před nimi.

„Ten velký strom,“ ukázal Kuzbos na dub s vykotlaným kmenem pyšnící se už jen zbytkem koruny. „Za ním je další stezka. Dříve se používala, ale dneska prý už není průchozí, pod vodou se něco utrhlo a končí v hlubině. Dovede nás ale na dohled místa s krkavci. Nebudou předpokládat, že je někdo sleduje z bažiny.“

Na chvíli se odmlčel.

„Pokud jsme tedy na místě, kde si myslím,“ zabručel nakonec. „Ten chlap tvrdil, že strom je velký a mohutný. Ale karavany už nevede opravdu dlouho.“

Bamegi přikývl a po chvíli tápání našli podvodní cestu skýtající nohám pevnou oporu.

„Měla by nás dovést až k tomu skalisku obklopenému skupinou zatopených keřů,“ ukazoval ninja.

Kuzbos, i když byl v bažině poprvé, se v ní orientoval lépe než většina zkušených vůdců. Bylo to tím, že mu lidé, pokud o to stál, prozradili všechna svá tajemství.

Ani teď se nespletl. Stezku vyznačovaly trsy chrastice prorostlé orobincem, opatrně přecházeli od jednoho k druhému a opět se dostali na dohled cesty téměř ke skalisku.

Ponořili se do vody, až jim nad hladinou zůstaly jen hlavy, a posunuli se ještě blíž. Pak Bamegi spatřil své lidi, které poslal do bažiny hned za úsvitu, jak do černé klidné vody právě strkají vůz. Z druhého již vyčnívala jen oj.

Na zemi v trávě ležela do řady vyrovnaná těla sedmi mužů.

Neřekl nic, otočil se a tiše vyrazil po vlastních stopách zpět, Kuzbos si celou ponurou scenérii ještě chvíli prohlížel a pak následoval svého velitele.

~~~

Vzhledem k tomu, že se museli vrátit zpátky a pak opět pokračovat po hlavní stezce, dohonili Bamegi s Kuzbosem skupinu až před večerem. Ninjové si k táboření vybrali sušší vyvýšenou oblast, kde fakt, že se nacházejí na území bažiny, připomínala jen sem tam podmáčená půda a několik velkých louží vody. Místo před případnou nepřízní počasí chránily mladé, na sebe namačkané lípy a byl z něj dobrý přehled o obchodní stezce. Kuzbos s Bamegim se nesnažili skrývat a tábořící muži o nich věděli dlouho předtím, než dorazili.

Bamegi se po pětici podíval, její velitel mu čelil neústupným pohledem. Chyba, pokáral ho v duchu. Už jen to by ho upozornilo, že se stalo něco nepředpokládaného.

„Hlášení, Wrangu,“ pobídl ninju a dřepl si před něj na paty u hromádky dřeva připravené k podpálení. Umístili ji do prohlubně kryté tlejícími kmeny a velkými kameny. Stačilo počkat, až se dostatečně setmí a sloup dýmu neupozorní na jejich přítomnost.

„Potkali jsme dva vozy tažené čtyřspřežím, na obchodníky jely neobvykle rychle. Zlikvidovali jsme je podle rozkazu. Náš muž mezi nimi nebyl.“

„Nevydal jsem rozkaz zlikvidovat každou karavanu,“ pronesl tiše Bamegi a bez hnutí přitom Wranga pozoroval.

Mladší ninja odpočíval vsedě se zkříženýma nohama. Vzhledem k tomu, jakým způsobem formuloval hlášení, nevypadalo to, že by byl ochoten přiznat omyl.

Bamegi si uvědomoval, že udělal chybu. Mužům, se kterými byl zvyklý těsně spolupracovat, měl přidělit samostatné úkoly, a tyhle naopak připoutat víc k sobě. Znal sotva jejich jména a věděl jen to, že jsou dost dobří, aby pracovali v poli. Klangit, Varmon, Manatu a u posledního pátého si nevybavil ani příjmení. Vzpomněl si jen, že měl ošklivou, ale hodnou sestru, která se vyznala v ranhojičství jako nikdo jiný. Kariana vánek, se jí říkalo – kvůli jejím ohleduplným a neskutečně šikovným prstům.

„Ale našemu zaměstnavateli se takový přístup bude zamlouvat,“ oponoval Wrang.

Viditelně se nepohnul, ale prsty měl najednou položené na jílci meče. Bamegi přikývl. Už nebylo cesty zpět, mladší muž napadl jeho autoritu a všichni přítomní si to uvědomovali. Kvůli vlastní chybě přijde o muže. Doufal, že jen o jednoho.

Pohledem, tak aby to Wrang zaregistroval, se zaměřil na jeho dlaň položenou na jílci meče a mírně se naklonil dopředu.

Čepel, prodloužení válečníkova těla, se zablyštěla v bleskovém oblouku, Bamegi stačil jen povytáhnout meč i s pochvou ze závěsu. Ale stačilo to, ocel se zakousla do lakovaného dřeva nouzového bloku. Než stačil Wrang zaútočit podruhé, Bamegi se naklonil ještě víc, mezi prsty se mu zalesklo něco kovového, zdánlivě se Wranga jen dotkl, ninja však padl k zemi s proříznutým hrdlem. Bamegi zůstal v pokleku, sledoval vyhasínající oči mladého muže a proud horké, rychle chladnoucí krve pomalu vsakující do půdy.

„Měl ženu, že,“ otočil se na Wrangovy společníky, když to skončilo.

„Taky syna a dceru,“ přidal jeden z nich.

„Zemřel v akci. Jeho jméno zůstane čisté a o rodinu se klan postará,“ prohlásil Bamegi a podíval se po podřízených.

„Já jako jeho bratranec s tím jsem srozuměn,“ promluvil jeden z mužů, ostatní postupně přikývli.

„Tělo zatěžte a hoďte do vody. Zítra brzo ráno se přesuneme k rozcestí. Nejprve zjistíme, kdo se bude zajímat o starou pevnost, a až potom budeme jednat. Nechci už další zbytečné zabíjení. To je rozkaz.“

Nikdo neprotestoval, ale Bamegi necítil žádné zadostiučinění.

Půjčka na oplátku

Další den v bažině za námi. Projížděli jsme teď vlhčí oblastí než na počátku, ze stromů v podmáčené půdě přežívaly jen topoly, platany a sem tam nějaký jilm. Na pach vlhkosti a tlejícího listí už jsme si zvykli, jen občas, při průjezdu okolo mělké pánve zcela vyplněné hnijící rostlinnou hmotou, se nám vůně močálu připomněla zvýšenou intenzitou. Pro mě to byla vůně, protože ve všem tom rozkladu se skrýval život. V hlubší vodě se hemžily ryby, pomalu se pohybovaly obrovské škeble, v mělkých černých tůních jsem viděl neskutečně velké bahníky dorůstající délek přes dva metry. Tyhle ohromné, hadům podobné ryby v nehostinném prostředí přežívaly jen proto, že mohly dýchat nad i pod vodou. Hady jsem zatím žádné nespatřil, zato nespočetné množství druhů ptáků. A několikrát jsem dokonce zahlédl i poloryby, které se pohybovaly po souši pomocí svých napůl ploutví, napůl končetin. Ty bych si rád prohlédl pořádně, vytáhl je na břeh a prostudoval si, jak moc dobře nebo špatně se jim na suchu daří. Jenomže jsem zde bohužel nebyl proto, abych zkoumal přírodní bohatství Hnědé bažiny. Téměř mě to mrzelo.

„Utáboříme se?“ zeptal se mě Majal.

Předchozí místo k přenocování vybíral on a nedopadlo to příliš dobře.

Rozhlédl jsem se a dál po cestě objevil místo o kousek vyčnívající nad okolní terén. Člověk se musel umět dívat, aby si toho všiml. Nám však každý decimetr výšky ubere z půdy spoustu vlhkosti, a to se při táboření počítalo.

„Tamhle,“ ukázal jsem.

Všichni přivítali mé rozhodnutí s ulehčením – cestování s vozy nám dávalo zabrat. Dávno jsme se nevezli, ale šli po svých, a každou chvíli pomáhali koním vypořádat se s nástrahami obtížně sjízdné cesty.

Ukázal jsem ostatním, ať počkají, a nejprve prozkoumal zvolené tábořiště sám. Před časem tady někdo přenocoval, ale popel už dávno rozfoukal vítr, ohniště jsem objevil jen podle neshořelých zbytků. Stopy po výkalech či pachu moči ani žádné jiné stopy jsem neobjevil. Od doby, kdy tu někdo naposledy spal, uplynuly spíš týdny než dny.

V průběhu mého zkoumání začali ostatní sbírat dřevo a já se k nim teď přidal. Všechno na zemi bylo vlhké, na podpal jsem olamoval spodní větve starých topolů.

Oheň jsem rozdělal chvíli potom, co slunce zapadlo za obzor. Sice jsme si s sebou vezli zásobu jídla, ale v jedné z uzavřených tůní jsem cestou chytil pár ryb a teď jsme si je opékali na prutech. V bezvětří se kouř klidně a neochotně prodíral větvemi vzhůru, aby nad námi zůstával viset jako šedý mrak. Nevadilo nám to, právě naopak, protože odpuzoval komáry. Žáby hlasitě kvákaly, všechno ukazovalo na blížící se déšť. Právě tady, kde jsme se pohybovali jednou z mokřejších částí bažiny, jsem žádný slejvák zažít nechtěl. Pár centimetrů vody navíc mohlo znamenat, že někde na dlouho uvízneme. Ani ze své extrémně podrobné mapy jsem nedokázal odhadnout, za jak dlouho se dostaneme do sušší schůdnější oblasti, protože ráz terénu se měnil od pahorku k pahorku, hodně záviselo na druhu a hustotě vegetace, podloží… Po půlhodině zbytečného mžourání do vrstevnic jsem si vzpomněl, že od barona Sortona mám ještě jednu mapu, sice mnohem starší a nepřesnější, ale znázorňující terén v době, kdy velká bažina ještě neexistovala. Změna podnebí, která přinesla větší srážky, se odehrála zanedlouho po konci Velké války. Jestli ji opravdu způsobili válčící čarodějové, to bylo předmětem spousty spekulací. Opatrně jsem vetchý pergamen vytáhl z batohu, rozložil ho na deku a studoval teď obě mapy současně.

Se svou domněnkou, že obchodní stezka přibližně kopíruje pokračování hřebenů severozápadních hor, jsem měl pravdu. Směrem k bažině se snižovaly a drobily v izolované pahorky dávající místní krajině její charakteristický členitý reliéf. Ze staré mapy jsem navíc dokázal odhadnout, kudy vedla původní cesta – ta se držela údolí a vyhýbala se kopcům. Bylo to zajímavé porovnání, protože dnes jsme se naopak pohybovali po vrcholech bývalých kopců. Hnědá bažina byla desítky a často i stovky metrů hluboká, byl téměř zázrak, že se nerozšiřovala ještě dál. Stará pevnost Maaterenditů v mapě bohužel zaznačena nebyla.

Narovnal jsem se, aby si záda a oči odpočinuly, pod zataženou oblohou bylo studium titěrných nápisů náročné pro páteř i zrak. Maaterendité určitě nepoužívali pevnost jako pouhé nouzové skladiště. Když člověk investuje tolik prostředků do vybudování nějakého sídla, chce z něj mít maximální užitek. Pravděpodobně střežila obchodní stezku a sloužila k vybírání poplatků. Kde bych ji postavil já? V době, kdy se jezdilo jinudy a místo bažiny se tu rozkládala mírně zvlněná, ale členitá pahorkatina? Možností byla spousta a příležitostí k tápání také, protože za pouhá tři století se krajina změnila k nepoznání.

Praskla větev, Fedor odcházel do tmy. Složil jsem oba pergameny a pečlivě je uschoval. Zatímco jsem uvažoval, zešeřilo se. Čekal jsem, kdy zaslechnu zvuk močení, ale kráčel dál, až se pod jeho kroky ozývalo mlaskání mokré hlíny. Následovalo poděšené žabí kuňkání a žbluňkání vody, odhadoval jsem, že prchají právě před ním. Už včera mě překvapilo, že právě on odchází tak daleko, protože kdybych ostatní neokřikl, konali by svou potřebu prakticky na místě, kde jsme tábořili. V blízkosti rozsáhlé vodní hladiny se zvuky dobře nesly, zaslechl jsem úder něčeho o vodu. Fedor něco lovil – pravděpodobně žáby. Právě proto zřejmě chodil každý den na procházku dál od tábora. Ale proč je lovil? Věděl jsem, že pod košilí něco schovává, a předpokládal jsem, že to bude schránka na dokumenty, nebo něco podobného. Jenomže dokumenty nežerou žáby, alespoň pokud jsem věděl. Čarodějové zřejmě spoléhali na bizarnější vražedné prostředky, než jsem si dokázal představit.

Okamžik jsem o tom uvažoval a přitom ochutnal rybu. Další rožnění by na její chuti asi nic nevylepšilo.

„Jsme uprostřed Hnědé bažiny, kde se nachází citadela Maaterenditů,“ řekl jsem a podíval se na Majala.

Dál soustředěně pálil svou večeři v představě, že totální zuhelnatění vylepší chuť. Možná měl k chuti bahna ještě horší vztah než já. Vzhlédl ke mně, okamžik mu trvalo, než se vynořil z vlastních myšlenek.

„To je pravda,“ připustil.

„Nechcete mi prozradit, kde přesně se citadela nachází? Mohlo by to pro nás všechny být užitečné – pro případ neočekávaných okolností,“ nadhodil jsem znovu.

Minule z toho nic nebylo, ale zopakování nemohlo uškodit.

Podíval se na mě, jako bych byl totální idiot.

„A prozradíte mi předtím, jak se chcete dostat do chráněného skladu klanu Maaterenditů?“ zeptal se mě s hranou upřímností.

„Samozřejmě,“ opáčil jsem s úsměvem, který by byl přátelský, kdybych byl o pětadvacet let mladší a trochu víc podobný matce. Nebo vlastně i otci. „Mám klíč.“

Majal sebou trhnul a pak ještě jednou, když jsem mu hodil kožený váček. V něm byly dva kruhové odlitky s komplikovaným reliéfem. Spousta lidí si myslela, že pravost klíče se pozná podle reliéfu, že ten musí zapadnout do svého protikusu. Byl to nesmysl. Reliéf klíčů byl u všech zámků Maaterenditů stejný. Rozhodovalo složení materiálu, zámek a klíč musely být zhotoveny ze stejné slitiny, nebo pokud šlo o klíč univerzální, z čistého akravitu, kovu, který dokázaly vyrobit jen hutě Maaterenditů. Jak zámek zjistil, že jde o správný klíč, jsem netušil, vypátral jsem jen několik odkazů na kouzlo, o jehož podstatě jsem se nic bližšího nedozvěděl. A právě akravitový klíč jsem kdysi dávno získal a po desetiletí jeho vlastnictví ho mohl užitečně použít.

Majal opatrně váček rozvázal a vytáhl z něj oba disky. Už musel někde maaterenditský klíč vidět, protože nezapochyboval ani okamžik.

„A teď, kde se nachází pevnost?“ připomněl jsem se s líným úsměvem a narovnal se, přičemž jsem zdánlivě náhodou položil ruku na meč. Chtěl jsem, aby pochopil, že jsem připraven. Poslední, co jsem potřeboval, bylo, aby se Majal zbláznil a poštval na mě své lidi hned teď.

Zvažoval to, ten blázen po krátký okamžik zvažoval i tuhle variantu. Jeho vnitřní napětí však ustoupilo, sáhl do záňadří, vytáhl podlouhlé kožené pouzdro a po chvíli snažení z něho vydoloval ruličku mapy.

„Tady je.“

„Vrátíte mi klíč?“ požádal jsem ho, zatímco jsem se natahoval pro mapu. „Také se jen podívám.“

Neochotně mi vyhověl. Pokud mí klienti měli nějaké čarodějné schopnosti sloužící k sledování, byl jsem si jist, že je v následujících hodinách budou využívat na sto procent.

Položil jsem klíč vedle sebe a podíval se do mapy. Podle ní se tvrz nacházela na dlouhém poloostrově zasahujícím hluboko do jediné stálé otevřené vodní plochy v bažině, do Čirého jezera.

„Abychom nepotřebovali loď, za dnešního stavu vody,“ řekl jsem, podíval se na Majala a vrátil mu mapu.

Teď už jsem i bez ní věděl, kde pevnost hledat.

Svou otázku jsem myslel vážně, protože právě do Čirého jezera se vlévala řeka Tura.

„Nebudeme ji potřebovat, i za nejvyššího stavu vody zůstává šíje poloostrova nad hladinou. Ověřoval jsem si to.“

Netušil jsem, kde si takovou věc mohl ověřit, a čekal jsem, zda mi neprozradí ještě něco víc. Tak hloupý ale nebyl. Viděl jsem, že teď lituje i toho mála, co mi řekl. Otázkou bylo, jak moc toho lituje. Hrál jsem se svými klienty nebezpečnou hru, ale zdálo se, že zatím to vychází.

Oheň plápolal a napětí z našeho předchozího hovoru postupně vyprchávalo. Sáhl jsem pro váček s klíčem a nechal ho ležet. Měl bych zajít na dřevo. Dřeva je třeba kvůli komárům, světlu a vůbec. Zvedl jsem se. Dřevo, dřevo, o něm už jsem v nějaké souvislosti uvažoval. Hromada dřeva, kterou jsme všichni společně nanosili, byla víc než dostatečná. Ale mohla by být větší. Dřeva je třeba, hodně dřeva… sakra, Janick a jeho hrátky s lidskou psychikou. Sehnul jsem se pro váček, schoval ho do opasku a poslušně vyrazil do tmy. Slyšel jsem, jak za mnou neohrabaně klopýtají Fedor s Mayersem. Janick to na mě zkusil a bylo by mu to i vyšlo, kdybych ho u stejných hrátek nepřistihl už dříve. Je dobrý, lepší než jsem odhadoval, ale ne tak dobrý, jak si teď o sobě myslí, protože jsem ho prokoukl. Na druhou stranu, stejně jsem teď sbíral dřevo. Kvůli maskování, nebo kvůli jeho pokynu? Nechal jsem zbytečného uvažování a soustředil se na to, abych si v houstnoucím šeru nevypíchl oko, a rychle přitom našel pár klacků. Nakonec jsem se vrátil k ohni a dělal, že jsem si nevšiml Mayersovy a Fedorovy nepřítomnosti. Janick, i když se to snažil maskovat, vypadal spokojeně, Majal ne. Prozrazení polohy staré maaterenditské pevnosti mu asi leželo v hlavě. A vědomí toho, že už ví, jak se chci dostat dovnitř. Ale mohl jsem blufovat… bude se muset rozhodnout, než se odhodlá k další akci. Proč vlastně Janick nezkouší své hry i na něm? Má k němu z nějakého důvodu větší repekt? Netušil jsem.

„Jdu spát, jsem vyřízený,“ houkl jsem, shodil náklad na hromadu a uložil se na své místo.

Pak jsem jen ležel a pozoroval svět zpod přivřených víček. Nesměl jsem usnout, protože pak bych se už nikdy nemusel probudit. Vyřešil jsem to tak, že jsem pod dekou vytáhl nůž a dlaň držel kousek nad jeho ostřím. Když jsem začal podřimovat, ruka poklesla a bolest mě probrala. Dlouho se nic nedělo, už jsem měl za to, že se nebude nic dít celou noc. Pak však Majal významně pohlédl na Fedora a přikývl. Bylo to tady, rozhodl se mě zbavit. Měl bych být nervózní, bojovat se strachem, zaútočit, ale místo toho jsem celou situaci sledoval a vyhodnocoval s překvapivým odstupem i pro mě. Vlastní chladnokrevnost mě překvapila, zestárl jsem někde v mezičase, aniž bych si toho všiml? Nestál mi už život za to? Nebo tuhle podivnou odtažitost způsobilo Janickovo kouzlo? Netušil jsem. Cítil jsem jen zvědavost a – sebedůvěru. Možná právě taková kombinace přivede spoustu mužů mého druhu ke smrti. No a co.

Nikdo už na oheň nepřiložil, temnota bažiny vyplněná zvuky nočního života se rychle blížila, až se zmocnila i našeho provizorního tábora. Fedor, žáby, schránka na jeho hrudi. Že by v ní schovával hada, který by mě měl uštknout? V životě jsem neslyšel o hadovi, který by dokázal zaútočit na předem vybraný cíl – pokud mu nebyl předložen na stříbrném podnose. Pes, hyena, dokonce i tygr šli vycvičit, had ne. Ne bez pomoci magie. Čarodějové. Co o nich vím?

Studuji je celý život a jediná odpověď je málo, nebo spíš téměř nic. Poryv paniky mi zdánlivě protichůdně pomohl uklidnit se. Bojím se, mám svůj rozum, své já a nejsem omámen kouzly. To muselo stačit. Věděl jsem, co udělám, i když jsem netušil, zda to k něčemu bude. Ale v minulosti jsem vždy udělal všechno, co mě podle mého názoru mohlo udržet při životě. Svlékl jsem si košili, okamžik bojoval s chladem nutícím mě drkotat zuby. Potom, jak nejtišeji jsem to dokázal, jsem se po špičkách prstů a špičkách nohou přesunul k Fedorovu nocležišti. Kus oděvu, který jsem měl uplynulé dva dny na sobě, jsem mu nacpal pod lůžko z větví. Nakonec jsem se stále nekonečně opatrně odplížil, hodil přes sebe alespoň kazajku a píď po pídi se vyšplhal na nedaleký strom. Vzhledem k nutnosti chovat se maximálně tiše to šlo obtížně, přestože jsem si dobře vybavoval, jak strom vypadá. Naštěstí mi pomáhaly občasné silnější závany větru maskující hluk, který jsem chtě nechtě působil.

V druhé rozsoše, něco přes tři metry nad zemí, jsem se vyčerpaný jako po dlouhém běhu usadil. Velmi nepohodlně. Věděl jsem, že to bude dlouhá a studená noc. Nahoře profukovalo o poznání víc, abych nedrkotal zuby, vrátil jsem se ke cvičením, která mě kdysi dávno učil můj učitel sebeovládání. Tehdy mi připadala neskutečně obtížná a téměř neproveditelná, dnes, za chladné noci vysoko ve větvích stromů, mi přišla jednoduchá a sloužící pouze k tomu, abych si zahřál svaly a udržel je až do rána vláčné a akceschopné. Ovládat už jsem se prostě naučil. Za ta léta.

Potrava pro ocel

Freš si otřela slzy. Nechtěla plakat, dávno se naučila, že slzy ničemu nepomáhají. Pokud je ovšem nepoužívala cíleně za vhodných okolností. Železné okovy jí odíraly zápěstí do krve, permanentně se třásla zimou a – strachem. Když ji Lumbi odváděl s sebou, věděla, že je to špatné. Ale jak moc špatné, pochopila až v okamžiku, kdy vešli do jeho hradu a ona na nádvoří spatřila hromady mrtvol. Kusy rozsekaných lidských těl zahnívaly roztroušené po dlažbě, jen cesta ke konírně byla vyčištěná.

Definitivně přišla o naději ve chvíli, kdy na židli v kuchyni spatřila rozpadající se kostru téměř už bez masa. Někdo muže k nábytku přivázal mnoha smyčkami lana a to teď, poté co tkáně shnily, volně spočívalo na hrudním koši a dlouhých stehenních kostech; lebka a ruce oddělené v ramenním kloubu spolu se zbytkem nohou ležely volně na podlaze.

„Kuchař, ale už dlouho nevaří. Nikdo tu prostě nic pořádného nedělá, jen podkoní,“ zabručel Lumbi znechuceně a zavřel ji do další komnaty.

Pochopila, že šlechtic ji nechytil kvůli tomu, aby ji znásilnil, jak se obávala, ale kvůli něčemu jinému. Přestože chvílemi vypadal příčetně, téměř normálně, byl víc šílený, než považovala za možné.

Kvůli čemu ji chytil, prozradil až následující ráno.

„Potřebuji nového kuchaře. Zapomínám jíst a slábnu. Nemohu být nejlepším bojovníkem na světě, když slábnu. Proviant je nachystaný v kuchyni,“ oznámil jí a pak vyměnil provizorní pouta za těžké okovy kolem kotníků, které rozměrným zámkem připojil k řetězu.

Byl to těžký a dlouhý řetěz, odhadovala, že celý váží víc než ona sama. Roztažený na plnou délku jí umožňoval projít chodbou do velkého, kdysi velmi pohodlně zařízeného salónu. V průběhu uplynulých měsíců už ho však zničila voda pronikající dovnitř věčně otevřenými rozbitými okny. Zde Lumbi často posedával s pohledem upřeným do zdi, jindy psal nebo si četl z velké knihy, která zřejmě byla jeho deník. Freš bohužel číst neuměla a teď toho litovala. Možná by se z té knihy o něm dozvěděla něco, co by jí pomohlo k útěku. Druhým směrem jí řetěz umožňoval přístup do dvou malých pokojů, z nichž byl výhled na opačnou stranu nádvoří než z velkého salónu.

Z místnosti nejvíc vzadu si v průběhu prvních dvou dnů udělala záchod. Zpočátku se styděla, ale pak si zvykla. Na všechno se dá zvyknout, uvědomila si, když sledovala olej na pánvi a čekala, až bude mít tu správnou teplotu, aby na něj položila plát masa. Dřív by něco takového nejedla. Ne pokud by nebyla k smrti vyhladovělá. Maso bylo staré, prolezlé červy a larvami z muších vajíček. Doufala, že nepochází z mrtvých v hradu.

Její dřívější život, přestože tak krušný a obtížný, jí teď připadal téměř jako ráj. Poryv větru práskl okenicemi a donesl dovnitř závoj kapek vody, pár jich dopadlo až na pánev, otočila hlavu, aby jí prskající voda nestříkla do očí. Opatrně položila maso na pánev, červi vycítili nebezpečí a snažili se uniknout, přes moře rozpáleného oleje se však žádný nedostal. Dnes Lumbi dostane k jídlu maso s masem. Sama se zatím k pojídání červů nepřinutila.

Rázné zadunění dveří a vzteklý dusot rozléhající se prostorami bez nábytku, tapet i jakékoliv další výzdoby prozradily jeho příchod.

„Kde jste, tak neskrývejte se, dokážu vám, že jsem nejlepší!“

Vychrtlá Lumbiho postava se objevila ve dveřích, šlechtic byl do půl pasu nahý a v ruce držel meč.

Odhadovala, že se právě probudil. Vždy nějakou dobu trvalo, než se mu vrátila alespoň část příčetnosti.

Už nestál ve dveřích, ale dvěma kroky, které zazněly jako jeden, stál náhle jen kousek od ní a divoce šermoval s neviditelnými protivníky.

Freš se ani nepohnula. Když překonala strach, prozkoumala kostru na židli a objevila, že muž měl přeťatých několik žeber. Možná ho Lumbi poranil při jednom z takových divokých záchvatů a pak ho z nějakého důvodu svázal a nechal umřít na místě. V tomhle ponurém, šílenstvím prosáklém hradu bylo všechno možné.

Lumbi zakončil svůj stínový boj v nízkém postoji s čepelí rovnoběžně se zemí.

„Jste ubozí a zase se přede mnou skrýváte! Ale já vás najdu, oni mi řeknou, kde vás najdu! Ale teď mlčí!“

Jeho vztek se zlomil do prudkého štkaní a Lumbi odběhl. Věděla, že teď bude zuřivě psát do knihy. Nebo v ní listovat. Jedno či druhé. Otočila maso, spodní strana už stačila zrůžovět a červi získali šedou barvu.

V průběhu posledních dní hodně přemýšlela, neměla nic jiného, čím by se zabavila. Už dříve si uvědomovala, že ji v životě nic dobrého nečeká. Mohla dopadnout jako pouliční žena, příležitostně žijící s tím nebo oním mužem, nebo jako ptostitutka. Při troše štěstí a opatrnosti se mohla ještě pár let živit jako zlodějka. Neznala žádné staré zlodějky, jen ty pracující pro šéfy jednotlivých čtvrtí hlídající podobné štěňata, jakým teď byla sama.

Znovu obrátila maso, aby se pořádně propeklo. Kdyby se Lumbi jídlem otrávil, zůstala by připoutána k řetězu a rychle by umřela hlady. To nechtěla.

Nepamatovala si, kdy k někomu patřila, nepamatovala si matku, nic. Její vzpomínky začínaly sněhem na ulicích a potácením se od domu k domu. Také obsahovaly ranní svítání a honičky s prodavači chleba a preclíků, kteří se ji sice snažili dohonit, a nikdy to nedokázali. Možná protože úplně nechtěli, tehdy, když byla opravdu hodně malá. Vzrušení jí pak pokaždé vehnalo horkost do tváří a lup chutnal lépe než cokoliv, co kdy okusila. A v poslední době to začínalo být lepší, ulice se jí stala domovem, věděla, jak přežít. Bylo to lepší, někdy dokonce skvělé, pokud tedy nepřemýšlela nad budoucností.

Jenomže s tím byl teď konec. Všechno může být horší, připomněla si starou pravdu. Tušila, že pokud se nestane nějaký zázrak, skončí jako další tělo v tomhle ponurém vybydleném hradě. Stačilo, aby si jí Lumbi před chvíli všiml, a měla to za sebou.

Přesunula maso na talíř a dala na pánev brambory. I ty byly staré, ale po povaření a opečení se daly jíst. Právě jimi se poslední dny živila. Možná by si měla ušetřit všechno tohle trápení, měla by se nechat šíleným hrabětem co nejrychleji zabít, napadlo ji. Jenomže nikdy dřív se ničemu nepoddala, ani hladu, ani lidem, kteří jí chtěli ublížit, a proto – z chmurného přemítání ji vytrhlo zaskřípění dveří. Lumbi za sebou při návratu z noční výpravy opět nezavřel hradní bránu a měl návštěvu. Freš odstranila pánev z plotny a přeběhla ke dveřím. Už věděla, ke kterému oknu se postavit a kam se dívat. Podobné představení už jednou viděla. Na nádvoří se opatrně protáhli dva muži. Jeden mladý a zarostlý, druhý podsaditý padesátník s mohutným hrudníkem a silnými pažemi. Oba ozbrojeni, se zbraněmi jen mizerně ukrytými pod rozedranými plášti. Ten starší veden nějakým instinktem ji zahlédl, i když se krčila u parapetu, a hranatou tvář poznamenanou kožní chorobou zbrázdil škleb. Něco prohodil ke svému společníkovi a oba se zachechtali. Znala takový smích a dobře mu rozuměla. Ten starý rád ubližoval. Cítila to z něj i na dálku, těšil se, až bude moci ublížit jí.

V první chvíli chtěla od okna utéct, ale kovové zachrastění řetězu jí připomnělo skutečnost, a na okamžik ji ovládla hrůza. Co když se ten velký muž dostane až k ní? Tak umře a bude ji to hodně bolet, připustila si. Měla se snažit rozbít ten řetěz každou volnou chvíli, kdy ji Lumbi neviděl. Měla se o to alespoň pokusit, nezahodit svou šanci! A teď, teď se bude alespoň dívat, aby se dozvěděla co nejvíc. Znovu se přitiskla k oknu a vykukovala jen tak, aby viděla, a sama byla co nejméně viděna. Při předešlém prudkém pohybu zvířila prach usazený pod okenním rámem a teď ho cítila na jazyku a mezi zuby. Určitě měla v ústech i částečky z vysychajícího těla za svými zády. Myšlenku si zakázala a soustředila se na scénu venku.

Dvojici bizarní výzdoba nádvoří viditelně zarazila, obcházeli jedno tělo po druhém a občas si tiše něco řekli. Zbraně už neskrývali, ale drželi v pohotovosti.

„Zabiti čepelí, nepostříleli je,“ zaslechla hlasitější větu a rozpoznala v ní úlevu.

Jenomže pokud přišli hosté, měli by tu být i pozorovatelé, připomněla si. Minule stáli na chatrných hradbách a ten tlustý s tím měl problémy. Kdyby ho druhý muž nezachytil, asi by skončil dole. Už je viděla. Tentokrát se usídlili na nižší střeše koníren. Opět to byl ten tlustý muž v drahých šatech a menší v tmavém oděvu, který se pohyboval tak trochu jako zápasník a současně jako tanečník. Viděla je kdysi v kočovném cirkuse, kam se dostala dírou v ohrazení.

„No, pojďme na návštěvu, tenhle hřbitůvek už jsem si prohlédl a do kapes se jim budu dívat, jen když nenajdu nic uvnitř,“ ukázal velký muž k hlavní obytné budově hradu.

„A já vím, že něco,“ chraplavě se zachechtal, „tam určitě je.“

Freš se přikrčila. To patřilo jí.

Byla to náhoda, že podobní pobudové navštěvovali hrad? Lákala je opuštěnost, vybydlenost místa, nebo to byl záměr? Mohl za to Lumbi nebo pozorovatelé skrývající se na střeše konírny? Všechno bylo možné, pro ni z toho vyplývalo jen další nebezpečí.

Vrzly dveře, to povzbudilo její zvědavost, znovu vykoukla a spatřila Lumbiho přicházet ke dvojici. Stále do půl pasu nahý a bosý, v ruce meč.

Ať byl jakkoliv šílený, nezvané návštěvníky nikdy neopomněl přivítat.

„Vítám vás, mí hosté, copak si přejete?“ začal se starobylou zdvořilostí.

Tohle byla jeho normální tvář? Netušila.

„Co si myslíš, že asi chceme,“ řekl mladší muž a pozvedl zbraň.

I z výšky Freš rozeznávala na ostří nepravidelné zuby.

Starší muž se místo proslovu posunul víc doleva, aby se k Lumbimu blížili každý z jiného směru. Jestliže se ještě před chvílí pohyboval kolébavým medvědím způsobem, teď byly jeho kroky krátké a rychlé, zdálo se, že na nohou pluje.

„Myslel jsem si to. Přišli jste mě vyzkoušet, přišli jste si pro smrt. Jako všichni ostatní.“

Lumbi se teď usmíval a vypadal téměř normálně. Jenomže situace, v níž se nacházel, normální zdaleka nebyla, to jen podtrhovalo jeho nepříčetnost.

Mohutný muž zakroužil rameny a jeho chatrný plášť z nich snadno sklouzl, zachytil ho rukou. Musel to mít nacvičené, odhadla. Mladší se mezitím opatrně ještě víc přiblížil k vyčkávajícímu Lumbimu, jeho kumpán teď postupoval se svlečeným pláštěm přehozeným přes levou ruku.

Lumbi vyrazil po mladíkovi, zaútočil sekem, ale stáhl čepel dřív, než se meče střetly, pak navázaným výpadem pošramotil soupeře na boku. Jen škrábl, nic víc. Velký muž už byl téměř u něj, ale Lumbi o něm věděl, úkrokem s otočkou se vzdálil a kryl jeho bod. Ocel poprvé zařinčela. Freš současně registrovala, že dva pozorovatelé na protější střeše se přestávají ukrývat a celou scénu sledují s maximálním zájmem.

Mladší útočník se pokusil využít soupeřova ústupu a zaútočil, ale situace se opakovala, Lumbi se mu jednoduše vyhnul a pak nesmyslně sekl přímo proti jeho meči. Kov zazvonil hlasitým, do uší se zarývajícím tónem a Freš sebou trhla – mladší muž tupě zíral na přeražený meč ve své ruce a pak na vlastní krev řinoucí se z hrudi.

„Tys mě zabil,“ zachroptěl a padl na kolena a potom na tvář.

To už ale na Lumbiho dotíral starý muž. Nečekaně rychlý a úskočný. Freš nemusela být odborník, aby pochopila, že je mnohem lepší šermíř, než byl jeho partner.

Meče opět zazvonily, očekávala, že Lumbi přerazí i další meč, ale nestalo se to, i když se o to zjevně několikrát pokusil.

„S Arminem jsem to táhl dost dlouho,“ zachraptěl velký muž, když si oba bojovníci dopřávali kratší oddych a ostražitě se navzájem obcházeli. „Budeš umírat dlouho.“

Dychtivost poslední věty Freš opět nahnala strach, vzápětí se na sebe šermíři znovu vrhli. Starší muž na Lumbiho dotíral, používal jak plášť, tak meč, a zdálo se, že postupně získává převahu. Najednou oba stáli těsně u sebe, zatočili se v divokém klinči a zase se rozdělili. Šlechtic zůstal stát ve volném střehu, nahá, zpocená hruď se mu zdvíhala, soustředěně pozoroval soupeře. Teď vypadá úplně normálně, usoudila – pokud může vypadat normálně, kdo právě bojuje na život a na smrt. Jeho protivník nestál tak uvolněně, držel si ruku na kyčli a mezi prsty mu prosakovala krev. Plášť odhodil.

„Tohle na mě nestačí, vrátím ti to i s úroky,“ zavrčel.

Lumbi jen zavrtěl hlavou, opatrně se přiblížil a opět zaútočil. Tentokrát se nesnažil proniknout obranou, sekl ocel na ocel. Nepřirozené zařinčení kovu Freš opět překvapilo, už ale věděla, co znamená – jedna z čepelí nevydržela.

„Jak jsi to udělal?“ zeptal se velký muž a najednou vypadal mnohem starší než před chvílí.

Lumbi se zasmál, náhle držel svou milovanou zbraň oběma rukama a usekl soupeři předloktí paže třímající torzo meče. Než šel poražený v krvavé spirále k zemi, stihl šílený šlechtic zaútočit ještě třikrát. Posledním sekem odťal umírajícímu kus temene.

Freš se schovala pod okno, opřela se zády o zeď a chvíli bojovala se žaludeční nevolností. Nechtěla tady pak po sobě uklízet. S tou myšlenkou nutkání zvracet zvládla a vrátila se k přípravě jídla. I od kamen viděla, jak oba pozorovatelé odcházejí ze střechy konírny pryč. Aby si cestu ulehčili, už předem si natáhli provazový žebřík rovnou z hradby. Kdy to provedli, netušila. Ani proč tady vlastně byli. Pochybovala však, že by jí jejich přítomnost byla k něčemu prospěšná. Věrna nedávnému rozhodnutí za žádnou cenu se nevzdat začala tím, že do zámku okovů nalila trochu oleje a hledala něco, co by jí mohlo posloužit jako klíč.

Tiché umírání

Půl noci snad až na Janicka nikdo nespal. Slyšel jsem, jak se čarodějové na svých provizorních lůžkách převalují, občas někdo dlouze vydechl, jiný zase dýchal příliš hlasitě a přerývaně. Nervozita a strach se spolu s temnotou zatažené noci namíchaly do koktejlu dráždícího každou buňku těla. Mně navíc byla zima a do zad a hýždí mě tlačily větve, v průběhu hodin se nepohodlí změnilo v bolest, která pak přešla v nesnesitelnou bolest. Ale i ta se nakonec dala vydržet, byla cenou za to, že jsem se vzdálil smrti lovící někde pode mnou.

Ve chvíli, kdy se ozval první nedočkavý pták, ale obloha zůstávala stále stejně temná, se ozvalo první zachrápání. Jako by to ostatní uklidnilo, najednou usnuli všichni. Neprozradil mi to žádný jednotlivý smysl, ale nervozita byla pryč, nahradil ji klid. Čekal jsem dál, vymrzlý, otlačený, obolavělý, a snažil jsem se co nejvíc prohřát a protáhnout si svaly. Pak, opět bez jakéhokoliv zjevného důvodu, jsem si uvědomil, že v táboře je o jednoho živého méně. Jak jsem to věděl? Nevěděl jsem, ale svůj život jsem na dojem bez dalších informací nevsadil a čekal jsem až do chvíle, kdy jsem v šeru rozeznal siluety spících mužů. Teprve tehdy jsem opatrně slezl ze své nepohodlné ložnice a s nožem v ruce po špičkách přistoupil k Fedorovi. Ležel se vzpaženýma rukama, možná tu polohu zaujal instinktivně, když bojoval se snižujícím se množstvím kyslíku v krvi, jak to způsobují některé hadí jedy. Žádné uštknutí jsem však nespatřil, ani hada samotného. Teď, v ranním chladu, by byl každý had ochromený, stačilo by ho sebrat. Fedor otevřel oči, aniž bych o tom uvažoval, opřel jsem mu ostří o krk. Žil! Ale asi by pro něj bylo lepší, kdyby tomu tak nebylo, uvědomil jsem si, když jsem spatřil jeho jako špendlíková hlavička malé zornice a bělmo zrudlé krví z rozpraskaných cév. Až teď jsem zpozoroval síť, která jeho trup ovinula – ovinula a prohryzala se nebo proleptala oděvem až na kůži a dál do masa.

Najednou mi holeň levé nohy olízl plamen, bleskově jsem ustoupil. Už jsem věděl, čím mě hodlali zabít. Čarodějové nějakým způsobem získali carpathium plagae – síťovce obluzujícího, exotického a bájemi opředeného dravce obývajícího tropické deštné lesy na jih od rovníku. Podle Aaryho encyklopedie tito napůl mýtičtí tvorové dorůstali velikosti až několika desítek metrů čtverečních a ti největší z nich lovili pralesní gorily, nosorožce – prostě všechno, co v pralesích žilo. Velmi obezřetně jsem se k Fedorovi sklonil. Drobný kontakt by mi asi neuškodil, ale kdybych na síťovce stoupl oběma nohama – raději bych se takového zážitku vyvaroval. Odhrnul jsem zničený oděv, abych zjistil, jak jsou popisy starých přírodovědců správné. Podle nich se tělo síťovce, tvořící šestiúhelníkovou síť z až malíček silných vláken pokrytých drobnými vlasovými chloupky, do masa propalovalo za pomoci kapiček vylučované žíraviny. Její součástí bylo i narkotikum, které oběť ochromilo a současně uchovávalo při životě – dokud síťovec nepoškodil nějaký životně důležitý orgán. Bylo to logické, v pralese mršiny rychle zahnívaly a síťovec by se musel vyrovnávat s konkurencí nevybíravých mrchožroutů, zájemců o dostupné sousto. Musel jsem uznat, že popisy starých přírodovědců jsou přesné.

V průběhu mého průzkumu se ještě víc rozednilo, už jsem viděl, jak je síťovec velký – odhadoval jsem, že rozprostřený by zaujímal plochu necelých šesti metrů čtverečních. Na nosorožce by to asi nestačilo, ale na člověka nebo gorilu klidně. Opatrně jsem zpod Fedorova lůžka vyprostil svou košili, vrátil se na vlastní místo a trochu nervózně poklimbával, dokud se nevzbudili ostatní. Nepředpokládal jsem, že by síťovec nacvičený na můj pach opustil už trávenou kořist, ale úplně jistý jsem si tím nebyl.

„Ne! Zabilo to Fedora!“ vyhlásil definitivní budíček Mayers. Nechal jsem je, aby se všichni probrali a užili si nepříjemné překvapení.

„Co sežralo Fedora?“ zeptal jsem se s patřičně nevěřícnou zvědavostí a současně vyskočil na nohy.

Majal už stál u šokovaného Mayerse s rukou na jeho rameni, a podle toho, jak měl naběhlé klouby, ho nedržel zrovna jemně.

„Něco, netuším co,“ odpověděl a věnoval zhrozenému čaroději varovný pohled.

Přišel jsem až k nim a chvíli si Fedora prohlížel. Přesně podle popisu v encyklopedii stále žil a ve světle dne svými zúženými zornicemi možná i něco viděl. Prohlédl jsem si síťovce a způsob jeho lovu ještě jednou za lepšího světla.

„Slyšel jsem o takových stvůrách,“ řekl jsem nakonec. „Ale měl jsem za to, že žijí jen v pralesích. Zřejmě i v bažinách.“

Majal vypadal zaraženě, Mayers vystrašeně, Janick pouze zaujatě a zamyšleně. Zřejmě přemýšlel, co přesně se v noci stalo.

„Už je pozdě, měli bychom se začít chystat na cestu,“ připomněl jsem jim a vrátil se ke svému lůžku, abych si sbalil věci.

Majal mě nakonec zachmuřeně napodobil, Janick dál studoval mrtvého, tedy umírajícího.

„To mu nijak nepomůžeme?“ vydechl zničený Mayers. „Vždyť žije, snaží se něco říct, ale nedokáže to.“

„Asi má ochromené hlasivky,“ řekl jsem, „a pomoct mu – nevím jak. Síťovce z něj odstranit nedokážu, je už hluboko v mase.“

V ponurém tichu jsme naházeli všechno na vůz, zapřáhli koně, ke snídani se nikdo neměl. Majal chvíli nervózně postával na místě, pak se vyšvihl do sedla a vyrazil, Janick ho následoval s prvním povozem a Mayers se skloněnou hlavou nakonec vyjel také.

Nechal jsem je odjet a sklonil se nad Fedorem.

„Vidíš, neudělali pro tebe ani tu poslední věc,“ zašeptal jsem. „Ale já ji udělám.“

Nepohnul se, jen panenkami téměř nepostřehnutě zahýbal nahoru a dolů. Možná jsem si to namlouval, ale ve skutečnosti na tom nezáleželo. Otevřel jsem mu stehenní žílu a nechal ho tiše vykrvácet. Jinak by tu ležel ještě spoustu dní, a to jsem mu nepřál. On by to pro mě neudělal, ale svět není spravedlivý, s tím jsem se už dávno smířil.

První hodinu cesty jsem přemýšlel, co jsou mí společníci zač. Vnímal jsem Mayersovu téměř živočišnou nenávist, s níž mě vinil za to, co se stalo, i Majalův vztek, že mu jeho plán nevyšel. Chápal jsem je, nejsnazší je vlastní chyby a nezdary připsat na vrub někomu jinému. Ale proč neukrátili utrpení svého společníka? To jim na něm nezáleželo? Nebo k tomu neměli odvahu? Nebo za to mohla skutečnost, že byli čarodějové?

Zjistil jsem, že jim rozumím méně, než jsem si myslel, a trochu mě to znepokojovalo. Protivníci, o nichž člověk nic neví, nebo ještě lépe ti, co o sobě vyvolají falešný dojem, jsou nejnebezpečnější.

~~~

Protože jsme nesnídali, dopřáli jsme si delší polední zastávku a pořádně se najedli ze zásob. Chleba už začínal plesnivět, zato nasolené a nakořeněné maso chutnalo stále stejně příšerně. Ukrajoval jsem si tenké plátky, a než jsem je spolkl, poctivě jsem je rozžvýkal, aby si z nich tělo vzalo maximum živin. Přitom jsem upřeně sledoval trs ostřice. Nějaké zvíře na něj šláplo a tráva se teď teprve narovnávala. Velká divoká kočka? Věděl jsem, že tu žijí. Divoké prase? Jejich stopy jsem v sušších polohách také zahlédl. Nebo něco jiného? Vstal jsem, přišoural se k trsu, jako bych neměl nic jiného na práci, a dřepnul si. Pás ostřice vyznačoval okraj mělké vodní plochy. Voda byla čistší než v okolí, zřejmě proto, že dno tady bylo písčité a v okolí nerostly žádné stromy, ze kterých by do vody mohlo napadat listí. V hladkém písku se skvěl dokonalý otisk mokasín bez podpatku. Vešel jsem dál do vody a našel další stopy – dva muži přišli ze zdánlivě neprůchodného močálu a tady se napojili na stezku. Buď se svou přítomnost nesnažili utajit, nebo se tudy pohybovali za šera a nepočítali se zřídka se vyskytujícím písečným dnem, které uchovalo jejich otisky.

„Co tam vidíte?“ houkl na mě Majal.

„Nic,“ odpověděl jsem mu, rozepnul si kalhoty a vymočil se do vody.

To ho odradilo od dalšího průzkumu.

Po další půlhodině cesty jsem si byl jist, že ti dva se naopak své stopy snažili ukrýt, protože jsem jen sem a tam našel nepatrnou známku toho, že před námi někdo prošel. Pokud bych je vědomě nehledal, nikdy bych si těch drobných náznaků nevšiml.

Očekávala nás společnost.

Podle mapy jsme měli někdy po poledni dojet k odbočce z obchodní stezky ke troskám staré pevnosti Maaterenditů. Protože nás bylo o jednoho méně, víc jsme se s vozy nadřeli, nikdo se nevezl na kozlíku a Majalova kobyla si užívala pohodlné chůze bez jezdce v sedle. Já jsem navíc každé vhodné chvíle využíval k pátrání po dalších stopách. Neobjevil jsem jich mnoho, ale před obědem jsem si byl jist, že před nedávnou dobou tudy prošli nejméně tři muži, spíš však víc. Bažinou nikdo nechodí bezdůvodně a tihle nevypadali na obchodníky – podle toho, jak maskovali stopy, jim zatraceně záleželo na tom, aby o nich nikdo nevěděl.

„Vypadáte zamyšleně,“ oslovil mě Janick v průběhu krátké přestávky, kterou jsme si dopřáli po průjezdu zatopeným úsekem stezky. I když jsme byli všichni zmáčení až k prsům, nikomu nebyla zima, a jak jsme seděli vystaveni paprskům slunce, stoupala z našich oděvů a vlasů pára.

Mladý čaroděj se od doby, co probudil svůj talent, změnil. Uzavřel se do sebe, stal se odtažitějším a sebevědomějším. Jako by méně lidským a krutějším. Ale to se mi možná jen zdálo.

„V horách prší, stoupá voda,“ pronesl jsem.

To byla druhá věc, která mi kromě tajemných neznámých před námi dělala starosti.

Všude, kam jsme dohlédli, se mezi stromy, křovinami a trsy vysoké trávy a rákosů leskla černá voda. Každý centimetr výšky hladiny navíc znamenal, že voda zaplavila desítky dalších kilometrů čtverečních. Jako na potvrzení mých slov se hustý porost chrastice vyznačující nízký terénní schod zachvěl a mezi jednotlivými trsy se objevily tenké pramínky stékající do nižších poloh.

Vypadalo to, jako by krajina kolem nás oživla a voda byla její krví.

„Raději pojedeme,“ řekl jsem a nemusel jsem nikoho pobízet dvakrát.

Majal se stále častěji rozhlížel, konfrontoval náš postup s vlastní mapou. Očividně se ujišťoval, že se opravdu blížíme k cíli. Já si tím byl jistý, protože po levé ruce se objevil úzký, postupně se rozšiřující pruh vody – nejzazší západní výběžek největší volné vodní plochy v bažině – Čirého jezera, do něhož se vlévala řeka Raslina. Jezero se na mapě podobalo rozpité kaňce inkoustu a na jediném členitém poloostrově se podle Majalovy mapy nacházel cíl naší cesty.

Odhadoval jsem, že navzdory názvu byla po většinu roku voda stojatá a zahnívající, teď se však hladina čeřila táhlými těžkými vlnami vyvolávanými výrazným proudem ohýbajícím trávu, rákosy i křoviny. Jezero se pomalu vylévalo ze svých nestálých břehů do okolní bažiny. Stezka vedla po nejsušších a tím pádem i nejvýše položených místech a vytvářela tak přirozenou rozměklou hráz, po které jsme pomalu a opatrně přejížděli. A brodili se.

Všichni jsme pozorovali probouzející se vodní živel s podezíravostí a obavami. Vlevo jezero s hladinou proměněnou pomalým prouděním, vpravo zdánlivě nekonečný členitý terén bažiny, v němž se síla vody rozptylovala do ztracena. Ale jen zdánlivě. Najednou zapraskal vzrostlý topol a za mohutného šplouchnutí se zřítil do okolního bahna. Poté jsme lesklé, stále se rozšiřující plochy měnící pevnou zemi v soustavu ostrovů sledovali s ještě většími obavami.

Přesto jsme stále postupovali dál podle původního plánu. Už jsem přes kalnou vodní plochu rozeznával poloostrov odštěpující se od stezky. Byl nízký, tyčil se sotva metr nad víry zbrázděnou hladinu posetou větvemi, kmeny nebo celými vyvrácenými stromy. Možná méně. Představoval jsem si ho vyšší. Nechtělo se mi vydat se na ten úzký pruh země a čelit záplavě rozlévající se na všechny strany a očividně stále nabírající sílu.

Průsečíky osudů

Bamegi nespouštěl oči z přibližujících se vozů. Přestože si po ránu vybral místo velmi pečlivě – aby měl dokonalý přehled o situaci a současně zůstal v suchu, teď ležel v mělké kaluži. Doufal, že tři jeho lučištníci nemají s vodou takové problémy. Tětivám by to nesvědčilo a on spoléhal na to, že nejméně dva muže dostanou.

Čím blíže se vozy k odbočce dostávaly, tím pomaleji postupovaly. Bamegi už věděl proč. Vysoký hubený muž, zjevně vůdce malé karavany, se častěji a častěji rozhlížel a každou chvíli se díval do mapy. Bamegi se na chvíli soustředil jen na něj. Jak obchází vůz, jak se rozhlíží, schovává mapu, vystupuje na kozlík, naklání se k jinému muži a hovoří s ním. Byl to on, žebrák a později extrémně nebezpečný bojovník, který překazil jejich akci. Úplně jistý si být nemohl, ale vsadil by se deset ku jedné, že je to skutečně kořist, kterou už tak dlouho stopovali. Nemohl však začít akci dřív, než bude mít absolutní jistotu – ne dřív, než se celá karavana vydá k neexistujícím troskám pevnosti Maaterenditů. Pak definitivně sklapne past nastražená králem intrikánů, Jeho Excelencí velkovévodou Varatchim.

Jak je Koniáš ozbrojen? Po chvíli pečlivého sledování získal Bamegi odpověď i na tuto otázku. Pod kabátem měl u pasu krátký meč. Nebo dva, pokud byly zhotoveny jako dvojčata pro levou a pravou ruku. Pak několik vrhacích nožů, jejich počet se ani nesnažil odhadnout, protože muž, který s sebou vláčel tolik železa, ho před případnými pozorovateli určitě uměl i dobře ukrývat. Bamegimu to v tuto chvíli nedělalo velké starosti, věděl, že jeho lidé jsou natolik dobří, aby přesně poznali, který z jejich cílů je nejnebezpečnější – právě na něho zaměří svou pozornost. Z hlediska osudu mu přišlo nesprávné, že tak schopný muž jako Koniáš má skončit úkladnou střelou ze zálohy. Ale takové věci přinášel život a Bamegimu nepříslušelo ho měnit; jen se přizpůsobit jeho toku a snažit se v něm co nejlépe plavat. Roztřásla ho zima. Uvědomil si, že kaluží, v níž se pomalu sbírala voda a kterou ohříval vlastním tělem, začíná protékat znatelný proud. To asi bylo to, co karavanu zdržovalo – obava z utonutí. Ninja věděl, že ostrov, na němž je v mapě situována stará čarodějnická citadela, je vyšší než stezka i jeho vlastní stanoviště. To by mělo Koniáše i jeho lidi uklidnit. A až u velkého kamene odbočí a minou starý zlomený topol, jeho lidé zahájí palbu. Tři luky znamenaly šest šípů v průběhu sedmi tepů srdce. Šest přesně zacílených šípů. Na krátkou vzdálenost třiceti kroků budou jeho lidé mířit první střelou do hlavy a ani drátěné košile nejvyšší kvality mužům z karavany nepomůžou. Pokud je měli. Pochyboval o tom, nepohybovali se způsobem lidí ve zbroji. Někde v hloubi duše Bamegi navzdory svému realistickému přístupu zatoužil, aby Koniáš nějakým zázrakem přežil a on se s ním mohl utkat tváří v tvář. Toto nesmyslné přání popíralo veškerý Bamegiho dosavadní přístup k životu – ale přece existovalo nezávisle na jeho vůli.

~~~

Bylo zvláštní mít nad hlavou čistou oblohu, a současně sledovat vlny vodního přívalu ženoucí se všude okolo nás. Podle toho, co jsem si o Hnědé bažině přečetl, byl její spád tak mírný a vegetace kladla proudu takový odpor, že aby se voda dostala až k starým severním hradbám Krachtiburgu, musela by se hladina řek přitékajících z hor zvednout o deset a více metrů.

„Stůjte,“ zavelel jsem a stoupl si doprostřed cesty tak, aby mě Majal, pokud by nehodlal poslechnout, musel objíždět vodou.

Vykoupat se nechtěl a díky tomu jsem svou autoritu prosadil. „Proč zase?“ zeptal se mě popuzeně.

Poplácal kobylu po lysině, jako by v dalším okamžiku hodlal nasednout. Sám bych na to v tomhle terénu a za stávajících podmínek neměl odvahu.

„Protože jsem to řekl,“ pronesl jsem klidně a rozhrnul si plášť, aby zřetelně viděl bandalír s noži. Nepředpokládal jsem, že by se o něco pokusil, ne teď, když jsme všichni byli ohroženi. Chtěl jsem ho jen trochu vyvést z míry. Znovu jsem vytáhl mapy a začal je porovnávat mezi sebou – starou s novou. Podle poznámek kartografa nevystupoval náš poloostrov nad běžnou hladinu jezera víc než pět metrů. Při současném stavu vody to bylo ještě mnohem méně, hnědá masa jezera se zakusovala do šíje, zatopené keře a kmeny čnící z vody vyznačovaly, kde všude byla ještě před nedávnem pevná země. Dokázal jsem si představit, že při ještě vyšším stavu hladiny prakticky celý poloostrov zmizí. Na druhou stranu, jen půl hodiny cesty před námi z opačné strany do jezera zasahoval výběžek nejdelšího hřebene severovýchodních hor. Ten se i na pohled zdál podstatně vyšší. Znovu jsem se pokoušel představit si, jak krajina vypadala před stoletími. Jezero se nacházelo na místě, kde se stýkalo několik mělkých a širokých údolí. Bohužel jsem na vlastní oči viděl příliš málo, vrátil jsem se proto raději k mapám. V životě jsem v ruce nedržel žádnou s tak pečlivě vypracovanými výškovými kótami. Proč si s ní někdo dával takovou práci? Netušil jsem. Třeba to byl kartografův koníček. Soustředil jsem se na o století starší, mnohem méně podrobně vyvedené vyobrazení území. Tehdy byla Hnědá bažina o něco menší než dnes. Žádná stará obchodní stezka na mapě zaznačena nebyla, ale pokud mezi dnes částečně bahnem, rašelinou a vodou zaplavenými územími vedla, musela obcházet i následující vyšší hřeben. Jaký byl mezi nimi vlastně další rozdíl? Co vedlo dávné stavitele, že si pro stavbu pevnosti vybrali právě ten, k němuž jsme se blížili?

Majal svou netrpělivostí znervóznil už tak dost nepokojnou kobylu a ta se začínala plašit.

„Tak vyrazíme už?“ štěkl.

„Ano,“ přikývl jsem a začal schovávat mapy.

~~~

Liama se vracela domů. Brzo ráno využila vyššího stavu vody v kanálech za městem a nachytala ryby. Podařilo se jí ulovit několik dravců, které na tržišti prodala za slušné peníze, potom vyzpovídala dvě ženy a jednoho muže a získala další tři jména lidí, kteří zmizeli. Sice ještě nekontrolovala, do kterých rozvětvených rodin unesení lidé patří, ale plán města už znala téměř zpaměti a všechno zapadalo do známého vzorce. Děsilo ji to a deprimovalo. Jak je možné, že zmizelo tolik lidí, a nikdo s tím nic nedělal? A co s tím udělá ona? Další pátrání by bylo jen oddalováním toho důležitého – seznámit s tou příšernou záležitostí ohrožující celý její rod i ostatní. Bála se toho, že jí neuvěří, a pokud ano, co pak budou sakra dělat?

Utečou? Všichni? Odložila tašku s nákupem a jen tupě zírala do zdi. Neměla naději, nikdo z nich neměl naději. A možná tomu napomohla i ona sama. Nevěděla, jak dlouho stála utopená v bezvýchodnosti. Potom co přišla o syna a muže, se naučila, že nejdůležitější je soustředit se jen na tu bezprostředně nejbližší věc. To znamenalo dorazit domů, pak zakreslit nové informace do mapy, pak svolat… ne, dorazit domů. To nebylo zase tak těžké.

Rozhlédla se a okamžik tápala, kde vlastně je. Pak si uvědomila, že šla zkratkou, uličkou mezi dvěma bloky na sebe nalepených domů a dvorů obehnaných vysokými zdmi. Zvedla tašku a odhodlaněji, než se cítila, vykročila dál. Nasadila rázné tempo, aby se co nejdříve vymotala z opuštěných končin, když za sebou uslyšela spěšné kroky. Neotáčela se a místo toho ještě víc zrychlila. Teď za ní už někdo běžel. Ulička byla příliš dlouhá, věděla, že neunikne, a ohlédla se. Spatřila mladého muže snažícího se ji dohonit, jednu ruku při běhu schovával za tělem. A za ním běžel někdo další. Chtějí ji zabít, usoudila. Odhodila tašku, ale váhala příliš dlouho, měla to udělat ihned, navíc jí ve snaze o útěk podklouzla noha a poklesla až na koleno. Mladík už byl u ní, rozpřáhl se, v ruce opravdu držel dlouhý úzký nůž. Najednou však zavrávoral, vykřikl bolestí a těsně před ní se zhroutil k zemi.

Než stačila pochopit, co se stalo, stál nad ním druhý pronásledovatel a krátkým obuškem ho na pohled lehce praštil do zátylku. Stačilo to, aby mladík zvláčněl a položil se na zem.

„Málem jsem to nestihl, paní,“ řekl nečekaný zachránce a nabídl jí ruku, aby jí pomohl vstát.

Nevěřila mu, ale pomoc přijala. Nebyl větší než ona, štíhlý, téměř křehké tělesné stavby, obličejem jí připomínal malou šelmu, kunu nebo lasičku. A právě tak se i pohyboval, z jedné polohy do druhé, a mezi nimi jako by nebylo nic.

Teprve teď si uvědomila, co muže, který se ji pokusil zabít, srazilo k zemi – okolo kotníků se mu omotaly řemeny zatížené třemi kostěnými koulemi.

„Bolaso,“ vysvětlil jí střízlík. „Kdysi jsem měl něco na práci mezi honáky dobytka a tohle jsem se od nich naučil. Užitečné,“ zazubil se.

„Proč mi pomáháte?“ chtěla vědět.

„Nebylo by rozumnější zeptat se, proč vás tenhle chtěl zabít?“ ukázal na muže v bezvědomí.

Polkla, aby se zbavila narůstajícího knedlíku strachu v krku. Ten nůž – mohla být mrtvá, ruce se jí roztřásly a nedokázala s tím nic udělat.

„Potřebujete se něčeho napít,“ zkonstatoval muž. „Kousek odtud je poměrně slušný podnik. Jen tady mladého vrahouna uklidím, abychom si mohli později popovídat.“

Rozhlédl se, a když zjistil, že stále nikdo nejde, zručně svázal probírajícího se mladíka do kozelce a pak mu do úst strčil roubík z kusu jeho vlastní košile.

„Dýchej,“ doporučil mu, odvlekl ho do temného kouta k hromadám odpadků a nechal ho tam ležet pod plesnivějícím kusem látky.

Možná působil křehce, ale Liama si uvědomila, že je to naprosto klamný dojem.

S nástrahami života se dokázal vyrovnat víc než dobře.

Stále nejistá, co má dělat, se nechala odvést do hostince a pak seděla s číší silného červeného vína v ruce a snažila se zbytečně nerozlévat.

„Já myslím, že vím, proč se mě pokusil zabít,“ podařilo se jí konečně říct.

Dopřála si tři rychlé loky za sebou a cítila, jak se jí ze žaludku rozlévá teplo do celého těla.

Pan Lasička, jak muži začala v duchu říkat, ji mlčky pozoroval.

„Ale nevím, proč jste tam byl vy.“

„Poslal mě za vámi váš přítel – abych vám pomohl, pokud byste to potřebovala,“ řekl a zkoumavě ji pozoroval přes hladinu nápoje v poháru.

Objednal dvakrát to samé.

„Nemám žádného přítele,“ odrazila jeho poznámku rázně.

„Vysoký, s hodně ošklivým obličejem, který se mu různí lidé snažili vyspravit pěstmi a obušky a moc se jim to nepovedlo. A nebezpečný. Neříká vám ten popis něco?“

„Říká, ale nepovažuji ho za svého přítele.“

Lasička pokrčil rameny.

„Na vašem místě bych ho za něj považoval. Zaplatil mi, abych vám po nějakou dobu byl k ruce.“

„Jak vám mohl za něco takového zaplatit? Jak to, že vám důvěřuje? Proč mě ten kluk chtěl zabít?“ vybuchla.

Bylo toho na ni moc a měla pocit, že se potápí hlouběji a hlouběji do melasovité kapaliny, z níž už se nikdy nedostane na vzduch.

„To je moc otázek najednou,“ začal klidně Lasička. „Tak jednu po druhé.

Máme stejného obchodního partnera, jeho jméno by vám nic neřeklo. A váš přítel, budu mu říkat pan Koniáš, abyste se zbytečně nerozčilovala, chtěl kontakt na někoho, kdo se vyzná a je na něj takříkajíc spolehnutí. A ten, koho náš společný obchodní známý doporučil, jsem právě já. Proto mi důvěřuje.

Neřekl mi přesně, co budete potřebovat, ale já jsem všestranný. A zaplatil mi dost na to, abych vám nějaký ten měsíc svého času mohl věnovat.“

Lasička se usmál a naznačil úklonu. Potom se znovu napil vína.

Liama zjistila, že její pohár je prázdný. Než stačila odmítnout, hostinský jí na Lasičkovo gesto přinesl další. Vlastně jí to nevadilo.

„A proč bych vám měla věřit já?“ zeptala se tiše.

Lasička sáhl pod svou vyšívanou vestu, až teď si všimla, že je oblečen se šviháckým vkusem a má slabost pro decentní tmavé výšivky. Na stůl položil kus složitě potištěného pergamenu.

„Tohle je šek na doručitele u První imperiální banky v Saxpolis. Víte, co to je šek?“

Přikývla. Nikdy žádný nevystavila, ale jednou jeden dostala a banka jí pak po jeho předložení vyplatila peníze.

„Je to šek na deset tisíc zlatých,“ řekl Lasička tiše. „Za tolik peněz si mohu obstarat šlechtický titul nebo koupit městskou čtvrť.“

„A proč tady ještě jste? Proč už nejste v Saxpolis v bance?“ zeptala se přímo.

„Jste moudrá, madam, to musím uznat,“ usmál se. „Protože pokud to s vámi dobře dopadne, mám slíbený ještě jeden.“

Zalapala po dechu. Dvacet tisíc zlatých kvůli ní. Nedokázala si takové množství peněz představit. Ani o něm nějak konkrétněji uvažovat.

„A pak je tu ještě jeden důvod,“ dodal Lasička a opět se u toho usmíval.

Tentokrát však jen ústy, oči zůstaly tvrdé.

„Otočte ten šek.“

Opatrně, jako by ho pouhým dotekem mohla poškodit, poslechla. Celá rubová strana byla zmáčená tmavě hnědou barvou, nemusela se ptát, aby pochopila, že jde o krev.

„I to je důvod, proč s Koniášem hrát fér,“ dokončil.

~~~

„Ano,“ přikývl jsem, „už pojedeme,“ a začal schovávat mapy. „Pokud chcete žít, budete mě následovat a tvářit se, že jsme tady nikdy nezamýšleli odbočit ze stezky.“

Majal zkameněl.

„Je to léčka. Žádné trosky citadely Maaterenditů se zde nenacházejí. Jde o past, past na vás, na čaroděje, kteří kdysi tajně sloužili císaři, ale pak se museli stáhnout do ilegality.“

Druhou větu jsem vyslovil jen proto, aby Majalovi došla vážnost situace a uvědomil si, že jim jde o život. Nebyl jsem si však svým vysvětlením úplně jistý. Vzhledem k tomu, že v minulosti jsem artefakty pro zákazníky vždy hledal sám, bylo stejně dobře možné, že šlo jen o mě. Ale potřeboval jsem Majala i ostatní šokovat, potřeboval jsem, aby ani pohledem nezavadili o odbočku z obchodní cesty.

„Hlídají tu,“ mluvil jsem ke všem třem a doufal, že mě slyší jen oni. „Uděláme chybu, vzbudíme jejich podezření, že nejsme obyčejní kupci, a je po nás.“

Vykročil jsem jako první a mířil dál ve směru vyjetých kolejí, do nichž prosakovala voda. Záda mi zmáčel pot, neodvažoval jsem se příliš rozhlížet, abych nevzbudil pozornost číhajících mužů. Byli tady, cítil jsem to, já sám bych si pro přepad vybral právě toto místo. Každý krok byl jako brodit se asfaltem, chloupky na zátylku jsem měl zježené, i nejslabší závan větru najednou mrazil. Nejhorší bylo, že jak vše dopadne, nezáleželo jen na mně, ale i na ostatních. Stačila jediná chyba. Minul jsem odbočku, orobincem a odkvětajícími kosatci porostlou šíji poloostrova. Těžké hnědé vlny nebyly níž než půl metru a hladově se zakusovaly do provlhlé hlíny. Vsadil bych se, že zanedlouho se poloostrov změní v ostrov navzdory Majalovým informacím.

~~~

Bamegi s nevěřícím pohledem sledoval karavanu míjet klíčové místo a postupovat dál. Odhalili jeho muže, prohlédli léčku? Nepovažoval to za možné. Zmýlil se, šlo o další skupinu skutečných obchodníků, které málem povraždili? Také nemožné. Vůdcem karavany byl Koniáš, musel to být Koniáš. S každou další minutou, po kterou ho pozoroval, si byl jistější. Jenomže neměl důkaz a bez něj nesměl před Varatchiho předstoupit. A pokud měl sebemenší stín pochybností, nechtěl zabíjet.

Kymácející se vozy se ztratily v zákrytu stromů, Bamegi ještě chvíli počkal a teprve potom se postavil a začal se brodit bahnem k cestě. Jeho muži ho napodobili a za chvíli se všichni setkali. Koniáš nemohl zjistit, že se tady někdo ukrývá, ani sám Bamegi nedokázal odhalit pozice svých lidí, dokud se sami nenechali spatřit. Důvod, proč karavana pokračovala dál, musel být jiný.

„Budeme je sledovat,“ prohlásil stručně beze stopy jakéhokoliv rozčarování v hlase. „Až se utáboří, já se přiblížím natolik, abych vyslechl jejich hovor. Tím ověřím, že jde o náš cíl. Pak na můj rozkaz zaútočíme. Haufri, Kuzbosi – vy dva jste předsunuté hlídky. Nemusíte je mít na dohled, ale nechci, aby nás překvapili. Stále o nás neví, musí to tak zůstat i nadále.“

Vzhlédl k obloze a odhadl čas.

„Do večera neurazí víc než dva kilometry, spíš se utáboří na prvním vhodném místě.“

~~~

První vhodné tábořiště jsme minuli z toho prostého důvodu, že okolní terén skýtal spoustu příležitostí, jak se k nám nepozorovaně přiblížit. Až se sluncem položeným na horizontu jsem spatřil skupinu platanů, rozkládajících se přímo nad stezkou kousek za mělkým údolíčkem, které teď zaplavila voda.

Mayers, který se postupně vzpamatovával z ranního šoku, před až příliš rozlehlou vodní plochou nerozhodně zastavil povoz.

„Jsme uvěznění, dál nemůžeme.“

Bál se. Stejně jako ostatní, kteří jen nic neřekli. Koneckonců, bál jsem se i já, ale strach v takovém případě nikomu a ničemu nepomůže.

„Právě že dál musíme. Tímhle projedeme a na druhé straně se utáboříme. Ta voda nám bude krýt záda. Za tmy bude téměř nemožné přes ni přejít.“

„A co když se cesta pod vodou kroutí?“ zeptal se Janick.

Majal od doby, kdy jsem jednoznačně prosadil své úmysly, zachovával sveřepé mlčení. Asi se k citadele upínal víc než ostatní.

„Tak sjedeme do bažiny. Nic víc,“ odpověděl jsem klidně.

Současně jsem však zrakem pozorně prohledával několik tisíc metrů čtverečních volné hladiny, která nás dělila od pokračování cesty. Proud byl natolik silný, že rákosy i trávu dávno polámal, a pokud předtím lemovaly a vytyčovaly stezku, teď už vidět nebyly. A jestliže bude vody víc než metr, možná to s vozy nedokážeme.

„K tomu stromu je cesta jasně znatelná,“ ukázal jsem. „Dojeďte až tam a počkejte na mě.“ Předstoupil jsem před vozy, chytil prvního koně za ohlávku a vedl ho, dokud druhý vůz v pořadí neměl vodu až po čepy. Potom jsem se podél oje prosmýkl k přední nápravě, položil se do vody a bahna a plížením se posunul zpět pod druhý vůz, kde jsem zůstal ležet jen s hlavou vynořenou nad hladinou. Že jsem permanentně mokrý, s tím jsem se za poslední dny smířil, teď mi ještě začala být zima. Život občas není jednoduchý. Často. Většinou. Téměř neustále.

„Jeďte už, sakra,“ popohnal jsem je.

Majal poslechl jako první. Teď zůstávalo otázkou, jak moc opatrní naši pronásledovatelé jsou. Ze vzdálenosti stovek metrů, z níž nás podle mého odhadu sledovali, mě ponořeného ve vodě nemohli vidět. Stačilo, aby se dali do pohybu, a já je naopak mohl zahlédnout.

Vozy už dojížděly k místu, které jsem označil, a pořád se nic nedělo. Věděl jsem, že až se zastaví, je jen malá pravděpodobnost spatřit ninji v pohybu. Už jsem to vzdával, když jsem zahlédl dva tmavé stíny přesunující se od keře ke keři. Nemýlil jsem se, byli nám v patách. Museli jsme se přes nebezpečnou zaplavenou oblast dostat stůj co stůj. Jako lalokoploutvá ryba, druh, jenž zde v bažině stále přežíval, jsem se doplazil až ke svým společníkům a tam bez odkladu zamířil v čele naší malé výpravy k protějšímu břehu. Proud byl silný a zdálo se mi, že hladina stále mírně stoupá.

Vklouznout do nových bot

Liama měla srdce až v hrdle, když přehlížela zástup lidí shromážděný na dvoře kvadrupu. Už byla tma a prostor osvětlovaly jen plameny pochodní spolu s několika lampami zavěšenými na zdech. Ty byly modifikované a jejich plameny se ani ve větru nijak nezachvěly. Možná v posledních letech opravdu oni, lidé z kvadrupu, riskovali až moc a přestali dbát na utajení jako po celé předešlé generace, napadlo ji. S tím však ona nic udělat nemohla. Ne teď.

Měla pocit, že všichni musí na první pohled vidět, jak moc je nervózní, jak moc se bojí. Uplynulé dny střídala jeden druh strachu za druhým. Teď se nebála o sebe, ale o ostatní. Co když neuspěje? Co když… jednu věc po druhé, připomněla si a pokusila se odkašlat si, aby se nervozitou nezajíkala. Závan studeného větru jí přitiskl šaty k tělu. Měla si vzít kabátek, uvědomila si. Nervozita a obavy však způsobily, že v dalším okamžiku už na tělesné nepohodlí ani nepomyslela.

Část přítomných znala od vidění, ale zdaleka ne všechny; překvapilo ji, kolik lidí na její výzvu přišlo. Mapuši se svým mužem odvedla dobrou práci, i když určitě zafungovala i obyčejná zvědavost. Každý doufal v něco zajímavého, malý skandál, a nikdo nechtěl zůstat mimo. Nebo si svou polívku přihřál i Kaževič a chtěl, aby se co nejvíce lidí stalo svědky toho, jak se s ní jednou provždy vypořádá. Od doby, kdy odešel Koniáš, se jí vyhýbal, netušila, co má v plánu. Teď už to vlastně věděla, ale pořád tomu nedokázala uvěřit.

Dnes jako člen rady starších a zástupce kvadrupu musel na výzvu člena rodu předstoupit před shromáždění. Nezdálo se, že by mu to nějak vadilo, naopak čile rozmlouval s ostatními staršími a svými příznivci. Ne všichni však na jeho poznámky reagovali vstřícně.

„Sešli jsme se, abychom odsoudili jednu z nás, která se provinila proti zákonům našeho lidu,“ zahájil Kaževič překvapivě.

Liama sebou šokovaně trhla. To mluvil o ní. Shromáždění sice za pomoci přátel a známých zorganizovala ona, ale Kaževič ho hodlal očividně využít ve svůj prospěch. Rozhlédla se a viděla, že Mapuši i její muž jsou v šoku, stejně jako ostatní její příznivci. Jiní, a byla jich většina, naopak dávali najevo spokojenost. Ti představovali kliku stařešinů.

„Liama Klidmen se provinila proti našim zákonům tím, že sabotovala opatření stařešinů, která nás měla chránit před lovci čarodějů a lidí s nadáním pro magii. A to jsme právě my, všichni to víme a musíme žít s tímto nebezpečným cejchem.“

Hlučení utichalo, jak si Kaževič jediným prohlášením zjednal pozornost a respekt. Pochopila, že pokud teď nepromluví, nedostane se ke slovu už nikdy. Knedlík v hrdle se zajíkáním byly zpátky, dusily ji ale – ale nebyla tu kvůli sobě. Dívala se na Mapuši, na její nedávno narozenou dceru, na děti, které si každý den hrály na dvoře a teď vyděšené s očima navrch hlavy stály u svých rodičů.

„Já jsem svolala toto shromáždění a mám právo promluvit jako první,“ řekla.

Nejistota ve vlastním hlase jí připadala naprosto zřetelná, všichni museli okamžitě poznat, jak hloupě a slabě se cítí. Nikdo se však nesmál.

„Odkdy má obviněný právo promluvit první?“ otázal se posměšně Kaževič.

„Chceš popřít zvykové právo? Toto shromáždění bylo svoláno mým jménem,“ rozhlédla se. „Nebo opět hodláš lhát a podvádět?“

Vztek na toho slabého muže, který zavinil tolik špatných věcí, jí dodal sílu bojovat s vlastní nervozitou a obavami.

„Ano, je to tak,“ ozvalo se nepočetné přitakání jejích příznivců.

Proti tomu, aby si vzala slovo, však neprotestoval nikdo.

„Svolala jsem nás kvůli dvěma věcem,“ začala stroze. „Za prvé – abyste se dozvěděli věci, které jsou důležité a možná vám díky našim starším zůstaly utajeny.“

Věděla, že si poznámkou vysloužila nelibost stařešinů a jejich spojenců, současně však zvědavost lidí. Na tu je plánovala chytit.

„V našem městě byli v posledních měsících a týdnech unášeni lidé. Zjistila jsem, že celkem jde o padesát sedm lidí.“

„Jakou to má spojitost s námi?“ vybuchl Kaževič.

„Nepřerušuj ji, starče!“ ozval se Mapušin muž a pár lidí se uchechtlo.

Liama jim všem za to byla vděčná.

„Lidé byli vybíráni podle dvou kritérií, podle územního plánu města, aby si únosci maximálně ušetřili práci; a podle stupně své příbuznosti. Nikdy nezmizeli dva lidé příbuznější než do čtvrtého kolena. My dobře víme, že právě tak daleko se obvykle dědí magické nadání.“

„Prozrazuješ tajné věci,“ prskal Kaževič.

„Které bychom měli vědět všichni,“ odbyla ho.

„A všichni, v nichž i přes opatření našich starších zůstala aspoň stopa vědomého nadání,“ rozhlédla se, „víte, že před několika měsíci umřel Hardon Malenzi. Také víte, že umíral velmi bolestivě. Navíc nám poslal vzkaz, že si máme dávat pozor.“

„Právě kvůli tobě a prozrazování starých tajemství nás teď pronásledují!“ vykřikl Kaževič, ale Liama ho tentokrát ignorovala.

Věděla, že nejen ona má zbytky magických schopností a o smrti Malenziho má jisté povědomí víc lidí.

„Teď všichni dostanete seznam lidí, kteří byli uneseni, a seznam adres, kde bydleli. Určitě jste o některých z nich slyšeli a můžete si ověřit, že má zjištění jsou pravdivá.“

Liama se na dobu dvou nádechů odmlčela, aby přešla k tomu, co považovala za nejdůležitější.

„A pokud by komando únosců nebyl pozabíjeno, už by byl unesen i někdo z nás, nepřítel by nás odhalil a jednoho po druhém zajal.“

Rozhlédla se po přítomných, bylo vidět, že ne všichni vidí Damoklův meč visící nad jejich životy.

„Teď se hlásím o slovo já, starší rodu,“ vydělil se ze zástupu vztekem brunátný Kaževič. „Obviňuji tuto ženu, že sabotovala opatření starších, že odstraňovala z kolébek dětí desky, které je měly chránit před lovci magicky nadaných lidí, jako jsme my.“

„Měly je zmrzačit na celý život, připravit o smysl stejný, jako je zrak, čich nebo hmat,“ zamumlala Liama polohlasem, ale věděla, že tuhle otázku teď nemá smysl otevírat.

„Na počátku jsem řekla, že budu mluvit o dvou věcech,“ vzala si slovo. „A dokud neskončím, nikdo nemá právo mě přerušovat. Nebo opravdu chceš popírat zákony, které současně tak hájíš?“ obrátila se na Kaževiče řečnickou otázkou a stroze se na něho podívala.

Nevydržel to a s kletbou odvrátil oči.

„Dále bych chtěla staršího Kaževiče obvinit z pokusu o vraždu, z pokusu o mou vraždu,“ navázala klidně.

Ruch utichl, najednou bylo slyšet praskání nemodifikovaných pochodní.

„Zbláznila ses!“ obvinil ji stařešina s náhle bledou tváří a fialovými odkrvenými rty.

„Dokážu to,“ odbyla ho.

„Pokusil se mě zabít tento muž,“ ukázala na mladíka, který se vynořil ze stínu vchodu do domu za jejími zády.

Měl nakrátko svázané nohy a rychle cupital, jak se snažil neztratit rovnováhu.

„Takže ne já!“ vybuchl Kaževič.

„Podívejte se všichni, jak násilník vypadá,“ pokračovala Liama stále stejně odtažitě.

Tohle jí připadalo ještě horší než první část celého proslovu. Někoho obvinit z tak příšerného skutku, někoho, s nímž se stýkala prakticky celý svůj dospělý život. Sáhla do kapsy, vytáhla křišťálový krystal a myšlenkou ho rozsvítila. Lidé zahlučeli nad takovým použitím magie na veřejnosti.

„Nepřipomíná vám někoho?“ zeptala se tiše a unaveně. „Ty vlasy, rysy obličeje… Nepřipomíná vám Kaževičovy syny a vnuky?“

„Není od nás z kvadrupu!“ řičel vzteky Kaževič. „Ze žádného kvadrupu!“

Jeho ponížení mělo být větší, než si vůbec dokázal před pár minutami představit.

„To je právě to,“ přikývla Liama. „Ale magii v krvi má, můžete se o tom přesvědčit sami.“

„Řekneš nám k tomu něco?“ zeptala se mladíka, který se neodvážil opětovat její pohled.

„Říkal, že když mu pomůžu,“ kývl hlavou ke Kaževičovi, „že když zařídím, aby ses v domě už nikdy neukázala, že mě přijme za svého.“

Liama nevěděla jakých metod pan Lasička použil, aby donutil mladíka tohle všechno přiznat, a ani to vědět nechtěla.

„Běž, dveřník tě pustí ven. Nechci už tě vidět,“ dodržela svou část dohody. „Zmizni, než se rozhodnu jinak.“

Poslechl ji, jen o zlomek sekundy později propukla zmatená vřava. Ke štěstí neúspěšného vraha se pokoušel utéci i Kaževič. Přihlížející se soustředili hlavně na něj a nepustili ho.

Bez předchozího varování na ni najednou dolehlo vyčerpání z celého dne, cítila se naprosto bez síly, bez schopnosti udělat cokoliv dalšího. Z dálky sledovala, jak lidé studují materiály, které jim dodala, a vzrušeně o nich diskutují.

Cítila za sebou Lasičku. Držel se v pozadí, ale chtěl ji podpořit. Kvůli deseti tisícům zlatých? Koniáš, ten vysoký hubený muž, kterého se snažila využít a později toho litovala tak moc, až se vyhýbala jakékoliv myšlence na něho, ji svým jednáním zaskočil. A teď na něj bude zapomínat ještě obtížněji.

„Co mám dělat dál? Co když mi uvěří?“ ptala se polohlasem spíš sama sebe.

Přála si, aby se někdo začal smát, aby v jejích úvahách našel chybu a dokázal, že je jen bázlivá hlupačka.

„O tom už jsme hovořili,“ podotkl Lasička tak tiše, že mu sotva rozuměla, a najednou byl pryč. Ne, jen se stáhl, uvědomila si vzápětí. Byl tak snadno přehlédnutelný, až se stával téměř neviditelným.

To už k ní přistupoval Getzner. Znala ho od vidění, kdysi spokojeně tloustnoucího a stárnoucího muže. Jeho tloušťka i spokojenost byly ty tam a za poslední rok mu ve tváři a očích přibyl celý jeden křížek. Přišel o syna i snachu a teď se staral o jejich tři děti. V posledních týdnech se však opět začínal zajímat o společné záležitosti kvadrupu.

„Co budeme dělat?“ podíval se na Liamu s odhodláním a současně důvěrou.

Nejprve se chtěla rozkřičet – jak to, sakra, právě já mám vědět, vždyť on je muž, ať se o to postará! Podívala se však na novorozeně v Mapušině náručí, zhluboka se nadechla a polkla. Uvědomila si, že Getzner jí vlastně svým dotazem pomohl. Neoponoval, položil věcnou otázku a vážným postojem dával najevo zájem a ochotu účastnit se všeho, co podnikne dál. Nebo co podnikneme dál. Jediné, co ji znervózňovalo, byl fakt, že se na ni díval jako na vůdce. Zoufalství, zajíkání i knedlík v krku přesto zmizely.

„Utečeme,“ odpověděla prostě.

„Já jí nevěřím, zůstanu!“ odpověděl jen ze svědků rozhovoru, zatvrzelý Kaževičův příznivec. Jméno si nevybavila.

„To je dobře, protože celkem je nás, myslím lidí z kvadrupu spřízněných rodem, asi půldruhého sta,“ zareagovala klidně. „Všem se nám utéct nepodaří.“

Tohle číslo zjistila z matriky a překvapilo ji stejně jako teď i ostatní. Bylo až nečekaně velké. Zvyklosti, které bránily uzavírat svazky s lidmi mimo okruh posledních potomků národa, se sice na oko stále respektovaly, ale jen naoko.

„A kam utečete?“ zeptal se posměšně Kaževičovič.

Samotnou ji překvapilo, jak rychle se lidi okolo rozdělují na my a oni. Ale nebránila se tomu, pokud jí to pomůže zachránit ty, kteří budou o záchranu stát.

Otočila se na pana Lasičku, ten ale nic neřekl, jen jí podal zapečetěnou obálku ze silného kvalitního papíru a opět se zneviditelnil v příšeří. Tak nějak si představovala, že vypadají důležité tajné zprávy, které si vyměňuje císař se svými generály nebo jednotliví mocní šlechtici mezi sebou. Nevěděla přesně, co je uvnitř, protože pečeť nehodlala rozzlomit beze svědků.

Lidé upřeně pozorovali obálku v Liaminých rukou; otočila ji tak, aby všichni viděli pečeť mocného šlechtického rodu, a nikoliv osobní vzkaz na druhé straně. Čekali. Nechápala, jak se Koniáš, protože od něj dopis pocházel, k té pečeti dostal, ale určitě dodávala dopisu na důvěryhodnosti.

Lasička jí v průběhu jejich vzrušených diskuzí předestřel dvě možnosti, kam by se svými blízkými mohla uprchnout. Buď na západní pobřeží do společenství malých států Obchodní ligy, kam moc císaře a šlechticů nedosahovala, nebo naopak na sever za Gutawskou poušť. Sám preferoval druhou variantu. To právě kvůli dopisu, který teď držela v ruce. Byl adresován hraběti Daskovi, v případě jeho nepřítomnosti kapitánovi jeho osobní gardy Valerovi. Vše napsáno bez titulů i křestních jmen, podpis vypadal stejně nepatřičně – Koniáš.

„Mám tady dopis, zaručující přátelské přijetí pro svobodné přistěhovalce od hraběte…“ zastavila se ve čtení a rozhlédla se po přítomných.

„Protože ne všichni plánujeme odjet, nechám si tuto informaci jen pro ty, kterých se týká. Přicházejí zlé časy. Buď mi budete důvěřovat, nebo nikoliv. V druhém případě vám nebudu moci pomoct.“

„Bravo, to bylo velmi chytré,“ zaslechla uznalé Lasičkovo zašeptání.

Sama si tím naopak vůbec nebyla jistá. Jaký byl vztah Koniáše, samotářského cestovatele, k mocnému hraběti, o němž věděla jen to, že jeho velké panství se nachází daleko na severu? Měl u něj opravdu tak velké slovo, že jim mohl pomoct? Vzhledem k tomu, že byl ochoten utratit dvacet tisíc zlatých jen proto, aby ji na dálku chránil… dál raději nepřemýšlela. Důležitější bylo Lasičkovo ujištění, že hrabě Dask stejně jako většina jiných šlechticů na severu vítá na svém území přistěhovalce a poskytuje jim lepší podmínky než ostatní. Asi musel, protože sídlil tak daleko od centra civilizovaného světa. A zřejmě právě vzhledem k tomu nebral ohled na politiku císaře a impéria. Liama se otřásla, najednou přemýšlela o věcech, kterým vůbec nerozuměla. Bála se víc než kdykoliv předtím. Ne o sebe, o ostatní. Bála se, že je přivede do záhuby.

„Budu tě následovat i se svými vnuky,“ vyrušil ji z chmurného přemítání Getzner. „Je lepší jít za nadějí než čekat na místě na smrt,“ dokončil zvučně a postavil se Liamě po boku.

Mapuši se podívala na svého muže a pak se oba přidali k němu.

Při představě toho, co ji čeká, se Liamě podlamovala kolena, ale stejně, nebo právě proto, se tvářila netečně a lhostejně přehlížela přítomné. Věděla, že bude muset přemýšlet rychleji než ostatní, že bude muset být připravena na jejich otázky, že se bude muset vypořádat se všemi problémy, které přijdou.

Úplně sama, bez člověka zběhlého v politice a ve spoustě dalších, krvavějších věcí, to nemohla dokázat.

„Pomůžete mi, nám?“ obrátila se do šera, kde tušila pana Lasičku.

„Vzal jsem práci, že vám pomohu,“ odpověděl klidně. „Byl jsem vaším přítelem varován, že se budete snažit vzít s sebou pár svých blízkých. A pokud jich bude o něco víc,“ pokrčil rameny, „asi s tím nic nenadělám,“ usmál se svým rychlým úsměvem, rty měl přitom jako dvě na sebe přiložené břitvy. „Prostě ty peníze mi za to stojí.“

Znovu mu chtěla připomenout, že Koniáš není její přítel, ale nakonec to neudělala.

„Rozpouštím setkání, debatujte doma a zítra mi přijďte říct, jak jste se rozhodli!“ ukončila rázně a překvapivě shromáždění.

Modifikované pochodně zapalovala ona sama, stačila proto jediná myšlenka a dvůr kvadrupu se ponořil do šera.

Duel – první kolo

Bamegi dřepěl před tmavým keřem a sledoval, jak Koniášovi lidé chystají tábor. Kapuci staženou hedvábnou stuhou měl přetaženou hluboko do čela, bradu s ústy si převázal šátkem. Z celé tváře tak zbyl nezakrytý jen úzký pruh kolem oči, ale i ten si začernil. Ze zkušenosti věděl, že ani z mnohem menší vzdálenosti, než představovala vodní plocha před nimi, by ho nikdo proti tmavému pozadí nezahlédl. Počasí se v průběhu posledních hodin zlepšilo, přestalo mrholit a obloha se částečně vyjasnila. Ve vzduchu se však stále vznášela vlhkost a vodní záplavy valící se zdánlivě odnikud výhružně šuměly.

„Smůla, že se utábořili na druhé straně, mohli jsme to mít jednodušší,“ pronesl jeden z jeho mužů.

Kahlua, připomněl si jeho jméno. Dosud s ním osobně nikdy nepracoval. Tichý a hbitý, víc o něm po půldenním přesunu nemohl říct.

„To nebyla náhoda,“ řekl tiše. „On o nás ví. Proto přešli na druhou stranu a nepočkali, až voda začne opadávat.“

„Nemohli nás vidět,“ protestoval okamžitě Haufri, jeden z dvojice, která v průběhu dne karavanu sledovala.

„Je dobrý, lepší, než si myslíme, lepší než muži, s nimiž jsme se až dosud střetli,“ pronesl beze stopy výčitek Bamegi.

„Zaútočíme brzy ráno?“ zeptal se Kuzbos.

Ten se táborem nezabýval. Na plochém kameni vyčnívajícím z rozměklého okolí z natrhaného rákosí s nečekanou zručností splétal jednoduchou rohož a připravoval pohodlné lůžko.

„To on očekává,“ odpověděl po chvíli přemítání Bamegi. „Musíme být na druhé straně dřív, než bude považovat za možné.“

„Teď?“ zareagoval okamžitě Kuzbos.

Kahlua sykl. Už se částečně setmělo, a než by se dostali na druhou stranu, byla by tma úplná. V ní by velmi snadno ztratili orientaci, což by pro všechny znamenalo smrt utopením.

„Ne, protože nerozdělali oheň,“ zhodnotil Bamegi klidně. „A nerozdělají. To by nám pomohlo a on si to uvědomuje. Ale přímo nad jejich táborem právě vyšla Malá večernice, a to je ta malá troška štěstí, kterou muž občas potřebuje k vítězství.“

Kuzbos se usmál a pohodlně se položil na kámen, muži, kteří Bamegiho neznali tak dobře, se tvářili nejistě. Alespoň pokud to v houstnoucí tmě dokázal posoudit.

„A v čem spočívá to štěstí?“ zeptal se Kahlua.

„V tom, že vyrazíme do útoku za naprosté tmy a překvapíme je v okamžiku, kdy to nebudou považovat za možné.“

„Nerozumím tomu,“ připustil Kahlua.

„V tuto roční dobu a v této zeměpisné šířce se ještě hluboko nad ránem na stejném místě jako Mladá večernice objeví Velká jitřenka. Je vidět jen chvíli, ne víc než půl hodiny a velmi nízko nad obzorem. Ale ukáže nám cestu. Budeme muset spěchat.“

Rozhostilo se ticho a Bamegi přemýšlel, zda opravdu slyší mrholení, nebo ho jen šálí představy. To spíš, protože šumění okolních proudů bylo příliš hlasité.

„Vy si pamatujete mapu hvězdné oblohy v různých místech světa a v různých časech, pane?“ zeptal se po hodině ticha Kahlua.

„Muž nikdy neví, co se mu v životě může hodit,“ odpověděl Bamegi a pak až do okamžiku, kdy vydal povel k útoku, panovalo ticho.

V té chvíli na východě jen pruh oblohy o poznání světlejší než dokonalá čerň připomínal končící vládu noci. Bamegi vykročil první a víc než chlad vody vnímal strach a obavy mužů za sebou. Pak zapomněl i na ně, protože se mu do lýtek a stehen opřel proud, dno pod nohama ztratilo původní pevnost a změnilo se v nejistou stezku vyžadující nepřetržité balancování. Přesto šel dál, soustředěný na jedinou věc, na směr vytyčený sotva viditelnou hvězdou převalující se na horizontu. Vody v bažině oproti předchozímu dni ještě víc přibylo, šum smáčené trávy, keřů i samotného proudu zněl odevšad a ještě víc ztěžoval orientaci. Levá noha mu uklouzla, místo nejisté opory stezky ukryté pod hladinou mu chodidlo objalo bahno.

Zatajil dech a vzápětí začal zhluboka a pravidelně dýchat. Levou rukou zastavil dalšího muže, který se nechal svést nečekaným ohybem stezky na scestí. Velká jitřenka se ztratila, buď ji zakryl mrak, nebo jedna z nerovností horizontu – stromy v dáli, případně mírný pahorek. Beze spěchu si vybavil mentální mapu, jak si ji zvečera vtesal do myšlenek, a podle ní nasměroval sebe i své muže dál. Předpokládal, že přesun za těchto podmínek bude nebezpečný, ale skutečnost překonala očekávání. Přesto postupovali dál a Bamegi věřil, že se jim to vyplatí. Někteří jeho muži aplikovali na čepel jed. On ne, a to z více důvodů. Manipulace s takovou zbraní pak byla extrémně riziková i pro majitele, brodění se vodou způsobovalo, že na účinek jedu se bojovník stejně nemohl spolehnout, a poslední – poslední důvod byl osobní a neslučoval se s jeho výchovou a životním směřováním. Ale pokud se měl utkat s Koniášem, a on v hloubi duše věděl, že se jednou střetnou, chtěl, aby to byl souboj válečníka proti válečníkovi, um proti umu, štěstí proti štěstí. Nebylo to správné, ninja by měl využít všech výhod, které mu situace nabídne, ale Bamegi se nedokázal zachovat jinak.

Pevnou zemi pod nohama přivítal s nekonečnou úlevou a několik úderů srdce se cítil naprosto štástný. Jeden z okamžiků, pro které stálo za to žít. Pak zkontroloval muže a zjistil, že jsou všichni. Předpokládal, že někdo náročný noční přechod vodního proudu nezvládne, ale osud stál při nich.

„Vidíte obrysy vozů?“ obcházel své muže a šeptal jim do uší.

Některé musel nasměrovat, aby se v nejasných obrysech terénu zorientovali.

„Tiše do posledního okamžiku a pak zabíjejte, nikdo nesmí utéct,“ zopakoval všem. „Bude to snadné, všichni spí.“

Po souboji se smrtí v podobě utonutí v mokré temnotě muži potřebovali povzbudit, aby se s nasazením vrhli do dalšího boje.

Vyrazili všichni současně, řízeni duchem dokonale sehrané jednotky.

Bamegi se neplížil, spoléhal na hluboký předklon a zkušenosti, které mu umožňovaly dokonale využít maskovací schopnosti tmy i terénu.

Jako první se protáhl mezi dvěma vozy tvořícími improvizovanou hradbu, v pravé ruce meč a ve druhé ruce jeho kratšího bratra. Nevěděl, odkud to ví, ale sotva překročil obrannou linii vozů, narovnal se a přestal se skrývat. Jeho muži začali metodicky prohledávat tábor, ale on už věděl, že je prázdný. Koniáš ho opět přelstil. Na jednu stranu to cítil jako porážku, na druhou svého soupeře obdivoval. Varatchi už nebyl důležitý. Tohle bylo mezi nimi dvěma, mezi jím a Koniášem.

„Nejsou tady,“ uslyšel úsečné syknutí Kuzbose.

Až po hlase zjistil, kde velký ninja přesně stojí.

Šero stále zůstávalo příliš optimistickým jménem pro okolní čerň.

„Já vím,“ potvrdil Bamegi.

~~~

Narovnal jsem se, protáhl si bolavá záda a s uspokojením sledoval, jak se do námi prokopané rýhy zakusuje hnědý proud, rozšiřuje ji, odnáší celé kusy země, obnažuje trsy trávy, lomcuje s nimi a za přispění plovoucího dřeva je pak bere s sebou. Prošlapaná pěšina, oddělující se od obchodní cesty směřující k pahorku, v úseku několika metrů původně prakticky splývala s neklidnou hladinou a přelévaly se přes ni líné, bahnem ztěžklé vlny. Toho jsme využili a v průběhu hodiny zuřivé práce jsme pomohli záplavě přelít se přes naše stopy a částečně i kupeckou stezku. Vody stále ještě mírně přibývalo, většinu nezatopených míst v okolí překrýval nános splavovaného bahna, kalů, tlejícího listí, a to všechno hrálo v náš prospěch – nikdo nemohl zjistit, kde jsme sešli z cesty. Pokud samozřejmě nebyl čaroděj, a to jsem u našich pronásledovatelů neočekával.

„Jděte se schovat, tamhle,“ ukázal jsem na skupinu javorů pokrývající mírný svah až k vrcholu pahorku. Tyčil se ne víc než dvacet metrů nad námi, ale představoval nejvyšší místo široko daleko.

„Pokud se necháte spatřit, dostanou nás,“ upozornil jsem je. Z pahorku už nebylo kam utíkat.

Mayers se na mě jen sklesle podíval a poslechl, Janick také, jak to v poslední době často dělával, pohrával si s velkým jaspisem a vypadal, že ho celá situace příliš nevzrušuje. Majal se zatvářil nevraživěji než obvykle. Myslel jsem si, že to ani není možné.

„A co vy, vás nespatří?“ zeptal se s potlačovaným vztekem.

„Ne,“ odpověděl jsem mu, „nespatří. Jděte, nechci tady kvůli vám zemřít.“

Díval jsem se za nimi, v husté trávě po nich zůstaly stopy, které naštěstí rychle zmizí. Doufal jsem, že dostatečně rychle.

Vybral jsem si mechem porostlou bouli, která zřejmě ukrývala balvan pohřbený pod nánosem hlíny, pro jistotu jsem si pomazal tvář blátem, na klobouk si připlácí pár hrstí trávy a jako nějaký lesní muž z bajek jsem dřepěl na patách a čekal. Světla moc nepřibylo, nízká vrstva mraků schovala slunce a mrholení se změnilo ve stálý déšť. Kapky vody jemně bubnovaly o klobouk. I jeho pečlivě impregnovaná látka začala po celonočním máčení prosakovat. Čas běžel odměřován množstvím protečené vody, počtem brouků, které jsem zahlédl v lesknoucí se trávě, občasným tesklivým zakřičením ptáka. Asi na něj toho vlhka bylo přespříliš. Postupně jsem získal pocit, že krajina je naprosto opuštěná, bez lidí, beze mě.

A pak přišli. Věděl jsem o nich dřív, než jsem je spatřil, to díky zániku pocitu osamělosti. Sedm mužů v tmavých oděvech splývajících s bezútěšným okolím. Opatrní a houževnatí postupovali po stezce, dva stopaři, každý se soustředil na jednu stranu, kousek za nimi dvojice sledující vzdálenější okolí, jílce mečů vyčnívající z pod plášťů, do nichž byli zahaleni. Následoval velitel. Ten sledoval všechno a nic a ostatní muži se podvědomě přizpůsobovali jeho tempu. Následovala zadní trojice pátrající po případné léčce, kterou bych na ně nastražil. Nedělilo nás víc než třicet metrů, slyšel jsem mlaskání bláta pod jejich nohama, šplouchání vody, když se brodili přes zaplavené úseky. Právě procházeli místem, kde jsme se od cesty oddělili, pruh vody mezi námi a jimi byl už dobrých deset metrů široký. Dýchal jsem pomalu a pravidelně, neodvažoval jsem se ani hnout. Vůdce se zastavil a rozhlédl. Sklopil jsem pohled a začal myslet na mechem porostlý kámen, na padající déšť, na vodu.

Cizí pohled po mně sklouzl, když jsem znovu vzhlédl, už postupovali dál.

Zhluboka jsem se nadechl a vydechl. Tohle bylo těsné. Málem mě vycítil, vytušil, nevěděl jsem, jak to přesněji pojmenovat. Teprve když se změnili v siluety splývající s pozadím, jsem se vydal k místu, kam jsem poslal své klienty.

Citadela

Čarodějové vyčerpaně leželi na dlážděné cestě ukryté pod stromy a nechali na sebe dopadat déšť. Byli tak unavení, že si neuvědomovali, co přítomnost cesty tady znamená. Původně byla ukrytá pod vrstvou hlíny a trávy, ale déšť způsobil, že došlo k sesuvu půdy, který ji obnažil. Zanedlouho, za rok za dva, by ji opět překryla vegetace. Uvědomil jsem si, že se usmívám. Jak ironické, jak perfektně jednoduché! Plány v plánech cizích plánů narušila shoda okolností. Vlastně ne ta – také prostá logika věci.

„Půjdeme se podívat dál, nebo o to už nestojíte?“ zeptal jsem se.

Janick ke mně nechápavě vzhlédl, Mayers zůstal ležet bez hnutí, Majal jen znechuceně zavrčel.

„Ta cesta,“ ukázal jsem, „tady není jen tak. A vzhledem k tomu, že se nacházíme na jednom z nejvyšších vrcholů oblasti, která je dnes Hnědou bažinou, odhaduji, že je to i vhodné místo pro pevnost.“

Mohla tu samozřejmě stát nějaká obyčejná pevnůstka, ale pochyboval jsem o tom. Ti, kteří na nás, nebo na mě, léčku nastražili, to provedli tak dokonale, že mimochodem málem odhalili skutečnou polohu staré maaterenditské báze. Pravděpodobně v její existenci po stovkách let nevěřili.

Majal se po mých slovech okamžitě zvedl, Janick také.

„Pomozte mu,“ přikázal jsem jim.

Mayerse by tu byli schopni nechat.

Škrábali jsme se vzhůru svahem, javory ustoupily lipám a dubům. Drobné, stejnoměrně dopadající řetízky deště vystřídaly dávky velkých kapek každou chvíli se řítící dolů z mokrých listů, pod nohama nám šustilo množství letitého, pomalu tlejícího listí, k němuž se skrz husté koruny stromů nedostaly ani zimní a podzimní vichry. Na plochém vrcholku pahorku, kde jsem začal pátrat po pozůstatcích pevnosti, byly duby o poznání mladší, zato přízemní vegetace vytvořila jednolitou spleť maliní a ostružiní. Hledání vypadalo na hodně nepříjemnou práci, zvlášť když jsme si nemohli být jistí výsledkem.

„Tam je nějaká zeď,“ ukázal Janick směrem, kde jsem já viděl jen terénní vlnu překrytou různobarevným kobercem vegetace.

Lepší místo pro zahájení pátrání jsem neobjevil, a protože on nevypadal, že by se tam vydal sám, začal jsem si pomocí sekáče klestit cestu. Nakonec to šlo lépe, než jsem čekal, a za chvíli jsem se dostal až tam. Janick měl pravdu. Byla to zeď překrytá hustým kobercem břečťanu. Stačilo ho odhrnout a spatřil jsem jednolitou kamennou stěnu. Na povrchu jsem rozeznával nepravidelné vypoukliny a miniaturní důlky, podobné těm, které vznikají na těstě při pečení. Dávná vlna žáru zatavila kamenné bloky, z nichž byla stěna postavena, do jednolitého kusu, zbyly jen náznaky původních spár.

Majal nechtěl o nic přijít a už mi nahlížel přes rameno.

„Tohle dokázaly dávné zbraně,“ pronesl fascinovaně a dychtivě se začal rozhlížet.

S pomocí šlahounů břečťanu jsem se vyškrábal na zeď a rozhlédl se. Koruny stromů začínaly ještě o kousek výš a díky tomu jsem mohl spatřit vzdálenější oblast zarostlou jen sporadickými trsy trávy. I stromy okolo ní byly neduživé a nezdravé.

„Tam,“ ukázal jsem. „Skladiště jsou obvykle zajištěná způsobem, který ničemu živému příliš nesvědčí.“

Teď už jsem Majala povzbuzovat nemusel. Než jsem slezl dolů, byl už v půli cesty k označenému místu. Janick ho zamyšleně následoval, Mayers se jen ploužil. Jeho poklady dávných čarodějů nezajímaly, na to byl příliš vyčerpán.

Vegetací nezarostlá plocha měla rozměry obdélníku o stranách šedesát metrů na osmdesát. Pláň rušilo jen několik zakrslých keřů a dva pahrbky. Houževnatý přisedlý porost se přichytil na naváté prsti a zabránil tak jejímu pozdějšímu rozfoukání. Nad otevřeným prostranstvím se točil vítr a každou chvíli nás obšťastnil vlhkým políčkem.

„Sklady Maaterenditů jsou pod námi?“ zeptal se mě Majal.

„Asi,“ odpověděl jsem.

Samotného mě velikost podzemního komplexu zaskočila.

„V podzemí museli skladovat i velmi rozměrné předměty. Určitě používali mechanická zařízení, aby je dostali dolů. Možná tu po nich zbyly stopy,“ navrhl správně Majal.

Dali jsme se do hledání.

Od mnohahodinové systematické práce nás zachránil Janick. Opět měl štěstí. Bez velké snahy si i na dálku všiml dvojice prohlubní a po chvíli hledání jsme objevili další dvě. Kdysi zřejmě sloužily jako opěrné body konstrukce hodně velkého kladkostroje. Když jsme se pak střídali v odstraňování tenké vrstvy hlíny, přemýšlel jsem, zda to bylo opravdu štěstí, co Janickovi pomáhalo. Byl čaroděj, na to jsem nesměl zapomínat. A také na to, že až Majalovi otevřu přístup k jeho vysněnému pokladu, bude se mě snažit zbavit.

Po dvou hodinách mokré špinavé práce jsme obnažili kamenný kruh o průměru pěti metrů s vyznačeným vyrytým mezikružím. Nejvíc mi to připomínalo poklop nějaké gigantické studny, a ničím to nepřipomínalo vchod do maaterenditského skladiště, s nímž jsem už měl zkušenost. Jenomže tamto vypadalo proti našemu objevu jako spíž proti ohromné hodovní síni. Ale zámky by měly být stejné, alespoň jsem v to doufal.

„Jak se dostaneme dovnitř?“ obrátil se na mě Majal po chvíli ticha.

Tentokrát jsem v jeho hlase nenašel žádnou ironii ani sarkasmus. Opravdu toužil po tom, abych uspěl.

To, co poškodilo zeď, se podepsalo i na povrchu kamene, v prohlubních vytvořených před stovkami let působením neznámé síly stále ještě zůstávala hlína a skrývala před námi reliéf – zbyl-li nějaký. Klekl jsem si na kolena a začal sekáčem nános pečlivě odstraňovat. Janick chtěl něco říct, ale pak si to rozmyslel. Nedíval se přitom na střed, kde jsem logicky začal, ale na okraj vnitřního mezikruží. Bez komentáře jsem se tam přesunul a znovu se pustil do mravenčí práce. Po půlhodině jsem objevil poškozený reliéf lidské lebky.

„Trochu primitivní,“ usoudil Majal.

„Ale logické. Takový symbol nejlépe odpudí náhodné zvědavce,“ nesouhlasil jsem.

S Janickem jsem si byl jistý – věděl nebo viděl víc, než přiznával.

Po dalším už velmi pečlivém čištění jsem obnažil oční důlky lebky; ostatní mě po celou dobu s očekáváním pozorovali. Kdyby alespoň pomohli. Sám už jsem ale věděl, co dělat, protože odhalené detaily mi napověděly. Sáhl jsem do ruksaku, vytáhl klíč – přesně se tvarem hodil do očního důlku. Předpokládal jsem, že klíčovou dírku najdu ve středu kamenného kruhu, ale Janick jediným pohledem zjistil víc než já lety studia. Vmáčkl jsem svou propustku do chráněných prostor do prohlubně a – nic se nestalo.

Pohlédl jsem na Janicka – fascinovaně sledoval mezikruží kamenného kruhu. Nechal jsem klíč na místě, přesunul se do středu a potlačil do mezikružím vymezené plochy. Pod mým nepatrným úsilím se celý vnitřní kruh pootočil jako uložený na neviditelném čepu a odkryl nám cestu do podzemí.

Ukazovákem jsem se dotýkal jílce sekáče, který jsem při prvním pokusu o nalezení průchodu do skladiště odložil na zem – tohle byl další z okamžiků, kdy mě Majal mohl chtít zabít. Ten však jen fascinovaně zíral do černé díry.

„Dokázali jsme to,“ zajásal. „Chci se hned přesvědčit, co je uvnitř,“ pronesl pevně.

Pokrčil jsem rameny. Čas na lepší přípravu by neuškodil, ale věděl jsem, že v průzkumu bych mu zabránil jen fyzickým násilím.

~~~

Opatřil jsem větev tři metry dlouhou a silnou jako mužská paže, položil ji přes otvor a k ní uvázal naše lano. Měli jsme dvě, každé něco přes dvacet metrů. Většinu vybavení jsme nechali ve vozech, proto jsme se museli spokojit jen se dvěma pochodněmi. Majal pak překvapivě vybalil malou, ale velmi praktickou olejovou lampu. To představovalo veškeré vybavení pro průzkum podzemních prostor. I čarodějové si teď uvědomili, jak málo jsme na něco tak velkého připraveni, a jejich předchozí dychtivost částečně ustoupila.

V tichu jsme se shromáždili okolo průlezu do podzemí, kapky vody mizely ve tmě jako malé lesklé perly v černé vodě. Nechal jsem je zírat do temnoty, vrátil se k lebce, opatrně vytáhl klíč z oka lebky a schoval ho za opasek. Průlez ve shodě s tím, co jsem věděl, zůstal otevřený.

„V okamžiku, kdy se poklop zavře, se zámek uzamkne a nikdo se nedostane dovnitř – nebo ven,“ vysvětlil jsem jim.

Znělo to až nečekaně zlověstně.

„Ten kámen je dobře půl metru silný,“ pokračoval jsem a ukázal na poklop otáčející se na neviditelném čepu. „A já si nemyslím, že to je jen odolnost materiálu, co chrání skladiště před nezvanými návštěvami.“

Majal přikývl. Dobře si uvědomoval, proč jim to připomínám.

„Mayersi, vy budete hlídat,“ obrátil jsem se na vyčerpaného čaroděje.

Vděčně přikývl a posadil se na svůj tlumok.

Sebral jsem kolo našich navázaných lan a za hrobového ticha ho hodil dolů. Zvuk dopadu byl zřetelný a hlasitý, pochyboval jsem, že je to víc než dvacet metrů, deset, možná patnáct. Dost na to, aby si člověk při pádu polámal všechny kosti.

„Polezu první,“ oznámil jsem jim.

Majal se zatvářil překvapeně, ale neprotestoval. Pokud by mě odřezali a doufali, že se při pádu zabiji, přišli by současně i o lano. A jiné neměli. Navíc jsem předpokládal, že se dolů spustím rychleji, než oni považují za možné.

Hodil jsem si na záda ruksak a pečlivě si ho usadil, aby mi v nějaký nejméně vhodný okamžik nesklouzl z ramenou. Měl jsem v něm vodu a značnou část našich zásob potravin. To proto, aby nepropadli pokušení nechat mě pár dní dole a počkat, dokud neumřu hladem a žízní. Tohle řešení jejich problému však vyžadovalo dost času a trpělivost. Nic z toho neměli. Doufal jsem, že tím vším jsem jejich pokus o mou likvidaci oddálil z mého hlediska na vhodnější dobu. Možná stále velké riziko, ale… i já se chtěl podívat dolů.

~~~

Omotal jsem si dlaně několika pruhy kůže, vzal jednu pochodeň, přivázal si ji k předloktí tak, aby koncem směřovala pryč ode mě, a zapálil ji. Plamen čadil a v souboji s vlhkostí syčel a nepředvídatelně se kroutil.

Janick mě se zájmem pozoroval. Pokud se mu představa, že mě zanedlouho bude následovat, nelíbila, nedával nic najevo.

Naklonil jsem se nad temný chřtán hlubiny a chloupky na zátylku se mi naježily, po zádech přejel mráz. Chystal jsem se dolů do neznáma a nahoře byli lidé, na něž jsem se v nejmenším nemohl spolehnout. Neriskuji příliš? Nepřehlédl jsem něco zjevného? Přitáhl jsem si lano, sevřel ho botami a pak rukama chráněnýma ještě dlouhými rukávy pláště. Přitom jsem dával pozor, aby plamen pochodně zůstával v bezpečné vzdálenosti od mé jediné cesty zpátky.

„Čekám vás dole,“ pronesl jsem a už jsem klouzal.

Prvních několik metrů velmi rychle, to pro případ nějaké nenadálé akce čarodějů. Pak o něco pomaleji – to už jsem visel v temnotě na kývajícím se laně, denní světlo se změnilo v pouhé okno vysoko nade mnou a záře pochodně nedokázala zviditelnit okolní stěny. Pomalu jsem sestupoval dál, dlaně i přes ochranu kůže a pláště nepříjemně pálily. Z výšky mě zvědavě sledovali Majal s Janickem. Minul jsem uzel označující polovinu prvního lana, konečně jsem něco viděl – šedou plochu pod sebou a nějaké bez ladu a skladu rozmístěné předměty. Snad židle, stůl, něco jiného. Poslední metry, opatrně jsem došlápl, připraven při sebemenším překvapení rychle šplhat vzhůru. Země pod chodidly však byla tvrdá, nos jsem měl plný suchého pachu krypty. Beze stopy rozkladu čehokoliv jiného. Už jsem stál oběma nohama na zemi a pomalu jsem se otáčel, lano stále sevřené druhou rukou. Ze tmy vystupovaly dřevěné bedny, střepy na zemi, kovový pohár, roztržený vak, z něhož se vysypaly další menší váčky. Víc nic.

„Polezte,“ křikl jsem.

Ve chvíli, kdy se lano zhouplo a Majal začal sešplhávat, jsem ustoupil stranou. Zanedlouho jsme byli dole všichni tři.

„Budeme se držet pohromadě, jedna pochodeň nám stačí,“ rozkázal jsem.

Janick přikývl, ale starší čaroděj mě téměř neregistroval.

„Posviťte mi!“ požádal a spěchal k roztrženému pytli.

Vyhověl jsem mu a přitom se dál rozhlížel. U nejbližší stěny jsem zahlédl rozměrnou dřevěnou desku opatřenou malými kolečky – zřejmě pro transport těžkých předmětů. Samotná stěna byla buď vysekaná do skály, nebo obložená kamennými deskami tak dokonale, že jsem je v nejistém svitu pochodně nedokázal rozlišit. Už jsem dokázal odhadnout rozměry místnosti, do níž jsme sestoupili. Sál deset na deset metrů, až na zbytky roztroušené okolo prázdný. Ze svého místa jsem viděl jediný východ. V duchu jsem se zorientoval – vedl severním směrem a byl tak široký, aby jím mohla projet deska, které jsem si všiml už dříve.

„Kameny! Ten pytel je plný kamenů!“ vydechl Majal.

Zatímco já se rozhlížel, on rozbalil první kožený váček, kterými byl pytel nacpaný, a vysypal si ho do dlaně.

„Křemeny,“ zhodnotil jsem jeho obsah.

„Čarodějové používali kameny při práci s magií!“ vzhlédl ke mně a sápal se po dalším.

Skladiště, nebo alespoň tato prostora, vypadalo prázdné. A podle nepořádku, který zbyl, ho opouštěli ve spěchu.

„Pojďme se podívat dál, dokud máme světlo,“ pobídl jsem ho.

Neochotně poslechl. Janick nemluvil, jen se rozhlížel, oči rozšířené údivem jako někdo, kdo se dostal do říše legend. Možná to tak bylo. O době před Velkou válkou kolovala spousta legend, pravdu neznal nikdo.

Prošli jsme krátkou chodbou a dostali se do sálu, kopie předchozího. Tady zůstaly jen dvě bedny. Velké a bytelné, dřevo spoutané železem, tři zámky, víka zdobená abstraktními reliéfy, které při bližším průzkumu působily znepokojivě.

Z pochodně odpadl kus pryskyřice a vytvořil na kamenné podlaze hořící kapku. Stíny se tak posunuly a výzdoba beden, pokud to byla výzdoba, zdánlivě ožila.

Majal zůstal stát v téměř nábožném úžasu, Janick naopak o krok ustoupil.

„Asi bych se ji nepokoušel otevřít. Ne tady a ne bez přípravy nebo aspoň pořádné prohlídky,“ řekl jsem tiše.

To ho zastavilo.

„Máte pravdu,“ zachmuřil se. „Ale ta druhá,“ ukázal stranou, „ta je otevřená. Nebo se mi to jen zdá?“

Nezdálo. Poslušně jsem mu svítil a díval se, jak opatrně nedovřené víko truhly otevírá. Janick se tentokrát zpátky nedržel.

„Knihy!“ vydechli jsme všichni tři současně.

Uvědomil jsem si, že jsem vypadl z role, ale oni si naštěstí ničeho nevšimli a chtivě se probírali jednotlivými svazky. Nahlížel jsem jim přes rameno.

Účetní záznamy, nákupy pro zbrojní dílnu, obchod s kameny. Daňové výkazy. Všechno se týkalo obchodu a zisky jsou v každé době to nejdůležitější. Tedy než přijde válka. Zdálo se, že evakuaci kompletně nezvládli. Možná na nás ve vzdálenějších částech skladiště čekaly ještě zajímavější věci.

Nechal jsem Majala s Janickem ve vzácném souladu probírat se knihami a rozhlížel se okolo. Ze zkušenosti jsem věděl, že když člověk organizuje transport velkého množství předmětů, potřebuje seznam. A čím je věcí víc, tím víc těch seznamů potřebuje. Pro celý náklad, pro každou jednotlivou zásilku, balík.

Majal vypadal jako dítě, které se dostane do krámu se sladkostmi a má jen omezené množství času, než ho vyvedou. Odložil jednu knihu a hned sáhl po druhé vázané v kůži nějakého tlustokožce, dychtivě v ní listoval s pootevřenými ústy. Snažil se číst tak, abychom mu nikdo neviděli přes rameno, a současně aby mu pochodeň poskytovala dost světla. Těžká práce. Janick se také soustředěně věnoval nějakému svému objevu. Pokud by seznam byl v truhle, ležel by nahoře. První svazky jsem prohlížel spolu s nimi a neobjevil jsem ho. Spíš náhodou než záměrně jsem pohlédl na vnitřní stranu otevřeného víka truhly, a kdybych nebyl tak světem protřelý harcovník, neubránil bych se vítězoslavnému šklebu. Takhle jsem dál svítil čarodějům, aby se jim dobře četlo, a současně jsem druhou rukou vytáhl útlé desky zastrčené pod dřevěnou lištou. S kamennou tváří jsem je schoval do jedné z četných kapes pláště. Dovolil jsem si jen jediný kradmý pohled – před staletími je někdo vypsaným rukopisem nadepsal: Seznam obsahu bedny číslo dvacet osm.

„Máme jen dvě pochodně,“ připomněl jsem jim, když se dostali ke třetí vrstvě knih. „Nechcete se podívat dál? Ta bedna tu na nás počká.“

Neochotně poslechli.

~~~

Společně jsme se vydali k východnímu průchodu. V šedém materiálu stěn se leskla křemenná oka. Netvořil je přírodní kámen, spíš hmota vyrobená a vytvarovaná na požadavky stavitelů. Napadlo mě, že se nacházíme na úrovni hladiny okolní bažiny, přesto jsem neobjevil ani kapku vody. Možná až někde dál? Zastavili jsme se před ústím tunelu, světlo pochodně nedosáhlo k jeho konci a díky tomu se zdál nekonečný.

„Nemá tak velký průměr jako ten, kterým jsme přišli z centrálního skladu,“ zkonstatoval Majal a bez váhání vykročil vpřed.

Podzemí a to, co v něm mohl najít, ho fascinovalo, téměř magicky přitahovalo, já ho pro tuto chvíli nezajímal. Opatrně jsem ho následoval, Janick se stáhl za nás, natáčel jsem hlavu stranou, abych ho udržel na okraji zorného pole.

Znepokojeně se rozhlížel na všechny strany.

Po pár krocích jsem spatřili dvě skříně blokující další cestu. Majal nečekal a vrhl se k nim, bohužel – obě byly prázdné, na dně jedné se válelo několik smyček starého provazu. Provazu starému stovky let bych svou váhu nesvěřil, ale s jeho pomocí se daly vyrobit další pochodně.

„Stůjte,“ zarazil jsem čaroděje, když se mezi skříněmi snažil protáhnout dál. Janick ho přitom vyčkávavč pozoroval.

„Proč? Máme málo času, za chvíli se budeme muset vrátit. Chci zjistit, co je tam dál.“

„Pomozte mi odsunout ty skříně od stěn,“ požádal jsem je oba.

Pokud by Majal neposlechl, nechal bych ho jít dál, ale něco v mém hlase ho přesvědčilo. Za první skříní se neskrývalo nic než hladká stěna, za druhou malý reliéf lebky s prohlubněmi očí. Reliéf byl mnohem menší a méně výrazný než na vstupním poklopu.

„To je další zámek?“ zeptal se Majal. „Je,“ odpověděl si sám. „Ale nejsou tu žádné dveře, žádná překážka! Co by se stalo, kdybych šel dál?“

„Nevím,“ odpověděl jsem po pravdě a podíval se na Janicka. Ten jen pokrčil rameny.

„Nic?“ nadhodil.

Věřil jsem mu méně a méně, jako by hrál svou vlastní hru a věděl víc než my.

Sáhl jsem do opasku a vytáhl klíč číslo dvě. Zatím jsem ho nikdy neměl možnost použít, existenci dalších, menších druhů maaterenditských zámků jsem předpokládal jen z toho, že byl zmenšenou kopií prvního klíče. Vložil jsem artefakt do očního důlku. Neozval se žádný zvuk, jen ze stěny se vydělil disk skály s reliéfem lebky a otočil se kolem neviditelného čepu.

„Teď můžeme vstoupit,“ pohlédl jsem na Majala.

Opatrně jsem klíč vyklepl zpět do dlaně a dával si přitom pozor, aby se disk ani nehnul. Pokud by se otočil, vchod by se opět uzamkl – tedy pokud vše fungovalo podle mých dosavadních zkušeností.

Majal váhal, ale Janick překvapivě vykročil vpřed a do prostory dalšího skladu vstoupil první.

„Skladiště druhého řádu,“ pronesl jsem nahlas, protože jsem konečně pochopil, co znamenal jeden z mnoha výrazů staré saxpolištiny, kterým jsem nerozuměl.

Nedávalo mi smysl, aby mluvili o dvou skladištích a v následujícím slovese používali jednotné číslo.

Hala nebo jeskyně, nevěděl jsem, který termín je pro temnou kryptu vhodnější, byla naprosto prázdná. Majal vyhlížel zklamaně.

Má pochodeň už dohořívala, Janickovu jsem zapálil dřív, než dohořela úplně, a zbytek si nenápadně schoval pro případ nepříjemného překvapení.

„Dál můžeme pokračovat stejným směrem, ze kterého jsme přišli, nebo odbočit vpravo,“ poukázal Majal.

Na samostatný průzkum si netroufal.

„Tunel před námi má opět o dost menší průměr než ten, jímž jsme přišli, ten napravo vypadá stejně,“ upozornil. V šeru viděl opravdu dobře.

„Ty skutečně drahocenné magicky aktivní věci asi nebyly příliš rozměrné,“ usoudil Janick.

„Existují i skladiště dalšího řádu?“ podíval se na mě.

„Přesvědčíme se,“ řekl jsem pouze, i když jsem odpověď znal.

Než jsme vešli do dalšího úzkého tunelu, teď už spíš jen prostornější chodby, pečlivě jsme propátrali každou píď stěny v nejbližším okolí. Klíčový reliéf jsme však opět objevili až u jejího ústí do další místnosti. Ještě menší a snáze přehlédnutelný.

„Tady už nepotřebovali chránit náhodné zbloudilce před nepovoleným vstupem, spíš by se jim líbilo, kdyby nezvaný návštěvník šel bezstarostně dál,“ usoudil Majal.

Ukázal Janickovi, ať pochodeň přiblíží až k linii vytyčené zámkem, zastínil si oči a zíral do místnosti před námi.

„Jsou tam nějaké věci,“ hlásil vzrušeně. „Bedny, vidím police, na nichž se něco leskne. Snad mísy s kameny nebo velké broušené drahokamy. Tam leží kniha s kovanou vazbou,“ hlas mu přeskočil.

„Už jste otevřel?“ obrátil se ke mně.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Klíč třetího řádu nemám.“

Oba na mě hleděli s výrazem znechuceného zklamání.

„Myslel jsem, že jste už v maaterenditské pevnosti byl,“ pronesl Majal studeně.

„Byl, ale v ní mi stačil jediný klíč. Tohle místo bylo ve své době zřejmě mnohem důležitější a lépe chráněné.“

Mlčeli jsme, plamen v klidu podzemí hořel ustáleným plamenem, smůla obsažená v pórech dřeva a omotávce tiše syčela.

„Vrátím se zpět a vyzkouším tunel doprava, bude asi patřit k druhému bezpečnostnímu okruhu. Průměr tunelů tomu napovídá,“ navrhl jsem jim. „Až se lépe připravíme, můžeme pomocí kotvy a lana zkusit přitáhnout věci i odtud. Třeba se nám to podaří.“

„Přitáhnout!“ zavrtěl hlavou znechuceně Majal. „Já je chci, jsou na dosah ruky!“

Neodpověděl jsem mu. Většina lovců artefaktů zahyne právě proto, že chtějí víc, než si mohou dovolit.

I druhé skladiště druhého řádu bylo prázdné – tedy až na dvě zhruba metr dlouhé tyče z materiálu vzdáleně se podobajícího jantaru. K čemu mohly sloužit, jsem se neodvážil ani hádat. Opět jsme došli až na konec úzkého tunelu a nahlédli do dalšího skladiště, kam jsme se neodvažovali vstoupit. Kromě zavřené bedny uprostřed zelo prázdnotou a vedl z něj jediný průchod – do nevyklizené místnosti, kterou už jsme viděli.

Janick se v průběhu pobytu v podzemí zbavil dychtivosti objevovat a teď si zblízka prohlížel lebku vyrytou do stěny, Majal se naopak od ní držel dál a sveřepě pozoroval bednu.

„Tu dokážeme dostat až sem, dáme se do toho hned!“ prohlásil rázně.

„Vrátíme se, bez přípravy jen zbytečně mrháme materiálem,“ zamával jsem pochodní.

Vztekle se na mě podíval, ale kupodivu nakonec neprotestoval. Zpět jsme nešli stejnou cestou, ale přes zbylé místnosti, do nichž jsme měli přistup. Celkem to obnášelo sítí tunelů pospojovaná tři skladiště druhého a tři prvního řádu.

Zahlédl jsem pár prázdných nebo poloprázdných pytlů ležících na zemi, v rohu hromádku knih, bednu, která zřejmě při transportu spadla z výšky a teď spolu se svým obsahem vytvořila neidentifikovatelnou hromadu.

Janick se víc než po věcech okolo díval po stěnách a z Majala vyprchalo prvotní nadšení. Držel jsem se poslední a zaregistroval jsem, jak se po mně jednou nebo dvakrát ohlédl. Okamžik lámání chleba přicházel a já za celou dobu, co jsme společně cestovali, nepřišel na to, jak se mě pokusí zabít. Nahoře, nebo už tady? Kouzlem? Nepovažoval jsem za pravděpodobné, že by se mi postavil v boji. Spíš půjde o nečekaný útok. Konečně jsme dorazili pod otevřený vstup do podzemí. Kruh světla nad námi se zdál nesmírně daleko, se životem nás spojovalo jen nehybně visící lano. Janick se podvědomě stáhl do pozadí, stáli jsme s Majalem proti sobě.

„Takže jsme viděli všechno, co jsme mohli, a dál se nedostaneme,“ zkonstatoval a podíval se na mě.

Snažil se mě odhadnout. Já jeho také. Doufal jsem, že k naší konfrontaci dojde na otevřenějším terénu, kde budu mít víc prostoru k jednání, ne v třímetrovém kruhu mdlého světla obklopeném tmou.

„Přesně tak. Já svou část dohody splnil. Naložíme věci a zmizíme odtud,“ řekl jsem klidně.

Nebo mu pomůže Janick? Je on tajnou zbraní? Bylo to tu, mrazivé napětí, vědomí blízké smrti. Najednou jsem vnímal každou část svého těla, dotyk rukávu košile na předloktí, oděrku na hřbetu ruky, současně jsem sám sebe viděl zvenčí spolu se svým soupeřem. Nenacházel jsem v jeho postoji, držení těla, žádné stopy, které by mi napověděly, jak hodlá zaútočit. Nebo se opravdu nechystal zaútočit fyzicky? A proč si tak často pohrával se svým nožem?

Napětí rostlo, stále zůstával naprosto nečitelný. Potřeboval jsem ho vyprovokovat, určit okamžik výbuchu.

„Šplhejte první, nebo si myslíte, že vám ukážu záda, poté co znáte mé tajemství?“ ušklíbl jsem se – to stačilo.

Nepohnul rukou ani o milimetr, pouze se podíval dolů k opasku, nadechl se, sevřel čelisti a oči zabodl do mé hrudi. Ten nůž.

Byl to instinkt, nic jiného.

Levačkou jsem se nouzově naslepo kryl, současně se vytočil bokem a poklesl v kolenou. Ocel mi probodla předloktí, čepel prošla skrz ně a zabořila se i do bicepsu. Bolelo to, ale já s bolestí počítal. Bleskovým přísunem jsem zkrátil vzdálenost, kopl ho do kolena, další nůž vznášející se nějakým zázrakem ve vzduchu jsem srazil dlaní, při dokročení pokračoval v útoku úderem pěstí. Trefil jsem na solar, zapotácel se a dýka, kterou teprve teď obyčejně tasil, mu vyklouzla z prstů a zařinčela na kamenech. Přesto ještě nešel k zemi, složil ho až úder čelem na kořen nosu. Stál jsem nad ním a ze zraněné ruky mi odkapávala krev. Podíval jsem se na čepel nože, jímž mě zasáhl – byla rovná. Sevřel jsem zuby a rovnoměrným tahem ho vytáhl z rány. Bolest byla větší, než jsem dokázal bez následků zvládnout, a zavrávoral jsem. Majal byl stále v bezvědomí a nemohl toho využít. V ráně mi pulsovalo a oděv jsem měl zbrocený krví, ale ulevilo se mi.

Teprve teď mi došlo, jakým způsobem zaútočil – ovládal telekinezi, svou zbraň po mně vrhl silou vůle. A mířil přesně, kdybych intuitivně nevycítil, kam jeho pohled míří, měl bych teď čepel v srdci a ležel na podlaze místo něho.

Telekinezí, neuvěřitelné, zopakoval jsem a prohlížel si úplně obyčejný nůž, který jsem stále držel v ruce. Pak jsem jím začal párat rukáv košile, abych zjistil, jak na tom má levačka vlastně je. Uprostřed práce jsem zaregistroval, že houževnatý Majal je opět při smyslech a dívá se někam do tmy – tam, kam odletěla jeho druhá zbraň. Nepřemýšlel jsem, stačil jediný pohyb paže v lokti a měl svůj nůž zpátky – v břiše. Zachroptěl, v očích se mu odrazilo poslední vypětí, otočil jsem se ve směru jeho pohledu a spatřil levitující dýku. Vznášela se na místě, její čepel byla střídavě stříbrná a temná, jak při pomalém kolébání odrážela a neodrážela světlo shora. Co s ní? Nepřirozenost situace mě vyvedla z míry. Cink. Dopadla dolů a zůstala spořádaně ležet. Opatrně jsem se otočil zpět k Majalovi, ležel bezvládně se zavřenýma očima. Vůle a život z něj vyprchaly.

Klekl jsem si čelem k Janickovi stojícímu v bezpečné vzdálenosti u stěny a začal se opět věnoval své paži. Nejprve jsem zaškrtil ránu nad loktem, abych omezil krvácení. O biceps jsem si nemusel dělat starosti – utrpěl pouhé škrábnutí.

„Řekneš mi něco?“ prohodil jsem a soustředil se na ránu skrz předloktí.

Hluboký nádech a výdech, věnovat se tomu, co bylo důležité, vše ostatní potlačit. Znal jsem to, ale boj s bolestí je vždy vyčerpávající.

„Nepokusil jsem se na vás zaútočit, jen jsem se díval,“ odpověděl tiše.

Vzhlédl jsem k němu. „A věděl jsi, co chystá?“

„Tušil jsem, že se o něco pokusí,“ řekl vyhýbavě.

Kost i šlacha vypadaly nepoškozené. To představovalo dobrou zpráva, protože svaly se hojí nejrychleji a nejlépe. A vzhledem ke směru bodnutí bylo porušeno tak málo svalových vláken, jak to bylo jen možné. Měl jsem přímo zázračné štěstí.

„Teď se odtud musíme hlavně dostat. Pokud možno i s nákladem,“ nasadil jsem věcnější tón. „Vyplatí se to nám oběma.“

Místo odpovědi přikývl, ale měl jsem nepříjemný pocit, že mu myšlenky běží směrem, který, pokud bych ho znal, by se mi až tak úplně nelíbil.

Odšrouboval jsem hlavici jednoho ze svých bojových nožů, vytáhl z ní kožený váček plný šedé pasty. Byl to rozetřený stonek byruelie cladomoris smíchaný s výtažkem žláz jednoho druhu mořského hada. Pokud by tahle mast nebyla tak drahá a nedostupná, umírala by na zranění a následnou infekci setina celkového počtu lidí. Ono i obyčejná mydlice lékařská obsahující saponin spolu se salycinovým výtažkem z vrbové kůry dokáže zachránit spoustu životů. Tahle pasta byla však mnohem lepší. Jestliže Majal čepel neotrávil, neměl bych mít další problémy.

„To je nějaká magická léčivá mast?“ zeptal se Janick, zatímco jsem si se zatnutými zuby vtíral hmotu do rány. Nejvíc nečistot ulpělo na místě prvního styku oceli s tkání a tam jsem chtěl nanést co nejvíc léčivé látky.

„Bohužel ne,“ odpověděl jsem přidušeně.

Tohle opravdu bolelo.

„Ty máš nějakou takovou mast?“ zeptal jsem se, když jsem skončil a převazoval si zraněnou ruku pruhem čisté látky a pak pásem kůže. Věděl jsem, že i tak nebude šplhání po laně žádný med.

„Nemám,“ odpověděl zvláštním tónem. Okamžik jsem si ho pozorně prohlížel, ale nakonec jsem usoudil, že nelže. A i kdyby, asi bych se na jeho doporučení žádnou látku neodvážil na vlastní kůži vyzkoušet.

„Teď vzhůru k nebesům,“ zabručel jsem, když jsem si znovu upravil popruhy svého skromného ruksaku a přistoupil k lanu. Levačku jsem šetřil a přitahoval se hlavně pravou, kdybych předem uvázal stoupící uzly, bylo by to pohodlnější a snazší. Zase bych se nedostal tak rychle dolů.

Kousek pod průlezem jsem se podíval dolů. Janick stál v kruhu světla a vzhlížel ke mně. Zůstat dole sám jen ve společnosti mrtvého asi chtělo silné nervy – nebo zvyk. Mě už mrtví dávno neděsili.

Už jsem se dostal až nahoru a pravou rukou jsem se opřel o kamenou desku. Vnose mě zaštípal kouř, musel jsem se otočit, abych zjistil, odkud přichází. Mayers o kus dál, odkud to měl blíž ke stromům, rozdělal oheň. Obrátil jsem pohled k obloze – bylo zataženo, ale ne tolik, aby každý ze vzdálenosti několika kilometrů nedokázal rozpoznat hustý sloup dýmu z plamenů živených mokrým dřevem. Hlupák, blbec, idiot… Jak dlouho jsme byli v podzemí? Až příliš dlouho. Stěna listnatého pralesa tlačící se na nepřirozeně volnou plochu vypadala stále stejně klidně a opuštěně.

To ale nic neznamenalo.

Jestliže už tady čekali, určitě obsadili právě tu nejbližší stranu porostu. To znamenalo, že pokud bych se chtěl ztratit, musel bych překonat dobrých třicet volných metrů. Možná neměli luky a dokázal bych utéct, možná je měli, ale zvlhlé tětivy jim byly k ničemu. Těch možná, nutných k přežití, bylo trochu moc.

„Mayersi!“ křikl jsem „Potřebuji pomoct. Pojď sem.“

Podíval se na mě, přihodil náruč klacků, až se k nebi zvedl chuchvalec tmavého dýmu, v pralese okolo z rytmu nevypadl ani lístek. Dřepl si k ohni na první pohled neochotný vzdálit se od jeho tepla. Jsou tady, nebo nejsou?

Za blbost se platí a já rozhodně nechtěl vyrovnávat účet za tu Mayersovu.

„Jsou tady! Utíkej!“ zařval jsem.

Zmateně se rozhlédl.

„Ke mně!“ navedl jsem ho. „Nebo tě dostanou!“

Nechápal, co tím myslím, ale vyrazil. Převislá větev akátu živořícího na chudé půdě okolo planiny se zachvěla, objevilo se prohnuté lučiště.

„K zemi!“ křikl jsem.

Byl příliš pomalý. Dostal šíp do lopatky a druhý do ramene. Další už mu šel nad hlavou. Přesto setrvačností doklouzal až ke mně, na kameni poklopu za sebou zanechal krvavou stopu.

„Chytni se mě! Musíme dolů!“ přikazoval jsem mu, současně ho k sobě přitahoval a snažil se ho donutit, aby se rukama zahákl za můj krk. Lano, které jsem teď svíral hlavně nohama, začalo podkluzovat. Kousek nad námi zasvištěly další šípy. Rychlí byli, to ano, ale zasáhnout tělo ležící na zemi je těžší, než si většina lidí myslí. Mayers se konečně jakžtakž držel, o sobě jsem mohl prohlásit to samé. To už ze zelené stěny vyrazili tři muži, místo tváří jen úzké pruhy okolo očí, vše ostatní zahalené. Začal jsem se spouštět dolů, lano pálilo do stehen a rukou, kousek za polovinou jsem měl pocit, že se neudržím, ale Mayers najednou sklouzl z mých zad a se žuchnutím byl dole dříve než já.

„Pryč ze světla!“ štěkl jsem udýchaně a odtáhl bezvládné tělo stranou do tmy.

„Zkontroluj, jak je na tom,“ přikázal jsem Janickovi a sám se soustředil na průlez nad námi.

Opatrně zkoumali situaci, ale k nám se zatím neodvažovali. Z předchozí zkušenosti jsem věděl, že mě nevidí, ale stejně to byl nepříjemný pocit, stát na volném prostranství a sledovat nepřítele, jak se mi zdánlivě dívá rovnou do očí.

„Řekl jsem střílet jen v případě, že jsou všichni nahoře a zásahy budou jisté. Teď nám utekli do té nory!“ slyšel jsem studený hlas.

Ten muž byl vzteklý, ale ovládat se uměl. To jsem mu musel nechat.

„Je mrtvý,“ informoval mě Janick. „Při pádu si rozbil hlavu. Má puklou lebku.“

„Dobře,“ přikývl jsem.

Využil jsem Mayerse jako návnadu, která je měla vyprovokovat, pak jsem udělal všechno pro to, abych ho zachránil, což nebylo nejmoudřejší. Asi jsem ho měl nechat spadnout, mohl jsem si ušetřit spálená stehna, v nichž mě teď cukavě bolelo.

„Co budeme dělat teď? Zavřeme je tam?“

Otočný poklop se zhoupl, jak se do něj někdo opřel, zatajil jsem dech.

„Ne, jsi si jistý, že bychom se ještě dostali dovnitř?“ odpověděl velitel.

Už jsem věděl, jak vypadá, a znal jsem i jeho hlas.

„Určitě nás poslouchají. O dalším postupu budeme hovořit u ohně. Vytáhni lano nahoru, máš první hlídku.“

Naše jediné pouto se světem nahoře se zachvělo a začalo pomalu stoupat. Metry poskládané na zemi pomalu ubývaly. Budeme pohřbeni zaživa. Byl to jen okamžitý nápad a realizoval jsem ho dřív, než jsem ho stačil promyslet. Tři rychlé kroky, odraz do výšky, doskočil jsem na lano a celou váhou ho strhl dolů. Někdo vykřikl, kamenný poklop zaduněl, jak ninja upadl a zachytil se o naše provizorní břevno. Než se stačil vymotat ze smyček lana a odsunout do bezpečí, odrazil jsem se a zavěsil se ještě jednou, vzápětí těsně kolem mě proletělo tělo a se zapraštěním kostí se rozbilo o tvrdou podlahu. Ustoupil jsem zpět do temnoty a sledoval, jak se na kameni rozlévá další krvavá kaluž.

Janick na mě hleděl jako na šílence.

„Stáhni se do chodby,“ poradil jsem mu šeptem a zařídil se podle vlastních slov. Vzápětí už prostor chaoticky křižovaly šípy naslepo střílené rozzuřenými lučištníky.

„Nechte toho,“ zarazil je velitel vzápětí. „Je to k ničemu. Kuzbosi, to lano.“

Podruhé jsem svůj trik nezkoušel.

„Získali jsme tak třičtvrtě litru vody,“ oznámil jsem Janickovi, jako bych ninju zabil právě kvůli tomu, a dál ho podrobně prohledával.

Byl to zhruba pětadvacetiletý muž ve vynikající kondici s postavou profesionálního gymnasty. Přes levou dlaň se mu táhl hluboký otisk lana zasahující až do masa. Asi právě tahle smyčka se mu stala osudnou a stáhla ho dolů. Prostě neměl štěstí.

Byl vyzbrojen mečem s úpravou umožňující lezení po zdech, lukem, nožem s dlouhou štíhlou čepelí, párem těžších vrhacích nožů, jedním za pasem, druhým na lýtku, dvěma malými nožíky s čepelí ne delší než čtyři centimetry – ty byly důležité, jen když jimi přesně zasáhl životně důležitá místa jako oči, hrtan, krkvavici… Všechno tohle vybavení jsem důvěrně znal. Radost mi udělala svíčka, skromná osobní lékárnička a šest metrů dlouhého tenkého provazu, který měl obtočený kolem pasu místo opasku. Chvíli mi trvalo, než jsem zjistil, z čeho je vyroben – z pečlivě zapletených lidských vlasů.

Pak jsem si prohlédl luk. Kdysi, ještě než jsem před čtvrtstoletím utekl z domova, jsem studoval knihu zabývající se schopnostmi a výzbrojí těchto skrytých válečníků, agentů a profesionálních vrahů. Autor, podezříval jsem ho, že sám byl ninja a pracoval pro mého otce, se v ní zmiňoval i o lucích. Tehdy to měly být jednoduché krátké luky z obvykle tisového dřeva vhodné jen pro použití zblízka a nejlépe proti zbrojí nechráněným lidem. Tohle byl kompozitový luk s vnější částí lučiště ze šlach, střední dřevěnou a vnitřní z rohoviny. Takové používali divocí kočovníci nebo armády některých šlechticů ze středozápadu. Tenhle byl však mnohem subtilnější a umožňoval skryté nošení. Dokonalá a účinná zbraň. Já bohužel nebyl nijak zvlášť dobrý lučištník, navíc jsem u mrtvého našel jen pět šípů.

„Co teď budeme dělat?“ zeptal se Janick.

On na rozdíl ode mě neměl co na práci a jeho nervy kvůli tomu pracovaly naplno. Odtáhl jsem všechny nebožtíky k boční stěně.

„Za chvíli bude večer,“ řekl jsem klidně. „V noci budeme hlídat, aby se nás nepokusili přepadnout. Zítra si připravíme další pochodně z toho, co najdeme.“

Co potom, jsem mu neprozradil, protože jsem to netušil. Ale tvářil jsem se klidně a suverénně. Vždy je to lepší než vypadat vyděšeně nebo zdeptaně.

Duel – druhé kolo

Bamegi obešel planinu uprostřed pralesa kolem dokola a prozkoumal i přilehlý porost. Místo se nacházelo na samotném vrcholku plochého pahorku, který i teď, v době záplav, kdy vzduté řeky měnily Hnědou bažinu v jedinou mokrou past, vyčníval deset patnáct metrů nad hladinu. Možná představoval jediné místo, které nebude zatopené, nebo alespoň překryté nánosem bahna neseným proudy a vlnami.

Déšť přešel v mrholení, tiše se vrátil k místu, kde neopatrný čaroděj rozdělal oheň a kde se teď utábořili jeho muži. Oheň už tolik nekouřil a Klangit, jeden z nejmladších v bývalé Wrangově skupině, začínal opékat čerstvě nachytané ryby. Bamegi okamžik zvažoval, zda příliš neriskuje, protože podle dýmu by je mohl kdokoliv další objevit, stejně jako oni objevili čaroděje, ale pak nic neřekl. Pochyboval, že se v bažině za tak nepříznivých podmínek pohybuje další skupina lidí, která by je mohla ohrozit. Navíc při stále se zvyšující hladině vody bylo prakticky nemožné se kamkoliv dostat.

Mlčky si dřepl k ohni a vstřebával jeho teplo. Poslední dny byly únavné, stále v akci, stále na pochodu. Jeden jako druhý měli propadlé tváře a kruhy pod očima. Rychlý přesun na pahorek za kouřem bez ohledu na vodu a bahno, při kterém se málem všichni utopili, jim vzal spoustu sil. Kuzbos přinesl další várku ryb a Klangit začal bez váhání chystat víc prutů.

„Hlídky?“ nadhodil velký ninja.

„Stačí dva muži, tady nahoře, cestu nemusí hlídat nikdo,“ odpověděl Bamegi.

Jídlo jim všem udělá dobře, usoudil a pozoroval chystající se večeři a oběd v jednom.

Mezitím se vrátili Varmon s Manatem, kteří měli za úkol pročesat pahorek dál od vrcholu.

„Co teď budeme dělat?“ zeptal se Varmon a přikrčil se k ohni.

Bamegi uvažoval, zda je jen unavený, nebo také vystrašený. Bažina dokázala nahnat strach i statečným. Ještě víc bažina v době záplav. Už v ní ztratil dva muže a pokaždé tak zbytečně, zhodnotil ponuře.

Nebo je všechny víc znepokojoval muž zahnaný do podzemí? Koniáš?

„Čekat,“ odpověděl klidně. „Určitě nemají dole moc vody ani jídla. Za týden si je vyzvedneme. Možná ještě budou živí, ale odpor klást nebudou.“

Kuzbos souhlasně přikývl. Trpělivost patřila k hlavním přednostem válečníků i vrahů a on to dobře věděl.

„A nemá podzemí skrytý východ?“ zeptal se Klangit, aniž by přestal věnovat opékajícím se rybám sebemenší špetku pozornosti.

„Mohl by existovat, ale pochybuji, že zůstal po těch staletích zachován,“ odpověděl po chvíli Bamegi. „Zítra rozdělíme pahorek až po úroveň hladiny na čtverce a jeden po druhém je důkladně pročešeme.“

„A nedostanou se ven už teď?“ pokračoval ve vyptávání Varmon.

Neřekl neutečou, ale nedostanou se ven, uvědomil se Bamegi. Bál se.

„Jsou v podzemí, izolovaní, nejméně jeden z nich je zraněný,“ začal vypočítávat. „Je hodně těžké odtrhnout se od zdroje světla a jít pryč do temnot. Koniáš, náš cíl, by to možná dokázal, ale jeho společníci si na temnotu budou muset zvyknout. Dokážou to, až budou hodně zoufalí. Navíc se teď budou obávat našeho pokusu o proniknutí pod zem. Než vymyslí, jak nám to znepříjemnit, a nastraží pasti, uplyne nějaký čas.“

Ninja spokojeně přikývl.

Bamegi nedal najevo sebemenší známku rozladěnosti z jeho obav. Uklidnil ho, a i to patřilo k dovednostem dobrého velitele. Ostatní se po krátkém rozhovoru usadili, jak nejpohodlněji jim to okolnosti dovolily. Bamegi ne, přemýšlel. Odpovědnost za muže i veškerá rozhodnutí ležela na něm.

V tomhle stavu by maskovaný východ z podzemí stejně pravděpodobně přehlédli.

První ryby se dopekly a Bamegi tak jako ostatní s požitkem obíral křehké maso. Měli štěstí, tyhle ryby připluly z hor s vodním přívalem a nebyly cítit bažinou.

„Nezapomeňte na hlídky,“ zarazil Varmona, který se hladově natahoval po další porci.

„Zanesu jim to,“ zafuněl muž neochotně.

„A já se podívám, zda do mé tůně nenaplavaly další ryby,“ zvedl se i Kuzbos.

Než se stačili rozejít, vynořil se mezi stromy jeden z hlídačů.

„Oddíl vojáků, kolem čtyřiceti. A chystají se sem.“

Bamegi nevraživě střelil pohledem k ohni. Jeho chyba, neměl být tak pohodlný.

„Komu patří?“ zeptal se.

Než stačil ninža odpovědět, přiklusal z hlídky i druhý muž.

„Už se přebrodili. Pěšáci, zvyklí pochodovat. Dobrá výstroj – lehká zbroj chabského vzoru, kulaté štíty, kopí, meče i luky,“ vychrlil při spatření Bamegiho tázavého pohledu.

Ten už zhruba tušil, s kým má tu čest. Existovalo jen málo takhle dobře vyzbrojených vojenských oddílů.

„Počkáme na ně. Buďte připraveni se ztratit. Pokud to bude nutné, sejdeme se v Krachtiburgu.“

Nikomu jeho rozkaz nepřišel zvláštní. S tak silným nepřítelem nemohli bojovat a pro případný únik bylo nejvhodnější se rozptýlit.

Bamegi dál klidně dřepěl, a než se na okraji lesa objevili první vojáci, stačil dojíst i druhou rybu, na kterou měl nárok. Otřel si mastné prsty do trávy, pak do kalhot a vykročil vstříc ramenatému muži, který předstoupil před jednotku. Vojáci se bez rozkazu přeskupili do čtvercové obranné formace. Bamegi nespěchal, každého kroku využil, aby se o příchozích dozvěděl co nejvíc. Zaregistroval, že za sebou mají dlouhou a náročnou cestu, podle hubených vlčích tváří se při ní příliš často nezastavovali, poloprázdné batohy na zádech naznačovaly, že se ve věci zásobování spoléhali sami na sebe.

„Kapitán Jason Gudsbirg,“ představil se zvučně jejich velitel.

Jeho muži měli výstroj jeden jako druhý. Velmi kvalitní, ale bez ozdob. Gudsbirg si dal záležet, aby se od nich odlišil. Jeho pravý nárameník pokrýval komplikovaný ornament, jílec meče vysoko na levém boku měl vykládaný a část kroužkové zbroje si nechal vyrobit z dvoubarevného kovu, takže ho opticky rozšiřovala v ramenou. Ninja se už několikrát setkal s lidmi z Varatchiho soukromých jednotek pro zvláštní účely. Práce v nich nebyla žádné terno a nikdo si nepotrpěl na parádu. Tenhle muž byl výjimka. Proč nepracoval u těžkooděnců? Ať už pěšáků nebo jezdectva, ti všichni měli větší prestiž.

„Já jsem Bamegi,“ odpověděl klidně.

„Máme vás vystřídat v plnění tohoto úkolu,“ prohlásil Gudsbirg. „Nebo už jste ho splnili, když tak spokojeně táboříte?“ kývl posměšně k ohni.

Sebevědomí mu nechybělo. Musel si uvědomovat, že na něj může mířit několik šípů. Jediný pohled na tábořiště mu prozradil, že u něj původně odpočívalo víc lidí, ti však zmizeli.

„Dalo by se to tak říct,“ přikývl Bamegi klidně. „Koniáš je tamhle v té díře,“ ukázal.

Kapitán přehlédl pláň jedním pohledem.

„Takže vám zase upláchl, že.“

Vypadalo to, že mu informace udělala radost.

„Neřekl bych, zahnali jsme ho do kouta. Je jen otázkou času, než ho dostaneme. Stejně jako králíka z nory.“

Bamegi se tvářil stále stejně, zdvořilý kus ledu.

„No, to už není váš problém. Až dokončíme, co jste vy nezvládli, ohlásím Jeho Excelenci splnění úkolu,“ pokračoval stále stejně spokojeně kapitán.

„A máte pro mě nějaké jiné rozkazy než ty, které jste mi sdělil ústně? Ne že bych vám nevěřil, ale…“ Bamegi téměř omluvně pokrčil rameny. „Potřebuji víc. Jinak vám bohužel nebudu moci ustoupit.“

Většina vojenských velitelů by se teď osamělému ninjovi vysmála. Gudsbirg však zhruba věděl, s kým má tu čest; pouze mu ztuhly rysy. Trochu prkenně podal ninjovi ruličku pergamenu.

Bamegi s obzvláštní pečlivostí zkontroloval pečeť a v jednu chvíli dal najevo, že není až tak spokojený s jejím stavem. Rozlomil ji, až když Gudsbirg začal vzteky rudnout. Bamegi nepředpokládal, že si Gudsbirg vymýšlí, jen mu nechtěl nechat nic zadarmo. Písemný rozkaz s Varatchiho pečetí potvrdil vojákova slova, ninja nijak nedal najevo, že mu nejsou po chuti.

„Takže mnoho štěstí ve vaší práci, kapitáne,“ řekl stručně.

Ještě se od Gudsbirga ani neotočil a už mluvil ke svým mužům ukrytým v okolí.

„Zkuste sehnat ještě pár ryb. Pořádně se najíme, než vyrazíme na cestu.“

„Jeho Excelence mi zdůrazňovala, že se máte dostavit co nejrychleji,“ zareagoval Gudsbirg nedůtklivě na jeho rozkazy.

„Kapitáne, kdyby velkovévoda Varatchi chtěl, abyste velel mým lidem, bylo by to v pergamenu napsáno. Starejte se o své muže a své úkoly.“

Bamegi stál náhle Gudsbirgovi tváří v tvář a téměř šeptal.

„Je vám to jasné?“

Na to Gudsbirg nedokázal najít odpověď.

„Jen vzhledem k tomu, že stojíme na jedné straně, bych vám rád dal jednu radu. Nezištnou radu.“

Gudsbirg si nebyl jistý, zda Bamegi mluví vážně, nebo si z něj nějakým způsobem utahuje. Ninja však po celou dobu zachovával ledovou tvář.

„Koniáš, muž, kterého oba lovíme, je velmi nebezpečný. Doporučuji, abyste ho tam dole nechali chvíli uležet. Nemá moc vody ani jídla. Po pár dnech si s ním poradíte snáz.“

„Do mých rozkazů se zase nepleťte vy,“ zasyčel vztekle Gudsbirg.

„Omlouvám se, pane,“ řekl Bamegi bez výrazu a zamířil k ohni.

Jeho muži ho pozorně sledovali stejně jako Gudsbirg, a přestože ho znali mnohem lépe, nedokázali odhadnout, čemu celé vystoupení mělo sloužit.

Bamegi si dřepl zpět na své místo.

„Budou teda ještě nějaké ryby, nebo tu budeme moknout o hladu?“

To stačilo, aby se Kuzbos beze slova zvedl.

„Přinesu je.“

„Jak je vlastně chytá?“ zeptal se Varmen. „Voda je strašně zakalená, řekl bych, že nebudou brát.“

„Rukama, jak jinak,“ odpověděl mu Klangit.

~~~

Oddíl vojáků mezitím připochodoval až k vstupu do podzemí a jejich velitel spolu s dalšími ho obezřetně zkoumal.

„Světlo, chci dole nějaké světlo,“ zavelel Jason Gudsbirg.

Bamegi se zájmem sledoval, jak si jeho muži s rozkazem poradí. Šedovlasý chlap s hrbatými zády, který měl u ostatních mužů očividnou autoritu, bez velkého rozmýšlení z koženého řemínku a dvou osekaných větví vytvořil držák, do něhož upevnil fakuli, a teprve potom ji uvázal na lano.

„Hlaste mi, co vidíte,“ rozkázal Gudsbirg a sledoval, jak jeho muži dolů spouštějí zapálenou pochodeň. Sám se stáhl o dva kroky dozadu.

Hrbáč, kterého ostatní titulovali seržante, si nasadil helmu, lehl si na břicho a opatrně nahlížel dolů.

„Sejre, polož se proti mně, ať vidíme celej plac pod náma,“ zavelel. „S tím lanem pomalu a moc s ním nekejvejte, tak do toho.“

„Jsem zvědavý, jak to sehrají,“ pronesl Klangit a trochu lítostivě si olízl prsty.

Z jeho ryby zbyla jen dokonale obraná kostra.

„Probral jsem se věcma chlápků, co jsme je honili. Podle stop i bagáže sem došli čtyři, ale jen jeden si vzal věci dolů. To asi ten Koniáš,“ zamyslel se na chvíli. „Jednoho jsme sejmuli. Takže dole jsou tři s minimálníma zásobárna. A z toho, co jsem viděl, když jsme je sledovali, to s ocelí umí právě jen ten Koniáš. Pokud ti ostatní nejsou nejlepší herci na světě.“

„Uvidíme,“ řekl Kuzbos, který se právě vrátil s tuctem dalších ryb navlečených na vrbovém prutu.

~~~

Klangit s mužem, jehož jméno si Bamegi stále nedokázal vybavit a nechtěl se na ně ptát, přiložili na oheň pořádnou dávku už vysušeného dřeva a oheň téměř okamžitě zahnal sychravost dlouhodobého mrholení. Varmon přivalil kámen, aby bylo pruty s rybami o co opřít a pečení bylo pohodlnější. Přitom všichni nenápadně sledovali, co se jen pár metrů od nich děje.

Gudsbirg mezitím usoudil, že nebezpečí nehrozí, a dovolil zrušit obrannou formaci. Všichni vojáci teď sledovali, jak se činí čtveřice okolo vchodu do podzemí.

„Je to velká cimra, skoro ani nevidím na okraj. Prázdná, jen kousek stranou je hromada starého harampádí,“ hlásil mezitím seržant. „Sejre?“

„To samý, jen to harampádí je dál, skoro až u druhý stěny.“

„Nějaké další pokračování?“ chtěl vědět Gudsbirg. „Chodby?“

„Nejsem si jist, pane, ta pochodeň je dost slabá. Snad jo. Na té straně, jak stojíte vy.“

„A co náš cíl?“

„Nikoho nevidím, pane. Buď se schovali, nebo zmizeli pryč.“

„Sakra! Pochodeň spadla! Vytáhněte lano!“

„Tak, má o pochodeň víc,“ zhodnotil Kuzbos téměř s uspokojením.

„Seržante! Chci čtyři muže dole a ty jelimany ať mi přinesou v zubech,“ vypěnil Gudsbirg. „Dostaneme tam jen dva současně, pane,“ odpověděl mu voják.

„Dejte se do toho.“

„Vsadím své dvě velké ryby proti jedné malé, že se z nich nevrátí ani jeden,“ pronesl zamyšleně velký ninja.

„Já se nesázím,“ zavrtěl hlavou Bamegi.

„Ale já jo,“ chopil se výzvy Varmon. „S tím provazem to docela umějí, nedělají to poprvé.“

Dva vojáci, které seržant vybral, si z krátké smyčky vytvořili improvizovaný postroj okolo beder a pak se uvázali na lano. Jednou rukou se přidržovali, druhou měli volnou pro zbraň.

„Stačí, aby zatáhli, a jsou volní,“ zkonstatoval Klangit.

Kuzbos neřekl nic. Jeho ryby už byly hotové, ale nechal je ležet, aby měl čím vyrovnat sázku, kdyby prohrál.

„Spouštějte nás rychle, až zařvu, zastavte!“ přikázal jeden z útočné dvojice. Další už se řadila za ní.

Seržant jen přikývl a ukázal mužům u lan, ať se do toho dají.

„Hlaste, co vidíte,“ připomněl ještě Gudsbirg.

Muži se opatrně protáhli otvorem, který pro ně byl téměř úzký, a zmizeli z denního světla. „Je to přesně, jak říkal seržant,“ ozval se z podzemí hlas jednoho nich. „Zatím nic moc nevidím. Teď hážu do plamene trochu světloprášku.“

Hodně dobře vybavená jednotka, ocenil v duchu Bamegi. Dosud si myslel, že používání magnesiového prachu je specialitou jeho klanu.

„Z podzemního sálu vidíme dva východy! Ve stěnách na sever a východ! Dál už nic.“

Hlas zněl stále tlumeněji.

„Nikdo nikde, jen hromady starého nábytku. Jsme na zemi!“

„Další,“ sykl seržant.

Klangit se vítězoslavně podíval na velkého ninju a ten jen pokrčil rameny.

Dva vojáci zajistili předmostí a na lano se bleskově uvazovaly posily.

„Pozor!“ přidušené varování zlomil výkřik a bublavé zachrčení následované bolestivým zařváním. „Trefil mě do nohy, vytáhněte nás!“

Čepel jedinkrát narazila na čepel, pak se rozhostilo ticho. Muži u lana dělali, co mohli, aby své druhy vytáhli co nejrychleji nahoru.

Najednou jim to šlo mnohem lépe, vzápětí pochopili proč – v otvoru se objevil jen jeden muž.

„Maseg je mrtvý, dostal šípem do hrudi, odřízl jsem ho,“ sípěl zachráněný.

S vděčností se natáhl po nabízené ruce, najednou mu obličej zbělel.

„Něco mě drží!“ zasípěl. „Za nohu!“

Pak už jen neartikulovaně řval, když se ho jeho druhové snažili společnými silami vytáhnout.

Zdola se ozval rachot hroutících se věcí, muž naposledy zakřičel, vytrhl se svým zachráncům z rukou a zmizel v podzemí i se smyčkami lana.

Kuzbos si přitáhl své ryby a podíval se na Klangita.

Ten mu beze slova přistrčil polovinu své porce.

„Jak to udělal, jak přetáhl tři chlapy?“ zeptal se pouze.

„Uvázal lano na něco těžkého a to pak shodil dolů z hromady?“ navrhl Varmon. „Nebo umí čarovat? Slyšel jsem, že se motá okolo čarodějů.“

Na to nikdo neodpověděl.

„Má šípy, luk, teď získal spoustu výstroje navíc, k tomu lano. Ti chlapi, co zůstali dole, u sebe určitě měli i nějaké jídlo a vodu. Nevede si špatně,“ zkonstatoval po chvíli velký ninja. „Ale pustil si je hodně k tělu, to se musí nechat,“ znělo to téměř obdivně.

Bamegi jen přikývl. Neměl k tomu co dodat. Počkal, až dojí poslední z jeho lidí, a pak se zvedl. „Varatchi mě chce vidět co nejdřív. Vezmeme to rychle.“ Zmizeli, aniž by to kdokoliv z ještě stále šokovaných Gudsbirgových mužů zaregistroval.

~~~

Janick sledoval vysokého hubeného muže, jak klečí nad vojákem, kterého jeho parťák odřízl z lana. Před chvílí ho dvakrát z bezprostřední blízkosti zasáhl šípem. Jednou do trupu – prvotřídní zbroj však muži zachránila život: hlavice šípu se zastavila mezi žebry, plíce zůstaly nepoškozené. Podruhé do stehna. Muž hodně krvácel a Koniáš se teď snažil jeho ránu ošetřit. Dařilo se mu to jen částečně, krev přes tlakový obvaz stále prosakovala.

„Už je to lepší, kamaráde,“ uklidňoval zraněného.

Janick to nechápal. V rohu se kupila hromada šesti mrtvol, vlastně pěti, opravil se. Před chvílí se ten hubený, strach nahánějící muž snažil vojáky s maximálním nasazením zlikvidovat – a dařilo se mu to. Teď ztrácel čas a plýtval cenným materiálem, aby jednomu z nich zachránil život.

„Proč mu pomáháte?“ zeptal se navzdory předchozímu úmyslu.

Nechtěl se do ničeho míchat, připadalo mu, že jako pozorovatel má největší šanci vyjít ze všeho se zdravou kůží. Vlastně celý život byl pozorovatel a teď, když začínal chápat pravidla hry o moc, se mínil své předchozí taktiky přidržet tak dlouho, jak to jen bude možné.

„Nemáte něco, co by mu pomohlo? Například zastavilo krvácení? Ta rána ve stehně je ošklivá. Bledne a už má fialové rty,“ zeptal se ho místo odpovědi hubený zabiják.

Janick si uvědomil, že když ho ani v duchu neoznačuje jménem, mnohem lépe se mu o něm přemýšlí. Okamžik zvažoval odpověď. Možná mu bude užitečné, když pomůže. A pokud ne, alespoň si vyzkouší něco ze svých nově nabytých schopností. Stiskl v ruce svůj kámen. Nikdo jiný jeho záři, zviditelňující mu svět v nezvyklých barvách a úhlech pohledu, neregistroval. Přikrčil se, aby se vyhnul linii moci procházející vstupním podzemním sálem. V poslední době viděl tyhle křivky, o nichž nevěděl, co přesně jsou, stále zřetelněji a nějakou dobu už je nepovažoval za halucinace. Když však viděl, že ho hubený zabiják při z jeho hlediska nepochopitelném pohybu se zájmem pozoruje, zase se napřímil. Projít skrz linii vyvolalo téměř bolestivé zamravenčení někde uvnitř hlavy. Byla opravdu silná.

Sklonil se k raněnému, voják k němu vzhlédl s obavami, které, jak se jeho stav rychle zhoršoval, vystřídal zoufalý boj o vědomí. Opravdu už ztratil mnoho krve. Janick váhavě položil dlaň na obvaz nad ranou. Co teď? Celý život listoval v čarodějných knihách, měl k nim snazší přístup než kdokoliv z klanu právě proto, že mu chyběly jakékoliv schopnosti. A na rozdíl od velmistra Wickera, který je sice studoval, ale současně nenáviděl, protože si uvědomoval, že je jednookým šeroslepým mrzákem ve velkolepém potemnělém sále, je Janick miloval. Čistou obdivnou láskou nežádající nic nazpět. A teď mu před očima defilovaly magické diagramy vyryté hluboko do jeho dychtícího podvědomí. Nevěděl přesně, co znamenají, protože až v poslední době částečně rozluštil starý jazyk dávno mrtvých čarodějů. Dokázal však vycítit, co by jejich struktura a proudy moci, které uváděly do pohybu, mohly způsobit. Vytvrzování dřeva, napadlo ho při představě jednoduchého prostorového ornamentu, který se mu najednou vybavil. A jsou cévy až tak moc odlišné od dřeva? Možná by to mohlo jít. Soustředil se, šlo to snadno, snadněji než kdykoliv při cvičeních doprovázejících recepty z té podivné magické kuchařky. Energie na okamžik oživila myslí vytvořený diagram, raněný zasténal a omdlel, Janick sebou škubl, soustředění polevilo, struktura zmizela, zbyla jen pronikavá bolest. Zpětná vazba z neopatrně uvolněného kouzla, pochopil význam dalšího termínu, se kterým se seznámil při studiu knih. Až teď zjistil, že raněný omdlel. S obavami se podíval na hubeného zabijáka, ten však zůstával klidný a soustředěně sledoval vojáka.

„Vypadá to dobře,“ zhodnotil po chvíli. „Zdá se, že opravdu přestal krvácet. Dokázal byste něco provést i s mou rukou?“

Janick strnul. Akce má za následek reakci a ta vyžaduje další akci, uvědomil si. Nechtěl svému společníkovi pomáhat, nikomu nechtěl pomáhat. Byl jen pozorovatel. Ale bál se odmítnout. Ten muž, hubený zabiják, Koniáš – vypadalo to, jako by se smrtí uzavřel nějaké tajné spojenectví, tak snadno ji rozséval.

„Nemusí to fungovat,“ odpověděl Janick opatrně.

„Sval nebo žíly,“ hubený zabiják lhostejně pokrčil rameny.

Janick přikývl. Vlastně mu vůbec nevadilo zkusit si to znovu, právě naopak.

Opět se soustředil, a aniž by se o to snažil, intuitivně diagram mírně modifikoval – a až se zpožděním pochopil, že to byla správná změna, protože sval je pružnější a roste mnohem rychleji než jiné části těla. Díky tomu bude zacelení rány mnohem dokonalejší a plná funkce paže se obnoví v kratší době. Už dokonce viděl, jakou úpravu by měl provést, pokud by se snažil zhojit kost.

„Neuvěřitelné,“ odpověděl hubený zabiják. „Mnohem méně to bolí. Děkuji.“

Chvíli pohyboval svou právě zahojenou rukou a zkoušel, jak moc ho svaly poslouchají. S výsledkem byl zjevně spokojen.

„Lepší než předtím, řekl bych,“ uzavřel a uznale se na Janicka podíval.

„Zjistíme, co všechno jsme získali, něco sníme a dáme se do práce. Musíme se připravit na jejich další tah,“ začal se znovu zabývat jejich situací.

Velmi nezáviděníhodnou situací, připustil si Janick v duchu, když se rozhlédl po okolí. V podzemí jako krtci, venku na ně číhala celá armáda.

Hubený zabiják přešel k mrtvým a začal jednoho po druhém prohledávat.

„Naštěstí do toho šli zhurta a nepočítali s tím, že by tu mohli zůstat,“ zkonstatoval spokojeně a ukázal Janickovi dvě čutory s vodou.

Janick se alespoň domníval, že jde o čutory s vodou.

„Vy vidíte potmě?“ zeptal se opatrně.

Sám se zdržoval na rozhraní šedi a tmy, tak aby ještě kolem sebe viděl, ale současně zůstával neviditelný pro případné střelce shora. Hubený zabiják se mu ztrácel v tmavém rohu sálu. Janickovy myšlenky už poněkolikáté sklouzly k malé lahvičce v olovem zatavené křišťálové ampuli.

„Ne, nevidím potmě,“ dostal odpověď. „Spousta lidí ale hmat podceňuje. Na druhou stranu,“ zamyslel se Koniáš, „aby ho člověk doopravdy rozvinul, musí strávit dlouhou dobu v temnotě. Dost dlouhou.“

Janick se při té představě zachvěl. O to víc, že oni už se v říši temnoty prakticky nacházeli, dělil je od ní jen kužel mdlého světla dopadajícího shora. Ale on byl přece jiný, on přece viděl víc než obyčejní lidé – co vlastně viděl? Moc, linie moci. A pokud se bude snažit, určitě jich uvidí ještě víc a nikdy se neocitne v úplné temnotě. Uklidnil se. Trochu.

„A jeden u sebe měl celou polní dávku, další bonus pro nás,“ zkonstatoval hubený zabiják spokojeně, když se vrátil do pásma šera i s kořistí.

„Vodou budeme šetřit. Je tu chladno, moc jí stejně nepotřebujeme. Tahle láhev nám všem dohromady musí do zítřejšího oběda stačit.“

Zraněného vojáka, kterého předtím uložil na dveře jedné z rozklížených skříní, přitáhl až k nim a hned mu dal napít. Pak rozdělil na tři díly kus nevábně vyhlížející tmavé hmoty.

„Co to je?“ zeptal se Janick opatrně, ale když viděl, že oba muži se do jídla sice nenadšeně, ale zato bez váhání zakousli, napodobil je.

„Vysušené a namleté maso smíchané s lojem, solí, oregánem, majoránkou a kmínem, aby se to vůbec dalo sníst. Potom slisované a opět vysušené. Nejvíc energie v nejmenším množství váhy a nekazí se,“ odpověděl hubený zabiják. „A vlastně to ani nechutná špatně. Pokud je druhou možností smrt hladem,“ dodal.

Chvíli jedli, nebo spíš žvýkali, upřesnil si Janick sám pro sebe v tichu rušeném jen šploucháním vody v otlučené polní láhvi, kterou si mezi sebou podávali. Celý život žil skromně, ale dosud si nikdy nedokázal představit, že i pouhá voda se může stát luxusem.

„Kolik vás je?“ obrátil se hubený zabiják na zraněného.

Vlastně i zajatého, zhodnotil Janick jeho postavení.

„To vám dobrovolně neřeknu.“

Hubený zabiják jen přikývl a podal mu láhev.

„Rozumím.“

Nahoře se rozpršelo a šedá plocha dosud suché dlažby zkropenatěla, na okamžik ucítili závan vlhkosti, ale potom se vlády opět zmocnil suchý mrtvý vzduch pocházející z tři století zapečetěných podzemních prostor. Zesilující šumění deště přehlušilo několikanásobné zaklení, vojáci se zřejmě narychlo přesunovali někam jinam a na místě zůstávaly jen hlídky.

„Řekl bych, že se teď máme lépe než oni,“ naznačil hubený zabiják pohledem vzhůru, koho tím myslí.

Janickovi to bůhvíproč zvedlo náladu a pak si uvědomil, že právě kvůli tomu byla replika pronesena. Dřív hubený zabiják zdaleka tolik nemluvil. V průběhu několika hodin v podzemí pronesl víc slov než dřív za celé dny.

„Co to znamená, že vám to dobrovolně neřekne?“ zeptal se.

„Že bych ho musel mučit, abych z něj dostal informace, které by mohly uškodit jeho druhům,“ dozvěděl se.

Janick se zachvěl. Ta slova zněla až příliš věcně. Pokud by se někdy rozhodl postavit proti hubenému zabijákovi, musí si dát zatraceně pozor, aby se nenechal zahnat do kouta, aby se mu nikdy nedostal do rukou. Předsevzetí se mu vpalovalo do mozku bílým žárem naléhavosti ještě zesíleným strachem.

„A uděláte to?“ zatlačil Janick ještě víc na pomyslnou pilu.

Potřeboval ho co nejvíc poznat a pochopit.

Hubený zabiják a voják na sebe pohlédli. Janick nerozuměl, k čemu dospěli, ale bylo mu jasné, že mezi nimi došlo k výměně názorů způsobem, jemuž nerozuměl.

„Už jsem člověka umučil,“ řekl tiše hubený zabiják a jeho hlas se náhle nesl z hlubin, z nichž už se není možné vynořit, aniž by člověk zůstal sám sebou.

„A kvůli vlastnímu životu to opakovat nebudu.“

Kapky se s tichým pleskáním rozbíjely o kamennou podlahu, Janick se znovu zachvěl. Vlastní život mu za to nestojí, a co jiného tedy?

„A tady se ani vyptávat nepotřebuji,“ rozhovořil se po dlouhé pauze hubený zabiják. „Musí jít o malý oddíl. Jinak by se sem vůbec nedostali. Bažina je krutá. Víc než dvanáct lidí, méně než sto. Na kalhotách jsem nenašel žádné stopy po jízdě v sedle – jsou to pěšáci. Takže si tipnu na tři tucty dobře vycvičených zkušených mužů. A s tím se spokojím.“

Hubený zabiják se krátce podíval na vojáka a zmlkl. „Třicet šest vojáků, co s tím budeme dělat?“ vydechl Janick a slyšel strach ve vlastních slovech.

I dítě by odhalilo, jak moc se bojí.

„Pokud nás nechají nějakou dobu na pokoji, pokusíme se odtud uprchnout. Pokud nenechají, pobijeme ty, co přijdou,“ odpověděl lhostejně hubený zabiják.

„A když se nám to nepodaří?“

„Tak umřeme.“

Tuhle odpověď Janick slyšet nechtěl. On měl přece jinou možnost, nebo ne? Byl čaroděj, možná jediný opravdový čaroděj. Přestal žvýkat a soustředil se na mlhavé odrazy, které ve světě obyčejných lidí neexistovaly. Bál se, bál se a současně si uvědomoval, že v přístupu muže, s nímž teď nedobrovolně sdílel svůj život, se skrývá síla. On sám byl pozorovatel a zvykl si na to. Jenomže dříve neměl žádné ambice, a to se změnilo. A mohl ambice jako pozorovatel naplnit? Ne, už z principu.

„Dáme se do práce,“ zavelel sám sobě.

Pálení mostů

„Tedy platí,“ Liama se na staršího muže zpříma podívala a podala mu ruku na stvrzení obchodu.

Přijal ji a uznale pokývl hlavou.

„V životě jsem nepotkal nikoho, kdo by smlouval tak jako vy. Dostala jste dobrou cenu.“

Liama si dovolila úsměv.

„Ale i vy. Zítra nebo pozítří se narodí telátko. Bude zdravé, na to se můžete vsadit.“

„Pokud se tak stane, i já budu spokojený,“ zabručel.

Liama věděla, že všechno bude v nejlepším pořádku, a navíc mohla hospodáři prozradit i to, že mu přibude kravička, a nikoliv býček. To ovšem neudělala.

Schovala peníze do šátku a ten ukryla za sukni a rozloučila se.

Pomáhala Getznerovi s prodejem jeho majetku. On sám odjel do dva dny cesty vzdálené vesnice, aby tam vymohl nějaké své dluhy. Peníze by za ně nedostal, ale vozy ano, a o ty mu šlo.

Zamířila domů a poprvé v průběhu uspěchaného nervózního dne se cítila spokojená. Sama netušila, že dokáže tak dobře smlouvat. Pokaždé utržila víc peněz, než byl její a Getznerův cíl. Možná proto, že smlouvala pro něho, a ne pro sebe. Přesto si uvědomovala, že lidé, kteří jí věřili, budou mít problémy. Jejich hlavní majetek spočíval v podílech na kvadrupu a ten jen tak prodat nepůjde – pokud vůbec, protože ne všichni se odstěhují a část obyvatel zůstane.

Možná většina, usoudila kriticky, protože k vystěhování se dosud přihlásilo sedm rodin a jen tři se začaly doopravdy chystat.

Jenomže budou odcházet chudí, s minimem prostředků na dlouhou cestu.

Tou myšlenkou se zabývala, když ji dveřník, tentokrát jeden ze starších chlapců, pouštěl do kvadrupu. Tvářil se vážně a u pasu měl velký nůž. Vzpomněla si na komando, které přímo na prahu jejich obydlí pozabíjel Koniáš. Ten nůž a stráž u dveří byly jen klam, který měl všechny obalamutit a přesvědčit, že udělali dost pro to, aby se ochránili.

„Čeká na tebe ten muž,“ prozradil jí hoch, ještě než stačil zavřít dveře.

Liama strnula. Koniáš? Vrátil se? To by bylo skvělé. Nevěděla přesně proč, ale byla si tím jistá.

„Ten, co vypadá jako malá kočka,“ dostalo se jí upřesnění.

Potlačila zklamání a vynadala sama sobě za to, že ho cítí. Pan Lasička byl víc než vítaná pomoc a vůbec nevadilo, že je za svou práci placený. Vlastně to byla výhoda, protože se na něj mohla bez problémů obracet a necítila se mu zavázána.

Prošla na dvůr a pohlédla na terasu. Čekal tam, přivřené oči, obličej nastavoval nízkému slunci. Vyhříval se přesně jako kočka.

„Jdu navštívit Kaževiče. Jen na chvíli. Počkáte na mě? Udělám vám pak kávu nebo čaj,“ oslovila ho.

Odpověděl téměř neznatelným přikývnutím.

Jedno měl s Koniášem společné, když nemuseli, nehýbali se – jako by šetřili síly.

Před Kaževičovými dveřmi zaváhala, pak ale energicky zaklepala a bez vybídnutí vstoupila. Starý muž měl domácí vězení a čekal, jak o něm rozhodne další shromáždění. Tentokrát jen obyvatel kvadrupu, do něhož patřil.

Seděl v křesle se džbánem zvětralého piva před sebou. Ten mu asi přinesla jeho žena, usoudila Liama. Ti dva jí přišli oba stejně žlučovití a zákeřní, ale možná si to jen namlouvala. Navíc nebylo spravedlivé, aby za jeho provinění pykala i ona. A to by se stalo, pokud by ho lidé vyloučili ze svého středu.

„Co mi chceš,“ zeptal se vzdorovitě.

Liama viděla, že to je vzdor muže zahnaného do kouta, člověka, který neví kudy kam.

„Byl jsi starší rodu a už nebudeš,“ začala. „Vyženeme tě odsud, vyženou tě odsud.“

Poslouchal ji, pár jisker nenávisti rychle pohaslo a vyklidilo místo rezignaci.

„Pomoz mi stát se starším a já na shromáždění promluvím ve tvůj prospěch. Nebudu požadovat, abys odešel.“

Neočekávaná nabídka ho vytrhla z letargie, viděla, jak se v něm v rychlém sledu prolínají úžas, radost, pobouření.

„Jsi žena,“ zamumlal. „Nepřijmou tě.“

Neodpověděla a čekala. Pokud by se stala starší, získala by její slova větší váhu a dokázala by přesvědčit víc lidí k odchodu. To byla její hlavní a vlastně jediná motivace.

„Jak ti mám pomoct?“ zeptal se po dlouhé pauze.

„Pro začátek tím, že mi dáš klíč od starých místností, a když se tě přijdou zeptat, jak to, že ho mám, řekneš jim, že sis mě vybral za svého nástupce.“

Chvíli mu trvalo, než se s jejím požadavkem smířil. Čekala, zda mu bude muset připomenout, že je obviněn z její vraždy, ale nakonec to neudělala.

„Ale postavíš se za mě, postaráš se, aby mě nevyhnali,“ řekl tiše.

Bál se, bál se a Liama si s překvapením uvědomila, že už k němu necítí ani nenávist, ani odpor, pouze lítost.

„Pokusím se o to,“ slíbila a věděla, že to myslí vážně.

Odcházela s masivním a na pohled primitivním klíčem v kapsáři. Kdysi se zlomil a někdo z místních ho neuměle svařil v kovářské výhní. Byla to jediná možnost, jak zámek otevřít, protože přesná kopie vyrobená zámečnickým mistrem nefungovala.

~~~

Lasička na ni stále čekal na terase a bez řečí ji následoval domů.

„Budete mít špatnou pověst, vodíte si k sobě cizí muže,“ poukázal, zatímco připravovala kávu.

Přitom vnímala jeho oči prohlížející si každé zákoutí pokoje, katalogizující každou maličkost. Nic mu neuteklo a z toho, co viděl, si dokázal udělat závěry.

„Hezký nůž,“ ukázal na ten, který dostala. „Kvalitní práce, musel být hodně drahý.“

„Dostala jsem ho,“ přiznala a dál nepokračovala.

Vypadal, jako by mu to stejně stačilo.

Seznámila ho s tím, jak pokračují přípravy k odjezdu lidí, které přesvědčila k útěku, pak i se svou dohodou s bývalým stařešinou kvadrupu.

„Odvážný a pragmatický tah,“ poznamenal Lasička. „Doufejte, že jste ho odhadla dobře, protože by vám mohl dost škodit. Ale co tím sledujete? Chystáte se přece také odjet, a on tu zůstane.“

„Naším společným majetkem, myslím nás lidí z kvadrupu, jsou věci ze starých časů,“ vysvětlila. „Jsou ukryté, protože jejich vlastnictví se trestalo nebo ještě trestá smrtí. Ale s jejich pomocí se dá dělat spousta užitečných věcí, které se na cestě do neznáma mohou hodit. Bez Kaževiče se k nim nedostanu.“

„Magické artefakty?“ zareagoval Lasička okamžitě.

„Já vlastně ani nevím,“ pokrčila rameny a chvíli přemýšlela, kolik toho může svému společníkovi prozradit. Všechno, usoudila, protože mu už stejně svěřila životy těch, na nichž jí nejvíc záleželo. A to vůbec nepřemýšlela o svém vlastním.

„S tímhle náramkem,“ ukázala obroučku z tmavého kovu na levém zápěstí, „vidím rukama. Ne že bych doopravdy viděla, ale když položím ruce na rodičku, vnímám polohu dítěte, cítím, co je a není v pořádku. Je to velmi užitečná věc.“

„To je,“ souhlasil Lasička.

Hrníček s kávou držel v ruce a soustředěně naslouchal.

„A takových věcí tam může být – je víc. Chci, abychom si odnesli svůj podíl. A pokud si vybereme šikovně, můžeme si tak usnadnit cestu i nový začátek.“

Lasička zamyšleně přikývl.

„V tom případě spěchejme. Kdy si myslíte, že vyrazíme?“ promluvil, když se oba napili.

Předpokládal, že Liama, vědomá si nebezpečí, které jim hrozí, odjede hned s první trojicí.

„Za týden?“ odhadla. „Chci ještě zkusit přesvědčit další –“

„Tolik času nemáme.“

Lasičkův kultivovaný až téměř mírný hlas ztvrdl, aniž by zvýšil tón.

„Někdo se na vás vyptává,“ pokračoval, když spatřil její nechápavý pohled.

„Na mě? Proč?“

Nechápala, proč by se na ni někdo měl vyptávat ani proč to Lasičku tak znepokojilo.

„Je to přece jasné, shrnu to. Vy a vaši lidé odtud chcete zmizet. Domníváte se, že po vás někdo jde, ne po vás konkrétně, ale po rodech z kvadrupu.“

Liama jen přikývla. Mlčela a čekala, co bude dál. „Odhaduji, že když se tady pár dnů roztahoval Konvent, ten někdo – samozřejmě jde o víc lidí, se zahrabal hluboko pod zem a čekal. Teď už mu otrnulo a chce pokračovat ve svém plánu. Ale předtím se z opatrnosti porozhlédne, zda mu někdo nešlape na paty. A co se dozví – že jediný, kdo se zajímá o mizení lidí, je obyčejná žena, pardon, madam,“ uklonil se bez úsměvu. „Co myslíte, že udělá?“

„Proto nemám tolik času,“ pochopila. „Ale já je musím zachránit! Nikdo tu nesmí zůstat, zavraždí je!“

„Pak je přesvědčte, aby se na cestu vydali ihned. Nejlépe zítra.“

Pohřbeni zaživa

Kužel světla dopadající shora, připomínající nám, že někde jinde, v jiném světě existuje slunce a čerstvý vzduch, bledl a matněl. Stmívalo se a už dobrou hodinu nás oblažovalo nepříliš rytmické bubnování. Odhadoval jsem to na tři nebo čtyři chlapy třískající klacky o sebe.

„Proč to dělají?“ zeptal se Janick.

Taky mi to šlo na nervy. Náš nedobrovolný host se pohnul a poškrábal se na hlavě.

„Jestli si ten šátek, co máte přes oči, posunete, vydloubnu vám je obě,“ připomněl jsem mu.

Ztuhl a velmi opatrně vrátil ruku zpět.

„Připravují se k útoku,“ odpověděl jsem mladému čaroději. „A nechtějí, abychom podle zvuku poznali, kdy přijde okamžik O.“

V průběhu uplynulých hodin mi Janick moc nepomohl, spíš se věnoval vlastním záležitostem. Pobyt v podzemí mu svědčil, z jeho chování, třebaže se to snažil maskovat, vyplývalo, že vnímá okolí jinak než já. Bylo to logické, nacházeli jsme se v podzemí pevnosti kdysi mocného klanu čarodějů, magie – moc zde pravděpodobně zůstala přítomna v nejrůznějších podobách.

Janick předpokládal, že se věnuji přípravě svých pastí, ale já ho přitom současně po celou dobu pozoroval. Podobal se člověku, který od narození žil bez chuti i čichu, ale najednou se mu oba smysly vrátily. Potuloval se okolo, ohmatával – očichával svět, a i když nám hrozilo smrtelné nebezpečí, vypadal podivuhodně vyrovnaně. A pokud jeho sebevědomí od doby, co odešel z vesnice, postupně rostlo, teď se přímo nadýmalo. Věděl jsem, že dříve nebo později s tím budu muset něco udělat a ukázat mu, že postavit se mi pro něj bude nevýhodné. Nebyl jsem jeho protivník a ze situace jsme mohli vytěžit oba. Jen nesměl udělat chybu.

Rytmus bubnování se nezměnil, k nám dovnitř ale spustili lampu se stínítkem udržující prostor nad ní ve tmě.

„Dejte si pozor,“ upozornil jsem ho, vzápětí se kousek od jeho hlavy zlomily o stěnu dva šípy.

Předem připravené provizorní úkryty ze starých skříní a beden se nám teď hodily. Bez nich bychom se museli ukrývat o kus dál, kam záře lampy nedosahovala ani sporadicky.

„Budou se nám teď snažit znepříjemňovat život,“ prohodil jsem, abych ho uklidnil, i když to vlastně ani nepotřeboval.

„Nahoře je jich hodně. Věříte, že se s nimi nějak vypořádáte?“ chtěl vědět.

Vypořádáte, sám se od situace distancoval. Zajímavé.

„Uvidíme. Maaterendité byli pověstní vojenskými defenzivními technikami, jejich pevnosti byly málokdy dobyty. Buď se obránci vzdali, nebo je protivníci museli srovnat se zemí za použití sil, které stojí mimo naše chápání,“ vysvětlil jsem mu.

Někdo nahoře mě slyšel a vystřelil po zvuku – do desky vytvářející improvizovaný kryt mezi dvěma skříněmi se zabodl šíp. Prošel skrz, po hmatu jsem našel ocelovou hlavici. Bez zpětných háčků, jednoduchý tvar určený na prorážení zbroje.

Janick se naklonil, aby lépe viděl, a najednou pobledl. Představa fyzického násilí, zvláště fyzického násilí spojeného s ním samotným, mu nedělala dobře. Vzpamatoval se ale docela rychle, jako by mezi sebe a hrot šípu čnící ze dřeva za tu chvíli nastavěl spoustu bariér.

„Vy se opravdu nebojíte?“ zeptal se.

Studoval mě, tak jako já jeho. Možná jsem ho na počátku podcenil. Otázka mě zaujala, dlouho jsem ji zvažoval.

Samotného mě překvapilo, jak málo obav cítím z těch desítek mužů nad námi. Uvědomoval jsem si, že naše šance na přežití nejsou příliš vysoké, ale přesto jsem zůstával klidný. Klidný jako vždy, možná ještě víc. Bylo to znamení, že právě tady zemřu? Nevěděl jsem. Podstoupil bych znovu všechno to riziko? Nic mě nenutilo v Krachtiburgu zůstávat, jen zvědavost. Poctivá odpověď, kterou jsem vydoloval ze svého já, mě překvapila – podstoupil. Dozvěděl jsem se toho víc než za celá předchozí léta, zjistil jsem, že dědictví magie nebylo vymýceno, ale čeká schované blízko pod povrchem a ten, kdo dokáže najít správné místo a odstraní tenkou vrstvu písku tvořenou zrny času, ho získá zpět. Fascinující zjištění. A co víc, ve vnitřní kapse košile jsem skrýval ošoupanou knihu, vlastně to ani nebyla kniha, spíš notes sepsaný pradávným čarodějem, který všechny ostatní pokořil svou silou i umem. A já, pokud přežiji, jsem se mohl seznámit s jeho myšlenkami, mohl jsem zjistit, jak uvažoval a přemýšlel čaroděj čarodějů, mohl jsem se svým rozumem nezasvěceného pokusit pochopit, jak magie funguje. Ano, šel bych do toho znovu, Neměl jsem co ztratit. Za léta na stezce jsem se naučil být sám. Pokud jsem se někdy souhrou okolností s někým sblížil, pokud jsem někoho miloval, ti všichni zemřeli nebo odešli svou cestou. To první bylo častější. Pravda, raději bych umřel někde na úbočí vysoké hory s výhledem do dálky než v ponurém tmavém podzemí, ale člověk si nemůže vybírat všechno. A já si vybíral až dosud.

„Ne, nebojím se. Proč? Jsem pánem svého osudu,“ odpověděl jsem Janickovi podle pravdy.

Zatvářil se zvláštně. Rytmické bubnování se změnilo v chaos, přestal jsem mu věnovat pozornost a soustředil se na průlez.

Útok zatím nepřicházel, jen se připravovali.

Zanedlouho lampa zhasla a další už nespustili. To znamenalo, že je můžeme čekat každým okamžikem, za minutu, za půl hodiny, nad ránem.

Seděl jsem, odpočíval a nechával věcem volný průběh, stejně jsem je nemohl ovlivnit. V absolutní temnotě a panujícím hluku jsem neměl nejmenší šanci odhalit je. Předpokládal jsem jen, že až mi někdo zaklepe na záda, budou to nepřátelé. A já se zacho vám podle toho. Čas plynul z budoucnosti do minulosti, přemýšlel jsem nad magií, nad uspořádáním světa, jaké bude mít její návrat důsledky. Nic jsem nezaslechl, nic jsem nezahlédl, ani mě nevaroval závan vzduchu nebo nový pach, přesto jsem najednou stál ve střehu a bez rozmýšlení mrštil proti stěně za sebou velký kámen. To byl signál pro Janicka. Založil jsem šíp a on přesně podle domluvy rozsvítil naši jedinou svíčku.

Její chabý svit vytrhl ze tmy koš spouštěný na laně dolů. Odhadoval jsem, že za bariérou z proutí, hlíny a kůže mohou být schovaní dva tři muži. Vystřelil jsem, v tom okamžiku se dno koše dotklo země, vrhl jsem se vpřed, za zády jsem cítil vzduch vířený salvou šípů. Janick svíčku zhasl – opět přesně podle domluvy.

V ruce jsem nedržel meč, ale improvizované kopí s hrotem z vojenského nože. Šíp zástěna zastavila, ale proti hmotě těžší zbraně a síle mé paže nestačila. Někdo zachrčel a byl to poslední zvuk jeho života. Pak se rozzářila lampa, proutěná stěna vyletěla proti mně a musel jsem klesnout až k zemi, aby mě nesrazila. Překulil jsem se přes rameno, prokopl koleno, hrot meče sjel po mém rameni a křísl o podlahu. Odrazil jsem se a sílu celého těla jsem využil, abych probodl muže, který se mě právě chystal shora seknout do hlavy. Kopí prošlo skrz a uvázlo v jeho útrobách, naklonil se nade mě, jako by se na mě chtěl stejně vrhnout, zbraň zajela ještě víc do jeho těla. To už o kameny pleskala lana, po nichž se dolů spouštěli další útočníci. Věděl jsem, že projdou, ale nelíbilo se mi, že jim to vyšlo tak snadno.

Plešatý chlap mého věku se na mě sápal s mečem, zvedl jsem se a odrazem z předloktí jsem mu na ostří nahodil jeho mrtvého druha – to ho vyvedlo z míry i rytmu. Mému boxerskému háku vylepšenému skrytě drženým nožem se však stejně stačil vyhnout. Zato voják ve zbroji, který právě napůl spadl a napůl sjel po laně, bodnutí z navázané otočky nečekal. Ale jeho kroužková zbroj vydržela. Brada ne, v rychlosti jsem však nedokázal přetočit čepel a srazil ho pouze jílcem. Plápolání pochodní, tma střídající se se světlem, choas, řev. Využil jsem zmatku a vyrazil chodbou do nejsevernějšího skladu, konečně jsem měl čas tasit. Čepel mě škrábla na zádech, machem z otočky jsem nejrychlejšímu pronásledovateli rozpoltil hlavu, jeho pád zpomalil ostatní. Se štěstím jsem se bez zaškobrtnutí znovu srovnal do běhu a pak v poslední chvíli ve výskoku rozsekl pytel zavěšený na laně v ústí chodby, jeho obsah se vysypal na zem. Vzápětí zaznělo mnohonásobné zařvání, rázem jsem získal náskok. Není to nic příjemného stoupnout na ježka vytvořeného z hrotů šípů. Vysbíral jsem je všechny. Vzápětí v centrální místnosti vzplál oheň – to Janick podle domluvy zapálil provizorní barikádu, kterou jsme zatarasili vchod do skladišť prvního řádu. Oheň je nemohl zastavit, jen zpomalit a způsobit, že se soustředí na mě a ostatní chodby a tunely nechají na pokoji. Alespoň zpočátku.

Všechno dohromady mi získalo pět dlouhých nádechů a výdechů; vlně, která mě měla srazit a zadupat do země, jsem čelil se dvěma hladovými meči.

Šero, křik, nesrozumitelné rozkazy zdeformované ozvěnou k nepoznání, sílící štiplavý dým. Bod proti hrudi jsem nechal sklouznout po čepeli stranou a vyrazil k odvetě, chlap v poslední chvíli vyčaroval v ruce levoručku a odrazil můj fázovaný útok druhým mečem. Z bodu jsem pokračoval sekem rubem a o krok se stáhl, abych nevystavil nekrytý bok dalšímu vojákovi postupujícímu po druhé straně tunelu.

„Štíty, se štíty dopředu!“ řval někdo.

Předstíral jsem útok levým mečem, nový soupeř správně přečetl, že jde jen o fintu, ale předešel jsem ho ve výpadu, čepel prošla hluboko do hrudníku. Neměl jsem čas ji vytahovat, a místo toho jsem klesl téměř do kolen, abych se vyhnul vodorovnému seku a zárazem zastavil dalšího útočníka.

Dobrá výzbroj, zkušenosti s bojem ve stísněném prostoru, jsou sehraní, blesklo mi hlavou – nemohl jsem je zastavit. Současně jsem prudkým náporem vycházejícím z kyčlí odmrštil protivníka zpět mezi jeho druhy. Zafungoval jako dobře vržená kulečníková koule a dopřál mi čas popadnout dech. Krátké pauzy využili k tomu, aby se přeskupili, vpřed se tlačili muži se štíty. Bušení ve spáncích, cizí i vlastní krev na tváři, odřená pěst. Nádech a…

… vyrazil jsem dřív, než se stačili zformovat. Levačkou jsem vystřelil ke štítu, zaklesl prsty za okraj, potáhl k sobě, tím jsem si zachránil paži před svištící čepelí a současně muži zapáčil loket. Nedobrovolně se poddal tlaku a bolesti, sekl jsem po krku, v poslední chvíli naklonil hlavu, rána částečně sjela po helmě a prosekla mu klíční kost. Nabral jsem ho ramenem, z otočky obojruč sekl pod rukou jeho parťáka, který mu spěchal na pomoc, a pak utíkal pryč. Do zad mě něco udeřilo, další vržená dýka si to kolem mě prosvištěla do tmy. Měl jsem je za sebou ne víc než čtyři kroky. Zuřivý vztek způsobený smrtí jejich druhů jsem cítil jako ohnivou vlnu, před níž jsem musel uprchnout, pokud jsem chtěl přežít. Masakr v chodbě je opravdu vytočil. Už jsem míjel maaterenditský zámek, nezastavoval jsem, jen jsem se ho za běhu letmo dotkl a výklopný disk protočil. Zamčeno. Tři další zpomalující kroky, obrátil jsem se, abych viděl, co se bude dít, a pokud by magie nefungovala, jak jsem si představoval, abych jim čelil – a zemřel.

První pochopil, že něco není v pořádku, že jsem na ně připravil léčku. Měl pravdu, jakou, to jsem ale přesně netušil ani já sám.

„Stůjte!“ zařval, vlna jeho druhů ho však hnala dál přes neviditelnou čáru vytyčenou uzamykacím mechanismem.

Bylo to, jako když se člověk v mžiku změní v hadrovou loutku, které někdo přestřihl vodicí lanka. Nohy se mu podlomily, nejen v kloubech, ale i kosti se ohnuly zbavené pevnosti. Dopadl na zem a začal se hroutit sám do sebe, až z něj zbyla jen kaše z masa a rosolovitých kostí.

Stejně dopadli ještě další dva muži. Bylo to děsivé a fascinující současně, neměl jsem však čas to zkoumat, nechal jsem je zkoprnělé úžasem a uháněl pryč přes skladiště k chodbě s planoucí barikádou.

Janick se choulil u ústí chodby s rouškou přes ústa a pozoroval oheň. Tady byl kouř dusivější a dodával chaosu v podzemí další dimenzi. Bylo jednoduché zde umřít. Udusit se, nebo být zabit ocelí.

„Severní chodbou se k nám nedostanou, zamkl jsem a zámek představuje pro lidi bez klíče smrtelné nebezečí,“ prozradil jsem mu a vydal se k barikádě. Jejím nejslabším bodem byl prostor hned u levé stěny, kde se dřevo sesulo a plameny se daly snadno přeskočit. K tomu, aby se všichni v prvním okamžiku vydali za mnou, barikáda postačila. A byl ještě jeden důvod, proč jsme ji postavili právě tady – maskovala dobře viditelné maaterenditské zámky umožňující vstup do skladišť prvního řádu. Opatrně jsem se protáhl skrze plameny a posunul se před barikádu, jak nejdále jsem si troufal. Při překračování úrovně zámků jsem měl nepříjemný pocit, nemyslel jsem si, že by se mi při opuštění chráněného prostoru něco stalo, ale s magií člověk neví.

„Je to nějaké zkurvené začarované podzemí, seržante,“ nadával někdo. „Flityho s Baldem a Kodenem to rozpustilo, nebo co! Neměli nejmenší šanci!“

Nehýbal jsem se, právě pohyb nejčastěji upoutá pozornost. Přes dým jsem rozeznával, že ve vstupním sále se uprostřed mačká zhruba deset vojáků s meči v rukou a zvednutými štíty.

V nepřátelském prostředí instinktivně vytvořili obrannou formaci. Seržant stál mimo ni, blíž k tunelu, v němž jsem s nimi ještě před chvíli bojoval, v ruce držel pochodeň.

„Zjistěte, jak je ta hranice, která zabíjí, vyznačená! Nebo – jdu se podívat sám, zatím držte pozice!“ rozhodl se po krátké pauze. „Kragu – postarej se o zraněné,“ klepl jednoho z mužů po rameni a v doprovodu dalšího vojáka zamířil k tunelu.

Mě stále nikdo neviděl. Hlavně proto, že mě nehledali, předpokládali, že jsem před nimi prchl někam do nitra podzemního labyrintu.

„Hlášení, chci hlášení,“ ozvalo se shora a vzápětí požadavek přehlušil kašel. Vysoko byl dým nejhustší, dole zatím jen mírně pálil v očích.

„Tak sakra, seržante!“ vzchopil se po chvíli velitel a hustý kouř prozářilo mdlé světlo lampy. Z mého pohledu se nacházelo přesně na úrovni klenby ústí tunelu do centrálního sálu – když jsem si klekl. U stěny, tak, aby byl snadno přehlédnutelný, jsem měl nachystaný luk. Střílet vzhůru není jednoduché, zvláště z kleče, a já nejsem žádný zázračný lučištník. Za pokus to ale stálo, zbývaly mi dva šípy právě pro podobnou příležitost. Vrátil jsem meč do pochvy, založil šíp, nadechl se a vydechl, pak bez dalšího zdržování se zatajeným dechem plynule natáhl tětivu, namířil vzhůru na světlo a vystřelil.

Výkřik, lampa spadla dolů a roztříštila se, o zlomek sekundy ji následovalo tělo, to však nedopadlo, ale zůstalo viset hlavou dolů s nohou zachycenou ve smyčce lana.

Škoda.

„Zachraňte mě, někdo mě střelil! To bolí, sakra!“ řval viselec kapitánovým hlasem.

Založil jsem druhý šíp. Okamžik jsem váhal, ale pak jsem si vybral jiný cíl, muže stojícího v obranném útvaru čelem ke mně. Stejně jako ostatní se díval vzhůru a při tom svěsil štít. Ve chvíli, kdy jsem měl zalíceno, náhle sklopil pohled a jeho oči se střetly s mýma. Pochopil, že zemřel. Trefil jsem ho do odhaleného krku, tohle byla naopak snadná rána. „Tam je!“ zařval někdo.

„Stůjte,“ snažil se seržant řevem odněkud zpovzdálí získat kontrolu, ale nepodařilo se mu to a jeho muži vyrazili za mnou.

Protáhl jsem se skrz plameny, přitom jsem dotykem zamkl a doufal, že si toho nikdo nevšiml. První z pronásledovatelů v běhu zakopl, k hořící barikádě doklouzal po břiše, seržant řval rozkazy tak hlasitě, že jsem ho slyšel i přes praskání hromady starých papírů, které se vysypaly z jedné skříně a vzplály jasným plamenem.

„Stůjte, sakra, stůjte, nebo všichni chcípnete!“

Těsně před barikádou seržanta bohužel poslechli. Sáhl jsem po meči, abych zkusil dosáhnout alespoň na toho nejbližšího, ale náhle jsem oproti záři zahlédl šedovlasého muže zvedat luk. Vrhl jsem se na podlahu právě včas, abych unikl přesné střele. V životě jsem se neplazil tak rychle, stejně mě ale ještě jednou trefil, díky úhlu se ale šíp svezl a způsobil mi na noze jen povrchový šrám.

V bezpečném zákrytu stěny jsem se opřel o zeď a pomalu se svezl na paty. Celé tělo jsem měl z olova, v žilách mi koloval spalující oheň. Kolik času uběhlo od okamžiku, kdy jsem odhalil jejich útok? Dvě minuty? Tři? Bylo to zběsilé, rychlé a nemilosrdné, vydal jsem ze sebe všechnu sílu, kterou jsem měl k dispozici. A trochu jsem si jí půjčil i na úvěr.

„Co bude dál?“ zeptal se Janick, když pochopil, že boj skončil a ustavilo se dočasné status quo.

Ještě jsem byl příliš vyčerpán na to, abych mu hned odpověděl. Místo toho jsem poslouchal, jak seržant, i přes rozmazání ozvěnou jsem už dobře rozeznal jeho hlas, uděluje další rozkazy. Vojáci dostali za úkol prozkoumat stěny a najít všechny další magické zámky, za ně se neměli pokoušet dostat. Vzchopil jsem se a posunul tak, abych měl výhled do spojovacího tunelu a viděl, jak to provádějí. První šel pátrač, za ním s odstupem vždy dvojčlenný doprovod, který měl poskytnout podporu v případě napadení a podat hlášení, pokud by se pátrač stal obětí nějaké pasti. Seržantovi to myslelo, zorganizoval to dobře a rychle. Uvědomil jsem si, že jsem najednou zbrocený potem – to svaly vybičované až na samotnou hranici setrvačností produkovaly teplo.

Posadil jsem se zpět k Janickovi do skladiště, které nám poskytovalo provizorní útočiště, a opřel se o stěnu.

„Jsou dvě možnosti,“ vrátil jsem se k jeho otázce. „Buď jsem jim způsobil dostatečné ztráty a tohle podzemí je vyděsí natolik, že se stáhnou nahoru, na nás se vykašlou a odejdou, aby informovali velení. Nebo tady zůstanou, pošlou si pro posily a mezitím budou čekat, co vymyslíme my.“

Chvíli jsem přemýšlel, kolik jsem jich zabil – nebo alespoň zneschopnil boje. Jejich kroužkové košile byly vynikající a několika zachránily život. Tři, čtyři, sedm nejméně, nejpravděpodobněji deset, probíral jsem se nedávnou krvavou skrumáží. Kdyby nebyli tak sehraní a pohotoví, mohl jich magický zámek zabít mnohem víc. Smůla. Stejně by ale většinu jednotek oddělených od vyššího velení a hlavních sil armády takové ztráty za tak bizarních okolností zdeptaly a rozložily. Tyhle ne.

Aktivita našich nepřátel postupně utichala, i oni si potřebovali odpočinout.

„Vrátíme se do města, potřebuji ošetřit. Na boj s komandem těch čarodějů je nás příliš málo!“ slyšel jsem zastřené mumlání kapitána.

Už ho dostali dolů. Museli mu něco dát, makový odvar, alkohol nebo něco jiného.

Zbystřil jsem, to znělo slibně.

„Kapitán je omámený, kdybychom ho poslechli, zítra by nás pověsil na nejbližší strom,“ ozval se seržant. „Dejte mu ještě napít, ať usne.“

Střelil jsem špatného chlapa, s kapitánem u vesla bychom byli zachráněni. Opět smůla. Kvůli nepřízni štěstěny se často umírá…

„Ještě chvíli budu poslouchat, co si mezi sebou vykládají, a pak začneme hledat jinou cestu ven. Nemá smysl to odkládat. Pár dní to může zabrat.“

„Jinou cestu?“ nechápal Janick.

„Maaterendité měli ve svých velkých pevnostech vždy další únikové cesty. Často i magické, nám postačí i obyčejná,“ vysvětlil jsem mu. „Většinou vedly z těch nejlépe zabezpečených částí podzemí.“

„Ale my od těch, co jim říkáte skladiště druhého řádu, nemáme klíč!“ protestoval.

Přetvářka mu nešla, ještě ne, ale učil se dobře.

„Obranný systém prostředního sálu nefunguje,“ řekl jsem pouze.

„Vy také vnímáte magii?“ nepopřel to.

„Ne,“ odpověděl jsem stroze a zvedl se, abych si poslechl, co provádí předsunuté seržantovy hlídky ve vedlejším tunelu.

Magii jsem sice nevnímal ani v nejmenším, ale dokázal jsem číst v lidském jednání. V prostředním skladišti prvního řádu se Janick odvažoval až k linii zámku střežícího vstup do hlubšího podzemí a dlouho a pozorně si ho prohlížel; jinde si dával pořádný odstup. Tam se dokonce disku s reliéfem lebky nebál dotknout. Vzhledem k jeho opatrnosti mi to mnohé napovědělo a teď můj odhad potvrdil.

V chodbě byl klid, hlídky se krčily u stěn, spíš jsem je tušil, než viděl. Úkosem jsem vzhlédl k Janickovi. Svíčka mu ozařovala tvář, díval se za mnou hodnotícím pohledem. Sám jsem stál ve tmě a on nemohl tušit, že ho právě pozoruji. Chvíli mi trvalo, než jsem přišel na to, kde jsem takový typ výrazu už viděl – u lidí zabývajících se hmyzem. Entomologové si tak prohlížejí své nejlepší exponáty, než je jehlou připíchnou do sbírky.

Nebezpečná audience

Bamegi seděl v křesle, které bylo asi desetkrát méně pohodlné, než na pohled vyhlíželo. Ten nepoměr byl tak neskutečný, že to musel být záměr. U Varatchiho ho to nepřekvapovalo. Použil mentální techniku, kterou se v průběhu let naučil, vytěsnil drobné nepříjemnosti z vědomí i větší části podvědomí. Jen kdyby tělesné nepohodlí přesáhlo jistou hranici, za níž by ho ohrožovalo na zdraví a životě, teprve poté by ho znovu zaregistroval. Tohle umění nestudoval v žádných knihách, osvojil si ho na základě zkušeností. Žilo se tak lépe.

Varatchi stále nepřicházel, i když jeho poslové, s nimiž se střetl na zpáteční cestě do města, byli velice naléhaví. Čas dál plynul. Bamegi vstal z křesla a přešel ke stolku s nápoji, který už před nějakou dobou přivezl dovnitř sluha. Led v porcelánové misce stačil mezitím z části roztát. To znamenalo, že Varatchi svou nepřítomnost neplánoval. Led nebylo v současné době tak snadné obstarat ani pro člověka jeho postavení. Ninja chvíli přehlížel naaranžované láhve, poté si nalil jablečný džus a do menší sklenice štědrou dávku jantarové pálenky vonící po hroznech. Destilát vypil na ex a pak ho pomalu v žaludku ředil doušky ovocného nápoje. Přesně to po dlouhé a mokré cestě, která ho stála veškeré zásoby tělesného tepla, potřeboval.

Postavil se ke křeslu, ale neusedl, v myšlenkách se vrátil k uplynulým týdnům. Úkol, který dostal, byl mnohem obtížnější, než to zpočátku vypadalo. A přesto, díky jeho prozíravosti a částečně i štěstí, které přeje jen připraveným, ho téměř dotáhl do konce. Téměř. To slovo sám neuznával. Koniáš i v podzemí zůstával výzvou a Bamegi si uvědomoval, že dostat ho v temných chodbách nebude vůbec jednoduché. Jenomže on sám o tu možnost přišel, protože od klienta dostal další úkol. Zarazil se, použil slovo klient, na rozdíl od Ferusiho, který o Varatchim mluvil jako o jejich pánovi. Jenomže právě Varatchi mu zabránil porazit Koniáše. Bamegi se v myšlenkách zastavil a důkladně zkoumal svůj pocit nesouhlasu, osobního rozhořčení. Z čeho pramenil? Něco podobného se mu nestalo poprvé, byl střelcem na šachovnici řízené králi. Proč to najednou cítí takhle?

Odpověď ho překvapila – protože svého soupeře obdivuje a nepovažuje za správné, aby ho zničila prostá přesila, která se vmísila do rozehraného souboje. Měl to být boj muže proti muži. Vlastně i to, že on, Bamegi, měl s sebou své muže, nebylo fér. On a Koniáš. Koniáš a on. Jedině tak to mělo být.

Pochopil, že toho muže skrývajícího se za zdí tajemství obdivoval už v okamžiku, kdy si pročítal jeho složku. Začal ho obdivovat, když si uvědomil, jak se pomocí dezinformací, klamů i střípků pravdy ukrývá před těmi, co po něm pátrají.

Dveře se otevřely, Bamegi dál setrvával v zamyšlení, jako by je neslyšel.

„Vidím, že jste se obsloužil sám,“ promluvil stroze Varatchi.

Ninja k němu vzhlédl, odložil sklenici a uklonil se.

„Ano, Excelence. Žíznivý bych nedokázal plnit vaše rozkazy dostatečně efektivně.“

Varatchi se nezatvářil nijak, ponechal si na tváři obvyklý pokerový výraz. Přešel k servírovacímu stolu a sám si začal připravovat drink. Žádný sluha v salónku nebyl přítomen. Setkání nejvyššího utajení, zhodnotil Bamegi.

„Seznamte mě se situací,“ požádal druhý nejmocnější muž císařství, zatímco se probíral karafami.

Bamegi v duchu zkonstatoval, že pohyby více než šedesátiletého muže jsou naprosto jisté a přesné.

Jak nejstudeněji dovedl, popsal jejich pátrání a posléze pronásledování bažinou až k závěrečnému okamžiku.

„Kapitán Gudsbirg převzal velení nad operací v okamžiku, kdy byl Koniáš zahnán do podzemí se dvěma živými společníky. Ten třetí byl buď těžce raněný, nebo mrtvý. Nemohu to přesněji posoudit.“

Varatchi se napil, krouživým pohybem promíchal nápoj a prohlédl ho proti světlu lamp na stěnách.

„Jak dlouho si myslíte, že potrvá, než kapitán Gudsbirg Koniáše dostane?“ zeptal se.

„Netuším, pane,“ pronesl Bamegi pevně.

Varatchi se na něho několik dlouhých okamžiků díval, než se zeptal:

„Netušíte?“

„Je možné, že kapitán Gudsbirg Koniáše nedokáže eliminovat,“ odpověděl Bamegi s předstíranou lhostejností.

„Zdá se, že nesouhlasíte s mými rozkazy, pane!“ Na poslední slovo položil Varatchi důraz.

„Jsou to rozkazy, Excelence, vaše rozkazy. Ty vykonávám a nehodnotím,“ poukázal Bamegi a odpustil si úklonu, kterou si odpustit neměl.

„Myslíte si, že mi kapitán Gudsbirg Koniáše nepřivede, živého či mrtvého,“ vrátil se Varatchi k Bamegimu prohlášení.

„Ano, Vaše Excelence,“ odpověděl ninja bez váhání. „V průběhu posledních týdnů jsem při pronásledování Koniáše přišel o několik velmi dobrých bojovníků, kteří věděli, s kým mají tu čest. Koniáš je typ muže, s jakým se Gudsbirg v životě nesetkal. Samotář, zvyklý bojovat proti přesile. Kapitán bude brzy potřebovat posily – pokud je nepotřebuje už teď.“

„Kolik lidí už ztratil?“ zeptal se Varatchi, který narážku pochopil dokonale.

„V průběhu prvního útoku čtyři, pane,“ odpověděl Bamegi stroze.

„A vy byste Koniáše dostal? Zbylo vás pět, nebo kolik,“ zeptal se Varatchi.

„Začínám ho znát, začínám mu rozumět. A to je první krok k tomu, aby bojovník mohl soupeře, jako je on, porazit.“

Oficiálně druhý nejmocnější muž říše si ninju pozorně měřil. Málokdo ho seznamoval s nepříjemnými skutečnostmi tak lehce a bez osobních obav. V Bamegim nevycítil ani stín strachu.

„A co hrabě Lumbi?“ přešel Varatchi k druhému úkolu, který pro něj Bamegiho muži vykonávali.

Právě kvůli tomu musel své síly rozdělit.

„Je to blázen, šílenec ve skutečném smyslu slova. Žije v neudržovaném rodovém sídle, zůstává tam s ním jen podkoní, který také není zcela normální. Podle toho, co jsme zjistili, zabil hrabě všechny své sloužící, kteří neutekli. Pravděpodobně i příbuzné. Neprovdanou sestru a matku.“

Varatchi přikývl. Tohle všechno už dávno věděl. Vždy zadával svým lidem úkoly tak, aby se jejich práce částečně překrývala nebo na sebe navazovala, a on tak mohl snáze najít oblasti, kde něco nefungovalo tak dokonale, jak požadoval.

„Ale občas mu to myslí jasněji,“ pokračoval Bamegi.

Gasprovo hlášení bylo podrobné.

„Přivedl si s sebou nějakou holku, aby pro něj vařila. Od té doby hrabě vypadá trochu lépe, zdá se, že dokud se mu někdo bude starat o jídlo, neumře hladem. Zatím ji nechává naživu.“

Varatchi se napil a Bamegi ho napodobil. Led ve sklenici Jeho Excelence tiše zacinkal, zvuk s sebou zdánlivě přitáhl studený závan z chodby. Sloužící zapomněl zavřít záklopku v komíně jedné z četných pecí a někde venku, daleko od luxusu a pohodlí, se zvedal studený vítr. Varatchi přistoupil ke krbu z intarzované kazety položené na římse vytáhl dlouhou zápalku vyráběnou speciálně pro jeho potřeby a jediným pohybem ji o obložení z lávových kamenů zapálil. Chvíli pozoroval chemikáliemi zabarvený plamen a potom ji přiložil k pečlivě nachystané hranici dřeva. Nehybně stál, dokud se tichem nerozeznělo hlasité praskání ohně.

„Ještě něco dalšího o Lumbim?“ zeptal se, aniž by se otáčel.

„Ano. Hrabě Lumbi hledá muže, od kterého získal ten meč. Podle všeho ho chce zabít.“

Teprve teď Varatchi odhodil dohořívající zápalku do plamenů.

„A kdo by to měl být?“ pohlédl se zájmem na Bamegiho.

Tuhle zprávu od svých informátorů nezískal. Ninjové byli drazí, potenciálně nebezpeční i pro něho samotného, ale současně výkonní – prostě sloužili jako dokonalý nástroj, se kterým bylo nutno zacházet obezřetně.

„Vysoký, hubený, sbírá knihy, těžce ozbrojený, v obličeji zjizvený,“ přerecitoval Bamegi popis, se kterým se oháněl Lakel Lumbi.

Varatchi zakroužil obsahem sklenice, cinkání ledu již bylo sotva slyšitelné. Byl by ještě vůbec vidět? napadlo Bamegiho. Některé věci jdou zjistit jedním smyslem, ale druhým ne. „A váš názor?“

Varatchi upřeně sledoval sklenici, jako by právě v ní mohl najít odpověď na svou otázku.

„Myslím si, že hrabě získal tu hračku právě od Koniáše, pane.“

„Mhm.“

Nebylo to tak náhodné, jak se na první pohled zdálo, spíš logické. Koniáš se zajímal o magické artefakty, obchodoval s nimi a zřejmě je i sbíral. A ten tak zajímavý a užitečný meč ho kupodivu nechal lhostejným.

„Co dalšího jste zjistili o zbrani?“ pokračoval stroze Varatchi.

Opravdu dnes nebyl v dobré náladě, některé z jeho plánů pravděpodobně nevycházely, jak zamýšlel, usoudil Bamegi.

„Mohu vám to přednést sám, ale pokud byste chtěl slyšet podrobnosti, bylo by lepší, abyste vyslechl přímo lidi, kteří Lumbiho sledovali,“ navrhl.

„Proč?“

„Protože ten meč je magický artefakt a není jednoduché si na něj udělat názor. A já vaše případné otázky nedokážu zodpovědět.“

Varatchi přikývl. Bamegi byl naprostý profesionál, téměř ho tou dokonalostí začínal dráždit. „Dobře,“ souhlasil suše.

Ninja opustil salón a za chvíli se vrátil v doprovodu Gaspra a očí a uší Jeho Excelence – obtloustlého Faynische.

„Ti dva hraběte Lumbiho nepřetržitě sledovali, Darnet s Varnetem jim poskytovali materiální zabezpečení a vyřizovali pro ně nejrůznější pochůzky.“

Varatchi se tvářil stále stejně, jen způsob, jakým si pohrával se sklenicí, prozrazoval netrpělivost. Sice ninjům přikázal, ať zjistí, jaké vlastnosti meč má, ale příliš si od toho nesliboval. Vypadalo to však, že se přece jen něco dozvěděli.

„Abychom něco zjistili, museli jsme sledovat Lumbiho v akci,“ začal Bamegi.

Varatchi ani nepřikývl. Tohle bylo triviální.

„V průběhu svých potulek po městě zabil tři muže. Prakticky bez příčiny, pokaždé ozbrojené, pokaždé je vyprovokoval.“

Velitel ninjů mluvil klidným tempem, jako by předčítal z neviditelné knihy. Faynisch vypadal neklidně a nejistě se rozhlížel, místo Gaspra mohl v místnosti stát kamenný obelisk.

„Na nádvoří svého hradu jich zabil sedmnáct.“

„To je hodně. Jak je to možné?“ neskrýval překvapení Varatchi.

Bamegi se otočil k Gasprovi.

„Sami jsme mu je tam vodili, pane,“ odpověděl podsaditý muž téměř neochotně. „Některým jsme za zabití Lumbiho zaplatili, jiným jsme nabulíkovali, že tam má poklad. Pár jsm jich museli vyřídit sami – ty, kteří se do hradu vydali v době kdy byl hrabě na výletech. Nakonec jsme mu jich přivedli sedmnáct.“

Varatchi zachovával stále stejnou tvář, ale v duchu práci svých lidí ocenil. Tohle bylo chytré a bezohledné současně. „A co jste zjistili?“

„Pane Faynischi?“ pobídl Bamegi císařova člověka.

„A– ano,“ zakoktal se tlouštík a začal se probírat svými poznámkami.

Pak jako by si až se zpožděním uvědomil, že je nepotřebuje, protože všechno nosí v hlavě, a nechal je na pokoji.

„S pomocí, ehm, dalších lidí jsem sesbíral co nejvíc informací o zločincích, které jsme hodlali předhodit hraběti Lumbimu k potrestání.“

Varatchi si dovolil lehký úsměv, jehož by si všiml jen velmi dobrý znalec lidských tváří. Faynisch potřeboval morální obezličku, aby se s metodami použitými ke splnění přiděleného úkolu dokázal vyrovnat. Vhodné vědět do budoucna.

„Znám jejich jména, věk, u některých přibližný, protože si sami nebyli jisti, a jejich životní příběhy, jak je vyprávěli lidem, ehm, pana Bamegiho.“

Varatchi se na ninju tázavě podíval.

„Mí lidé s nimi pokaždé strávili nějaký čas, pohostili je, popíjeli s nimi a podobně, aby z nich vytáhli co nejvíc podrobností,“ vysvětlil Bamegi.

Nepostřehnutelný výslech, jak byla tato technika nazývána, se zakládal i na použití dalších technik od lehké hypnózy a lehkých drog po otravy speciálními jedy. Darnetovi s Varnetem pod rukama jeden z vybraných zůstal – dávkování extraktů z bylin bylo vždy obtížné. To však Varatchimu vysvětlovat nehodlal.

„Teď pokračujte vy,“ přikázal Varatchi Gasprovi. Na podrobnosti byl čas později.

Ninja přikývl a pravou ruku pozměněnou letitým trénováním přerážecích technik sevřel v pěst, velikostí i barvou připomínající hlavici kamenného palcátu.

„Lumbi je výtečný šermíř,“ pronesl svým typickým pomalým způsobem. „Snad nejlepší, jakého jsem kdy viděl. Mezi těmi, které zabil, byl jen jeden, co se mu mohl rovnat, Dietrich Vorn se jmenoval.“

Varatchi zalistoval pamětí. To jméno mu něco říkalo.

„Vítěz imperiálního vojenského turnaje,“ zareagoval pohotově Faynisch.

Varatchi ho zpražil pohledem a obtloustlý mladík rozpačitě přešlápl. Na tohle by si vzpomněl sám.

„Ten Vorn mu byl téměř rovnocenným soupeřem,“ chopil se slova opět Gaspru. „Byl to dobrý souboj. Oba bojovali těžšími válečnými meči, ale byli rychlí, jako by používali soubojové speciály pro boj beze zbroje,“ v hlase ninji se objevilo uznání.

„Lumbimu se podařilo soupeře nakonec poranit – škrábl ho na boku, pak i na předloktí. To Vorna hodně odrovnalo, začaly mu docházet síly a uvědomoval si to. Šel do toho hlava nehlava a Lumbi to přijal. Bili se, jak by to žádný pořádný šermíř neudělal, šli na to pouhou silou. Ocel proti oceli. Zpočátku to vypadalo na zničení dobrých čepelí, ale napočtvrté nebo napopáté Lumbi Vornovi meč přesekl tak, jak to snadno provedl jiným. A to byl konec,“

Gaspru si rukou přejel po hrdle a rozhostilo se ticho.

„Prozkoumali jsme pak Vornův meč, Vaše Excelence,“ chopil se rychle slova Faynisch. „Vypadalo to…“ najednou ztratil nit.

Bylo jasné, že ve zlomených mečích se příliš nevyznal.

„Žádný poctivý zlom; jako by se Vornův meč v jednom místě změnil v led a Lumbi ho hladce rozčísl,“ zhodnotil věcně Gaspru.

„Teď seznam zabitých projděte podrobně,“ zavelel Bamegi Faynischovi, mladík se okamžik zmateně probíral svými třemi svitky dvakrát dokola a pak jeden opatrně rozložil na stůl. Obyčejný papír by byl pro takovou záležitost mnohem pohotověji k dispozici, ale Faynisch si zakládal na tom, že poznámky nepíše pro sebe, ale pro jiné, takže musí přetrvat věky. Asi proto používal jen pergamen té nejvyšší kvality.

„Ke každému jménu člověka zabitého hrabětem jsem připsal informace, které jsme získali,“ vysvětloval Faynisch.

Varatchi zkušeným pohledem přehlédl pečlivě vypracovanou tabulku.

„A podle jakého klíče jsou seřazeni?“

„Tedy, podle dvou klíčů, vypracoval jsem dvě tabulky. Ehm – pan Gaspru jinak nedal.“

Faynischovi zjevně dělalo problém titulovat Gaspra jako pána. Bamegi si byl jistý, že kdyby ho viděl při práci, nazýval by ho klidně i Jeho Výsostí, pokud by mu to mohlo zachránit život.

Varatchi chvíli studoval i druhou předloženou sadu listů.

„Jména na čelních místech jsou přibližně tatáž, ale pořadí se mírně liší,“ okomentoval nahlas své zjištění.

„V první tabulce jsou chlapi seřazení podle toho, jak byli dobří šermíři,“ vysvětlil Gaspru, „ve druhé, kolik práce dalo Lumbimu, aby jim zničil zbraň.“

Varatchi dlouho v tichu soustředěně studoval obě tabulky. Ninjové spolu s Faynischem odvedli vynikající práci a nebáli se při ní přemýšlet, ocenil v duchu. Faynisch nervózně přešlapoval a rozhlížel se po místnosti, do níž se obvykle nedostal, Gaspru vypadal stále stejně netečně až znuděně a Bamegi si bez rozpaků přichystal další drink. Potřeboval ho, zaplavená bažina se změnila ve smrtonosnou past, z níž unikli jen tak tak.

„Nehrovi Zapeckému Lumbi meč nezlomil?“ zeptal se Varatchi po dlouhé pauze rušené pouze praskáním ohně v krbu.

„Ne, pane. Vlastně ano, ale až poté, co ho smrtelně zranil. Prosekl mu žebra a myslím, že pošramotil plíci. Zapecky se ještě naposledy dokázal krýt, ale musel už umírat. Tehdy mu Lumbi prošel skrz jeho ocel.“

Gaspru to pronesl lhostejně, bez jakéhokoliv osobního zaujetí.

„Nehrovi Zapeckému bylo podle vašich záznamů padesát sedm let,“ zkonstatoval Varatchi.

„Ano, pane. Ověřil jsem to nezávisle na informacích od mužů, ehm – pana Bamegiho u jeho příbuzných,“ ohlásil pyšně Faynisch.

„Byl to veterán. Sloužil v armádě třicet let. Přežil tažení de Glowa,“ předčítal Varatchi vybrané pasáže ze zhutnělého životopisu mrtvého muže.

„Byl dobrej, fakt dobrej. Ale věk už ho přece jen zpomalil,“ začal zvolna vysvětlovat Gaspru. „Musel být párkrát zraněnej. Levou nohu a bok měl ztuhlé, a to se mu stalo osudným. Na Lumbiho prostě neměl. Ale před dvaceti lety – možná.“

„Vdovec, jeho žena byla o čtvrt století mladší než on. Čekal narození prvního vnoučete a jeho nejmladšímu dítěti bylo patnáct,“ pokračoval pochybovačně Varatchi. „Jeho jste také nalákali do hradu na vějičku pokladu?“

„Ne, pane,“ vmísil se do hovoru Bamegi. „Darnet a Varnet jsou ve své práci velmi dobří. Zapeckého chtěli, a proto ho přesvědčili, že Lumbi unesl jeho dceru.“

Varatchi uznale pokývl hlavou. Neměl mezi svými lidmi mnoho takových, kteří by do plnění úkolů vložili tolik tvořivosti. Bezohledné, pragmatické tvořivosti.

Bamegi se napil a lhostejně přemítal, kdy – ne zda, ale kdy mu bude osudem přičteno k tíži, že Zapeckého dceru odsouzenou k smrti – ninjové nezanechávali zbytečné svědky – zachránil a přikázal, aby ji propustili.

„Zbraň, která odolávala Lumbiho meči nejvíc po Zapeckém, patřila právě Vornovi,“ vyčetl Varatchi z tabulky nahlas. „A Vorn byl zbaven hodnosti v armádě kvůli sérii přestupků,“ dodal víceméně sám pro sebe polohlasem.

Už věděl, proč si to jméno pamatuje tak dobře. Nejen kvůli Vornovu vítězství v turnaji, ale i kvůli jeho eskapádám, které začínaly mučením zajatých nepřátel – což bylo často akceptovatelné a vždy tolerovatelné, až po jeho násilnické chování k ženám. Zabil, lépe řečeno ubil, několik prostitutek a tři své manželky, z nichž jedna pocházela z velmi bohaté měšťanské rodiny, což mu s definitivní platností zlomilo vaz. Za zásluhy nebyl popraven, ale odsouzen k žaláři, ze kterého později utekl.

Varatchi si dál všiml, že ze šesti mužů, jejichž zbraně odolávaly Lumbimu meči nejlépe, nebyl nikdo mladší dvaačtyřiceti let. To bylo zajímavé, v té době už jsou obvykle šermíři označováni za stařešiny. Zato druhá tabulka tak jednoznačná nebyla.

Majitel třetího nejlepšího meče se jmenoval Hid Vucky a v pořadí šermířů stál hluboko vzadu. Strohá poznámka o něm říkala, že je mu padesát a živil se jako pasák.

„To je oproti ostatním docela stručný záznam,“ zhodnotil Varatchi.

Gaspru se podíval na Faynische a pohrdlivě pokrčil rameny.

„Faynisch měl problém uvěřit tomu, co zjistili mí lidé,“ chopil se slova Bamegi. „Vucky byl maniak. Pasák, který mučil ženy i děti a dělalo mu dobře, když se o tom vědělo. Šílenec, ale jiného typu než Lumbi. Právě díky své krutosti se udržel u vesla tak dlouho. Na ulici se o něm vyprávějí ty nejhrůzostrašnější historky.“

„Lumbi si s ním z nějakého důvodu hrál jako kočka s myší, nebyl pro něj žádný soupeř,“ dodal Gaspru.

Varatchiho oči se dál rozběhly seznamem. Pomalu mu vše začínalo dávat smysl.

„Ten meč odráží osobnost svého majitele. Sytí se jí,“ řekl vzrušeně Varatchi. „Ocel je tím odolnější, čepel tím ostřejší, čím je osobnost majitele tvrdší, krutější, okoralejší! Největší odpor jí kladli sadisti – Lumbi musel svou krutost poměřovat s jejich!“

„Ale Zapecky nebyl sadista, pane. Jen vynikající voják, který sloužil v armádě třicet let. Tvrdý chlap, ale nikdo o něm neřekl špatné slovo.“

„Neznali ho dobře,“ odbyl Bamegiho poznámku Varatchi. „Ve válce se muži dopouštějí krutostí, za které by je jindy čekala šibenice!“

Ještě jednou si oba seznamy pročetl od začátku až do konce.

„Čím je muž starší, zkušenější, tvrdší, a hlavně krutější, tím je meč v jeho rukou nebezpečnější, smrtonosnější!“ Varatchi se triumfálně rozhlédl.

„Ano, pane! Je to tak!“ vyhrkl šokovaný Faynisch.

„Něco na tom je,“ připustil Bamegi.

„Možná jde o tvrdost, odhodlání muže a tvrdost se nejlépe odvozují z krutosti. Ale existují i jiné věci, které mohou muže učinit opravdu odhodlaným. To je možná těžší cesta, kterou se vydá málokdo.“

Meč ho tolik nezajímal, většinu myšlenek věnoval něčemu, přesněji někomu jinému.

~~~

„Vorn téměř zvítězil, Vorn byl bestiální zvíře v lidském rouše,“ smetl námitku Varatchi. „A Vucky, který byl mizerný šermíř, odolával Lumbimu také velmi dlouho. Dobrá práce,“ zhodnotil spokojeně. „Máme to.“

„Teď ho o ten meč připravíme?“ zeptal se Faynisch s nadějí a zvědavostí.

„Ne, proč?“ podíval se na něj Varatchi, jako by ho taková hloupost doopravdy překvapila. „Víme, kde meč je, a Lumbimu ho těžko někdo vezme. Navíc Lumbi pátrá po Koniášovi. Stačí ho sledovat a možná se o meči dozvíme ještě něco navíc a jako bonus najdeme i Koniáše… pokud z podzemí unikne, jak se obáváte,“ pohlédl na Bamegiho.

Ten jen přikývl. Sledování šíleného hraběte byl nebezpečný úkol, při němž pravděpodobně někdo umře. Nedal však najevo žádné pochybnosti nebo námitky.

„Proč jsem vás však ještě povolal,“ přešel Varatchi k další záležitosti, pak se zarazil, podíval se na Faynische s Gasprem a poté na dveře. Oba pochopili, že jejich přítomnost již není žádána.

„Do Krachtiburgu dorazily další dva oddíly mých lidí,“ pokračoval Varatchi, sotva se za dvojicí zavřely dveře. „Jenomže město má nezávislý statut a lidé v mých barvách zde nemohou veřejně operovat.“

Bamegi věděl, že Varatchimu by stačil krátký rozhovor se dvěma třemi nejvyššími představiteli města a získal by oficiální povolení k jakékoliv akci. Jenomže pak by ji nedokázal dokonale utajit před ostatními šlechtici, a to zjevně nechtěl.

„Chci, abyste se svými lidmi dotáhl do konce vyšetřování mizení lidí z města. Dnes byla nahlášena další pohřešovaná osoba.“

Bamegi přikývl. Nepředpokládal, že by tajemní únosci jen tak skončili. A také měl pocit, že už na ně díky náhodě narazil – na vycvičené muže, kteří na shromaždišti obchodnických karavan bránili tajemství svého nákladu profesionálním způsobem a s maximálním nasazením. Považoval je tehdy za Koniášovu skupinu.

„A také chci vědět, kdo má na svědomí hromadný hrob na statku za městem. Přes veškerou snahu o utajení prosakují na veřejnost znepokojivé zvěsti. Pokud nic dostatečně rychle nezjistíte – mizení lidí je prioritní – předhodím prostřednictvím novopečeného hlavního vyšetřovatele Konventu místním nějakého obětního beránka. Sám ale chci znát pravdu. Je možné, že únosy s vraždami nějak souvisí.“

Bamegi znovu pouze přikývl. Pozůstatky objevené v hromadném hrobě byly bohužel zohaveny takovým způsobem, že bez šíření další paniky nebylo možné požádat příbuzné zmizelých o identifikaci.

„To je všechno,“ ukončil Varatchi pracovní audienci.

„Rozumím, pane,“ Bamegi odložil sklenici na stůl a lehce se uklonil. Zdálo se, že přitom pozoruje podlahu před sebou, ale ve skutečnosti ze šlechtice nespustil zrak.

„A řekněte majorovi Debussimu, ať přijde, čeká v předpokoji,“ prohodil za ním Varatchi, když už ninja zavíral dveře.

Dál mu nevěnoval pozornost a natáhl se po peru a kalamáři s inkoustem, aby napsal dopis vůdci ninjovského klanu Godetů Ferusimu, aby kromě posil, o něž Bamegi určitě požádá, samostatně do Krachtiburgu vyslal dalšího muže, nejlepšího bojovníka klanu, Kareta Taneba. Varatchi napsal první větu a podíval se na dveře, za nimiž se před chvílí ztratil Bamegi. Bude pro Taneba mít práci. Některé nástroje jsou prostě vhodné jen na jedno použití. Opotřebují se a mohou pak být nebezpečné i mistrovi, který s nimi pracuje.

Dilemata vůdců

Liama se probudila ještě časněji než obvykle. Starosti a vědomí všech věcí, které musí zařídit, jí nedaly spát. Vyskočila z postele, vklouzla do dřeváků a ještě v polospánku zamířila k peci. Stačilo do ní dát dvě tři třísky, vykřesat pár jisker a kamna začala hřát. Přítomnost skutečného ohně vždy spolehlivě probudila magické kameny. Zdálo se jí, že jsou v poslední době ve své odezvě línější, ale to nepatřilo k věcem, s nimiž by si lámala hlavu. Přihodila do pece pár polínek, aby jí plameny poskytly trochu světla, a přesunula na plotnu plecháč s odstátou vodou. Potom si přetáhla přes hlavu noční košili a okamžik váhala, zda nemá vyběhnout nahoru a dopřát si koupel. Pohodila hlavou, konečky vlasů ji zašimraly na chladem zcitlivělých ňadrech. Nakonec se začala rychle oblékat. Chtěla být na tržišti od chvíle, kdy se objeví první prodávající, aby měla co největší výběr potravin k nákupu. Potřebovala sušené maso, zelená jablka, brambory, dobrou mouku. Všechno, co se dalo vzít s sebou na dlouhou cestu. Vzhledem k nedávným událostem byla po jídle občas sháňka – lidé se zásobovali pro případ dalších podivných akcí Konventu. Už se však naštěstí uklidňovali. Než se oblékla, voda v hrnku začala vařit. Otevřela okno, dovnitř vnikl chladný vzduch, jeho čistá osvěžující vlhkost se smíchala s vůní právě hotové kávy.

Vypila nápoj vestoje u okna a pohled přitom upírala do pomalu a neochotně řídnoucí tmy. Podle toho, jak přibývalo v bažině vody, v horách na severu pršelo už pár dní, a teď se zdálo, že mraky se rozhodly složit svůj náklad i na město. Napadlo ji, zda na muže, který tu s ní párkrát popíjel kávu, také prší. I když nikdy daleko necestovala, věděla, že země je veliká, a když na jednom místě zuří bouře, na druhém může klidně svítit slunce. Odložila hrnek, jako téměř pokaždé si dopřála o jeden lok navíc, než měla – na rtech cítila kávová zrnka. Stávalo se jí to tak často, až si na to zvykla.

Přes ramena si přehodila pléd a tiše vyrazila po schodech dolů. Stará Rosemary už nespala, stačilo na ni zaťukat, a než Liama odemkla všechny zámky, žena čekala v chodbě připravená za ní zase zamknout. Liama naposledy zkontrolovala, zda má v kapse pod sukní peníze, a odhodlaně vykročila do světlajícího šera. Přestože tady ještě nepršelo, připadalo jí, že hlína nedlážděného okraje ulice změkla v bláto. Rychlými kroky přešla na druhou stranu a v poslední chvíli si rozmyslela cestu zkratkou. Na temnou uličku bylo ještě příliš brzo, zato hlavní ulici brázdili první chodci. Všimla si drobného shrbeného muže kráčejícího o holi jejím směrem. Ustoupila stranou, aby se mu vyhnula, pohyb v temném stínu spíš vycítila, než zahlédla, ale nebylo jí to nic platné. Silná paže ji vtáhla do úzké odbočky, než stačila vykřiknout, ústa jí překryla dlaň v kožené rukavici páchnoucí po oleji.

„Mám ji.“

Málem se zalkla roubíkem, klouby zapraskaly, jak jí někdo nemilosrdně zkroutil ruce, na zápěstích ucítila provaz, koutkem oka zahlédla štíhlý dvoukolák s otevřenou bednou. Do té ji naloží, pochopila. Konec.

„Ještě nohy, Vite,“ upozornil muž, který ji držel a pootočil na bok.

Představovala pro něj jen snadno manipulovatelnou hadrovou loutku. Díky změně polohy teď uviděla jeho společníka – kdyby je jen zahlédla, zdaleka by se jim vyhnula. Jenomže je neviděla, protože se skrývali, protože na ni čekali. Až tahle myšlenka jí nahnala strach. Druhý muž jí svázal nohy a pak zvedl za kotníky. Teď ji čekala cesta do truhly a pak – doufala, že ji zabijí rychle, i když tomu nevěřila. Udělalo se jí špatně jako nikdy v životě, věděla však, že za žádnou cenu nesmí zvracet – udusila by se. Najednou ji muž držící ji za nohy pustil, vypadalo to, že stěží zvládne vlastní váhu, a pak už na něho i ta byla příliš a sesunul se k zemi. Za ním se objevil shrbený stařík. Nebyl to stařík a ani už nebyl shrbený. Jen štíhlost mu zůstala – poznala Lasičku, v ruce držel dýku s tenkou čepelí. Možná to ani nebyla dýka, ale do dokonalého hrotu vybroušená zvětšená jehla. Teď se barva oceli skrývala pod rudým nánosem krve.

„Do hajzlu,“ zaklel druhý muž, který ji držel, odmrštil ji, až přepadla přes vozík.

Aniž věděla jak, překulila se stranou a zůstala ležet v kaluži s výhledem na dvojici chystající se k zápasu. V noci muselo pršet, napadlo ji nesmyslně, ani z bohaté rosy se kaluž neudělá.

Lasička byl oproti svému soupeři zdánlivě o polovinu menší. Možná ne zdánlivě, usoudila. Jeho protivník, kterému se pod jednoduchou plátěnou halenou leskla ocel, byl obrovský. Téměř tak vysoký jako Koniáš, ale současně mnohem mohutnější.

„Zabil jsi Garta,“ zavrčel. „Bude tě to bolet, to ti slibuju.“

Lasička jako by jeho výhrůžku neslyšel. Schoval zbraň, kterou právě zabil, do pouzdra dokonale splývajícího s proužkováním kalhot na stehnech, a zpod pláště vytáhl další – malý kovový samostříl.

„Snad ne,“ řekl suše a navyklým pohybem, přímo od pasu, na obra vystřelil.

Kov zachřestil, muž hekl, předklonil se – a pak se s překvapením ve tváři zase narovnal.

„Tohle musí být práce chaabských kovářů,“ ohodnotil jeho kroužkovou košili Lasička. „Netušil jsem, že i dobytčata na porážku jako ty mají tak dobré vybavení.“

Lasičkova sebejistota jí tentokrát připadala hraná. Voda v kaluži byla studená a už se jí dostala až na kůži. Budu se muset převléct a nestihnu začátek trhu, lekla se – pokud přežiju, upřesnila vzápětí.

Čepel meče tažená z pochvy umístěné podél bočnice vozíku zasvištěla, voják najednou držel v ruce meč, který Liamě připadal dlouhý snad dva metry.

„To je fakt velký železo,“ uznal Lasička.

Velký i malý muž vyrazili současně a najednou byli v sobě. Lasičkova hůlka se rozpadla a uvolnila lesklý stříbrný list. Ostří soupeřova meče se vyhnul zkrácením vzdálenosti, jenomže obr byl rychlejší, než se zdálo možné, a další útok Lasička odvrátil jen krytem – který ho připravil o zbraň. Obr teď krvácel ve tváři, co ho zasáhlo, Liama nezaregistrovala. Při následném pokusu o únik však Lasička inkasoval pohotový zásah pěstí do hrudi. Liamu při slyšitelném zapraštění žeber zamrazilo. Její společník šel k zemi, přeražený meč však nepustil a zarazil jeho rozšklebené torzo soupeři do lýtka. Teprve potom se odkutálel v jen částečně úspěšné snaze vyhnout se kopancům. Obra zranění nezastavilo, po prvotním zaváhání se vrhl vpřed s mečem napřaženým nad hlavou. Lasička se vleže zvedl na lopatkách a kopem hnaným silou celého těla zasáhl obra do podbřišku. Mířil na genitálie, pochopila, ale nevyšlo mu to. Půl nádechu, víc času nezískal, pak už se oba muži váleli v jediném propletenci.

Liama slyšela sípání, hluché údery pěstí, občasné zachroptění. Pak dvojité křupnutí, jako když někdo louská vlašské ořechy, teprve napotřetí spatřila Lasičkovu ruku vyzbrojenou velkým kamenem. Znovu zapraskání tříštěné chrupavky, obrův obličej se proměnil v kaši sedřené kůže, masa a úlomků kostí. Ještě zachrčel a pak pomalu a neochotně položil hlavu na zem, oba muži zůstali bez hnutí ležet na sobě.

Už přestala myslet na to, že nestihne začátek trhu, už se přestala bát, že ji zabijí, už si jen přála, aby ji ve slepé uličce, kam ji zatáhli, někdo objevil.

Po věčnosti se Lasička konečně pohnul a vysoukal zpod těla stále nehybného nepřítele.

„Nesnáším tyhle těžký váhy, pokaždé mě to stojí pět let života,“ zamumlal a zase omdlel.

Pak se pohnul obr. Zmateně se rozhlížel, bylo zjevné, že špatně vidí. Liamu zmrazil návrat strachu – všechno to bylo k ničemu, teď se zvedne a oba je na místě zabije. Jenomže Lasičkova pravička se zvedla a téměř pomalým úderem poslala muže zpátky do limbu. Pomohly mu v tom čtyři kovové spojené prsteny.

„Musíme ho vyslechnout,“ vyškrábal se Lasička nejistě na nohy. „Převezem ho k vám do domu, dokud tu není moc lidí.“

Nejdříve jí vytáhl roubík a pak přeřezal pouta. Ruce se mu třásly, až ji nožem škrábl, ale neřekla nic a on si toho nevšiml.

Dostat obra do bedny představovalo pokračování noční můry. Byl těžší, než si myslela, že je možné, a kdyby nebyl Lasička tak obratný, nedokázali by to. Nakonec, poté co nad omráčeným mužem s roubíkem v ústech zaklaplo víko, zůstali oba bez dechu opření o zeď.

„Asi budeme muset nechat vytáhnout rumpál, vozík vchodem dovnitř neprojede,“ řekla, aby přehlušila tíživé ticho a pach smrti.

Nechápala, jak se do takové situace vůbec mohla dostat. Nebo ano? Nebyla jen logickým vyústěním toho, že se nepoddala osudu a začala se starat o ostatní?

„Ale bedna ano, a má průvlaky pro tyče k nošení. Mají to dobře vymyšlené,“ odpověděl Lasička. „Jdeme, ať nás tady nikdo nevidí.“

O půl hodiny později seděla ve společnosti Lasičky a tří dalších mužů v dílně, obr stál přivázaný u podpůrného trámu. Dlaně si hřála o džbánek horkého vína s cukrem, a přestože nebylo nijak chladno, nezadržitelně se třásla.

„Toho mrtvého už objevili, shromažďují se tam lidé,“ oznámil jim ve dveřích další příchozí – Menivol, jeden ze starších a představený sousedního kvadrupu. Když ji Kaževič vyhlásil jako svou nástupkyni, nedal jako jeden z mála najevo souhlas ani nesouhlas, a Liama nevěděla, na čí straně vlastně stojí. Nejspíš na vlastní.

„Zřejmě se to opravdu stalo, jak nám vyprávěli,“ oznámil starší shromážděným, vstoupil a zavřel za sebou dveře.

Liama chtěla protestovat, že ji ani nenapadlo lhát, ale Lasičkův pohled ji zastavil. Menivol jim nakonec dal za pravdu, že zpočátku pochyboval, nebylo tak důležité.

„O co tady vlastně jde?“ obrátil se na vězně u trámu.

Než ho k němu přivázali, svlékli ho z jeho zbroje a nechali mu jen dlouhou tuniku sahající až do půli stehen. Lasička trval na tom, že z něj stáhne i boty a kalhoty. V levé botě potom ve speciálně všitém pouzdře objevil nůž s úzkou čepelí. Žádné další věci, které by mohly naznačit, pro koho obr pracuje, však nenašel. Liama se opřela o jeden z nosných trámů, aby se tolik netřásla. Ten muž byl velký a silný, a přestože měl obličej rozbitý příšerným způsobem, nedával najevo žádný strach. Přítomné v místnosti ignoroval, jen Lasičkovi věnoval zavilou pozornost.

„Proč jste se pokusili Liamu unést?“ položil starší další otázku, když na první nedostal odpověď.

Lasička jen zavtěl hlavou.

„Tak to nepůjde. Jméno, hodnost,“ postavil se před muže.

Bylo až groteskní, o kolik byl drobnější. Liama si současně všimla, že je zřízen prakticky stejně ošklivě jako jeho soupeř, levou ruku mu musela zavěsit na pásek.

„Kdyby mě krev z toho tvýho prvního škrábance neoslepila, dopadlo by to jinak,“ zavrčel zajatec.

Přes celé čelo se mu vodorovně táhla úzká čerstvá jizva, zřejmě ji měl na svědomí první útok čepelí ukrytou v holi.

„Asi ano,“ přisvědčil Lasička, „ale měl jsi stejně štěstí, mířil jsem na oči. Jméno a hodnost?“ zopakoval.

Obr nehnul ani svalem.

„Nebudu se snažit to z tebe vytlouct,“ pokrčil Lasička rameny po chvíli mlčení. „Asi na to ani nemám dost síly. Je to pro mě čistě obchodní záležitost, ona,“ naznačil pohledem, koho má na mysli, „si mě najala. Budu ti klást otázky a pokaždé, když neodpovíš, ti uříznu jeden prst na ruce. Desetkrát neodpovíš – skončil jsem, dál se vyptávat nebudu. To je rozumná dohoda, nemyslíš? Já projevím snahu, nezůstane mi na rukou špinavá krev, no, jen trocha, a ty budeš před svými nadřízenými z obliga.“

Muž nespouštěl z Lasičky pohled, jako by se snažil zjistit, jak vážně to myslí, nakolik mu má věřit.

Liama se zachvěla. Věděla, že muži Koniášova druhu mají svou temnou stranu, kterou by raději vůbec neznala. Lasička však vypadal jinak, tak nějak mírumilovněji, méně nebezpečně, a teď ji překvapil. A vlastně by neměl, protože vyšel vítězně z brutálního souboje, v němž jednoho protivníka bez skrupulí zabil zezadu a druhého potom, co mu nevyšel zákeřný útok, ztloukl do bezvědomí. Ale sám přitom málem umřel… kvůli ní. Nebo penězům? Nerozuměla mu, nerozuměla takovým mužům.

„A když ti odpovím, co bude se mnou pak? Zabiješ mě?“ zeptal se muž.

Lasička zavrtěl hlavou, Liama se přinutila nesledovat jen jejich rozhovor, ale rozhlédla se i po ostatních. Všichni naslouchali, fascinovaní a vyděšení současně.

„Ne, za to jsem nedostal zaplaceno,“ odpověděl klidně menší muž. „Nechám tě tady těm dobrým lidem, o které se tak zajímáš.“

„A ti mě zabijí,“ zajatec se sarkasticky ušklíbl.

„To nevím, řekl bych, že by to od nich bylo nejrozumnější. Ale asi bude hodně záležet na ní,“ ukázal na Liamu. „Jméno a hodnost?“

„Desátník Keck. Speciální oddíl Jeho Výsosti.“

„Takže elitní císařova jednotka,“ hvízdl tiše Lasička.

„Byli jsme elitní, ale před touhle akcí polovinu lidí vyměnili a poslali jinam. Měli jsme tu spoustu nováčků a podle toho to dopadlo.“

„Unášíte lidi, proč?“ pokračoval Lasička ve výslechu. Desátník pokrčil mohutnými rameny.

„Nevím. Přijeli jsme sem s novým starým. Prý přísně tajná záležitost. Nadporučík vždy přišel se seznamem lidí, které bylo třeba co nejnenápadněji chytnout a předat dál. Šlo to jako na drátkách, dokud nezmizelo únosové komando.“

Keck se zamyslel.

„Nadporučík z toho dostal vítr,“ pokračoval, „za žádnou cenu nesměl dopustit, aby se o nás někdo dozvěděl. Proto jsme se přemístili jinam, zametli za sebou stopy a hráli mrtvého brouka. Byla to blbost, měli jsme jít po těch, co nám oddělali naše lidi. Ale utajení prý především. Jsem jenom desátník,“ pokrčil rameny.

„Pak přišel zmatek s Konventem a z toho byl nadporučík úplně podělanej. Nakonec se ale všechno vrátilo k normálu. Starý se snažil zjistit, zda se na nás – teda na ztrácející se lidi – někdo moc nevyptává. Vypadlo z toho jméno tyhle ženský,“ ukázal na Liamu. „Krachtiburgský úřady se nezajímaly, asi to měly zakázaný shora.“

„Takže proč jste lidi chytali a kam je odváželi, to se od tebe nedozvím,“ zhodnotil Lasička.

„Ne, ani za všechny prsty,“ zavrtěl muž hlavou.

„Tak to bychom měli,“ rozhlédl se Lasička po přítomných.

„A to se ho už nebudete vyptávat dál? Třeba by ještě něco prozradil!“ ozval se nespokojeně jeden z přihlížejících mužů.

Lasička se natáhl k ponku a podal mu jedno z dlát.

„Je tvůj, tohle je pro výslech docela vhodné nářadí.“

Muž něco vykoktal a odtáhl se od nabízeného nástroje.

Přítomní pokukovali jeden na druhého, nevěděli, co dál, Menivol nad něčím přemýšlel.

„Slyšeli jste, co řekl, zůstat tu nemůžeme. Doufám, že vás to přesvědčilo,“ dokázala konečně promluvit po dlouhé době Liama.

Hlas se jí netřásl, a to bylo dobré.

„Neměli byste se bavit před ním,“ připomněl Lasička, „tedy pokud ho nechcete hned zabít.“

Mluvil o tom s takovou lhostejností, až se znovu zachvěla. Sem, do dílny prodchnuté vůní čerstvého dřeva, pryskyřice a dalších příjemných věcí, se něco takového přece vůbec nehodilo. Tohle byl zlý sen, musel to být zlý sen! křičela část jejího já. Druhá si však uvědomovala, že je to ponurá skutečnost. Jejich bývalé životy zmizely v nenávratnu, pokud nechtěli zemřít, museli se zatraceně hodně snažit.

„Zavřeme ho do sklepa,“ rozhodla dřív, než stačil kdokoliv říct něco jiného. „Odveďte ho,“ kývla na dva muže.

Vypadalo to, že s jejím rozhodnutím se všem ulevilo.

„Můžete zařídit, aby neutekl?“ požádala Lasičku.

Pobaveně se usmál a přikývl: „Jistě, madam.“

„Pokračovat budeme, až nás bude víc. Bylo by dobré, aby u toho byli i další starší,“ promluvila k Menivolovi.

Na okamžik se zarazil, pak přikývl a zvedl se.

„Obejdu je.“

Liama si uvědomila, že se právě definitivně pasovala na vůdce.

~~~

Lasička se vrátil první, na chvíli se ocitli v dílně sami.

„Proč jste mě hlídal?“ položila mu otázku, na kterou zatím nezbyl čas. „Musel jste tam stát celou noc.“

„Představujete pro mě cenu deseti tisíc zlatých,“ vysvětlil jí. „To za trochu snažení stojí.“

„Tedy kvůli penězům,“ přikývla sama pro sebe.

Dostala odpověď na jednu z mnoha svých otázek.

„Správně,“ věnoval jí pobavený pohled, který ale rychle zvážněl. „Musíte z města zmizet co nejdříve. Nejlépe už dnes. Jdou po vás a zmizení dvou chlápků je nezastaví. Vědí, že už se nemohou držet při zdi.“

Nadechla se k protestu, ale zadržel ji pozvednutím ruky.

„Jdou po vás, a to je v dalším kroku přivede k vašim lidem. Budou se vás vyptávat důsledně, důsledněji než já. To mi věřte.“

„Ale já tu musím zůstat, mám strach, že se beze mě nerozhoupají! Že tu zůstanou!“ stála si stejně na svém.

Lasička jen zavrtěl hlavou.

„Tři rodiny jsou už připravené k odchodu, to by mělo ostatní rozhýbat. Na oko zmizíte už dnes. Vytvoříme falešné zdání, že jste s někým ujela. Milencem, přítelem. Že vás něco vystrašilo. Nebo oficiálně nahlásíme vaše zmizení, to by mohlo zafungovat ještě lépe,“ uvažoval.

„A pak odjedete se třemi rodinami. Počkáte na dobře zvoleném místě mimo město. A já vám po nějakou dobu budu dělat prostředníka. Nejdéle ale tak tři dny. Dříve nebo později si někdo spojí, že dvě a dvě jsou čtyři, a bude konec. Ty, kteří tady ještě budou, nic nezachrání. Souhlasíte? Za takových podmínek vám pomohu. I já nastavuji kůži, i když pro peníze.“

Věnoval jí šibalský úsměv a na okamžik se malé kočkovité šelmě podobal ještě víc.

Chvíli přemýšlela a přikývla.

Návrat čarodějů

Janick seděl v temnotě a zkoumal struktury zhmotňující se z nicoty všude okolo něj. Spatřil by je, kdyby tolik hodin nemohl v temnotě používat zrak? Nebo teď linie moci viděl díky tomu, že se jeho talent probuzený speciální dietou postupně rozvíjí? Nebo zde byla koncentrace moci tak vysoká, že ji vnímal i on, člověk oddělený třemi stoletími od skutečného věku magie? Netušil, ale to mu nebránilo v rozhlížení se. Teprve až když ho začalo bolet za krkem od neustálého kroucení hlavou, došlo mu, že kam se dívá, nemá s tím, co vnímá vnitřním zrakem, nic společného. Na jednu stranu to byla úleva, na druhou si znovu připomněl, do jak neznámé oblasti naprosto vzdálené praktickým zkušenostem z běžného života se dostává.

Kousek od něj seděl opřený o stěnu Koniáš. Teprve nedávno ho v temnotě uviděl, tedy přesněji řečeno jeho mozek. Že je Dwicherův jed aktivní právě v mozku, to se ve starých knihách psalo. Jed se nejprve ze zažívacího traktu dostal do krve a pak postupně do mozku, kde se koncentroval a aktivovala se jeho magická podstata. Janick fascinovaně sledoval, jak se z chaotického, proti magickému pozadí stěží rozpoznatelného obláčku vytváří komplikovaná struktura pevně ukotvená v šedé kůře mozkové. O tom všem kdysi četl, ale nedokázal si ani představit, že to jednou spatří na vlastní oči. V duchu si promítal jednotlivé diagramy z knih, které mu dříve způsobovaly jen bolesti hlavy. Teď chápal, co znamenají. Wicker a ostatní byli jen primitivové, kteří jemný nástroj určený k ovládání jiných používali k nejprostšímu mrzačení. Asi jako by se snažili kamenickým kladivem vypracovat jemnou zlatnickou práci. Nebo ještě hůř. Oni lidi v Červenkavě, kde se ukrývali, prostě otrávili, zbavili většiny inteligence a naučených dovedností. Ale Dwicherův jed, Janick zapátral v paměti, přesnější překlad starého termínu zněl možná Dwicherův preparát, umožňoval mnohem víc. Pokud to zvládne, pokud dokáže celý komplikovaný proces řídit, vyrobí z hubeného zabijáka dokonalého sluhu, dokonalý nástroj, který bude poslouchat jediného člověka – jeho samotného.

Janick se zhluboka nadechl a začal vůlí sycenou silou z linií moci všude kolem pomalu a opatrně měnit samovolně vznikající strukturu Dwicherova obláčku v Koniášově mozku do tvaru s pořadovým číslem jedna. V jednom starém foliantu, jehož název se v průběhu století ztratil, byl nazván Jemné ukotvení. Trvalo to dlouho, tak dlouho, že si ani neuvědomil, že s prací skončil, a dál zůstával v zajetí vnitřního vidění.

Z netělesného stavu ho vyrušil zvuk, který nedokázal identifikovat. Pak se ze tmy vydělilo několik žhavých bodů, zapraskala látka, objevil se oheň tak slabý, že dokázal ozářit jen prsty krmící plamínky jemnými třískami. Záře postupně zesilovala, Janick bolestí zamrkal. Až postupně se jeho oči přizpůsobily světlu a rozeznal siluetu hubeného zabijáka. Siluetu s lesknoucíma se očima. Leskly se magií, nebo odrazem světla? To nevěděl. Současně však zjistil, že se žlutí plamenů pohasly téměř všechny odlesky prozrazující přítomnost moci. Zavřel oči, aby zjistil, zda jsou tu stále. Byly, jen mu dalo mnohem víc námahy je znovu zaregistrovat, a i když se maximálně soustředil, stejně se mu to podařilo jen u nejsilnějších linií a dvou tří zřídel skrytých hluboko pod zemí. Linie a zřídla, slova znal z knih, kterým dříve nerozuměl, teď jim bez předchozích zkušeností dokázal přiřazovat skutečné významy. Umění manipulovat mocí bylo současně přísně logické a až nebezpečně intuitivní, vodítka a některá pravidla, možná axiomy, se ukrývaly ve spletitosti struktur prozrazovány jen jemnými indiciemi.

Otevřel oči, protože zaregistroval sálající teplo. Plamínek se mezitím změnil na skutečný malý oheň, hubený zabiják seděl na kusu dřeva a se zájmem ho pozoroval. Janick si uvědomil, že neví, jak dlouho ho tak sleduje, kolik času vlastně uplynulo. Musel si na jakýsi trans doprovázející ponoření do světa magie dávat pozor, mohl by se mu stát nebezpečným.

Z tunelů, ve kterých se ukrývali vojáci, zazněl tichý šramot. Už dávno se nepokoušeli dostat přes magické zámky, ale záře ohně vyburcovala jejich hlídky z klidu.

Soustředil se na tvář muže před sebou a pátral v ní po prvních známkách toho, že kouzlo vázané na toxickou látku začalo působit. Nic takového však nenašel, snad jen odlesk očí ve tváři, která mu stále naháněla strach. Jak někdo mohl utrpět tolik šrámů, a přitom zůstat zdravý a normální? Proč se vůbec někdo dobrovolně vrhal do situací, které mu přinesly tolik bolesti? Co když na něj Dwicherův preparát nebude fungovat? Možná ho měl nejprve vyzkoušet na raněném vojákovi – než ho zabil. To byla chyba, ale zase si vyzkoušel jiný diagram, jiné kouzlo. Bylo jich tolik, a on jim rozuměl tak málo. Janick bojoval s panikou, zaplavila ho jako přílivová vlna vrhající se mezi balvany rozeseté na pobřeží. Viděl přece strukturu kouzla a podařilo se mu ji proměnit, jak zamýšlel, uklidňoval se. Teď potřeboval čas, nic jiného. Přesto mimovolně uhnul očima, aby nemusel čelit pohledu muže před sebou. Všiml si, že u paty se mu leskne prázdná ampule s neutralizátorem Dwicherova preparátu a kousek dál, na hranici stínu a tmy, druhá po preparátu. Zřejmě mu ve spánku nebo transu vypadly z kapsy. To ho vystrašilo ještě víc. Co když se zmýlil, otrávil sám sebe a hubenému zabijákovi podal neutralizátor? Málem se neovládl a sáhl po protijedu, určitě tam trochu nechal. Pak si však připomněl, že neutralizátor se musí vzít dříve, než se člověk do kontaktu s magickou substancí dostane. Později už neúčinkuje. A navíc, určitě se nespletl, to jen pracují jeho nervy. Určitě všechno udělal, jak měl, určitě. Janick veškerou vůli vynaložil na to, aby lhostejně pohlédl na hubeného zabijáka, a odešel stranou do tmy, jako by se potřeboval vymočit. Všechno je v pořádku, musí jen vydržet čekat a nesmí upoutat jeho pozornost, zaklínal se. Už mnohem klidnější se vrátil zpět k ohni.

Hubený zabiják se mezitím dal do práce a začal připravovat pochodně. Měli dvě a půl pochodně, plus tři svíčky, spíš malé kousky svíček, které získali od mrtvých. Teď trpělivě ze dřeva z nábytku a oděvů mrtvých vytvářel další. Zápalnou hmotu přivazoval ke dřevu řetízky kroužků, které pracně odtrhal ze zbrojí zabitých.

„Dlouho nevydrží, ale lepší něco než nic,“ zabručel přitom. „Je těžké probíjet se podzemím bez jakéhokoliv světla.“

Těžké? Janickovi se to zdálo nemožné.

„Vy si myslíte, že opravdu najdeme tajnou chodbu?“ zeptal se.

„S vaším přispěním jsem si tím jistý,“ dostal odpověď.

„Kdy chcete vyrazit?“

„Až s tím skončím. Můžeme jít i několik kilometrů – i když doufám, že dopadneme lépe.“

Janick zavřel oči a uvažoval, zda pro něj neexistuje jiná cesta než ve společnosti hubeného zabijáka. Dokázal by se sám dostat nahoru přes vojáky? Věřil, že po měsíci dalšího studia ano. Zatím však nikoliv. Pomohlo by mu, kdyby jim svého souputníka vydal? Nebyl si tím jistý, navíc na něho použil velmi vzácnou substanci a připravil by se tak o jeho potenciální užitečnost v budoucnu.

„Musím si před takovou cestou pořádně odpočinout, stále se cítím naprosto vyřízený,“ řekl.

„Samozřejmě.“

Odpověď zaslechl už se zavřenýma očima, chvíli uvažoval, zda se v ní neskrývá sarkasmus, pak se ale soustředil na vnitřní smysl pro moc.

Jemný pach kouře ho najednou dusil a světlo plamenů bolestivě bodalo i skrz zavřená víčka. Postupně smyslové vjemy ustoupily do pozadí a jako zlatá žíla, bonanza hledačů zlata, před ním vystoupila hlavní linie moci prostupující středem sálu a mizející v dalším. Hlavní řečiště moci pro celý systém pevnosti, napadlo ho. Určitě bude čerpat z některého ze zřídel, která tušil dole. Probíral se pro běžné lidi nepostřehnutelnými strukturami prostupujícím okolním prostorem, postupoval od hlavních linií ke slabším a postupně až k těm sotva postřehnutelným, až konečně spatřil známou strukturu Dwicherova obláčku formující se okolo mozku hubeného zabijáka. Tady se musel soustředit až na samotnou mez svých schopností, aby ji byl schopen registrovat v potřebném rozlišení. Od jeho předchozího zásahu se dál proměňovala, prozrazovalo to jemné chvění konečků mikroskopických linií hledajících své protějšky, aby se s nimi spojily a završily tak počáteční část kouzla. Věděl, že potom musí svou vůlí iniciovat další transformaci. Zatím přesně netušil, kdy a jak. Doufal jen, že mu instinkt a informace nashromážděné během let předchozího teoretického studia napoví tak jako několikrát předtím. Zatím se celý proces snažil jen opatrně urychlovat.

Čím víc se však Janick snažil, tím měl silnější pocit, že něco jeho úsilí vzdoruje. Jako by proti kouzlu působila jiná síla pokoušející se o jeho anulování. Byla velmi slabá a v celkové sumaci neměla naději, stejně ale evoluci struktury brzdila. Nechápal, odkud se bere. Z knih věděl, že kouzlo postupuje tím pomaleji, čím je člověk starší a zkušenější. Tohle se mu však zdálo zvláštní. Nakonec se ale ujistil, že přes veškeré potíže změna probíhá podle jeho záměru, a otevřel oči, aby se vrátil do skutečného světa.

Oheň už jen plápolal a hubený zabiják klímal s nedodělanou pochodní na zemi před sebou. Jeho únava byla možná sekundárním projevem magické otravy. Janick málem hlasitě zajásal. Podobný pocit ještě nikdy nepoznal – pocit vítěze, triumfátora? Muže, na kterého čeká celý svět? – samozřejmě obrazně a s jistou dávkou opatrnosti. Přinutil se zachovat stávající ustaraný výraz. Musí být opatrný, přikazoval sám sobě, musí se nejprve přesvědčit, že nad svým společníkem opravdu získává moc, a až potom se může oddat pocitu z úspěchu. Hypnóza už na hubeného zabijáka zafungovala, pokud ji zkusí podruhé, nebude tím příliš riskovat, rozhodl se pro další opatrný postup. Srdce mu přesto náhle bilo mnohem rychleji, než odpovídalo klidnému sezení.

„Podejte – podej mi vodu,“ řekl klidně.

Hubený zabiják se probral ze svého klímání, trochu zmateně se rozhlédl a pak mu z hromady jejich zásob podal poslušně polní láhev s vodou. Janick se napil, ještě jednou. Dosud musel šetřit, aby jim voda vydržela co nejdéle, a rty měl okoralé.

„Napiju se ještě, bude nám to stačit i tak,“ pronesl důrazně a dopřál si několik dalších doušků.

Jeho společník jen souhlasně přikývl.

Janick se spokojeně opřel o stěnu, předchozí napětí z něj spadlo. Teď jen nesmí tlačit na pilu přespříliš. Postupně bude vštěpovat svou autoritu a přitom iniciovat změny struktury tak, aby odpovídala jednotlivým diagramům, jak si je pamatoval.

„Půjdeme, je zbytečné tady sedět,“ ozval se najednou hubený zabiják.

Janick sebou trhl, ale pak se uklidnil. Za prvé kouzlo se ještě stále nerozvinulo do plného účinku a za druhé nechtěl nemyslícího poskoka, jakých měl Wicker plnou vesnici, ale sluhu – otroka, který vyplní každý jeho příkaz, a uplatní přitom všechny své nemalé schopnosti.

„Ne, ještě si chvíli odpočineme,“ prohlásil rázně.

Nezazněl žádný protest.

Celý den, alespoň podle ohlasů aktivity doléhajících k nim z volně přístupných skladišť, pozoroval vývoj kouzla. S každým opakováním mu to šlo lépe a vnímal víc detailů. Pak, když prováděl vlastní katalogizaci zásob, které ukořistili – hlavně z toho důvodu, aby se ujistil, že mu hubený zabiják nic nezamlčel, zjistil, že v jedné z polních lahví není voda, ale pálenka, a navíc že mají o něco víc vody, než mu bylo řečeno. Chvíli váhal, ale pak si řekl, že koneckonců nemají kam spěchat a o tom, co se bude dít, rozhoduje jen on sám.

Přikázal, aby mu hubený zabiják rozdělal oheň, a pak se pohodlně uvelebil na svém místě. V životě nebyl spokojenější. Popíjel, pozoroval společníka, mlčenlivčjšího než obvykle. Postupně ho začínal považovat za sluhu. S klidem, o němž netušil, kde se v něm bere, naslouchal nervózním, ozvěnou ztlumeným rozhovorům vojáků. On nervózní nebyl a zítra, zítra prostě odtud odejde. Špinavou práci za něj udělá loutka sedící u ohně naproti.

„Víš, jak to funguje?“ zeptal se.

„Co jak funguje?“ dostal odpověď, která mu vykouzlila spokojený úsměv.

Ten muž byl dříve tak aktivní, až se zdálo, že pouhá jeho přítomnost ovlivňuje události nečekaným směrem. A pokud se něco nedělo podle jeho záměrů, dokázal vždy nějakým záhadným způsobem pozměnit situaci ve svůj prospěch. A teď – měnil se na pasivní osobu pouze reagující na podněty zvenčí, ale ponechávající si přirozenou inteligenci.

„To kouzlo a otrava současně,“ rozpovídal se spokojeně Janick. „Zatím úplně nerozumím, jak to přesně funguje, ale věřím, že jednou tomu přijdu na kloub. Zajímá tě to?“

„Vždy jsem se o takové věci zajímal, proto jsem tady,“ dostal pravdivou odpověď.

Oheň ustáleně plápolal a směr, kterým se ubíral kouř, svědčil o tom, že zde existuje stálý, i když velmi slabý tah. To postačovalo, aby se v rozlehlých prostorách vyměňoval starý vzduch za čerstvý a oni se neudusili.

Janick si dopřál velký lok, alkohol příjemně hřál v žaludku.

„To kouzlo je samo o sobě velmi jemné, téměř ohleduplné,“ začal spokojeně Janick, „a způsobilo by maximálně bolení hlavy – možná lehkou amnézii. Právě ve spojení s látkou, na kterou je navázáno, spočívá genialita toho, kdo to vymyslel.“

„Zakryjte ten otvor pořádně, prší sem!“ přerušil ho ostrý výkřik, který nedokázala rozmazat ani ozvěna. Současně až k nim zaznělo hlasité pleskání velkých dešťových kapek vzápětí vystřídané chřestěním ledu. Plamen spořivého ohně se zatřepetal, až to vypadalo, že zhasne, ale potom se napřímil a začal hořet ustáleně.

„Dejte tu stříšku výš, udusíme se tu!“

Voda a kroupy teď bušily na nataženou kůži nebo plátno, zvuk se podzemními prostorami rozléhal, jako by se ocitli uprostřed ohromného bubnu. Janickovi to nevadilo, on se skrýval v suchu a relativním pohodlí, jeho pronásledovatelé na tom byli mnohem hůř.

„Je to proces vtišťování kombinovaný s výmazem paměti,“ vrátil se k výkladu. „Pokud bych kouzlo neřídil, skončil bys jako vesničani v Červenkavě. Ty první musel Wicker nechat zabít, protože je předávkoval a na konci toho nezvládli víc než tříleté děcko. Pak se naučil s Dwicherovým preparátem pracovat lépe, i když samozřejmě bez použití magie – tedy, vsadil bych si na to. Nakonec lidem po otravě zůstávalo tolik inteligence, aby dokázali plnit jednoduché rozkazy. Ale já jsem lepší než Wicker i všichni ostatní dohromady. Uvědomuješ si to?“ Janick při otázce upřel na hubeného zabijáka soustředěný pohled.

„Uvědomuji si to, všechno na to ukazuje.“

Souhlas mu vykouzlil na tváři úsměv.

„Takže kouzlo navázané na jed bude z tvého mozku dočasně sloupávat jednu paměťovou vrstvu za druhou a já na tebe přitom budu mluvit. Ten pocit ztráty paměti a vlastního já, které je postupně uspáváno, je prý příšerný a člověk udělá všechno, aby mu nějaká identita zbyla. Vytvoříš si ji z toho, co ti řeknu. Až se tak stane, kouzlo sloupané vrstvy zase vrátí, jenomže tentokrát už na pozměněné jádro tvého já. Budeš můj.“

Janick se odmlčel a znovu se spokojeně napil.

„Slabší lidé se prý zblázní. Nemyslím si, že by se to přihodilo právě tobě.“

„To asi ne,“ odpověděl hubený zabiják po chvíli. „Nepovažuji se za slabého člověka.“

„Přilož na oheň, zdá se mi, že se ochladilo. A podívej se, co se děje v chodbách,“ přikázal Janick.

Jeho nový sluha přidal do plamenů dvě nohy od velké skříně a zvedl se, aby provedl kontrolu. Když nahlížel do levého tunelu vedoucího do vojáky zabraných prostor, jen těsně ho minul šíp. Přesto bez odmlouvání zkontroloval i další dvě chodby.

Janick spokojeně přikývl. Hypnózou bylo prakticky nemožné kohokoliv donutit, aby vědomě riskoval život. Jeho však díky rafinovanému uskoku hubený zabiják poslouchal na slovo bez ohledu na okolnosti.

Zatřásl polní láhví, podle šplouchání měl ještě stále co pít.

„Není to úžasné, geniální?“ rozplýval se nad svým úspěchem. „Můj hlas tě povede procesem ztrácení vlastního já, co ti sdělím, se stane základem nové osobnosti. Vyvedu tě z temnot, kde zapomeneš na to, co a kdo jsi, změním tě, vyvedu na povrch a stanu se tvým pánem. Dobrovolně a nadšeně mi budeš sloužit až do své smrti.“

Fakt, že ani teď zabiják neprotestoval, naplnil Janicka štěstím z vítězství. Podařilo se.

Soustředil se na linie moci, Dwicherův obláček se postupně změnil v krystalicky vyhlížející mnohostěn. Na spoustě míst zůstávala vlákna moci chaoticky zamotaná, jako by jim v transformaci něco bránilo. Janick, aniž by uvažoval, změně napomohl – postupný diagram číslo dvě byl na světě. Bylo to sice pracné, ale zvládl to.

„A jak jsem se toho bál,“ zabručel si sám pro sebe.

Tohle bylo lepší než dobré jídlo a pití, lepší, než když mu cinkalo v kapse zlato. Tohle byla moc a on jí přicházel na chuť.

„Chceš se na něco zeptat? Můžeš,“ povolil hubenému zabijákovi blahosklonně.

„Jak jsi mě otrávil?“

„Otrávil jsem vodu v ukořistěné polní láhvi. Té, co už jsme ji vypili.“

„Takže jsi musel mít antidotum,“ zkonstatoval jeho společník.

Janick předvedl druhou zabroušenou křišťálovou ampuli. Dwicherův preparát byl velmi těkavá kapalina. Podle knih se každý, kdo s ním manipuloval, minimálně lehce přiotrávil, proto musel vždy použít protilátku.

Hubený zabiják přikývl.

„Myslel jsem si to. Na reliéfu je vyveden znak pro protijed vůči kouzlu. Jméno kouzla ale nedokážu přečíst.“

„Jak to, že vidíš v šeru na takovou dálku?“ nechápal Janick.

„Prohlédl jsem si ji, zatímco jsi spal. Bolela mě hlava a před očima se mi zobrazovaly vzpomínky bez toho, že bych se o to snažil. Napadlo mě, že jsi mě něčím otrávil. Tak napůl jsem to i čekal, ale netušil jsem, že to provedeš za pomoci protilátky. Běžné protijedy obvykle fungují jen za cenu drastických vedlejších účinků, které jsou ochotni podstoupit jen velmi tvrdí lidé. A to ty nejsi.“

Janickovi ztuhl úsměv na rtech, najednou pozoroval tvář muže před sebou s panickým strachem. Stíny vyplňovaly oční důlky, nos i všechny jizvy a rány. Nevypadal jako člověk, spíš morbidní chrlič vytesaný před dávnými věky z ošklivého tvrdého kamene.

„Trochu tam ještě zbylo,“ dodal hubený zabiják.

Janick pochopil, co způsobuje onen protitlak a zpomaluje vývoj struktury kouzla. A také to, že se nevyvíjí tak rychle a přesně, jak by měla.

„Nebude ti to stačit, muselo tam toho zbýt strašně málo!“ vyhrkl rychle.

„Asi ne,“ souhlasil hubený zabiják vážně. „Opravdu tam zůstalo jen pár kapek. Ampuli jsem vytřel látkou a tu jsem snědl. Možná mi to ale získá alespoň nějaký čas.“

Zvedl se.

„Půjdeme, spěchám.“

„Posaď se,“ zavelel Janick důrazně. „Posadíš se a budeš čekat.“

Muž místo toho, aby poslechl, přistoupil až k němu.

„Jen jsem předstíral, že na mě hypnóza funguje. Nejsi v ní tak dobrý, jak sis myslel. Nebo ji možná trochu přeceňuješ.“

Janick v panice sáhl po noži, ale závan vzduchu následovaný prudkou bolestí ho srazil na zem, nůž ani nestačil vytáhnout z pouzdra.

„Ty, ty jsi mi přerazil nos!“ zajíkl se a držel se za obličej. Pod prsty cítil rozdrcenou chrupavku a prosakující krev.

„Ano. Bolí to?“

Hubený zabiják se podíval na klouby levé ruky, Janick pochopil, že nedostal pěstí, ale srazila ho facka hřbetem ruky.

„Ano, sakra. Proč to děláš?“

„Protože chci, aby tě to bolelo. Aby ses hůř soustředil a nevymýšlel žádné hlouposti.“

Janick se v duchu proklel za předchozí nadřazenost a přílišné sebevědomí. Kdyby držel jazyk za zuby, nic z toho se nemohlo stát. Teď bude muset přečkat pár hodin, možná jeden nebo dva dny, nebyl si jistý, dokud kouzlo nezačne pořádně působit. Na hypnotické příkazy se již spoléhat nemohl.

„Beze mě se odsud nikdy nedostaneš! Tajné chodby budou označeny magií, zůstaneš tu navěky!“

Potřeboval čas, nesměl umřít teď, když měl všechno na dosah ruky! Touha po všem, co mohl získat, mu pomáhala potlačit strach.

„To máš bohužel pravdu,“ souhlasil zachmuřeně hubený zabiják, v dalším okamžiku přehodil Janickovi přes krk škrtící smyčku a lehce ji utáhl. Beze spěchu ho chytil za ruku a najednou Janick ležel na zádech, jeho agonický výkřik vzbudil v táboře nepřátel poplašený ohlas. Až zpětně si uvědomil, že mu hubený zabiják nasadil bleskovou páku na rameno. Hlavice kosti se jen na okamžik vzdálila z kloubního pouzdra a pak se se slyšitelným cvaknutím vrátila zpět, přesto to stačilo, aby ztratil vládu nad celým tělem. Udělalo se mu špatně, překulil se na čtyři a vyzvracel se na vlastní ruce.

„Za to tě jednou zabiju,“ chrčel s obsahem žaludku před sebou.

Pach pálenky se mísil s nakyslostí zvratků.

„Proč? Stanu se přece tvým poslušným nástrojem. Moudrý muž se o své nástroje dobře stará. Jdeme, nemám čas.“

Trhnutí za lano Janicka vymrštilo na nohy. Při pokusu o první krok zjistil, že má kotníky svázané k sobě a může jen cupitat.

Možná by se mu dokázal pomstít ještě teď, něco mu udělat, magicky mu ublížit, uvažoval. Bohužel žádné tak bleskově účinkující zaklínadlo neznal. Zatím, ujistil sám sebe. Další škubnutí provazem mu podrazilo nohy, při nekontrovaném pádu si narazil obě kolena.

„Nejsi tak dobrý, abych nepoznal, že se snažíš čarovat. Nezkoušej to. Ne dřív, než ti čarovat přikážu já. Příště zaplatíš víc. Vezmi pochodeň a jdeme.“

Janickovi nezbylo než poslechnout a se srdcem v hrdle kráčel tunelem vstříc zamknutým skladištím druhého řádu. Doufal, že ochrana jižnějšího z nich je opravdu poškozená věkem, jak už dříve usoudil. Hubený zabiják o tom byl přesvědčen, nebo se rozhodl, že stejně nemají jinou možnost, a při míjení linie zámků ani nezvolnil. Prošli spojovacím tunelem a stále žili.

„Teď musíme najít nouzovou únikovou chodbu,“ dostal další instrukci.

„Nebude se ti líbit, až se staneš mým otrokem. A bude to brzo. Už teď ti paměť vynechává,“ otočil se Janick pomstychtivě na svého přemožitele. Pouze dočasného, jak pevně doufal.

Hubený zabiják se s odpovědí nenamáhal, jen se rozhlížel po prázdné podzemní prostoře sporadicky ozářené jedinou pochodní.

„Tamhle je schodiště dolů,“ ukázal. „Zřejmě do skladiště třetího řádu. Půjdeme tudy?“

Janicka otázka překvapila. On byl opravdu odhodlaný vsadit vlastní život na jeho rozhodnutí.

Šouravými kroky, víc mu pouta nedovolila, se přesunul k sestupu do nižšího patra. Zvědavě nahlédl dolů a okamžitě se vyděšeně stáhl. V hlavě mu plápolal oheň a několik dlouhých chvil nevnímal nic než oslepující jas.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Tudy nemůžeme. Je tam moc, neskutečně koncentrovaná. Musí tam schovávat něco velmi důležitého!“ dodal, když se částečně vzpamatoval.

„Sklad třetího řádu, to se dalo čekat,“ pokrčil rameny hubený zabiják.

„Musíme se pokusit najít nouzový východ. Pokud se mi bude zdát, že nehledáš dostatečně intenzivně, víš, co tě čeká.“ V jeho ruce se zaleskl nůž.

Janick to nevěděl, ale raději se ptát nechtěl. Představ měl spoustu. V těsném doprovodu obešel všechny stěny a pak byl donucen propátrat každý metr čtvereční podlahy. Neobjevili však vůbec nic. Vůbec nic hmatatelného, on sám při průzkumu našel magickou, pomalu se rozpadající strukturu oživovanou posledními zbytky moci. I po stoletích stále vyznačovala vstup do únikové chodby. Dal si velký pozor, aby nijak nedal najevo, co všechno vidí. Sám by se nejraději posadil, ale hubeného zabijáka první neúspěch neodradil a hned se pustil do dalšího kola hledání, Janick ho vzhledem k lanu musel následovat.

Byl houževnatý, vytrvalý, ale jen obyčejný člověk. Bez schopnosti manipulovat mocí neměl šanci dostat se ven. Janicka ta analýza uklidnila a bez odporu ho následoval v opakovaném průzkumu.

„Tady něco je,“ zastavil se jeho věznitel kousek před maskovanou chodbou a začal podlahu obezřetně proklepávat rukojetí nože. Postupoval systematicky místo vedle místa a blížil se ke skrytému průchodu. Pak jediné ťuknutí zaznělo dutě a Janick sebou proti své vůli trhl. Jak na to sakra mohl přijít, nechápal Janick, ale dál se snažil tvářit netečně. Klepání rozléhající se tunelem vyvolalo pozornost vojáků, doléhal k nim hluk vzrušených debat hlídek u zámků v tunelech.

„Tady to je,“ zamumlal hubený zabiják nakonec spokojeně a začal nožem čistit zanesenou spáru. „Vzhledem k tomu, že jde o únikovou cestu, neměla by být ničím zabezpečena.“

Sehnul se až k zemi, Janick slyšel tiché skřípění kamínků poddávajících se tvrdé čepeli. Neměl by se ho teď pokusit zabít? napadlo ho při pohledu na ohnutá záda. Ten nápad mu bůhvíproč nahnal strach. Byla by to hloupost, zamítl ho. Jen by tak zničil svého budoucího otroka.

„A je to.“ Hubený zabiják se otočil, podíval na Janicka, jako by nějakým způsobem dokázal číst myšlenky, ale neřekl nic.

Nožem zatlačil do spáry, zajišťovací mechanismus cvakl, pak zatlačil dlaněmi do okraje vyznačeného čtverce. Musel napřít veškerou sílu, než se vchod poddal – s hlasitým protestováním kamene drhnoucího o kov se vytočil na centrálním čepu a odhalil pohled do úzké temné chodby.

„Žádná magie, poctivá kamenická práce,“ pochválil hubený zabiják, ale Janick najednou věděl, že to není pravda.

Bylo to, jako by otočení dveří současně otevřelo stavidla, napojilo staré dřímající struktury na skrytý rezervoár moci. Podvědomě ustoupil vzad, kam až mu lano dovolilo.

„Jsou tam kouzla, číhají. Určitě je to nebezpečné,“ prozradil s neskrývaným strachem.

Pak se pocit, že stojí proti lesu obnažených čepelí mířících na jeho srdce, vytratil a zíral jen do staré chodby polykající světlo.

„Podíváme se dovnitř,“ vyslovil hubený zabiják a splnil tak Janickovu nejhorší představu. „Jděte.“

Janick neochotně poslechl, pod nohama mu zaskřípěl letitý prach. Stovky let starý prach, upřesnil v myšlenkách. Pochodeň ozařovala hrbolaté stěny vyražené ve vápenci. S povrchovou úpravou si nikdo nedělal starosti. Kde dávní kopáči narazili na oblasti odolnější horniny, chodba uhnula nebo ztrácela v profilu. V jednom místě se zabiják zastavil a s pochodní zvednutou do výšky zkoumal klenbu – zvlášť se soustředil na puklinu ve skále.

„Je suchá, odhaduji, že jsme stále ještě nad úrovní hladiny.“

Janick se při představě, že by je chodba mohla zavést pod vodu, otřásl. Svažuje se? Ne, ano, mírně – nebyl si jistý.

„Jdeme dál,“ zazněl po chvíli příkaz, kterého se obával.

Po patnácti krocích se v temnotě zalesklo něco bílého. Janick pookřál nadějí, že už dorazili k východu. Pár dalších metrů přineslo zklamání, nešlo o denní světlo, jen o něco světlého na podlaze. Jak se blížili, ze tmy stahující se před pochodní vystupoval celý koberec velkých kulatých, nebo naopak nezvykle podlouhlých nebo podivně pokroucených bílých kamenů. Některé byly navršené do hromádek trochu připomínajících… Janick ztuhl. Nebyly to kameny, ale lidské pozůstatky, celé kostry nebo jejich části.

Hubený zabiják do něj zezadu potlačil.

„Jdeme dál, chci si ty kosti pořádně prohlédnout.“

Janick poslechl, i když nejraději by se obrátil a utíkal pryč. Dobrovolně by sem nevlezl ani za nic.

„Posviťte sem, ať lépe vidím,“ dostal další příkaz.

Hubený zabiják se kolem něj protáhl a začal se pozorně probírat kostmi.

„Žádné zvíře se sem nikdy nedostalo, kosti tu leží, jak zde těla padla. Tkáně zetlely, nedošlo k mumifikaci. Vzhledem k tomu, jaké je tu sucho, zvláštní. Možná za to může to, co je zabilo,“ komentoval muž své zjištění.

Sáhl do hromady kostí, jeden z hrudních košů zachvění nevydržel a s tichým zachrastěním se rozpadl na dvě hromádky úhledně rozmístěné podél páteře.

„Dívejte,“ hubený zabiják ukázal na sloupec obratlů. „Má kosti spojené nějakou kovovou síťovinou!“

Zvedl zbytek páteře, ve světle plamenů se zaleskla kovová vlákna záhadným způsobem vpletená do strukturyí.

Janick to také považoval za extrémně zajímavé, ale boj se strachem, obavami ze stísněného prostoru a stoupající hladiny vody, která je mohla zaplavit, ho příliš vyčerpával.

„I v žebrech mají kov,“ komentoval svůj další průzkum hubený zabiják. „Řekl bych, že tyhle lidi,“ ukázal na kosti kolem sebe, „bylo velmi těžké zabít. Ale zjevně to bylo možné.“

Dál se bezostyšně prohraboval lidskými pozůstatky. Po chvíli z hromady kostí vytáhl meč. Janick se ve zbraních nevyznal, ale i jemu připadal zvláštní. Krátký a zbytečně mohutný podobně jako bronzové zbraně, které se někdy objevovaly v říčních naplaveninách nebo na polích při hluboké orbě.

„Není to ocel a na šerm se moc nehodí,“ pronesl zamyšleně hubený zabiják, když meč potěžkával a zkoušel jeho vyváženost.

Pak se najednou otevřely dveře do jiného světa, ostří čepele se zahalilo mocí připravenou ničit.

„Zahoďte to!“ vykřikl Janick.

Hubený zabiják ho naštěstí okamžitě poslechl.

Mladý čaroděj se zatajeným dechem pozoroval, jak se struktury kouzel ukryté v materiálu opět zavinují do sebe, pohasínají a mizí. Najednou už je nedokázal najít, i když věděl, že tam někde existují.

„Zabilo by nás to. Ten meč – asi s ním může zacházet jen někdo,“ zkonstatoval nakonec.

To, čeho se právě stal svědkem, ho šokovalo, dosud si nedokázal představit, že magie může mít tak ničivý a bleskově aktivovaný potenciál. Po staletích…

Hubený zabiják neoponoval, jen přikývl.

„Vypadá to, že byli opravdu dobře vybaveni, a stejně jim to nepomohlo. Muselo jít o víc než obyčejnou potyčku. Jdeme dál. Třeba zjistíme, co je zabilo,“ zavelel k dalšímu průzkumu.

Janick nechápal, odkud zabiják bere víru, že to nezabije i je samotné. Možná věděl víc, než přiznával, nebo mu to bylo jedno – vzhledem k tomu, že byl otráven. Tahle možnost se Janickovi nezamlouvala.

Průzkumem mrtvých ztratili příliš mnoho času, pochodeň pomalu dohořívala. Přešli přes koberec kostí a po několika dalších desítkách kroků došli k něčemu, co zpočátku vypadalo jako konec chodby, pak se ale ukázalo, že to jsou další otáčivé dveře, tentokrát opět se zámkem v podobě stylizované lebky. A s klíčem zasunutým do reliéfu. Hubený zabiják si magický zámek podrobně prohlédl a pak dveře otevřel. Janick jen zatajil dech, ale nic neočekávaného se nestalo. Tentokrát nešlo o mechanickou záležitost, dveře se otáčely na neviditelném čepu bez jakéhokoliv odporu nebo zvuku, jejich druhá strana byla zrcadlově hladká.

„Vsadím se, že jdou otevřít jen zevnitř,“ poznamenal hubený zabiják. „Jednosměrná úniková cesta. Vrátíme se, připravíme a zkusíme štěstí podruhé, až bude venku světlo. Takhle bychom východ na povrch mohli snadno přehlédnout.“

Janickovi bylo jasné, že mu společník neprozradil všechny své úvahy, ale pro tuto chvíli se mu jeho plán zamlouval. Získával čas a ten hrál v jeho prospěch. Už viděli záři ohně, který ve skladišti zanechali, když se hubený zabiják zastavil, pustil pochodeň a oběma rukama se chytil za hlavu. Janick sledoval, jak svírá čelisti, aby se vyrovnal s návalem bolesti. Další fáze začala, zajásal v duchu a soustředil se. Obavy a strach mu ztěžovaly koncentraci, ale nakonec znovu spatřil rozvíjející se Dwicherovu strukturu. Měnila se směrem k fázi tři a definitivně začala prorůstat mozkem. Teď musel opatrně neutralizovat slabé působení antidota a doladit správný tvar. Proces ztráty paměti a následně i identity definitivně začal.

„Půjdeme do sálu, budeme tam mít větší pohodlí než tady,“ navrhl Janick opatrně.

Hubený zabiják přikývl a stále s hlavou v dlaních se klopýtavě vydal dál.

U ohně se zhroutil, svinul do klubíčka a zůstal tak ležet. Janick nevěděl, zda bolest je průvodním příznakem účinku kouzla, nebo je něco špatně. Soustředil se proto na opravy struktury kouzla a dál nechal věcem volný průběh. Nic jiného mu ani nezbývalo.

Když skončil a vrátil se ze světa moci do reality, zjistil, že hubený zabiják už normálně sedí a tiše, sám pro sebe, drmolí nějakou litanii. I když se snažil odposlechnout, co přesně recituje, nedokázal mu porozumět. Myslel si snad, že ho nějaké říkadlo uchrání před magií? To asi ne, na to byl příliš vzdělaný. Nebo se chytal stébla jako všichni tonoucí? Janicka nic jiného nenapadlo. Po předchozím plahočení se v hlubinách, vypité a vyzvracené pálence a výprasku, který dostal, se mu začaly klížit oči. Potřeboval si odpočinout, bůhvíco přinesou následující hodiny a dny, přiznal si. A čas hraje pro něj, není kam spěchat.

Probudil se a zjistil, že se dívá na hubeného zabijáka, který si právě nahazuje na záda skromnou tornu. Poslední dvě připravené pochodně ležely vedle dohořívajícího ohně, voda i zbytek jejich skromného vybavení zmizely. Janick se zaměřil na jeho tvář. Žádné stopy po působení Dwicherova preparátu v ní nenašel, snad jen hlubší vrásky a víc zapadlé oči. Možná na denním světle – najednou mu tma začala lézt na nervy. Tma, pořád tma, dozvuky ozvěny, vzduch kouřem škrábající v plicích, mihotání ohňů. Dostane se vůbec ještě na povrch? Uvidí nebe? Měl chuť křičet, ale to by mu asi nepomohlo. Určitě ne. Pokud to překoná, pokud odsud vyvázne, dosáhne všeho, po čem touží. Byla to jen zkouška, nic víc.

„Co se chystáte udělat?“ zeptal se raději.

Už hubenému zabijákovi nehodlal nic přikazovat, ne dřív, než si bude zcela jistý, že kouzlo funguje.

„Utíkat,“ dostal stručnou odpověď. „A ty se mnou. Potřebuji tě pro případ, že cestou narazíme na nějakou další magickou závoru.“

„A proč utíkat?“ nechápal stále Janick.

Že by jed nefungoval, jak má, a hubený zabiják začal přicházet o rozum?

„Protože jsem odemkl vstupy do skladišť prvního řádu. Až to zjistí, vydají se za námi.“

„Cože!“ zajíkl se Janick, ve stejném okamžiku to kovově zarachotilo.

„To jsou mé nástrahy, ve tmě je skoro nemožné je objevit. Už jdou na návštěvu. Vyrážíme!“

Jediným trhnutím zvedl Janicka na nohy a nasměroval ho k únikové chodbě.

„Utíkejme!“

Víc než rozkaz ho popohnala herda do zad. Hubený zabiják ho nutil ke spěchu a držel se těsně za ním.

„Tam jsou!“ zaslechl někoho křičet, když se před vstupem do stísněné chodby instinktivně sklonil.

„Teď chvíli stůjte, mám ještě jeden šíp,“ zastavil ho rozkaz.

Ohlédl se a spatřil hubeného zabijáka, jak s pochodní mezi zuby zakládá šíp a natahuje luk.

„Pozor! Střílí!“ zaznělo varování, dva z nejrychlejších pronásledovatelů šli skluzem k zemi.

Ten, který je varoval, si ke své smůle vlastní výstrahu nevzal k srdci a zůstal stát. Tětiva zadrnčela, najednou se válel na zemi a držel se za prostřelené stehno.

„Nikdy se nenaučím střílet, mířil jsem na hlavu,“ ocenil se hubený zabiják a Janick nedokázal odhadnout, zda to není nějaký druh zvráceného humoru, který si dopřává chvíli před smrtí.

„Jdeme!“ pobídl Janicka.

Dva muži už se zvedli a běželi v hlubokém předklonu, z velkých tunelů spojujících jednotlivá skladiště právě vybíhali další pronásledovatelé, pomalejší, kryjící se kruhovými štíty.

Tady jim budou k ničemu, napadlo Janicka, zatímco klopýtal vpřed.

„Stůjte, do prdele, stůjte, chlapi, nikam nám neutečou!“ řval někdo.

„Jsou naštvaní, zabil jsem jednoho z nich. Bude dobré, když si pospíšíte,“ dostalo se Janickovi doporučení. Raději se rozběhl. Tohle byl zlý sen, zlý sen, hubený zabiják se zbláznil, tím si byl jistý. Při průchodu zúženou částí chodby si čaroděj rozsekl čelo o vyklenutou zeď a pak bolestivě upadl na kolena. Za zády slyšel supící muže se zbraněmi, kolem krku ho dřela škrtící smyčka, krev mu stékala do očí.

„Pospěšte si, už tam skoro jsme.“

„Kde! Sakra!“ křičel Janick a potácel se dál.

Tma, proč tu sakra je taková zatracená tma, nadával. Pod nohama mu praskaly staré kosti.

„U dveří,“ uslyšel a trhnutí lana mu napovědělo, že má zastavit.

Otočil se, spatřil změť blížících se stínů, v očích ho najednou zaštípal kouř z pochodní, ocel zbrojí drhnoucí o kámen s sebou nesla naléhavost blížícího se krveprolití. Kolik vojáků je pronásledovalo? Deset? Zemřou tady hluboko v podzemí v úzké chodbě, z níž nebylo úniku.

Zemřít v podzemí, bez slunce. Najednou byl ještě vyděšenější, víc než považoval kdy za možné.

„Zavírám dveře, ustupte,“ přikázal mu hubený zabiják.

To je nezadrží, vždyť je tam deset chlapů, přetlačí nás! chtěl vykřiknout a běžet dál, ale lano kolem krku mu to nedovolilo. Pak pečlivě opracovaná kamenná deska zapadla do svého lože, Janick se otřásl, na zátylku, předloktích, na celém těle mu naskočila husí kůže, měl pocit, že mu doslova a do písmene vstávají i vlasy na hlavě. Prosté zavření dveří uvedlo do pohybu síly, jejichž velikost se vymykala lidskému chápání. Na původně hladkém kameni se postupně objevoval stylizovaný obraz lebkového zámku.

„A teď to jde otevřít zase jen z téhle strany,“ zkonstatoval spokojeně hubený zabiják a schoval do kapsy reliéfový klíč.

Janick se stále nedokázal vyrovnat s tak vysokou koncentrací moci v těsné blízkosti a celý se třásl. Byl si jistý, že se něco musí stát. Moc čekala na své uvolnění jako vysoká přílivová vlna valící se na pobřeží. Někdo zabušil na dveře a pak to přišlo, Janick vykřikl, jak ho zasáhl odraz kouzla vržený strukturami rozmístěnými okolo skladiště.

„Jsou mrtví, všichni v té chodbě jsou mrtví,“ zkonstatoval tiše, když se mu vrátila schopnost řeči.

„Také bych řekl,“ souhlasil hubený zabiják a Janick v jeho přitakání nenalezl sebemenší stopu triumfu. „Rád bych se podíval, co je vlastně zabilo, ale myslím, že je to zbytečné riziko. Navíc asi nemám moc času, že, pane čaroději,“ obrátil se na Janicka a ten se přikrčil.

Mohl ho zabít, ten vysoký hubený muž ho mohl zabít tak snadno, jako jiný luskne prsty.

„Jdeme.“

Ve jménu císaře

Bamegi si promnul prsty a pak zacvičil kompletní sérii izometrických cviků sloužících k prohřátí a protažení svalů. Už nějakou dobu pozoroval starou budovu. Kdysi ji postavil platnéřský cech, který později vzhledem ke změnám ve zbrojířské výrobě ztratil ve městě postavení a zbavil se jí. To se stalo před deseti lety. Za tu dobu původně honosný dům s velkým pozemkem obehnaným vysokou zdí střídal majitele a chátral. Před pár týdny ho ale koupil neznámý kupec, dal opravit zeď, bránu a usídlil se v něm. Bamegiho k místu nasměrovalo několik důrazně položených dotazů a také dokonale provedený asasinský přepad, kterým eliminovali vojenskou jednotku, jejímž úkolem bylo dopravovat chycené lidi právě sem. Získané informace tvořily ponurou a krvavou mozaiku, která se zdála neuvěřitelná, spíš příběh z legend než skutečnost. Ale Bamegi byl zvyklý věřit vlastnímu úsudku a nic si nenalhával. Skutečnost byla až příliš často horší než staré příběhy.

Doufal, že touhle akcí jeho stále špinavější práce pro Varatchiho skončí a bude se moci vrátit domů. Už tak toho o intrikách svého zaměstnavatele věděl až příliš mnoho.

Bránu hlídali dva muži. Dostat se přes ně nebyl velký problém, ale jejich cíl, pro který je Varatchi poslal, se skrýval v budově. Podařilo se jim sice získat staré plány z dob stavby, ale nic novějšího. Mohla být desetkrát přestavěná. Navíc nevěděli, kolik lidí hlídá ve velké rozlehlé zahradě. Bohužel neměli čas na několikadenní sledování, které by si tak důležitá operace zasluhovala.

Bamegi naposledy přehlédl okolí a třikrát zahoukal, dokonale napodobuje hlas sovice krahujové. Tenhle pták žil v okolí města a často zabrousil i do zahrad, kde mu myši poskytovaly dostatek kořisti. Dostalo se mu tiché odpovědi – Darnet s Varnetem byli připraveni k akci. Pokud byla při práci nutná těsná koordinace ve tmě, nebylo nad dvojčata. Bamegi zaslechl jen zašustění, pak se přes vysokou zeď přehoupl tmavý stín, téměř to vypadalo, že ninja dokáže létat – tak dokonale používal šplhací háky. Hlasitější zapraskání štěrku pod nohama, zachroptění, ale to už bylo na hranici slyšitelnosti, Bamegiho mohla klidně ošálit jeho představivost.

Dál trpělivě čekal, zahrada i dům zůstávaly utopené v temnotě a tichu. Sovice znovu zahoukala. Prostor byl čistý.

Bamegi se dal do pohybu, svižně, ale bez přehnaného spěchu. Nelezl přes zeď, ale přes bránu, která se pod jeho jistými pohyby ani nezachvěla. Na druhé straně lehce doskočil do šedivé plochy sypaného chodníku. Okamžitě ucítil smrt, teprve pak zaregistroval dvě nehybná těla odtažená stranou. Dvojčata použila čepel, ve vzduchu cítil krev.

Z temnoty mezi stromy se vynořil Gaspru, Bamegi ho poznal jen podle způsobu pohybu, světla bylo příliš málo na to, aby rozeznal detaily. Pomalu se k němu přiblížil, stiskl mu rameno na znamení, že akce pokračuje podle původního plánu. On s Kuzbosem měli vniknout do budovy přes střechu, Gaspru se měl postarat o moment překvapení u hlavních dveří. Dvojčata jistila zahradu.

Už několik hodin nepršelo, ale tráva byla stále mokrá a z listů stromů se každou chvíli sesypala celá plejáda velkých těžkých kapek. S minimem světla pronikajícího do zahrady ze spoře osvětlené ulice byl pohyb přerostlou travou a plevelnými keři obtížný, Bamegi se víc spoléhal na hmat než na zrak. Konečně spatřil obdélníky světla – záři pronikající špatně utěsněnými okenicemi. To mu pomohlo v orientaci, bez větších problémů pak dorazil až ke zdi nahozené hrubou, při doteku loupající se omítkou.

Opatrně obcházel dům, aby se dostal do zadní části, kde byl hospodářský přístavek umožňující snadnější přístup do druhého patra. Než dorazil na místo, v noci neviditelné mraky se na chvíli protrhaly a umožnily měsíci, aby tmu zředil stříbrnou září. Bamegi v šeru spatřil trámové břevno vyčnívající ze zdi nějakých sedm metrů nad hlavou. A kousek nad ním bylo okénko umožňující vstup do půdních prostor. Nacvičeným pohybem nechal sklouznout smyčku s lanem z levého ramena, rozvázal tkanici, kterou bylo stažené, a odmotal dostatečný počet smyček, aby měla kotva prostor k letu. Okamžik vyměřoval vzdálenost, pak poodstoupil o dva kroky vzad. To už tvář měsíce zahalil jemný, ale rychle zesilující závoj. Bamegi nechal lano proklouznout mezi prsty, roztočil kotvu a vrhl ji šikmo vzhůru. Slyšel jen šustění odvíjejícího se lana, pak sotva slyšitelný zvuk, když se ostré hroty kotvy zasekly do dřeva. Lano nepustil, udržoval stálý zvyšující se tah. Po počátečním podklouznutí drželo pevně. To už měsíc nebyl opět vidět, Bamegi si najednou připadal oslepený. Přesto vyšplhal vzhůru, usadil se na trámu a opatrně za sebou lano vytáhl. Případná hlídka neměla šanci zjistit, že se tudy někdo dostal dovnitř.

Protáhnout se dovnitř už bylo snadné – o to snadnější, že zezdola škvírami v podlaze prosvítalo světlo. Bamegi se rychle zorientoval. Centrální část domu zabírala volná prostora vyplněná nosnou trámovou konstrukcí sahající až ke střeše. K obvodovým zdem byly přilepeny malé pokoje, jejich stropy kus pod ním tvořily jakési druhé podlaží a půdu současně. Netušil, proč bývalí platnéři potřebovali takové uspořádání svého sídla, ale teď se mu to hodilo.

Opatrně se přesunul po trámech nad místo, odkud dohlédl až dolů. Kuzbose spatřil ležet na jednom z hlavních nosných trámů prvního patra. Jen kousek od velkého ninji lezly dvě krysy nebo potkani, z dálky si Bamegi nebyl jistý. Popolezl ještě kousek, aby lépe viděl až dolů. Místnost, nebo spíš sál, zřejmě původně sloužila jako hodovní síň pro slavnostní příležitosti. Nový obyvatel nechal těžké dlouhé stoly bez ladu a skladu odsunout ke zdi a vytvořil si jen malý pracovní kout blízko krbu, ve kterém podle záře mihotající se na podlaze hořel oheň. K jednomu z podpěrných dřevěných sloupů byl přivázán člověk. Podle toho, jak bezvládně v okovech visel, tam musel být dlouho a měl za sebou hodně těžkých chvil. Bamegi se soustředil na člověka sedícího u stolu zády ke krbu. Identifikovat někoho při pohledu shora nebylo jednoduché.

Muž něco psal do knihy a příliš se mu nevedlo, i při pohledu z výšky byla stránka plná kaněk.

„Přiložte na oheň, do hajzlu, je tu zima,“ řekl, když se mu podařilo vyrobit další tmavou skvrnu. Ze zákrytu se vynořil chlap v kazajce s kovovými nárameníky a splnil příkaz, Bamegi slyšel, jak to v komínu ukrytém v někde v šeru hučí.

„A víno došlo. Měli byste nějaké sehnat.“

„Nejsme tví sluhové,“ dostalo se písmákovi strohé odpovědi.

„Utajení, zasrané utajení. Potřebuju na pokusy lepší podmínky, než je tohle,“ nadával muž, ale zvedl se a belhal se pryč, někam, kam Bamegi z výšky neviděl.

Začal proto opatrně sestupovat dolů, z trámu na trám, víc podobný kočce než člověku. Spouštěl se jen z konečků prstů, doskakoval tak lehce a opatrně, že nezpůsobil víc hluku než krysy prohánějící se okolo.

Dva a tři, ukázal mu prsty Kuzbos, když se také přemístil do nižší pozice vhodnější k pozorování. Stále se však nacházeli dobrých pět metrů vysoko, příliš na přímý útok shora. Teď už všechny viděl i Bamegi. Dva podsadité muže v nenápadných pohodlných šatech, meče u sebe neměli, jen dýky a nože u pasu a v pouzdrech na lýtku. U vstupních dveří do sálu u vlastního ohně seděli další tři. Bamegi si dal na čas a všechno si pečlivě prohlédl. Ti dva – pohybovali se jinak než obyčejní vojáci, sebevědoměji. Když jeden z nich vytáhl z pod stolu láhev a jedinou ranou nožem jí čistě odsekl hrdlo, věděl ninja, na čem je. Byli to horalé, žoldnéři, které císař s oblibou najímal do osobní gardy. Skvělí bojovníci beze zbraně i s ní, za své schopnosti si nechávali dobře zaplatit a sloužili zejména císaři. Jejich obratnost v zacházení se zvláštně tvarovanými noži na pohled připomínajícími mačety byla příslovečná. A krutost také.

Písmák se přikolébal s nákladem lahví a se supěním je rozestavěl na stůl. Měl dlouhé šedivé vlasy, neupravené strniště a chodil v hlubokém předklonu, takže do obličeje mu Bamegi pořádně neviděl. Nechtěl spustit celou akci, dokud si nebude úplně jistý. Podíval se na Kuzbose a setkal se s jeho pohledem. Posunkem ukázal na hrající si krysy kousek před ním. Velký ninja přikývl, tasil meč a pak jediným úsporným pohybem zvířata plochou čepele shodil dolů. S kvičením přistála na desce stolu, jedno si při pádu přerazilo páteř a táhlo za sebou zadní nohy, druhé vystřelilo pryč. Jen o mrknutí oka později se čepel zakousla do dřeva, krysí hlavička se skutálela na zem. Zvíře si ke své smůle vybralo únikovou cestu v blízkosti jednoho z mužů a ten ho horalským nožem dekapitoval.

„Mrchy!“ vzhlédl ke střeše písmák a zahrozil pěstí. „Měli byste s nima něco udělat, nebo nás sežerou zaživa! Už jste je nestříleli dobře tři dny.“

Bamegi se přikrčil. Viděl dost. Podle velkého nosu a blízko u sebe posazených očí měl před sebou opravdu Hadriána Blatvoviče, člověka, o němž Varatchi soudil, že by se mohl ve městě ukrývat. Teď jen aby se ti dva nerozhodli začít s krysami ihned, přál si. Asi by je překvapilo, co všechno by shora spadlo.

„Zítra, čaroději,“ ujistil jeden z mužů Blatvoviče. „Ale měl bys podniknout něco s tím svým chlapem, nebo ti do zítřka umře. Buď ho zabij, nebo mu dej napít.“

Blatvovič nesrozumitelně zaklel, přibelhal se k vězni a dopřál mu několik loků ze džbánu na stole.

„Zítra ho znovu vyzkouším, dnes už je pozdě,“ rozhodl se.

„Nebo jsi vychlemtal přespříliš vína,“ ušklíbl se jeden z dvojice.

„Jdu se vychcat,“ oznámil Blatvovič a zamířil do zadní části domu, kam nebylo vidět.

Muž, který zabil krysu, ho bez řečí následoval. Osobní strážci, odhadl Bamegi. A přestože ho pravděpodobně hlídali už dlouho, stále to dělali profesionálně. Rutina je ještě neobrousila. Při takovém nasazení to znamenalo, že někde budou vyspávat další dva. Pravděpodobně v pokojích okolo. V sále jsou ti, co mají službu, ostatní odpočívají, a tak pořád dokola. Někomu na Blatvovičově bezpečnosti opravdu záleželo.

Bamegi vycítil Kuzbosův upřený pohled a s přikývnutím ho opětoval. Akci neodvolá, půjdou do toho. Vrátil se ke scéně pod sebou. Začátek bude na Gasprovi, který měl zabezpečit entrée. Pak přijdou na řadu oni. A všechno musí proběhnout dostatečně rychle, jinak je čeká krvavý masakr.

Bamegi si připravil zhruba dvoumetrový kus lana, který v polovině přehodil přes trám, na obou koncích uvázal uzly, aby se za ně mohl pohodlně držet. Až skočí dolů, s jejich pomocí zmenší rychlost a bude tak díky provazu dopadat z menší výšky. Kuzbos se zařídil stejně. Pak jen oba čekali, nechali svá srdce bušit pomalým pravidelným rytmem a vpíjeli se do situace pod sebou. Víc naplánovat nemohli.

Tři okolo ohně se ukládali ke spánku, dva u Blatvoviče mu sekundovali v popíjení. Ale nepili dost na to, aby to na ně mělo nějaký vliv.

Poklidné ticho vyrušilo pádné zabušení na dveře. Nikdo sebou neškubl, nikdo se nelekl. Všichni byli ostřílení veteráni. Horalé se podívali jeden na druhého a pak na Blatvoviče, který se tvářil zvědavě. V rukou měli najednou meče, které Bamegi nemohl najít. Asi byly opřené o stůl. Vojáci se zvedli a se stejnoměrnými rozestupy se blížili ke dveřím. Jeden odsunul velkou závoru a pomalu otevíral.

Z temnoty se vevalila vlhkost a šumění deště, až o chvíli později se zhmotnila silueta žebráka krčícího se ve vodním přívalu.

„Pomozte mi, umírám,“ zaskřehotal muž a doplnil prosbu dávivým zakašláním.

Pak vkročil dovnitř. Jeden z vojáků mu zastoupil cestu a vztaženou rukou se mu snažil zabránit vejít dál. Nemocný žebrák se ho pokusil odstrčit a muž padl k zemi. Nebyl to skutečný úder, žebrákova ruka se nepohnula o víc než šířku dlaně, ale zvuk drcených kostí hrudního koše slyšeli všichni. Najednou se všechno dalo do pohybu, Bamegi skočil do prázdna s konci provazu pevně sevřenými v dlani, Gaspru se vyhnul ostří, které mu mělo probodnout hrudník, ve svém přísunu šel až do kolen, předloktím levé ruky zblokoval protivníkovu pravici s mečem a sám tvrdě udeřil vertikální pěstí, kinetickou energii těla i sílu svalů soustředil do jediného místa. Břišní svaly nevydržely, pěst pokračovala dál, do nitra těla.

Bamegi padal s mečem nad hlavou připraveným k jedinému rozhodujícímu seku. Horal stojící zády však jeho přítomnost vycítil, v poslední chvíli kryl překvapivý útok shora nouzovou septimou, Bamegi svůj sek stáhl, aby se pokusil bodnout, při dopadu však jen taktak uhnul bleskovému kruhovému machu z otočky. To už ale držel trojbřitý vrhací nůž a švihem předloktí ho mrštil proti nepříteli. Muž nůž reflexivně srazil a ztratil tím tempo nutné k navázání útoku, Bamegi zaútočil rovnou ze země a podařilo se mu sekem po předstíraném bodu poznamenat protivníka na hrudníku. Zbroj neměl a bílá košile se začala rychle barvit krví, ninja věděl, že muž je jeho. Zranění ho brzo zpomalí a oslabí. To už ale vrzaly dveře a ozývaly se poplašené výkřiky, dupot nohou na schodech, zvuk tasené oceli. Nevyšlo jim to, jak plánovali. Buď, anebo. Bamegi znovu zaútočil, tak aby donutil soupeře ustoupit stranou, vykoledoval si přitom sek přes rameno, který jeho kroužková zbroj vydržela. Díky tomu sám však postoupil až ke stolu, kde se zdržoval šokovaný Blatvovič. Jediným pohybem šedovlasého muže strhl před sebe. „Stůjte! Pracujeme pro císaře!“ zařval.

S Varatchim tuhle alternativu předem probírali. Měl za to, že ohánět se císařovým jménem bude lepší než jeho vlastním. Vojáci sbíhající ze schodů zaváhali a zastavili se. Bamegi zaregistroval, že Gaspru má posledního z trojice pod sebou na lopatkách a drží ho za ohryzek. Kuzbose nikde neviděl.

„Ale my tu nejsme jen proto, abychom toho parchanta chránili. Taky proto, abychom ho zabili, pokud by se k němu měl dostat někdo jiný,“ vysvětlil s úšklebkem horal, s nímž se před okamžikem Bamegi bil.

„Klidně ho zabij a ušetříš mi práci,“ vysmíval se ninjovi.

„A stojí ti za to kvůli tomu umřít?“ vmísil se do debaty Kuzbos.

Velký ninja svého muže zabil a teď stál kousek za horalem s připraveným mečem. K nepozorovanému přiblížení použil zákryt převrženého stolu.

„Stojí ti za to umřít kvůli chybám v rozkazech? Všichni pracujeme pro stejného člověka, pro císařství,“ navázal Bamegi a vytasil se svitkem opatřeným výraznou pečetí Její císařské Výsosti.

Horal si vyražený znak chvíli pečlivě prohlížel, potom pohlédl k otevřeným dveřím, kde se právě objevila ninjovská dvojčata, pak ke schodům, kde stáli jeho druhové vyburcovaní přepadením.

Síly byly vyrovnané, bylo jasné, že pokud se bude bojovat, zaplatí krvavou daň obě strany.

„Nevím, jestli je pravda, co mi tvrdíte, ale umřít kvůli podělaným rozkazům nebo nějaké zatracené politické hře nechci. Byla to prašivá služba. Mizím. Co vy?“ otočil se na své lidi, ale po očku pořád pozoroval Bamegiho.

Nikdo z jeho společníků mu neodpověděl, jen se otočili a vrátili do pokojů, Jak Bamegi odhadoval, aby si sbalili svých pět švestek.

„Zabili jste mi bratra,“ prohlásil horal a podíval se na Bamegiho a Kuzbose. „Jednou se uvidíme.“

Pak najednou Bamegi vycítil, že v domě je mnohem méně lidí, jeho soupeř mu věnoval ještě jeden pohled a bez dalších slov vyšel do tmy.

Když pak ninja transportoval strachem se chvějícího Blatvoviče k Varatchimu, uvažoval, co bude s vojáky, kteří neutekli a rozhodli se vrátit k jednotce. Měl pocit, že je nic dobrého nečeká. Věděli příliš mnoho. Stejně jako on.

Cesta k zapomnění

Janick se protáhl úzkým otvorem mezi kořeny lípy, které vylomily původní kamenné dveře, z posledních sil se dokázal dopotácet o kus dál a pak bezvládně padl do koberce mokrého listí. Cesta podzemím byla čirá agonie. Hned v prvním ohybu chodby za dveřmi narazili na stopy starých bojů. Horší než rozvaliny, které museli přelézat, a závaly, jimiž se prohrabávali, byly pokroucené a potrhané linie moci vyhnuté téměř až do reálného prostoru, kterým se musel vyhýbat. Některé v sobě obsahovaly jen stopy magie, jiné však v jejich blízkosti ožívaly, jako by stále čekaly na kořist, na nepovolané návštěvníky. Hubený zabiják nic z toho nevnímal a nemilosrdně poháněl Janicka vpřed, poskytoval mu jen minimum času na to, aby hrozby eliminoval. Mladý čaroděj sám vlastně ani netušil, jak to dokázal, fyzicky i psychicky vyčerpán spoléhal víc na intuici živenou předchozími lety studia než na logické úvahy. Pokud to přežije, bude si muset všechno, co v průběhu posledních hodin provedl, krok za krokem analyzovat, umiňoval si s obličejem zabořeným do tlejícího listí. Myšlenky na magii ho jako už mnohokrát uklidnily a dodaly mu sílu. Na zátylku cítil chladné kapky deště. Odpočine si, potřebuje nabrat síly a pak se uvidí, rozhodl se a zavřel oči.

Z mrákot ho probralo zasténání, otrava hubeného zabijáka postoupila do dalšího stadia, pochopil. Byl příliš vyčerpán na to, aby cítil nějaké uspokojení. Pak uslyšel tiché drmolení. Snažil se rozpoznat jednotlivá slova litanie, ale z proudu slov vylovil jen jména. Liama, Kristýna, Bonsetti, AnneMarie, Aelin, Kowalski a další. Každé jméno bylo následováno několika minutami nesrozumitelného monologu. Hubený zabiják se bránil účinku jedu a magie a správně odhadl, že ztráta paměti je klíčová, zřejmě si nahlas přeříkával vzpomínky, možná jména žen, s nimiž spal, a jména mužů, které zabil. Tak to aspoň Janickovi připadalo. Boj o vzpomínky mu mohl získat trochu času, to ale bylo všechno.

Hubený muž po nějaké době zmlkl, zvedl se a zamířil vzhůru do svahu zhruba směrem, ze kterého podzemím přišli. Janick si uvědomil, že ho už za sebou nevláčí na laně.

„Hej, nenechávejte mě tu!“ zavolal za ním, v prvním návalu strachu, že v bažině zůstane sám.

Hubený zabiják se otočil, až teď Janick zjistil, jak hluboké stopy na něm dny strávené v podzemí zanechaly. A otrava ve spolupráci s kouzlem, to hlavně. Oči měl hluboko zapadlé a zdálo se, že v nich rozeznává odlesky prozrazující přítomnost magie, propadlé tváře zdůrazňovaly tvar lebky, kůže získala pergamenový nádech. Takhle Dwicherův preparát přece nefungoval, nebo ano?

„Zapomněl jsem na vás,“ zamumlal hubený zabiják a začal se vracet. Janickovi došlo, že udělal chybu, že měl raději mlčet. Pokusil se o útěk, ale muž byl překvapivě rychlý a najednou ho držel za krk s palcem zajíždějícím pod čelistní kloub. Janick zasténal, netušil, že je možné způsobit takovou bolest tak snadno. Hubený zabiják musel mít místo prstů ocelové kolíky.

„Řekni mi, proč bych tě teď neměl zabít,“ zeptal se tiše.

Kdyby neměl ústa tak blízko, Janick by jeho šepot vůbec nezaslechl, dopadající kapky byly hlasitější.

„Zastav tu otravu a nechám tě žít,“ nabídl mu hubený zabiják.

„Nedokážu to, nemám antidotum. Bez něho to nejde!“

„Kolik času mi zbývá, jak mohu otravu zpomalit, řekni mi, co ve mně vidíš.“

Janicka bolest stisku naprosto paralyzovala.

„Mluv,“ po zašeptaném rozkazu sevření o poznání povolilo, současně ucítil ostří na hrdle.

Janick pochopil, že se ocitl na jedné z těch opravdu důležitých křižovatek. Pokud hubeného zabijáka uspokojí, nechá ho pro tuto chvíli žít, pokud ne – zůstane na okraji lesa ležet jeho chladnoucí tělo.

Řekl všechno, co věděl, co viděl, vysvětlil, jak se struktura kouzla neochotně vyvíjí, jak jí musí pořád pomáhat. Muž, který teď doslova a do písmene držel jeho život na ostří vlastního nože, poslouchal a neříkal nic.

„Už jednou jsem se při používání magicky dopované substance dostal do téměř katatonického stavu. Málem jsem ztratil svou osobnost. Nejsem díky tomu odolnější, nebo dokonce imunní?“ zeptal se hubený zabiják.

Kdyby Janick postřehl v jeho hlase přání slyšet kladnou odpověď, zalhal by. Jenomže hubený zabiják chtěl znát pravdu.

„Každé jádro osobnosti je pro kouzlo překážka. Pokud jste trpěl dočasnou schizofrenií nebo si vytvořil izolované já uvnitř hlavního já, bude kouzlu trvat déle, než se dostane až na samotnou dřeň,“ prozradil Janick. „Ale je to jen otázka času, účinek Dwicherova preparátu takto zastavit nejde,“ aniž si to uvědomil, vkradla se mu do hlasu úleva.

„Kde jste k tomu jedu přišli?“

„Pochází z klanových zásob, velmistr ho měl ještě v době, kdy pracoval pro císaře. Nikdy neprozradil, jak ho získal, řekl bych, že ho od někoho koupil. Víc nevím, opravdu.“

„Myslím, že víc se od tebe nedovím,“ zhodnotil hubený zabiják, tlak oceli na hrdlo zesílil.

„Nezabíjejte mě!“ vykřikl Janick. „Řekl jsem všechno!“

Pak už opět ležel v listí, na kůži cítil krev z mělké povrchové rány. Nezabil ho, protože se tak sám zabiják rozhodl, nebo protože zapůsobil jeho rozkaz? Mladý čaroděj netušil, ale nechtěl pokoušet štěstěnu podruhé. Ale také nehodlal ztratit svého prvního otroka z dohledu, a ještě víc si nepřál zůstat v nebezpečné bažině úplně sám.

V šeru zamračeného dne vyčerpaně klopýtal za svým mužem. Nedokázal odhadnout, zda je ráno, večer či poledne, světlo se neměnilo a skrz hustou clonu mraků nebyl vidět ani náznak slunce. Pršelo neustále, buď málo, nebo hodně. Když Janickovi konečně došlo, kam hubený zabiják míří, měl pocit, že se doopravdy zbláznil. Vracel se ke vstupu do podzemí! Nemohl mu v tom zabránit, ale sám se nehodlal nechat chytit. Zůstal na kraji mýtiny a sledoval, jak hubený zabiják beze stopy obav kráčí ke dvěma mužům hlídkujícím u dřevěné konstrukce vztyčené nad průlezem do skladu Maaterenditů. Byla k ní upevněna jednoduchá kladka a viselo z ní několik lan, zřejmě sloužila pro pohodlnější transport lidí nahoru a dolů.

Janick se ze svého úkrytu opatrně rozhlédl, vypadalo to, že na stráži jsou opravdu jen ti dva, ostatní zřejmě pracovali v podzemí. To už byl hubený zabiják u vojáků. Janick neviděl přesně, co se stalo – jeho budoucí otrok na jednoho z hlídkujících vojáků ukázal rukou a v dalším okamžiku byl muž mrtvý. Druhý se postavil do střehu, ale i z dálky bylo z jeho postoje jasné, že nemá nejmenší chuť bojovat. Chtěl utíkat.

Hubený zabiják mu něco řekl, voják bez dlouhého rozmýšlení skočil na jedno z lan a sjel po něm dolů. Hubený zabiják vytáhl nůž, rychle přeřezal lana a konstrukci odtlačil stranou. Pak si do ruksaku nabral něco jídla ze zásob, zbytek naházel dolů, mrtvému sebral meč a bez dalšího zdržování se otočil k odchodu. Janick se rychle přikrčil, aby nebyl spatřen. Pochopil, že se magií a jedem otrávený muž nezbláznil, jen si kryl záda, aby při cestě bažinou neměl problémy.

Janick váhal jen chvíli a pověsil se mu na paty. Po prvním kilometru pochopil, že hubený zabiják nepokračuje k Malansku, ale vrací se do Krachtiburgu. Znal tam někoho, kdo by mu mohl pomoci? Bylo to možné, ale mladý čaroděj si byl jistý, že tak daleko nedojde. Kouzlo bylo na postupu a minutu za minutou rozleptávalo mužovo já. Musel se mu držet nablízku, aby ho ve správný okamžik vyvedl z temnoty a provedl vtisk, který z něj udělá jeho otroka.

Cesta byla snad ještě horší než probíjení se podzemím. Hubený zabiják šel bez přestávky bez ohledu na denní či noční dobu, orientoval se nějakým zázračným způsobem a zastavoval se jen proto, aby odříkal svou paměťovou litanii. Janick se držel v pozadí, vrávoral vyčerpáním a celkovou slabostí, ale uvědomoval si, že nemá jinou možnost. Bez průvodce by se v bažině utopil, navíc potřeboval být nablízku. Struktura kouzla se víc a víc přibližovala poslednímu diagramu, jak si ho pamatoval z knih; Janick nechtěl propást svou příležitost.

Před večerem druhého dne cesty plné utrpení se před nimi objevily obrysy Krachtiburgu. I když se to zdálo nemožné, mraky ještě víc potemněly a jejich rozervané konce se téměř omotávaly okolo nejvyšších městských věží, z bažiny za zády se valila hustá mlha, k tomu prakticky neustále pršelo, Janick měl pocit, že už nikdy nepřestane, všechno bylo nasáklé vodou, poznamenané hnilobou a plísní, nehty na rukou měl šedivé a bál se, že mu při sebemenším doteku odpadnou.

Voda teď dosahovala až ke zbytkům starých městských hradeb. Kdyby nebylo plahočící se lidské trosky před ním, Janick by to vzdal a zůstal ležet v jedné z četných kaluží. Takhle ale musel dál a dál, nakonec už pod nohama necítil bahno, ale tvrdou městskou dlažbu. Mezitím se setmělo a ulice zely prázdnotou. Počasí a pozdní hodina zahnaly všechny do domů, potkali jediného člověka sehnutého až k zemi s kápí staženou hluboko do čela. Hubený zabiják klopýtal stále dál, i když mu musely zbývat jen poslední zbytky osobnosti. Janick zrychlil, aby mu byl blíž, s pevnou dlažbou pod nohama začínal věřit, že to dokáže, a pomalu se připravoval na osobnostní vtisk. Při průchodu kolem nezabedněných oken, za nimiž se svítilo, rozeznával, jak je tvář hubeného zabijáka poničená utrpením. V knihách se psalo, že ztráta identity je velmi bolestivá, že si ji objekty uvědomují až do konce. Janick neměl z působení utrpení jiným žádné potěšení, ale pokud to mělo posloužit jeho cíli, bylo to nutné. Vítězný okamžik se blížil, zbývalo jen pár posledních dílčích změn Dwicherova diagramu, hubený zabiják už zapomněl, kam a proč jde, postupoval městem víc a víc chaoticky. Možná by ho už začal poslouchat. Janick však nemínil nic riskovat. Věřil, že správný okamžik pozná.

Nakonec se hubený zabiják zastavil na malém náměstíčku u lampy, kterou proudy vody padající z nebe nějakým zázrakem stále ještě neuhasily, a zmateně se rozhlížel. Janick zajásal – už to přišlo. Z temné uličky se najednou vynořil chodec, mladý čaroděj se bleskově přikrčil a vyjeveně zíral. To nebylo možné, objevil se dvojník hubeného zabijáka! Zapracovala tu magie, které vůbec nerozuměl? Kterou vůbec nevnímal? Pak se uklidnil. Byl to jen jiný vysoký muž s mečem u pasu. Nevypadal tak zuboženě jako hubený zabiják a jeho plášť, i když nasáklý vodou, se zdál čistý. Neznámý pomalu vešel do kruhu světla okolo lampy a odhrnul si z čela kápi. Jeho obličej byl poznamenaný šílenstvím nebo něčím, co se mu hodně blížilo. Pohlédl na hubeného zabijáka a usmál se. Usmál se? Snad, Janick si nebyl jistý. Z grimasy ho zamrazilo. Co za monstra se to střetla? Jedno vytvořil on, ale to druhé? Co když zničí jeho otroka! Okamžik uvažoval, zda nemá zasáhnout, ale – nový příchozí okolo sebe šířil auru, která ho děsila. Auru smrti? Pokoušel se použít vnitřní smysl pro magii, ale nezískal zřetelný obraz. Kouzlo deptající mozek hubeného zabijáka nějakým způsobem interagovalo s přítomností neznámého a výsledkem byl jen naprostý chaos způsobující bolest hlavy.

„Budeme bojovat,“ oznámil cizinec.

„Bojovat,“ zopakoval hubený zabiják a do tváře se mu vrátila trocha výrazu. „Ano. Proč?“ zeptal se.

„Někdo mě o to požádal. Prý jsi získal knihy, které ti nepatří…“ začal cizinec, pak pokrčil rameny. „Vlastně to není důležité. Budeme bojovat, abychom zjistili, kdo je lepší, kdo přežije.“

„Kdo přežije. Přežije, proto stojí za to bojovat,“ souhlasil hubený zabiják.

Vypadalo to, že myšlenku zkoumá ze všech stran jako klenotník právě vybroušený diamant.

„Ale ne tady, je tu moc zvědavých oči, mohly by nás rušit.“

Déšť zesílil a kapky vody tříštící se o hlavy a ramena obou mužů vytvářely ve světle lampy mihotající se auru.

Cizinec najednou v ruce držel dýku s úzkým ostřím délky předloktí dospělého muže. Uviděl mě, zaúpěl v duchu Janick. Nepředpokládal, že by dokázal utéct. Muž se ale vytočil na patě a nečekaně vrhl zbraň do tmy za svá záda. Zazněl hlasitý výdech, zvuk nehtů snažících se zachytit na hrubé omítce, pak hlasité šplouchnutí, jak se tělo zhroutilo do kaluže. Cizinec si došel pro svou zbraň, a když se ze stínu vrátil, její ostří bylo opět lesklé, bez poskvrny.

„Mám nedaleko koně, pojďme,“ řekl hubenému zabijákovi a ten bez odmlouvání vykročil za ním.

Janick si sedl na zem do kaluže a opřel se o zeď. Jeho plány s hubeným zabijákem vyšly vniveč, bez vtisknutí se stane troskou bez vůle potácející se životem, kam ho náhoda zanese. Možná by měl jít za nimi… zkusit dotáhnout svou věc až do konce. Jenomže to by ho možná jeden nebo druhý zabili. Měl by být rád, že cestu bažinou a tohle setkání přežil. Ale… tolik si od hubeného zabijáka sliboval. Nakonec rozhodla únava. Nedokázal se postavit. Zůstal proto sedět na místě, nechal do sebe bušit netečné kapky deště. Potřeboval si odpočinout, někde v teple se najíst a celkově zotavit. Teprve potom se rozhodne, co dál.

Jsem Lakel Lumbi

Čepel nože praskla, Freš zničený nástroj znechuceně odhodila ke stěně. Celé dny se pokoušela přepižlat jeden článek řetězu a svou snahu střídala s ničením zdi, do níž byl zapuštěn železný kruh, k němuž byla připoutaná. Nešlo to, jedno ani druhé.

Kdyby jí aspoň ten tlustý mladík, co ze střechy neustále pozoroval nádvoří, hodil pilník. Kdyby jí pomohl! Pokaždé když Lumbi odjel, křičela o pomoc. Zpočátku si ji prohlížel, poznala to z toho, jak se postavil, později už na ni nijak nereagoval.

„Tohle přece není spravedlivé! Proč se to muselo stát zrovna mně?“ zachřestila řetězy v návalu marného vzteku promíšeného s lítostí.

Zápěstí měla plná hnisavých boláků, jak stále urputně zápasila s okovy, cítila, jak slábne a ubývají jí síly, protože Lumbi často na zásobování jídlem zapomínal. Kdyby nepršelo, pravděpodobně by dávno umřela žízní.

„Proč?“ zavrtěla hlavou a skryla si obličej do dlaní.

Plakala. Nepamatovala si, kdy naposledy, ale marná snaha uplynulých dní, kdy musela nakonec kapitulovat před prostou hmotou a nedostatkem vlastní síly, ji ničila. Dělala všechno proto, aby se zachránila, proč tady má umřít?

Mrtví, s nimiž se dělila o komnaty, už jí dávno nenaháněli hrůzu. Jejím nepřítelem byla zima, nedostatek jídla a sám Lumbi. Občas se z výprav do města vrátil doslova a do písmene ve vražedné náladě. Pokaždé se před ním ukrývala, přemisťovala se z rohu do rohu a za každou cenu se snažila, aby při tom dlouhý řetěz nechřestil. Lumbi ve svém nepříčetném stavu hledal něco, co by mohl zabít. Jednou prostě vyběhl na nádvoří a zabil koně ve stáji. To ho pak rozzuřilo ještě víc a vyběhl ven z hradu. Co se stalo tam, Freš netušila. Tehdy ji nenašel jen díky tomu, že celý řetěz naolejovala a články zabalila do látky získané z ubrusů a chátrajících drapérií. Ve svém příčetném stavu, který byl jen polovičním šílenstvím, ji vzdáleně registroval a občas po ní chtěl, aby mu uvařila jídlo.

Ale období, kdy se s ním alespoň částečně dalo mluvit, ubývala, navíc se postupně zkracovala. Většina z nich začínala tím, že si sedl ke svému deníku a nahlas z něj předčítal vybrané úryvky. Bez jakýchkoliv zábran tam zapisoval všechny své činy a Freš bez toho, že by si to přála, se stala svědkem sestupné spirály, která ho zavedla až k šílenství. Už jako malý chlapec nebyl normální: jednou nahlas předčítal zápis o tom, jak zmrzačil sele určené na porážku. Pečlivě zaznamenal, jak bylo bezmocné, když mu přerazil všechny čtyři nohy, a jak dlouho umíralo, když mu je pak uřezal. Použil k tomu dýku, dar od svého děda. O té se zmiňoval často, jako by pro něho byla něčím důležitá, a dával jí přednost jako pracovnímu nástroji. Freš nechtěla nic z toho slyšet, ale jeho tichý hlas s pečlivou dikcí se jasně nesl i do nejvzdálenějšího jí přístupného pokoje. Zacpat si uši se bála, aby ji náhodou nepřekvapil. Nejstrašnější bylo, když se vracel k zabití svého prvního člověka. V popisu opět figurovalo, jak se pásl na bezmoci oběti. Pak následoval zápis týkající se trestu, který mu za vraždu uložil jeho otec. Freš rozuměla trestům, ale v celé té rodině se muselo skrývat něco morbidního, zvráceného, protože to, co podstoupil Lumbi, by pokřivilo každého člověka. Jenomže pro něj se to stalo jen impulsem k tomu, aby se nikdy nedostal do pozice slabšího, vydaného někomu druhému na milost a nemilost. Zápis o svém trestu měl rád, často se k němu vracel. Pokaždé pak přešel k záznamu toho, jak zabil otce. Stáhl ho zaživa z kůže. Freš si nemyslela, že starý Lumbi je jedním z kostlivců, kteří jí dělají společnost. Ten byl dole, v rodinné hrobce.

Uvědomila si, že už nepláče, že uprostřed těch ponurých vzpomínek opět našla alespoň částečnou rovnováhu. Umře, už nevěřila, že se jí podaří utéct. A její smrt bude trestem za špatnou věc, kterou udělala. Musela přece být nějaká spravedlnost, jinak by svět byl pro ni až příliš nepochopitelný a nesrozumitelný. Lumbi ji chytil, protože se chystala okrást člověka, který jediný na ni byl po dlouhé době laskavý. Chvíli tu myšlenku zkoumala ze všech stran a líbila se jí. Krást bylo v pořádku, neměla jinou možnost, jak se uživit. Ale neměla se pokoušet podruhé okrást hubeného muže, který ji chytil, přestojí ponechal lup, a dokonce koupil polévku. Možná kdyby se jí podařilo svou chybu napravit, možná by… zamítla to. Ne, umře, ale aspoň věděla proč, našla své místo v tom obrovském světě, v němž si připadala tak ztracená.

Šumění deště přehlušilo zavrzání brány. Na ten zvuk byla už nacvičená, protože znamenal nebezpečí – Lumbi se vracel domů. Zkontrolovala články řetězu – všechny byly obalené látkou, pak se vrhla k oknu. Na nádvoří hradu vjížděl kůň se dvěma jezdci v sedle. Uprostřed plochy sesedli a plácnutím odehnali zvíře pryč. To bez pobídnutí zamířilo do stáje, kde už čekal podkoní, poslední sloužící, který zde zůstával. I ten se však v poslední době musel schovávat před svým pánem. Na střeše konírny vykoukl z úkrytu tlustý mladík, ani jemu návštěva neunikla.

Pršelo stále víc, ale zdálo se, že ani jednomu z mužů na nádvoří to nevadí, záplavu řítící se shůry vůbec nevnímali. Odkud se tam bere tolik světla? napadlo ji najednou. Dívala se z oken svého vězení každý den a na osvětlené nádvoří si dávno zvykla. Všimla si, že na vysokých litinových sloupech je zavěšeno šest olejových lamp rozmazávajících temnotu deštivé noci v uniformní nebarevnou šeď. To musela být práce podkoního nebo spíš tlustého mladíka a jeho společníků – asi chtěli vidět, co se na nádvoří děje. Vůbec nerozuměla, co se tu vlastně děje, proč jí tajemní pozorovatelé nechtějí pomoct a co na nádvoří hledají. Připadalo jí, jako by se ocitla na nějakém děsivém představení, která ráda sledovala – když se jí podařilo proniknout mezi diváky na vystoupení některé z kočovných společností čas od času navštěvujících město. Teď měla pocit, že přichází finále, po kterém budou všichni mrtví. I takové příběhy už viděla.

Lumbi si svlékl plášť a odhodil ho na mokrou dlažbu, jeho protivník si svůj nechal. Začali se obcházet v podivném pomalém tanci bez jasných pravidel. Nevšimla si, jak to udělali, ale najednou oba drželi v rukou zbraně – dýku a meč. Tanec pokračoval. Připadali jí jako dva podivní unavení pavouci na konci léta, když už jim docházejí síly. Lumbi vyrazil jako první, už mnohokrát viděla jeho pomalé přiblížení se, které se najednou změnilo v prudký výpad korunovaný dvojím trojím zábleskem čepele. Obvykle pak na zemi zůstal ležet umírající nebo i mrtvý člověk. Jenomže tentokrát šly útoky do prázdna, Lumbiho protivník odtančil v zdánlivě pomalém tempu.

Šumění vodního přívalu přehlušil spokojený výkřik. Už Lumbiho nálady dokázala rozpoznat, právě vyjádřil spokojenost nad tím, jak dobrého soupeře má.

Další kolo opatrného oťukávání, proudy vody tříštící se o čepel pableskovaly ve světle lamp a vytvářely okolo oceli falešnou aureolu světla.

Najednou oba muži vyrazili k útoku, Freš se zatajeným dechem sledovala víření krátkých i dlouhých čepelí potkávajících se v téměř nepostřehnutelných okamžicích. Opět nic, oba bojovníci si stáli na svém. Freš čekala, kdy zazní ten naříkavý zvuk, oznamující, že kov se poddal síle Lumbiho děsivých zbraní. Zatím se nic takového nestalo, Šílený šermíř bojoval normálním způsobem a nesnažil se využít svou výhodu.

Lumbi vyrazil k dalšímu výpadu, jeho meč se mihl v jedovatém zášlehu, ale jen proto, aby vylákal soupeře k protiútoku. Tuhle fintu si také pamatovala. Udělal to už tolikrát a většinou úspěšně. I tentokrát se mu to podařilo a druhý bojovník odpověděl sekem a pokusem o bod. Freš se chtěla odvrátit od okna, aby neviděla, jak Lumbi dobíjí svého protivníka, když najednou se scéna odchýlila od toho, na co byla zvyklá. Místo aby druhý šermíř skončil na zemi s bokem rozpáraným dýkou, muži se zaklesli do klinče tělo na tělo. Sledovala je, a přestože přesně nerozuměla tomu, co vidí, vnímala urputné vypětí obou bojovníků, cítila boj o převahu, rovnováhu, skulinu v obraně druhého. Lumbi překvapivě ustoupil a snažil se uniknout do bezpečí bleskovým odsunem spojeným se záklonem, ale hladový ocelový jazyk ho poznamenal na hrudi.

Teď nezazněl spokojený výkřik, ale ryčení poraněného zvířete. Bolest Lumbiho nezbrzdila, právě naopak, a boj vstoupil do další fáze. Střídal zuřivé údery proti nepřátelské čepeli s jedovatými body, brutální sílu s bleskovými fintami a ocel meče protivníka pěla labutí píseň, když ji ničilo kouzlo obsažené ve zbraních šíleného šermíře. Tak nějak si Freš vysvětlovala, proč pokaždé meče Lumbiho soupeřů nakonec prasknou. Tentokrát to trvalo dlouho, déle než kdykoliv předtím.

Pak Lumbiho soupeř uklouzl, v pádu sice ještě stačil srazit bleskový sek na svůj trup, ale Lumbi mu současně dokázal vyrazit meč z ruky.

To byl konec. V tu chvíli ho Freš poznala. Byl to muž, který na ni byl laskavý a ona se ho pokusila okrást. Svět byl ještě nespravedlivější a krutější, než považovala za možné; teď měla vidět i jeho smrt. Jenomže muž nezůstal ležet, překulil se na kolena a rovnou z pohybu vrhl dýku. Udělal to tak rychle, že si v prvním okamžiku myslela, že zasáhl. Hrabě však nějakým zázračným způsobem srazil letící zbraň k zemi. Teď už byl jeho soupeř bezbranný. Nechtěla se dívat na jeho smrt, ale musela, nedokázala odejít od okna.

Lumbi se triumfálně zasmál, zasunul dýku do pouzdra a uchopil svůj meč obouruč. S čepelí nad hlavou se opatrně přibližoval k soupeři. Z topornosti jeho pohybů i z toho, že jeho protivník stále zůstával klečet, Freš pochopila, jak moc jsou oba vyčerpaní. Už viděla ten okamžik přicházet, nemilosrdné zasvištění oceli, které nechá na zemi jen chladnoucí tělo. Zatajila dech, meč sjel dolů, v marném gestu obrany proti němu vyrazila neozbrojená paže – a dál neviděla, co se stalo, protože Lumbi se převrátil dopředu a zůstal ležet na svém soupeři. Nebyla si jistá, ale měla pocit, že voda stékajících z těl obou mužů má tmavou barvu krve.

Dál pršelo, nekonečný příval smazávající rozdíly mezi vodou a vzduchem neztrácel nic ze své síly. Neodstupovala od okna, i když byla celá zmáčená. Nic se nedělo, oba bojovníci zůstávali v nehybném objetí, jedna lampa zhasla, pak druhá, třetí. Už muže od sebe nerozlišila, jen temný obrys, který společně vytvářeli. Nehybnost celé scenérie narušily opatrné kroky, spíš zvuky rozstřikované vody, jak se někdo blížil. Musel to být tlustý mladík, tak nějak si představovala, že se pohybuje. Pomalu, váhavě, kolébavě. A opravdu, obezřetně se blížil k místu boje, každých pár kroků se zastavoval a rozhlížel, v ruce držel dýku. Kdyby nebyla k smrti vyděšená, připadal by jí směšný. Dokázala by ho o ni okrást, tak nejistě a nešikovně ji držel. Čtvrtá lampa zhasla v okamžiku, kdy došel k mrtvým.

Co se stalo, neviděla, protože už byla příliš tma, slyšela jen heknutí a rozstříknutí vody, když mladík upadl do vody zaplavující nádvoří.

„Aaaa!“ křičel, ale jen krátce.

Lumbi přežil a teď ho zabil.

Na nádvoří už panovala taková tma, že nemělo cenu dál se dívat. Schovala se do své nejlepší skrýše a přitom zkontrolovala, zda se články řetězu nepovalují někde, kde by o ně Lumbi mohl zakopnout. Byla unavená. Už nedoufala v nic, jen si přála, ať všechno nějak skončí.

Lumbi došel až nahoru, slyšela, jak otevřel dveře, a závan ledového průvanu ji připravil o zbytky tělesného tepla. Klopýtal setmělými komnatami, převracel židle a stoly jako pokaždé, když se ocitl v hlubinách největšího šílenství. Pak narazil na stůl s deníkem. Ten byl těžký a přišroubovaný k podlaze, nešel převrhnout. I židle byla připevněná. Slyšela, jak si Lumbi unaveně sedá, mdlá záře jí prozradila, že zapálil svíčku. Nevěděla, zda si to představuje, nebo doopravdy slyší šustění stránek jeho příšerného deníku. Nechtěla slyšet nic, nic.

„Jmenuji se Lakel Lumbi,“ začal pomalu číst jeden z prvních zápisů.

Zachvěla se. To nebyl jeho hlas. Tento muž nevyslovoval tak zřetelně, mluvil mnohem pomaleji, jako by mu to dělalo velké obtíže.

Stránky zašustily.

„Lakel Lumbi,“ zopakoval muž nejistě.

„Dne čtrnáctého dubna roku 376 jsem zabil učitele šermu,“ mechanicky pokračoval ve čtení.

„Jsem Lakel Lumbi,“ pronesl, když skončil s popisem souboje, kdy mladý hrabě fingoval nehodu, při níž zabil svého učitele.

Opět zašustily stránky.

„Dnes jsem od svého děda dostal dýku. Je to moc pěkná a stará zbraň. Otec mi ji nechtěl nechat, ale děd stál na svém. Líbí se mi. Je v ní zvláštní síla, cítím ji.“

Tohle byl úplně první zápis, uvědomila si. Ten nebyl napsaný přímo na stránce knihy, ale Lumbi ho do ní vlepil.

„Jsem Lakel Lumbi,“ zopakoval muž a Freš si uvědomila, že musí být raněný nebo jinak nemocný.

Jméno vyslovoval, jako by to bylo zaklínadlo, jako by mu mohlo pomoci.

„Dnes jsem uškrtil svou sestru. Líbilo se mi, když jsem ji držel pod krkem, ona na mě poulila oči a snažila se odervat mé ruce od svého hrdla. Byla moc slabá. Jsem Lakel Lumbi.“

„Nejsi Lakel Lumbi, nejsi, nejsi, nejsi!“ nevydržela to a vyběhla ze svého úkrytu, články řetězu i přes látkové chrániče hlasitě chřestily.

Jak nejrychleji dokázala, doběhla až k muži a smetla tlustý deník plný smrti ze stolu.

„Ty nejsi Lakel Lumbi, nejsi!“ křičela pořád dokola.

„A kdo tedy jsem?“ zeptal se jí muž.

Jeho oči byly prázdné a jediné, co v nich dokázala najít, byla bolest.

„Jsi muž, který mi daroval,“ nad správným slovem váhala jen okamžik, „daroval dvanáct zlatých, sedm stříbrných a šest měďáků. Taky jsi mi zaplatil polévku. Jsi laskavý, hodný, nejsi vrah jako Lumbi,“ snažila se mu odpovědět na otázku, ale přitom si uvědomovala, jak zoufale málo o něm ví.

„Znám pár jmen,“ pronesl zamyšleně, tvář stále poznamenanou agonií, „ale nevím, co znamenají. Koniáš, AnneMarie, Aelin, Kowalski, Kristýna, Hammond. Musím někým být. Bolí nebýt.“

Třásl se jako někdo na konci svých sil.

„Zjistíme to, slibuji,“ snažila se ho uklidnit. „Můžeš mě vysvobodit z toho řetězu? Pomůžu ti.“

„Můžu,“ odpověděl, ale nehýbal se.

„Tak to sakra udělej!“ nevydrželo její křehké sebeovládání.

Postavil se, ke své hrůze si až teď uvědomila, že si s sebou přinesl meč. Lumbiho meč. Bez uvažování ho uchopil obouruč a sekl proti řetězu na podlaze, čepel proti všemu očekávání vydržela a čistým sekem přerušila tlustý železný článek.

„A teď spi, zítra zjistím, co jsi zač,“ vyřkla toužebné přání.

Jako by čekal jen na její rozkaz, ze stoje se svezl na podlahu a meč mu vypadl z rukou. Nechala ho ležet, kde byl, pouze přinesla několik dek a pečlivě ho přikryla. Pak si udělala pohodlí kousek od něj a přemýšlela co dál. Nejmoudřejší bylo utéct. Jenomže pomohl jí už dvakrát a teď sám potřeboval pomoc. Ale jak mohla ona, malá slabá holka, pomoci velkému muži, který zjevně přicházel o rozum? Utéct…

Lov pokračuje

Bamegi se opíral o zeď u krbu, nastavoval tvář teplu plamenů a čekal. Varatchi ho tentokrát nepřijal ve studovně, ale ve velkém sále, který se nikdo nesnažil zútulnit. Prostora s holými strohými stěnami z leštěné žuly zdobené jen bronzovými hranatými závěsy na lampy na první pohled hlásala, že nikdo z pozvaných zde není kvůli svému pohodlí. Podlahu nechal dávný architekt vyrobit z mramoru. Ten na rozdíl od žuly pokrytý krví tolik neklouzal.

Varatchi přecházel před krbem sem a tam a pokaždé se přitom v místě obratu na chvíli zastavil otočený zády k plamenům. Jeho polstrované křeslo ze dřeva, které museli donést dva sloužící, bylo kromě strohého stolku zapisovatele jediným kusem nábytku v sále.

Bamegi už hlášení podal, stručné a maximálně obsažné, jak to měl ve zvyku. Zprávy, které svému zaměstnavateli přinesl, se mu nezamlouvaly – nebo spíš věci ještě víc komplikovaly. Ninja s jistou odtažitostí uvažoval, zda Varatchi nebude chtít popravit posla, pak ale usoudil, že ne. Akce sice nedopadla, jak si představovali, ale dodali, co požadoval.

Dveře se otevřely, sluha v zelené livreji vstoupil na dva kroky do sálu a hlasitě pronesl: „Kapitán Gudsbirg v doprovodu seržanta Tléda na rozkaz Jeho Excelence.“

Pak ustoupil stranou, aby ohlášení mohli vstoupit. Bamegi věděl, že žádán byl jen kapitán, velitel jednotky, která měla zajmout nebo rovnou zlikvidovat Koniáše. Stačil mu pohled, aby pochopil, proč kapitán potřebuje doprovod svých podřízených. Donesli ho na nosítkách, převázaná noha a tvář zbrocená potem prozrazovaly, že bojuje se zraněním a následnou horečkou.

Dva muži ve špinavých promočených uniformách položili raněného až před Varatchiho křeslo, hrbatý rozložitý padesátník se v pozoru postavil kousek vedle. Všichni za sebou zanechávali mokré šlápoty a šířili kolem sebe odér tlení a rašeliny. Bamegimu stačilo přivřít oči a ocitl se zpět v ponuré divočině Hnědé bažiny.

„Můžete mluvit, kapitáne?“ zeptal se Varatchi.

„Ano, pane,“ dostal odpověď.

Mluvit mohl, ale ninja si nemyslel, že je tak docela při smyslech. Varatchi měl dle svého rezervovaného výrazu obdobný názor.

„Zajali jste Koniáše?“ položil druhý nejmocnější muž impéria základní otázku.

Bamegi už na ni znal odpověď. Přečetl si ji ve tváři staršího seržanta.

„Ne, pane.“

„Proč?“ V jediném slově se skrývalo tolik hrozby, že se zapisovatel instinktivně přikrčil.

„Mě zranil, větší část mých lidí pobil a pak se ztratil v podzemí.“

„Kolik jste měl mužů, kapitáne?“ Varatchiho hlas řezal, v jeho dokonalé modulaci se skrývala zuřivost.

Bamegimu připadal jako vulkán před výbuchem.

„Čtyřicet pět, pane,“ zazněla odpověď.

Pak napětí z kapitánovy tváře zmizelo. Omdlel a už si nedělal starosti s nelibostí svého nejvyššího velitele.

Varatchi upřeně pozoroval bezvědomého muže.

„Dělal, co mohl. Bohužel to nestačilo.“

Tuhle repliku neřekl kvůli sobě, ale kvůli naslouchajícím, nechtěl, aby se o něm říkalo, že špatně odměňuje ty, kteří mu slouží do posledního dechu, odhadoval Bamegi jeho pohnutky.

„Seržante, můžete doplnit kapitánovo až příliš strohé hlášení?“

Šedovlasý muž vzhlédl, v očích únavu uplynulých dnů. I on byl u konce s dechem.

„Ano, pane.“

Zapisovatel namočil pero do inkoustu a sklonil se nad svým stolkem. Bamegi s přivřenýma očima poslouchal seržantovo vyprávění. Mluvil jednoduše, ale věcně, a v těch prostých slovech se skrývala hrůza, kterou do srdcí nepřátel dokázal zasít jediný bojovník.

„Kdyby nedorazily posily, zůstali bychom tam, pane, a umřeli bychom hladem a žízní,“ zakončil seržant.

Varatchiho tvář neprozrazovala nic, ale ninjovi bylo jasné, že na životech těch, co ho zklamali, jeho zaměstnavateli ani v nejmenším nezáleží.

„Je to snad čaroděj?“ položil otázku Varatchi všem a nikomu.

„Ne, pane,“ zareagoval seržant, který si neuvědomil, že není tázán. „Jen o tom zatraceném podzemí hodně věděl, orientoval se v něm. Dokázal mé muže vytočit tak, že se za ním hnali rovnou do záhuby.“

„Kolik vás zbylo?“ chtěl vědět Varatchi ještě.

„Pět, pane. Kapitán, já, chlap, co ho Koniáš donutil sjet po laně dolů. Ten má spálené ruce i nohy a není k užitku. Pak ještě dva chlapi, kteří mě poslechli, když jsem se je snažil zastavit, aby ho nepronásledovali.“

„A kde je Koniáš? Chytil ho major Debussi?“

Debussi velel posilám, které Varatchi po Bamegiho intervenci vyslal. Když to nezvládl kapitán, nasadil na pronásledování osamělého vlka Varatchi větší šarži, pomyslel si Bamegi. Ve skutečnosti však byl dalek toho, aby Debussiho i jeho muže podceňoval. Představovali Varatchiho obrněnou pěst, nebo lépe řečeno, jeho pětisetčlenná jednotka jízdních pěšáků schopných bleskového přesunu po svých i v sedle byla hrotem, pěstí, ocelovým mlatem, který rozdrtil ohniska případného odporu dříve, než se protivníci stačili doopravdy dát dohromady.

„Nevím, pane,“ odpověděl seržant.

Ať už lhal, nebo mluvil pravdu, byla to moudrá odpověď.

Varatchi posunkem propustil unavené vojáky. Než stačili odejít, dveřník ohlásil majora Debussiho. Vešel podsaditý muž, plášť sepnutý kolem krku volně přehozený přes ramena ještě víc zdůrazňoval zesílené nárameníky, kov kroužkové košile se ve světle lamp leskl jako něco živého. Nerezaví, zjistil s překvapením ninja. Buď ji Debussi olejoval každou volnou chvíli, nebo měl k dispozici velmi speciální kousek výzbroje. Tipoval spíš to druhé. Přede dveřmi muž odložil meč, ale krátké zbraně, Bamegi zaregistroval dýku a nůž, si ponechal. Nižší šlechtic bez majetku, který je svému pánovi naprosto oddán, odhadl ho.

Debussi předstoupil až před křeslo a poklekl na jedno koleno, náholenice, měl jen jednu na štítové noze, přitom kovově klepla o mramor. Potom se postavil a zasalutovat. Rázně a bez jakýchkoliv dvorských kudrlinek.

„Major Debussi,“ ohlásil se důstojník.

Bamegi naslouchal stručnému hlášení.

„Takže jste ho nechytili,“ zkonstatoval nakonec Varatchi.

„Ne, ani jsme s ním nenavázali kontakt,“ přitakal Debussi. „Ztratil se v bažině.“

Zapisovatel, dveřník a sluha přicházející s dalšími zprávami ztuhli v očekávání výbuchu.

„Prohledali jsme okolí. Pršelo, terén byl těžko schůdný, ale na několika místech jsme našli stopy. Podle všeho z pahorku odcházeli dva muži. Jeden vysoký, druhý menší. Ten toho prvního sledoval. Podle stop, které jsme dokázali najít, mířili zpět do města, do Krachtiburgu.“

„Podle stop, které jste dokázali najít?“ vybuchl konečně Varatchi. „Celá tahle akce byla plánovaná a připravovaná víc než dva roky a měla za cíl chytit, nebo aspoň zlikvidovat, jednoho konkrétního člověka. A jediné, co se dozvím, bylo, že nejspíš zamířil zpět do místa, o kterém ví, že ho v něm všichni hledají. Utahuje si ze mě? Vy všichni si ze mě utahujete?“

Varatchi teď křičel na všechny přítomné a ve vzteku mu na krku nabíhaly modré žíly. Pro zúčastněné včetně jeho samotného to ale bylo mnohem lepší, než kdyby zůstal ledově klidný, usoudil Bamegi při pohledu na běsnícího šlechtice. To by pak za neúspěchy někdo zaplatil životem.

„Pršelo, těžký terén. Jsem rád, že jsme vůbec nějaké stopy objevili, pane. Byl to nejlepší stopařský výkon, jaký jsem kdy viděl,“ řekl Debussi s minimem diplomatického a společenského taktu.

Jeho přímý přístup však Varatchiho kupodivu uklidnil.

„Dostanu-li jeho popis, do dvou dnů vám shromáždím všechny muže tohoto města, kteří se mu budou alespoň trochu podobat,“ předestřel major svou představu pátrání po Koniášovi.

Bamegi se na důstojníka zaměřil ještě jednou. V jeho vojácké bezohlednosti a přímočarosti se skrývala síla. Dokázal by město převrátit vzhůru nohama a pak ještě rubem. Stačilo by to?

„Ne. Krachtiburg je nezávislé město. Něco takového by vzbudilo obavy a protiakce spousty lidí. To teď nepotřebuji,“ zamítl Varatchi jeho nápad. „Ale buďte připraven majore, brzy dojde na vás i na vaše lidi.“

„Chci hlášení od Faynische a jeho doprovodu, od všech, co sledovali Lakela Lumbiho,“ obrátil se na sluhu, který se mu chystal něco sdělit.

Shrbený muž jen zoufale přikývl a mávl na dveřníka, který uvedl dalšího muže. Bamegi ho od vidění znal, byl to jeden z lidí řídících Varatchiho síť informátorů. Jmenoval se Hernand a kromě toho, že pracoval pro svého pána, se víc než dobře přiživoval na obchodu s cennými informacemi, ke kterým se z titulu své funkce dostával. Ale dělal to dostatečně chytře na to, aby to Varatchimu příliš nevadilo.

„Co je s Lumbim? Koniáš se podle všeho vrátil do města,“ obrátil se šlechtic na svého šéfšpiona.

Jeden z vyčkávajících sluhů bez rozkazu přiložil do krbu. Dělal to tak pečlivě a se strachem, aby na sebe neupozornil, že ani plameny si zpočátku nevšimly, že dostaly novou dávku potravy.

Hernand se nadechl, Bamegimu došlo, že informace, kterou se chystá předložit svému pánovi, není ani trochu pozitivní.

„Muž, který sledoval Lakela Lumbiho, byl zabit,“ začal zeširoka Hernand.

To nebyl dobrý přístup, usoudil Bamegi při pohledu na Varatchiho, kterému začal skelnatět pohled. Měl říct to nejhorší hned na začátku.

„Někdo ho probodl dýkou. Odhaduji, že to byla vržená dýka.“

„Koniáš?“ Varatchi zabodl oči do Hernanda a Bamegi měl pocit, že šéfšpion čelí něčemu hmotnému. „Je pověstný zabíjením na dálku.“

„Ne– nevím,“ nepodařilo se Hernandovi udržet ani zdání sebejistoty. „Lumbiho jsme našli na dvoře jeho hradu. Mrtvého, s rozpáraným břichem. Jeho zbraně zmizely.“

Varatchiho vztek byl ten tam, zůstal jen ledový klid. Právě teď byl druhý nejmocnější člověk říše v nejnebezpečnějším rozpoložení. Bamegi si to uvědomoval stejně jako všichni ostatní přítomní.

„Kde je Faynisch? Chci kompletní hlášení!“ promluvil stroze Varatchi.

„Ten je také mrtvý, našli jsme ho ležet na Lumbim. Vypadalo to, že se šel podívat, co se vlastně stalo, a muž, který souboj přežil, ho zabil. Také dýkou. Zmizely i jeho zápisky a holka, co ji Lumbi držel pod zámkem.“

Varatchi mlčel a přemýšlel, Hernand se nějakým záhadným způsobem zmenšoval, až se změnil v muže shrbeného až k zemi.

„Koniáš je tady. Něco ho tu drží, kdyby chtěl zmizet, nebude se do města vracet vůbec,“ pronesl Varatchi zřetelně.

„Hernande,“ obrátil se na svého šéfšpiona. „Nevadí mi, když si vyděláváš bokem peníze. Dokonce mi ani nevadí, když u toho porušuješ zákony. Ale vadí mi, když nedokážeš splnit své úkoly. Máš ještě jednu šanci. Koniáš je ve městě a já ho chci. Živého nebo mrtvého. Můžeš použít všechno prostředky, které nevyvolají diplomatické třenice. Nepotřebuji, aby kdokoli z mých lidí byl spojen s jakoukoliv špinavou prací. Buď použij nájemné síly, nebo ještě lépe do toho nějakým způsobem namoč Konvent a Afronziho. Máš na to týden. Ani o den víc.“

Varatchi nehrozil, ale bylo jasné, co Hernanda čeká, pokud nebude úspěšný.

„Budu ale muset jednat s městskou radou,“ nadhodil šéfšpion po okamžiku zoufalého přemýšlení, čelo se mu mezitím orosilo kapkami potu.

„Ne mým jménem.“

„Rozumím, pane.“

„Debussi, vy zajistíte, aby se do čarodějnické pevnosti v bažině, až se zpráva o jejím objevu rozšíří, nikdo nedostal. Pak vás chci tady, budu pro vás mít další úkoly. Převezmete velení nad dalšími oddíly, které brzy dorazí.“

Bamegi poslouchal série rozkazů, kterými Varatchi zahrnoval své lidi. Vlastně se mu celá akce vyplatila, i když Koniáše nechytil. Objev starého skladiště, zvláště pokud v něm zůstalo pár věcí, se rovnal získání velkého pokladu. A pak – odhalení císařových speciálních jednotek unášejících lidi mělo také svou cenu, i když zatím nebylo jasné, oč šlo.

„Bamegi?“

Ninja, přestože měl po celou dobu, kdy Varatchi chrlil pokyny, zavřené oči, věděl, že v místnosti zůstal sám, jen se svým zaměstnavatelem.

„Chci vás u výslechu Blatvoviče. Jste do celé záležitosti zasvěcen od počátku, vaše postřehy byly k věci. Nechci, aby nám něco uteklo.“

Ninja přikývl. Potřeboval se vyspat, a ne trávit noc mučením nějakého šílence. A ještě nepříjemnější bylo, že ho to zasvětí do nejtajnějších zákoutí Varatchiho intrik.

Žívý nebo mrtvý

Liama seděla na kozlíku a nechala Lasičku, aby se chopil opratí. Mraky se rozhodly, že si na chvíli podrží svůj těžký náklad, a poprvé po několika dnech přestalo pršet. Původně plánovala, že vyrazí už včera, jak Lasička požadoval, ale nestihli to; dokonce ani dnes brzo ráno. Zdržovala je spousta maličkostí a obtíží, měla pocit, že za poslední dva dny ani na chvíli nepřestala mluvit. Neustále někoho přesvědčovala, chlácholila, dodávala odvahy, nebo naopak klidnila největší vzteklouny. Všechny samozřejmě nepřesvědčila. V první várce odjíždělo nakonec šest vozů. Z jejího kvadrupu dvě rodiny a z ostatních po jedné. Několik dalších lidí však už rozprodávalo majetek a chystalo se k odjezdu. Liama doufala, že se na cestu vydají co nejdříve. Lasičkovo naléhání a nervozita, která se projevovala stále větší obezřetností, ji stačily nakazit. Nebo to spíš byly informace získané od zajatého vojáka. Právě jeho nevzrušené vyprávění o tom, jak chytali lidi a transportovali je pryč, přesvědčilo ostatní.

„Prr,“ přibrzdil spřežení Lasička, aby nenarazili do vozu před nimi. Liama, spolu s Mapušinou rodinou se zařadila do karavany obchodníků s rákosovými rohožemi, kteří vzhledem k počasí usoudili, že sezóna letos předčasně skončila. Další vozy se přidaly k jiným obchodním výpravám podle toho, kde organizátoři nabízeli místa.

„Podržte to,“ požádal Lasička, předal jí opratě, sám seskočil z vozu a přešel k bílému papíru přibitému na dřevěných vratech.

Náhlý příval kapek způsobil, že ulice se v mžiku vyprázdnila, lidé se schovali pod podloubí nebo rovnou do domů. Liama si přetáhla kapuci přes hlavu a plášť sepnula těsněji kolem ramen. Jela na voze sama. Vzhledem k tomu, že měla velmi málo věcí, vypomohla s místem Mapuši.

Lasička chvíli papír studoval, pak se rozhlédl a jediným pohybem ho ze dveří strhl. Vůz před nimi se dal konečně do pohybu a Liama trhla opratěmi. To už Lasička opět seděl vedle ní.

„Podívejte se,“ podal jí zmáčený arch.

Nebyl to papír, ale dražší a trvanlivý pergamen. Opatrně ho rozvinula na kolenou. Šlo o portrét, tu tvář znala. S nepříjemným pocitem, který se s každým slovem měnil v poznání, že něco je hodně špatně, četla nahlas text pod obrazem:

Hledán živý nebo mrtvý. Za jakékoliv informace vedoucí k dopadení tohoto člověka přináleží odměna deseti tisíc zlatých. Pro řádného občana navíc titul Zasloužilého o impérium. Pro všechny ostatní prominutí dosavadních provinění a trestů s výjimkou zločinu proti císaři. Pozor, jmenovaný je ozbrojený a nebezpečný, nesnažte se ho zadržet. Čaroděj, vrah, pederast, zhář, lupič. Často vystupuje pod jménem Koniáš.

Podepsáni byli hlavní vyšetřovatel Konventu Afronzi Nubus a hlavní radní města Krachtiburgu Alfréd Crepki.

„Co to znamená?“ obrátila se Liama na Lasičku.

„To znamená, že ho nechytili a z nějakého důvodu si myslí, že je stále ve městě. A chtějí ho opravdu hodně moc. Už ty peníze jsou velkým lákadlem, ale prominutí všech zločinů včetně vraždy… Označili ho za čaroděje, aby tu akci mohl iniciovat Konvent.“

Vůz pomalu kodrcal a Lasička přemýšlel.

„Na jeho místě bych hned zmizela, ten portrét je vynikající,“ usoudila Liama.

Průtrž mračen se změnila v téměř příjemné mrholení a ulice se znovu postupně zalidnily. „Já také,“ odtušil Lasička. „Proč si oni myslí, že je pořád tady? Co by ho tu mohlo držet?“

Poznámka způsobila, že se Liamě rozbušilo srdce. Ne, tahle kapitola byla uzavřená. Doufala, že už Koniáše neuvidí. A litovala toho. Soustředila se na důležitější věci.

Co když Konvent opět vyhlásí blokádu města? Co když jsou v pasti?

Na cestě bylo čtrnáct dospělých a patnáct dětí. Už věřila, že uniknou, že jsou zachráněni, a teď tohle.

„Blokádu kvůli němu nevyhlásí, nezastavila by ho,“ řekl po dlouhé pauze Lasička. „Nepohybuje se vozem jako my. V noci přeleze hradby a rozplyne se jako dým ve větru.“

Liamu to trochu uklidnilo, ale ne příliš. Neustále se rozhlížela, ale nespatřila nic neobvyklého, tedy kromě na každém druhém rohu vyvěšených oznámení: Hledán živý nebo mrtvý.

„Někdo za ně utratil pěkný balík,“ zhodnotil Lasička s úšklebkem.

Jeho pátrání kupodivu tolik neznepokojilo.

Zatáčka, kola rozčísla hlubokou a stále se rozrůstající kaluž, otevřel se jim výhled na závoru, označující území města. Závora byla otevřená a kupodivu u ní nestáli celní úředníci ani vojáci městské gardy. Liama s úlevou vydechla, Lasička se na ni s porozuměním podíval. Podařilo se to, byli zachráněni.

Vozy pomalu kodrcaly dál, projely okolo opuštěné budky určené pro vypisování obchodních papírů, pak první vůz karavany, který se dostal na nízkou terénní vlnu, zastavil a jeho vozka sestoupil. Liama se podívala na Lasičku, ten jen pokrčil rameny, zastavil koně, zabrzdil vůz a oba společně se pěšky vydali k čelu karavany. Otevřel se jim pohled na linii vojáků obklopující město. Jeden muž co deset metrů, řada začínala i ztrácela se v mlžném oparu.

Směrem od linie se vracelo několik vozů, které se patrně neúspěšně pokoušely projet.

Čekali, Liama si uvědomovala, že její naděje přišly vniveč. Prohrála, trvalo jí to příliš dlouho.

„Jsou to Varatchiho jednotky,“ prozradil jim vozka jednoho z vracejících se vozů. „Městská rada požádala o pomoc při chytání nebezpečného čaroděje,“ obchodník si při tom slovu odplivl. „Bez povolení jiných šlechticů nemohou sice do města, ale pomohou prý aspoň takto. Nikdo nesmí ven. Špatný časy pro obchod.

„Nemá cenu s nima diskutovat,“ mávl rukou. „Jsou to Varatchiho vojclové. Ty neukecáte.“

Liama polkla. Strach se vrátil v jediném okamžiku a přibyl k němu starý známý knedlík v krku způsobující, že se jí špatně dýchalo.

„Povolali tisíc vojáků jen proto, aby chytili jednoho člověka?“ nechtěla tomu uvěřit. „Uzavřeli celé město?“

„Bude jich víc, spíš pět tisíc,“ opravil ji Lasička. „A nejde jen o jednoho člověka. Jde i o vás,“ kývl směrem k ní a vozu v pozadí. „Tohle bude vysoká hra, v níž my vidíme jen pár karet.“

Liama cítila, jak ji najednou opustila všechna síla. Tolik se snažila, a teď – všechny je pochytají a zabijí. Tím si byla jistá.

Cesta zpátky jí připadala nekonečná. Proč se vůbec vracet, mohla se posadit na dlažbu a jen čekat, až někdo přijde, odvede ji bůhvíkam a zabije ji. Vozy z kvadrupu už nejely s karavanami, ale vracely se společně. Děti vycítily ponurou náladu dospělých, seděly namačkány mezi nákladem s očima rozšířenýma obavami a mlčely. Mraky klesly níž, ulice zaplavila ledová mlha, která při nádechu v plicích pálila.

Konečně se dostali až před první z kvadrupu, do něhož patřila jedna z vystěhovaleckých rodin. Lasička opatrně objížděl vůz, který zde zastavil.

„Už nám nic nepomůže, že?“ obrátila se na Liamu žena a přitom pomáhala slézt dolů pětiletému dítěti.

Liama neodpověděla, s hořkou ironií si uvědomila, že až teď jí lidé opravdu uvěřili. Nechali se sice přesvědčit k útěku, ale ponechávali si v srdci naději, že se jich to vlastně netýká, že jde o nějaký kardinální omyl, který se časem vysvětlí. S vědomím vojáky obklíčeného města už ne.

„Nevím,“ nevzmohla se na lepší odpověď.

Lasička popohnal koně a dál se ploužili bílou mlhou, dokud nedojeli k jejímu kvadrupu. Mapušin vůz dorazil dříve, když Liama vystupovala, nemusela přítomným sledujícím nečekaný návrat nic vysvětlovat. Její přítelkyně už to stihla. Dívala se, jak s dítětem v zavinovačce, ukrytým v náručí, spěchá dlouhou chodbou do domu, někdo už otevíral bránu k hospodářskému stavení přes ulici patřícímu ke kvadrupu. Tam se schovávaly vozy a ustájovala velká zvířata. Roztřásla ji zima.

„Zavezu vůz dovnitř a přijdu za vámi, domluvíme se, co dál,“ řekl Lasička.

Chvíli jí trvalo, než pochopila, co tím myslí, vnější svět se k ní dostával přes tlustou stěnu otupení. Přikývla, cestou do svého domova pochopila, že Lasička to nevzdal, že se ji pokusí nějakým způsobem dostat pryč. Jenomže o to nestála. Ne bez svých lidí, bez těch, k nimž patřila a měla je ráda.

Strčila do dveří a vešla do kuchyně. Světlá místa na stěnách označovala, kde byly dříve pověšené obrázky a další ozdoby. Myslela si, že se sem už nikdy nevrátí. Otočila se ke kamnům, aby zapálila oheň, u stěny za jejími zády něco zašramotilo. Myš. Že by se tak rychle ujaly vlády nad její kuchyní? Nebyla to myš. Na stoličce seděla malá vyhublá holka a vystrašeně ji pozorovala, v koutě, napůl schovaný za pootevřenými dveřmi, se krčil Koniáš.

Podívala se na holku, potom na něj, oba byli skuteční, nezmizeli.

„Co tu děláte?“ zeptala se.

Neodpověděl, nevnímal, oči upíral do imaginárního bodu daleko před sebou, pohyboval rty, ale nevydal přitom žádný zvuk.

„Co tu děláte?“ zopakovala a otočila se k dívce.

„Říkal, že ho mám zavést sem. Prý ho znáte,“ odpověděla. „Je otrávený. Ztratil paměť a strašně ho to bolí. Řekněte mu, prosím, kdo je, řekněte mu všechno, co o něm víte. Potřebuje to slyšet.“

Prázdná tvář muže se zkřivila bolestí, viděla, jak se hroutí sám do sebe. Dívka k němu přiskočila, vtiskla mu před oči tenký sešit, který někdo dlouhou dobu vláčel po kapsách.

„Čti, čti!“ skoro vykřikla.

„Jmenuji se Koniáš,“ poslechl. „Do Krachtiburgu jsem přijel, abych pátral po knize zvané Nucleus, která má být nejlepším pojednáním o magii, co kdy bylo napsáno. Ve městě mám někok obchodních partnerů…“

Koniáš četl mechanicky, ale jeho oči teď vypadaly živější než ředtím, Liama pochopila, že čte své vlastní zápisky, které napsal dříve, než začal ztrácet paměť. Naslouchala mu, z dózy vydolovala zapomenutý zbytek kávy a v oprýskané konvici, která nestála za to, aby ji brala s sebou, začala vařit vodu. I nějaké nádobí tady zůstalo. Koniáš stále četl. Připravila dva hrnky horkého nápoje a jeden podala dívce. Vděčně ho přijala, nejistě se přitom usmála a podívala se způsobem, ze kterého se Liamě málem zastavilo srdce. Jako by od ní očekávala, že všechno vyřeší, že uvede věci do pořádku.

„Pomůžete mu, že ano,“ ujišťovala se dívka.

„Já,“ zatápala Liama.

„Milujete ho přece, ne? Jinak by si tam nenapsal, že ho mám zavést za vámi!“ vyhrkla.

„V kapse mám obě ampule, které původně obsahovaly magické substance. S jedem i antidotem,“ otočil Koniáš na poslední stránku svých zápisků.

Zdálo se, že tužkou psaná slova ani nečte, že je zná zpaměti.

„Emblém na uzávěrech už jsem někde viděl. Někde v Krachtiburgu, ale nedokážu si vybavit kde. Myslím, že postupně začínám přicházet o paměť. Musím to psát tak, ať o tom Janick neví. Mohl by mi tyhle zápisky vzít. Liama by mi mohla pomoci. I když se to snaží skrývat, o magii a manipulaci s ní toho ví hodně. Pravděpodobně dědictví jejího lidu. Liama bydlí v kvadrupu, opevněném domě na severním okraji města. Ty ampule jsou mou jedinou nadějí, která mě může zachránit. Někde jsem to viděl, ale nemůžu si za žádnou cenu vzpomenout…“

„Podej mi ty ampule,“ požádala dívka.

Koniáš poslušně sáhl do kapsy a vytáhl dvě malé křišťálové lahvičky.

„Je to na zátkách, něco jako trojlístek z kamínků nebo trojlístek posetý krystalky,“ ukázala je Liamě. Ta se zachvěla. Některé věci se prostě vracejí i po staletích, nezvány, nečekány. Nikdy nezmizí z povrchu světa.

S tichem jako by se do jeho tváře vrátila bolest.

„Povídejte mu, všechno, co o něm víte, a pravdu!“ pobízela ji dál dívka. „Lumbi, můj věznitel, měl takový deník. Ohromnou tlustou knihu, do které psal všechny věci, co udělal, a byly to opravdu příšernosti. On,“ ukázala na Koniáše,– „nemohla jsem ho od toho odtrhnout, myslel si, že čte sám o sobě. Musíte mu říkat pravdu, nebo se ztratí, rozumíte? Bude pak někým jiným.“

Liama přikývla, i když zatím jen matně tušila, o co se tu jedná. Přisedla si ke Koniáši a uchopila ho za ruku, dívka ji s očekáváním pozorovala. Musela se přinutit odtrhnout pohled od křišťálových ampulí ve své dlani. Raději se mu podívala do očí. Byly prázdné, tak prázdné.

„Potkala jsem tě na tržišti,“ začala opatrně. „Vypadal jsi jako velký nebezpečný chlap. Ale ne krutý. Líbil ses mi, a proto jsem si tě vybrala.“

Muž, netušila, kolik v něm zbylo z člověka, se kterým se před pár dny, připadalo jí to jako staletí, seznámila, se uvolnil a dychtivě poslouchal, jako by chtěl slyšet každé slovo dřív, než ho doopravdy vysloví.

„Byl jsi tak nějak bezstarostný, spokojený sám se sebou, rozhlížel ses, užíval sis svět okolo. Nabídla jsem ti ubytování a ty jsi měl zájem, přestože jsi věděl, že v tom bude schovaný nějaký háček. Já zase měla strach, aby sis nemyslel, že se ti nabízím i já. I když později, kdyby se věci vyvinuly jinak…“

Liama zapomněla, že jí naslouchá i dívka, a vyprávěla dál.

„To je všechno? Víc ho neznáte?“ přerušila ticho otázka a Liama si uvědomila, že už před chvílí skončila.

„Neznám. Všechno, co o něm vím, jsem mu právě pověděla. Jak se jmenuješ?“

„Freš“

„Nebudu se tě ptát, zda máš hlad. Skočím do velké spíže, tady žádné jídlo nezbylo. Čti mu nebo mu něco vyprávěj, než přijdu, ano?“ dodala, když spatřila, jak se Koniáš opět začíná přibližovat katatonickému stavu.

Freš jen přikývla.

„Viděl vás sem někdo přijít?“ zeptala se Liama už ve dveřích. Až teď si vzpomněla na portréty s nápisem Hledán živý nebo mrtvý.

„Ne, utekli jsme z hradu předevčírem v noci, do rána jsme přespali ve zbořeném domě na kraji města. Tenhle dům jsem pak přes den hledala sama. A dnes pršelo nebo byla mlha. Myslím, že nás nikdo neviděl. Byla jsem opatrná. Dostali jsme se sem přes zeď. S pomocí takového dřeva na šplhání, co jsem mu přikázala vzít s sebou po tom, co mi popsal, jak váš dům vypadá.“

Liama sevřela rty a přikývla. Koniáš poslouchal malou holku… protože neměl žádné vlastní myšlenky.

Zamířila do spíže a vrátila se, jak nejrychleji dokázala, na chodbě se srazila s Lasičkou. Nestačila mu nic říct, společně vešli do kuchyně.

„Ale,“ řekl pouze při pohledu na její návštěvníky a tiše hvízdl.

„Je otrávený,“ vysvětlila mu Liama okamžitě.

„A začarovaný,“ obě ženy se na sebe podívaly.

„Ze začátku ještě mluvil, teď už ne,“ vysvětlila Freš.

„Myslím, že by nebylo dobré, aby o něm vědělo víc lidí,“ pronesl suše Lasička. „Na jeho hlavu je vypsána odměna, která člověka změní. Nabídl mi víc,“ dodal, když zaregistroval Liamin pohled.

„Mohu také dostat kávu? Jsem mokrý a zmrzlý až na kost.“

Liama mu podala hrnek a přímo z konvice nalila. Současně se na schodech ozvaly kroky. Možná to jen někdo prochází na terasu, přála si, ale věděla, že to tak není. Někdo zaklepal na dveře a objevil se Glaven, starší z jednoho z kvadrupu, z nichž pocházely rodiny, které se dnes pokoušely odjet.

„Buď zdráva,“ pozdravil a posunul se, aby mohl vejít i jeho společník.

Liama ho znala jen od vidění, jmenoval se Pandor a patřil k bývalé Kaževičově klice.

„Už jsem mluvil s našimi lidmi. Myslím, že jsme na tom bledě. Buď nás najdou jedni, nebo druzí. Konvent, nebo únosci.“

„A nebo taky ne,“ řekl najednou Pandor a ukázal na Koniáše. „To je ten chlap z vývěsek.“

Glaven nechápal, co tím myslí, Liamě to došlo okamžitě.

„Je na něj vypsána odměna deseti tisíc zlatých,“ vysvětlil Pandor.

„Peníze nám ale nepomohou, potřebujeme utéct z města,“ poukázala Liama, položila Freš nadechující se ke vzteklé poznámce ruku na rameno a naznačila jí, ať se vzdálí z prostoru mezi ní a muži. Lasička se opíral o stěnu, oběma rukama hýčkal svůj hrnek kávy. Nedíval se na nikoho z přítomných a nikdo v místnosti mu nevěnoval pozornost.

„Uvařím ještě další kávu. Zatím se napij mléka,“ podala džbán Freš. „A jemu dej sklenku vína, má ho rád, určitě mu udělá dobře.“

„Peníze vždy pomohou,“ nesouhlasil Pandor. „A je tam také napsáno, že ten, kdo přispěje k jeho dopadení, stane se člověkem zasloužilým o impérium. To něco znamená. Třeba by nás pak nechali na pokoji.“

„Proč by to dělali? Stejně za tím vším bude císař nebo někdo jiný z mocných. Jinak by městská rada po zmizelých lidech dávno pátrala a nesnažila se to jen ututlat,“ poukázala Liama, nalila číši a podala ji Freš. Zdálo se jí, že na ni Koniáš reaguje nejvíc.

„Nalij mi také,“ poručil si Pandor.

„Je to mé víno a nejsi můj host,“ odbyla ho Liama. „Ten muž je otrávený magickou substancí. Pokud ho odevzdáme úřadům, ulpí na nás jen další podezření, že jsme čarodějové. A na našich rukou bude krev, protože oni ho zabijí.“

„Je to vrah, pederast a bůhvíco ještě,“ zašklebil se Pandor. „A ty jsi s ním spala.“

Liama pozorovala, jak Koniáš upíjí víno a prohlíží si pohár, pak přikývla, jako by si něco ověřila, a pomalu, bez známky vzteku přešla k Pandorovi. Postavila se před něj, místností třeskl políček, síla úderu zvrátila staršímu hlavu.

„Ty čub –“ pokusil se na ni vrhnout, ale Glaven mu zastoupil cestu.

„Nebudeme se tady prát! Urazil jsi ji! Jdi!“

Pak se obrátil k Liamě. „Pandor má možná pravdu a my nesmíme opomenout jedinou možnost, která nám může pomoct. Jak s ním naložíme, prodiskutujeme my všichni starší a pak své rozhodnutí předložíme ostatním. Kvůli kouzlu, které ho podle tebe otrávilo, povolám na radu Kaževiče, i když už není starší. Vyzná se ve starých věcech nejvíc ze všech. Kde se sejdeme?“

Liama si uvědomila, že ještě stále má autoritu, kterou získala v uplynulých dnech. Otázkou bylo, kolik vlivu jí zůstane po dalším shromáždění.

„Můžeme zůstat tady, kuchyň je dost velká. Ale Pandor bude stát na chodbě.“

Glaven přikývl.

„To je dobře, čím méně lidí ho zatím uvidí,“ ukázal na Koniáše, „tím lépe. Za chvíli jsme zpět všichni.“

„Oni o něm mluví, jako by byl věc!“ zatvářila se Freš rozhořčeně, když osaměli.

„Je to tak,“ nepopřela to. „Pomůžeš mi s jídlem? Všichni máme hlad a budeme potřebovat všechny síly.“

„Vy se nikdy nevzdáte, že?“ promluvil po dlouhé době Lasička.

„Nic jiného mi nezbývá,“ řekla tiše.

Přitom si uvědomila, že už není tak zoufalá jako před chvílí. Jakákoliv činnost byla lepší než utápění se v beznaději. Navíc ji překonávání překážek uspokojovalo a dodávalo jí další sílu.

„Oni ho budou chtít vydat, přehlasují vás.“

Lasička měl pravdu.

„A nám to nijak nepomůže.“

Teď měla pravdu zase ona.

~~~

Za hodinu byla její velká kuchyň přeplněná. Kromě pozvaných starších a Kaževiče do ní nikdo jiný neměl přístup, ale lidé si uvědomovali, že se něco děje, a po chodbě každou chvíli někdo prošel. Přes Pandora nasupeně stojícího na prahu se však nikdo nedostal.

„Je opravdu otrávený? A začarovaný?“ zeptal se Glaven Kaževiče.

Starý muž úkosem pohlédl na prázdné křišťálové ampule na stole. Freš právě znovu dorecitovala vlastní krátký příběh, ve kterém prázdnému muži snad posté sdělovala všechno, co o něm věděla, a on jako pokaždé naslouchal s až bolestivým napětím.

„Teď je řada na mně, ale musí to chvíli počkat, jo?“ podívala se Liama na dívku.

Ta jen přikývla.

„Ale co nejdříve, prosím. Vždycky mu to trochu pomůže. Na chvíli.“

Liama přikývla a věnovala pozornost shromáždění.

„Kaževiči? Jsi v pořádku?“

„Zamyslel jsem se,“ odpověděl stařec. „Ano, ten muž je otráven Dwicherovým jedem, který je spojen s kouzlem. Právě naši předkové ho kdysi vyráběli a prodávali. Kvůli magii jsme se museli odstěhovat, kvůli magii nás pronásleduje jedno protivenství osudu…“

„Odpověz na otázku,“ zastavila ho Liama a dál se věnovala Koniáši.

Stařec se na ni nevraživě podíval, ale poslechl.

„Podle toho, co vidím, je kouzlo správně aktivované, takže mu zůstala jeho původní inteligence a schopnosti. Ale nebylo provedeno vtištění, ještě není otrokem svého pána.“

Kaževič se na chvíli odmlčel. „A zdá se, že závěrečné fázi stále nějakým způsobem vzdoruje.“

„A dokázal bys to vtištění provést?“ zeptal se Glaven.

„S pomocí další dávky Dwicherova jedu snad ano.“

„Zařídíme, aby nás poslouchal, a potom ho předáme úřadům,“ navrhl Pandor. „Mohl by nám být užitečný i později. Pokud ho nepopraví.“

Liama z výrazů tváří ostatních stařešinů věděla, že prohrála. Všem se takové řešení zamlouvalo.

„Můžeš to provést hned teď?“ zněla další otázka pro Kaževiče.

„Musím projít staré knihy, prohledat tajné skladiště, najít jed a protijed spolu s krystalem, který mi propůjčí schopnost kouzlo ovlivňovat. Potřebuji ho, sám nejsem čaroděj. Nějakou chvíli mi to zabere.“

„Budeme hlasovat,“ kul žhavé železo Pandor.

Freš se na Liamu vyděšeně podívala, jako by u ní hledala spásu. Ta jen konejšivě dívku objala.

„Musíme čekat. A doufat.“

~~~

Díval jsem se na neznámé tváře lidí okolo sebe. Dvě ženy, jedna spíš dívka, čtyři muži. Ne, pět, toho pátého jsem napoprvé přehlédl, jak byl nenápadný.

Stařec s vrásčitou tváří položil na stůl přede mě křišťálovou ampuli se zábrusovou zátkou zalitou olovem. Ostatním přítomným rozdal podobné, ale ne stejné.

„Podám ti ampuli a ty vypiješ, co je v ní, rozumíš mi?“ zeptal se mě.

Rozuměl jsem mu a taky jsem mu to potvrdil.

Jeden z mužů se pokusil sebrat mi meč položený na kolenou, ale sevřel jsem jílec a podíval se na něj. Nechal toho. Měl jsem pocit, že se o to pokoušel už víckrát, ale nebyl jsem si jistý.

„Takže teď opatrně otevři zátku a podám ti ampuli,“ připravoval mě stařec na své další kroky.

„Nedělal bych to, Kaževiči,“ zadržel jsem ho. „Ta věc je zatraceně těkavá, měli byste si vzít antidotum dříve, než se to otevře. Navíc, když si já vezmu tvoje antidotum, na tebe už nezbude.“

Čelist mu povisla, vytřeštil oči.

„Jak je to možné! Došlo k reverzi! Je zpátky!“

Vzpomínky, mé já, všechno se ke mně vracelo ve vlnách. V třicet metrů vysokých kolmých vodních stěnách, které se někdy valí na pobřeží a ničí všechno, co jim stojí v cestě. Jenomže v mém já nic neničily. Jen zaplňovaly prázdná místa, zabydlovaly strukturu vědomí, mou duši.

„Vypiješ to, ty ten jed prostě vypiješ!“ vyřítil se na mě starší muž s nožem v ruce. Jmenoval se Pandor, vybavilo se mi. Přestože jsem seděl na židli, podmetl jsem mu nohu a současně s dopadem jsem ho stolkem přirazil k zemi. Hranou desky jsem mu tlačil na hrtan, proti mé váze nesvedl nic. V druhé ruce jsem držel ampuli s jedem, kterou mi tak vehementně nutil.

„Nevypiju, ale třeba si dáš ty,“ navrhl jsem mu.

Nedokázal říct nic, jen chrčel.

Věci, které se udály v době, kdy jsem byl pod vlivem kouzla, se mi vracely nejpomaleji. Potřeboval jsem čas, abych si mohl uspořádat myšlenky, ale nevypadalo to, že ho budu mít.

„Musíte ho zabít nebo někam zavřít. Okamžitě by na vás poštval město,“ vytrhl mě z přemýšlení pan Lasička.

Pandor chrčel už o poznání slaběji.

Postavil jsem se a odložil stolek stranou.

„Půjde pod zámek. Nikdo z vás nikomu neprozradí, že mě viděl. Pokud to uděláte, podepsali jste sami nad sebou ortel smrti.

Já vás nezabiju, to lord Varatchi. Hledá mě, hledá vás a takhle by jedním plácnutím zabil dvě mouchy. Rozumíte mi?“

Rozuměli.

„Zamkněte ho do místnosti bez oken a přineste mi od ní klíč,“ podíval jsem se na jednoho staršího po druhém a počkal, až všichni přikývnou.

„Dohlédnu na to,“ odlepil se pan Lasička ze svého místa. S Pandorem a Lasičkou rádi odešli i ostatní. Nebránil jsem jim. Potřeboval jsem ten čas.

Freš mě sledovala jako zjevení, Liama vyčkávavě. Natáhl jsem se po otevřené láhvi, z poličky vytáhl čisté sklenice a všem nám nalil. V košíku, mezi potravinami, které Liama před nějakou dobou přinesla, se stále ukrývala prázdná ampule s antidotem. Tenhle moment se mi vybavil až jako poslední, po něm jsem věděl, že mé vzpomínky jsou kompletní.

„Pomůžeš nám? Nám všem?“ zeptala se.

Velké, obavami rozšířené oči, vážná ústa s vějíři drobných vrásek prozrazujících, že se kdysi ráda smála, léta nošený náramek na zápěstí podtrhující úhlednost rukou. Obdivuhodná žena.

„Zachránila jsi mě z pekla,“ řekl jsem tiše. „Udělám všechno, co si budeš přát.“

„Chci, abys nás odsud dostal, všechny, kteří budou chtít.“

„Dobře. Dojednáno.“

Pozvedl jsem hrníček k přípitku.

„A já jsem ti také hodně pomohla,“ ozvala se dívka.

Jmenovala se Freš, vybavilo se mi.

„Ano, je to tak. Jsem tvým dlužníkem,“ přikývl jsem s úsměvem. „Cokoliv si budeš přát a bude v mých silách.“

„Musím si to rozmyslet,“ řekla vážně.

Chytrá holka.

„Ale rád bych své dluhy začal vyrovnávat až potom, co si dám sprchu, obleču se do něčeho suchého a najím se. Bylo by to možné?“ podíval jsem se na Liamu.

„Myslím, že se to dá zařídit.“

„Takže, dámy, omluvíte mě?“ vysekl jsem jim poklonu používanou obvykle na plesech debutantek a s mečem v ruce zamířil po schodech nahoru do koupelny.

Vlk na lovu

Hned za dveřmi jsem ze sebe svlékl oblečení, bandalír s noži zavěsil přes vodovodní kohoutek, meč a dýku, které jsem získal od Lumbiho, jsem položil na okraje vany a ponořil jsem se do rychle přibývající horké vody. Dole v pokoji jsem vystupoval sebevědomě, ale opak byl pravdou. Třásly se mi ruce a měl jsem problém přestat myslet na jedinou věci – aby se to, čím jsem v posledních dnech prošel, už nikdy nezopakovalo. Možná bylo dobře, že magie zmizela z našich životů. Dole jsem jim řekl, že jsem se vrátil z pekla, a myslel jsem to smrtelně vážně, i když ostatní to možná tak nechápali. Sáhl jsem po mýdlu, přitom jsem zaregistroval emblém vytvářený z keramických dlaždic nádrže s vodou. Byl i na vodovodním kohoutku, a když jsem věděl, co hledat, objevil jsem ho i na dalších místech. Dávní předkové tohoto lidu byli na své umění pyšní a emblém používali opravdu rádi. Stylizovaný krystalický trojlístek sestavený z malých drahokamů. Bylo těžké ho v hranatých křivkách poznat. Výrobní znak národa, nebo spíš jen rozvětveného rodu, který měl magii přímo v krvi a dokázal s ní děsivé věci. Děsivé…

Uvědomil jsem si, že mi z nosu kape krev a v horké vodě vytváří růžové, slabě se rozptylující skvrny. Možná by mi bylo lépe mrtvému, určitě. Pod vlivem kouzla a jedu jsem napřel všechnu svou volnou sílu, abych nespadl úplně dolů, abych se nestal doživotním otrokem. Teď mi vůle najednou chyběla. Otřel jsem si nos a celý se ponořil, abych spláchl špínu i z vlasů.

Měl jsem příliš mnoho práce, měl jsem úkol, který jsem si nemohl dovolit nesplnit – byl jsem dlužník a vůbec nezáleželo na tom, že nikdo jiný kromě mě si nedokáže představit, jak je ten závazek velký.

~~~

Že někdo vejde, jsem věděl dřív, než se pohnula klika. Byla to Liama se suchými věcmi. Naše oči se setkaly. Zkoumala mě, hodnotila, zkoušela odhadnout, co může jeden člověk udělat proti nepřízni osudu, proti síle impéria. Jen jsem se na ni usmál. Pokusil se usmát, nezbývalo mi na to dost síly.

„Přinesla jsem vám suché šaty,“ položila komínek svršků na lavici.

„Děkuji,“ přikývl jsem.

Než odešla, ještě chvíli mě pozorovala. Smutně a téměř lítostivě. Napadlo mě, co všechno o Dwicherově jedu ještě ví, ale rozhodl jsem se nezeptat. Některé věci je lepší nevědět – zvláště pokud má člověk před sebou něco, na co se musí pekelně soustředit. Posledních pár rozkošnických chvil v proudu horké vody a vylezl jsem ven. Vzal jsem si čistou košili a spodní prádlo, ale to bylo vše. Kalhoty, kazajka, opasky, vesta, to všechno pro mě byly prostředky k nošení a ukrývání zbraní. Pohodlí bylo druhořadé. I té košile jsem se vzdával jen nerad a věděl jsem, že jakmile bude čistá, hned se k ní vrátím – pod jejím límcem se ukrýval malý nožík. Člověk musel zasáhnout smrtelný bod, aby byl účinný, ale už jsem s ním zabil.

Úplně nakonec jsem si k opasku připjal Lumbiho meč a dýku. Instinktivně jsem se obou zbraní dotýkal co nejméně. Bylo v nich něco nepříjemného, co mě už dříve přinutilo se meče zbavit. Teď jsem ho měl zpět. Když jsem si obě zbraně prohlížel, bylo vidět, že k sobě patří, nebo že alespoň vyšly z jedné zbrojařské dílny. Jak moc ovlivnilo Lumbiho, že dýku vlastnil od dětství? Proč se tak pídil po jejím větším protějšku?

~~~

Vrátil jsem se do kuchyně, přivítal mě zkoumavý výraz ve tváři pana Lasičky a vůně jídla z plotny. Kolem kamen se točila Liama a trochu nejistě jí sekundovala Freš. Bylo vidět, že toho v životě moc nenavařila.

„Dal jste si na čas, mám hlad jako vlk,“ prohlásil Lasička.

Na stole před námi přistála mísa polévky, každý jsme dostali misku a jednu lžíci.

„Chléb je tvrdý, musela jsem si ho půjčit. Maso bude za chvíli,“ oznámila nám Liama.

Freš se také posadila ke stolu a chopila se lžíce.

„Jako vlk?“ prohodil jsem. „Můj žaludek si myslí, že jsem už dávno mrtvý.“

Nádobí zacinkalo, první talíř jsem jedl pomalu a mlčky, musel jsem se soustředit, abych nehltal příliš rychle.

„Co se přihodilo? Proč jste ještě tady?“ položil jsem mu otázku.

Lasička začal mluvit, klidně a beze spěchu, úsporným způsobem, kdy každé slovo mělo své místo a důležitost. Celá situace přede mnou vyvstávala jako šachová partie na několika šachovnicích, kde se vyhozené figury mohou vrátit do hry a v nichž se věže a střelci vydávají za pěšce a do hry jsou neodvolatelně vtahováni ti, kteří šachy vůbec neznají.

„A pro vás osobně je velmi nepříjemné, že po vás Konvent, osobně si myslím, že to je ve skutečnosti Varatchi, vyhlásil totální pátrání. Nemůžete věřit nikomu. Nabídl za vás peníze, nový život a naději na světlé zítřky k tomu. Tomu se nedá odolat,“ dokončil monolog.

„A vám věřit mohu?“ zeptal jsem se.

Freš s Liamou se na mě nevlídně podívaly, pan Lasička se usmál.

„Mně ano, protože jste mi nabídl mnohem víc peněz. Máte stále ten druhý šek?“

Přikývl jsem.

„Pak mi důvěřovat můžete, to je jasné,“ rozzářil se pan Lasička v úsměvu.

Měl zvláštní smysl pro humor a mně se líbil.

„Potřeboval bych, abyste mým jménem provedl pár pochůzek. Sám na ulici nechci, zatím,“ požádal jsem. „A budete muset být opatrný.“

„To předpokládám,“ přikývl.

Přišel čas pustit se do práce.

Mlýnek na maso

Afronzi nervózně těkal očima po ponurém okolí: Kat pracoval s měchy a s vrozenou trpělivostí čekal, až se železo rozzáří do červena, Varatchi seděl na přinesené židli, na stolku před sebou měl číši s vínem, arch papíru a pero s kalamářem. Zapisovatele nepovolal a Bamegi si myslel, že dokáže odhadnout proč. Informace, které se chystali z Blatvoviče dostat, považoval šlechtic za víc než důvěrné – za velmi nebezpečné. A kvůli požadavku na maximální utajení nechtěl přijít o lety prověřeného kvalifikovaného sluhu, který dokázal svému pánovi dokonale vyhovět. To vzbuzovalo další otázku, jak moc důvěřuje lord Afronzimu a jemu samotnému.

„Já vám všechno řeknu, všechno hned teď!“ snad posté zařval Blatvovič.

Hlas už měl ochraptělý a jeho křik se změnil v sípání. Hlavní vyšetřovatel Konventu sebou trhl. Oficiálně zde byl, protože mučírna patřila právě Konventu. Ve skutečnosti by byl raději na jakémkoliv jiném místě, ale nemohl – Varatchiho rozkazy byly jednoznačné.

Bamegi odvrátil pohled od neomítnutých stěn z části porostlých plísní. Už hodně dlouho zde nikdo z inkvizitorů Konventu nevybalil své nádobíčko a nerozdělal oheň, podzemní prostora nasákla vlhkostí.

Blatvovič by mluvil, o tom nebylo pochyb. Varatchi jen chtěl, aby určitě mluvil pravdu, a pro člověka, který se opájel bolestí jiných, neexistovalo důraznější pobídnutí než jeho vlastní bolest.

„Můžeme začít,“ zamumlal kat všem a nikomu současně, Blatvovič znovu vykřikl, tentokrát mu nebylo rozumět ani trochu.

„Dejte se do toho,“ pronesl Varatchi a napil se, přitom znuděně pozoroval zrezivělé kruhy zasazené do zdí, rozpadlou dřevěnou botu původně určenou k drcení prstů u nohou, železnou masku s podivným prodlouženým nosem sloužící k trýznění žárem a kouřem. V už pozapomenuté hantýrce inkvizitorů se jí říkalo ohnivá škraboška.

Bamegi věděl, že bolest se dá působit rafinovaněji, sofistikovaněji a současně účelněji než za použití těchto starých a neohrabaných nástrojů. Současně si však uvědomoval, že na úspěšném mučení je nejdůležitější uvést vyslýchaného do správného psychického stavu – a k tomu tyhle starobylé relikvie utrpení sloužily víc než dobře.

Kat se pomalu dobelhal k Blatvovičovi uvázanému na desce s nohama a rukama nataženýma tak, že se mohl sotva hnout. Navzdory obecným představám o mistrech popravčích to byl starý hubený muž se svaly a šlachami vystupujícími pod pergamenově tenkou kůži. Bez pomocníků měl s přivázáním k smrti vyděšeného vězně spoustu práce a jen díky zkušenostem ji zvládl. Tvář měl zbrocenou potem, buď ze žáru ohně, nebo stále ještě z předchozí námahy. Bamegi tipoval to druhé, stravovala ho nějaká choroba, která mu mnoho času neponechávala. Teď beze spěchu, asi jako tesař, který zkouší materiál, přiložil rozžhavený konec pálícího železa Blatvovičovi na předloktí.

Upoutaný muž se zazmítal v křeči, od klenby se odrazil divoký řev. Kat se nad ním nahnul, aby zkontroloval, zda si nepřekousl jazyk, a vzápětí mu do úst překvapivě rychlým pohybem vrazil roubík.

„Je to citlivka, mohl by si něco udělat,“ zabručel a podíval se na Varatchiho. „Až přijde čas, vytáhnu mu ho.“

Další kousnutí žhavého železa zamířilo o kus výš. Bamegi s kamennou tváří sledoval mučeného muže a nijak nedával najevo, že si je vědom pozornosti, kterou mu Varatchi věnuje. Osobně neměl rád takové metody – ale nerozhodoval tady.

„O moc víc nevydrží, pane,“ zhodnotil stav vězně kat. „Jak říkám, je to citlivka.“

„Vyndejte mu roubík,“ poručil Varatchi.

Seděl tak, aby se mohl dívat Blatvovičovi do očí.

„Budu se tě teď ptát, a ty mi budeš odpovídat. Pravdu, protože jinak na tobě vyzkouším ne tohle,“ Varatchi pohrdlivě ukázal perem na další nahřívající se železa, „ale věci, které jsi ty sám prováděl jiným. Je to jasné?“

„Ano, ano, pane!“

Blatvovič by přitakával do skonání věků, kdyby ho nezastavilo pánovité gesto. Bamegi se zhluboka nadechl. Odér letité plísně ustoupil zápachu páleného masa. Kouř nebylo téměř cítit, komín táhl znamenitě, kat navíc topil kvalitním uhlím.

„Měl jsem za to, že tě císař dal popravit,“ začal Varatchi.

Dobře si pamatoval nepovedenou ukázku Blatvovičových rádoby magických schopností, kterou jim předvedl v kryptě císařského vězení. A na znechucení Jeho Výsosti, jeho bratrance, že prohrál sázku.

„Nedal, Vaše Excelence. Nedal, slitoval se nade mnou a vyzval mě, ať prokážu, jak moc ho miluji a chci mu sloužit,“ spustil Blatvovič.

Afronzi, který mučení sledoval s nepředstíranou lhostejností, náhle znervózněl. Bamegi sám se také netoužil dovědět o císařských záležitostech víc, než bylo nutné. Jenomže už byl zapleten do špinavých Varatchiho záležitostí, takže to bylo prašť jako uhoď.

„Dostal jsi tedy úkol,“ zarazil litanii Varatchi. „Mluv stručně, nebo tě zase na chvíli dám katovi. Jaký?“

Starý kat se odbelhal k ohništi a vložil železo zpět do plamenů. Při šlechticově poznámce věnoval mučenému znechucený pohled. Práce ho vyčerpávala, vypadalo to, že už byl nějakou dobu na odpočinku, než byl povolán sem. To znovu nutilo Bamegiho uvažovat, jaká opatření pro utajení informací získaných z tohoto výslechu Varatchi podnikne.

„Měl jsem najít rodinu, ze které pocházel muž, který umřel při té nešťastné ukázce. Té, co se mi tak vymkla z rukou,“ pronesl Blatvovič naprosto k věci.

„Myslíš toho muže, kterého jsi zabil, aby ses skrze jeho krev dostal k magii,“ upřesnil Varatchi.

Afronzi sebou škubl a v poslední chvíli se zarazil, aby nic neřekl. Tohle bylo vážné, císař zapletený do hrátek s magií. Takovou informaci, pokud by byla prokazatelná, by mohl využít kterýkoliv z mocných šlechticů, mohla by způsobit politický otřes, válečnou bouři. Afronzi zde byl možná z toho důvodu, aby ho měl Varatchi ještě víc v hrsti. Stačilo, aby se před svým císařským bratrancem zmínil, že hlavní vyšetřovatel Konventu toto obvinění slyšel, a Afronzi bude vymazán z povrchu světa i s lidmi, s nimiž v posledních pěti letech pronesl i jen jediné slovo.

„Jak se ten muž jmenoval?“ ptal se dál šlechtic.

„Ron Michovec, ale pak jsem zjistil, že mi lhal, že v Krachtiburgu, odkud podle mého pátrání pocházel, nikdo toho jména nežije a nežil.“

Otázka střídala odpověď, stačilo, aby se Varatchi podíval na kata, a muž v poutech se celý roztřásl. Bamegimu bylo jasné, že mluví pravdu, čistou pravdu. Pomalu před ním vyvstávala obludná skládačka.

Blatvovič přijel do Krachtiburgu s císařským oddílem pro zvláštní operace v utajení. Jeho úkolem bylo zjistit, která rodina je tak spjatá s magií, že její krev je nasycena mocí. Šílený čaroděj, který ve skutečnosti neměl žádné magické nadání, jen touhu po moci a nutkání k sadismu, se k cíli vydal přímočarým a naneštěstí pravděpodobně i jediným možným způsobem. Vojáci pro něj lovili lidi a on zjišťoval, zda v jejich krvi není ukryta moc, zda mučením způsobená bolest nějakým způsobem neotevírá cestu k magii.

Když o svých postupech Blatvovič hovořil, celý se rozzářil a zapomínal, že je sám vydán katovi napospas.

Bamegi si uvědomil, že přišel o svou kamennou tvář. Věci, které tlustý muž přivázaný ke stolu líčil, byly příšerné. Takové nápady se mohly zrodit jen v naprosto pokřivené duši. Něco z toho nedokáže nikdy zapomenout.

„Všechno šlo hladce,“ pokračoval vězeň, když se vzpamatoval ze svého nadšení. „Vypracoval jsem plán, podle kterého měli lidi chytat a pak je vždy po několika dopravovat na statek mimo město, kde jsem se usídlil. I to bylo součástí utajení. Co jsem s nimi prováděl, smělo vědět co nejméně lidí. Místo jsem vybral dobře. Občas se stalo, že přes všechna možná opatření někdo vykřikl. Ve městě mezi domy by si toho mohl někdo všimnout. Jedna žena nám dokonce utekla, dohnali ji až moji osobní strážci na koních.“

Varatchi i Afronzi pozorně naslouchali, kat opřený o zeď klimbal. Bamegiho napadlo, že se tady, v Krachtiburgu, nikdy neměl ocitnout. Už nic nebude jako dřív. Potkal sice Koniáše, muže, s nímž stálo za to se poměřovat, ale opatřil si i noční můry, kterých se do konce života nezbaví. I když – konec mohl přijít za velmi krátkou dobu.

„Pak se ztratilo únosové komando,“ zakabonil se Blatvovič. „A od té doby už nic nešlo podle předpokladů.“

„Jak ztratilo?“ chtěl upřesnit Varatchi.

„Nevím,“ skoro podrážděně odsekl Blatvovič. „Prostě pět vojáků se jednoho dne vypravilo na lov lidí a nevrátil se nikdo. Ani se nenašli žádní mrtví, nikdo se na nic neptal. Jako by nikdy neexistovali. To Orseho, velitele mužů, kteří pro mě pracovali, vystrašilo. Ještě důležitější než úspěch bylo zůstat v utajení. Aspoň tak prý podle Orseho zněly císařovy rozkazy. Já si ale myslím –“

„Pokračuj v tom, co se dělo. Nezajímá mě, co si myslíš,“ zarazil Varatchi ublížené vysvětlování.

„Orse mě donutil opustit statek a přestěhovat se do města. Dva dny jsem seděl v jednom pokoji a nesměl nikam, než zjistil, že po nás nikdo nepátrá. Pak ještě nějakou dobu trvalo, než jsme za městem našli další vhodný dům a já se mohl dát znovu do práce. Musel jsem vypracovat nový plán lovu lidí, protože Orse chtěl, abychom ve čtvrti, kde komando zmizelo, operovali až nakonec. Všechno ještě komplikovalo to, že mrtvoly už jsem na novém místě nemohl zakopávat, ale musely se vyvážet ven. A pak jste přišli vy a všechno skončilo.“

Varatchi se podíval na Bamegiho.

„Kdo zlikvidoval pět vojáků speciálních jednotek, aby po nich nezůstala ani stopa?“

„Jiné komando? Komando, které mělo získat důkazy proti císaři? Čarodějové? Lidé, po kterých Blatvovič šel?“ navrhl ninja klidně několik možností.

„Jaké další úkoly jsi dostal od císaře?“ obrátil se Varatchi opět na Blatvoviče. „Co všechno ti přesně řekl? Předpokládám, že jste spolu hovořili osobně.“

Bamegi věděl, že je čeká dlouhá noc. Jeho zaměstnavatel se rozhodl opakovat celý výslech, hledat stopy, skuliny, které jim napoprvé unikly. Chtěl vědět víc, proniknout pod povrch na základě drobností, náznaků, jemných nesouladů. A až skončí s tímhle netvorem, budou pravděpodobně pokračovat s vojáky. Bamegi sám se jich už zběžně na pár věcí zeptal a věděl, že to bude obtížné. Každý z nich věděl jen tolik, kolik potřeboval k plnění svých úkolů. Tomu, kdo operaci naplánoval a zorganizoval, na utajení opravdu záleželo. Jeden oddíl lidi chytal, druhý je transportoval a třetí pomáhal Blatvovičovi v jeho příšernostech. Utajení, utajení za každou cenu.

Zlý muž

„Dobré zprávy?“ zeptala se mě Freš a netrpělivě mě pozorovala, jak si čtu dopis, který mi přinesl pan Lasička.

Vlastně to nebyl dopis, ale stručný vzkaz. Podíval jsem se na ni, téměř přitom poskočila na místě. Jí noc a den, které z větší části strávila zavřená v domě, očividně připadaly nekonečně dlouhé, mně naopak. Zvládl bych odpočívat ještě třikrát tak déle. Ale to jsem si nemohl dovolit, to si oni nemohli dovolit.

„Ano, podívej se,“ podal jsem jí papír.

„Neumím číst,“ vzala si ho a nevraživě se na mě podívala.

„Tak se nauč,“ odpověděl jsem a začal si na tenké plátky krájet další kus masa.

Hlad už jsem dávno neměl, ale připadalo mi moudré najíst se do zásoby. Freš si přeměřila Lasičku i Liamu, které nakonec uraženě podala vzkaz.

I dlouho po rozednění se pod nízkými těžkými mraky roztahovala stále sebevědomá tma. Uvědomil jsem si, že dvě olejové lampy osvětlují místnost více než deset tisíc svící velký sál. Další malé magické vylepšení, které místní považovali za normální.

„Neručím za své lidi, nabízejí příliš mnoho medu. Stav se, až se situace uklidní, vyrovnáme účty,“ přečetla Liama nahlas. „Co to znamená?“ vzhlédla ke mně.

„To znamená, že pan Brahm nemůže pomoct, protože se nemůže spolehnout na své podřízené – vzhledem k odměně, která je tady na pana Koniáše vypsaná,“ vysvětlil Lasička. „Proč to považujete za dobrou zprávu?“ zeptal se tentokrát on.

„To znamená, že na Brahma osobně se spolehnout můžu a zůstává jediný kandidát na člověka, který si u Lumbiho objednal mou vraždu. Než jsme dojeli k němu na hrad, prozradil mi, že k tomu, aby mě hledal a zabil, ho ponoukl člověk, který měl něco společného s naším výměnným obchodem – knihy za meč. A to mohl být buď Schantil – u něj jsem měl meč schovaný a věděl, co s ním chci udělat; nebo Brahm. Ten zprostředkoval kontakt s Lumbim.“

„Ajak nám pomůže skutečnost, že máme o případného spojence méně?“ nechápala Liama a znovu se na mě podívala tím zvláštním způsobem, který mě znervózňoval.

„Vím, kdo je můj nepřítel, vím, za kým mám jít. Schantil mě dobře zná, udělá všechno, aby si zachránil život. A já mu nabídnu obchod. Buď nám, vašim lidem a mně, pomůže, nebo ho nakrmím jeho vlastními varlaty a pak oběsím na střevech. Bude vědět, že to myslím vážně.“

Pan Lasička se zatvářil vážně, Freš pomstychtivě a Liama šokovaně.

„Dostaňte mě k němu,“ požádal jsem Lasičku. „Sám se teď venku nemohu pohybovat.“

„Jak? Bude určitě obklopen celou armádou!“ namítl.

To byla pravda. Dokud nenajdou moji mrtvolu, bude se bát jít bez osobních strážců i na záchod.

„Znám jeho zvyky, znám jeho dům, znám jeho samotného. Nebude to tak tvrdý oříšek. Stačí, když mě dostanete na jeho pozemky.“

Přikývl.

Na chvíli jsme všichni zmlkli, bubnování kapek na okno znělo jako připomínka času, který odbíjel nám všem. Pak přišla temnota, poslední zbytky drolícího se sypkého svahu nad nekonečnou propastí, brouci s diamantovými kusadly požírající mé myšlenky – škubl jsem sebou. Opětovná vzpomínka na dobu pod vlivem Dwicherova preparátu byla úděsná, stačila chvíle a byl jsem zbrocený potem. Raději jsem se postavil a přešel kuchyní tam a zpátky. To trochu pomohlo.

„Udělám kávu,“ nabídla se Liama.

Gestem jsem ji zastavil a začal se činit sám. Neustále jsem musel něco dělat nebo alespoň nad něčím přemýšlet. Při chvílích odpočinku se mi pořád vracely představy z doby pod vlivem kouzla. Měl jsem pocit, že kdyby trvaly příliš dlouho, zbláznil bych se. Ale doufal jsem, že to časem pomine.

Tentokrát jsem zvolil způsob přípravy kávy praktikovaný v jižních zemích, kde se do trochy vody nasype hodně kávy a hustá kašovitá směs se převařuje tak dlouho, dokud se neplazí po stěnách hrnku ven. Vyžadovalo to soustředění, jistou ruku a přesný odhad, pokud měla být káva dokonalá. A tahle byla, pochválil jsem se v duchu, když jsem ji spolu s ostatními usrkával.

„Schantilovi lidé nakupují potraviny vždy jednou za týden u jednoho člověka přímo ve městě. Kvůli tomu, že je to podle něj lacinější,“ začal jsem předkládat svůj plán, který se mi bez mého přičinění vytvořil v hlavě. „Několikrát jsem tak Schantilovi už doručil zprávu. Povoz jeho lidí zajede na obchodníkův dvůr, chvíli se dohadují, co a za kolik, a pak začnou nakládat. Pokaždé se motá okolo několik dalších zákazníků. A protože je město v blokádě, bude tam určitě větší ruch než obvykle.“

„Jak se tam dostanete? Nesmí vás nikdo vidět!“ řekla rychle Liama. „Kohokoliv vyššího podezřívají, že jste to vy!“

Na tržiště jsem se musel dostat teď, ne v noci. Podíval jsem se na pana Lasičku.

„Ten dvoukolák, ve kterém vás chtěli odvézt,“ vyřešil problém okamžitě a podíval se na Liamu. Rychlý plán, dobrý plán. Někdy to tak platí, jindy ne.

Rychle jsem dopil, až jsem si popálil rty, do pusy si nacpal několik kousků ztvrdlých perníkových koláčků bůhvíodkdy a s Lasičkou jsme vyšli na dvůr. Pak už jsem ležel v dřevěné bedně a nechal sebou kodrcat po nerovné dlažbě. Bedna byla mizerně udělaná a dovnitř zatékalo. Na druhou stranu, zase jsem měl čerstvý vzduch. Stále pršelo a přes bubnování na rakev, vlastně na bednu, jsem nerozuměl žádnému z rozhovorů vedených v okolí. A to Lasička každou chvíli někde zastavoval a ještě častěji se s někým vybavoval.

Víko se konečně pootevřelo.

„Jsme tady,“ zaznělo syknutí.

„Ještě bych si vzal pytel brambor, pokud ho uvezu!“ křikl na někoho vzadu.

Zastavil těsně vedle zadní části povozu překrytého plachtou, stačilo mi přelézt.

„Moment, někdo jde,“ zadržel mě, z dlouhého rukávu jeho pršipláště vyčníval hrot dýky.

Toho by si ale v slabém světle počínajícího dne s olověnou oblohou všiml jen ten, kdo by něco takového očekával. A používá dýku, ne nůž, dobré vědět.

„Teď, ale rychle,“ pobídl mě.

Vzepřel jsem se o okraj bedny, vyhoupl se ven, oběma nohama jsem se současně odrazil od země a už jsem letěl do vozu. Přistál jsem měkce, mezi hromadami kořenové zeleniny. Celer, mrkev, petržel – Schantil se snažil žít zdravě, nebo spíš skupoval všechno k jídlu, co ještě v Krachtiburgu bylo volně k mání.

„Pomůžu vám, ať do vodsejpá,“ slyšel jsem z venku pana Lasičku, „taky chci nakoupit, dokud na trhu nějaké zboží ještě je.“

Na nohách mi přistál těžký pytel s bramborami. Můj společník se vyznal, dokázal hbitě zareagovat na každou situaci a využít ji. Víc jsem si nemohl přát.

Ležel jsem obklopen proviantem, plachtou prosakovala voda, jel jsem vstříc Schantilově armádě a bylo mi dobře. V hlavě jsem si rozdělil jeho dům na části, které jsem znal, a ty, kde jsem nikdy nebyl. Snažil jsem se odhadnout, jak by to mohlo vypadat tam, kde to neznám. Kolik lidí Schantil najme na svou ochranu poté, co se mě pokusil zabít? A proč to vůbec udělal? Možná měl prsty i v objednávce zabijáků ze Saxpolis – tenhle nápad jsem zavrhl. To nemohl stihnout.

Všechny tyhle myšlenky mě zaměstnávaly natolik, že jsem si opět připadal jako normální. Skoro normální. Žádné vzpomínky na rozpadající se osobnost, na mizející já.

Zastavili jsme, skřípění brány, nadávání sloužícího na vozku, vrzání štěrku pod koly, najednou zesilující bubnování deště, dupání lidí utíkajících pod střechu, pak bouřlivých pár taktů vodního přívalu a pozvolné uklidnění.

Vůz stál otočený směrem k domu. Zvedl jsem se, po čtyřech přelezl pytle, odhrnul plachtu, přes mlhu vodní tříště jsem neviděl vůbec nic. Lepší počasí jsem si přát nemohl. V dalším okamžiku už jsem dřepěl pod vozem mezi předními koly.

Ti flákači ani nevypřáhli koně a nechali je stát v dešti. Doufal jsem, že ochranka bude právě tak schopná jako služebnictvo.

„Do práce, sakra! To si myslíte, že bude všechno mokré až na kost?“ zaznělo, sotva se déšť trochu ztišil.

„Uhni! My tady hlídáme! Bůhví, co ste přivezli!“ odsunula velká bagančata od vozu zavinovací boty.

„Šéf se bude ptát, zda jsme prohledali náklad.“

Slyšel jsem, jak se prohrabává proviantem a občas do některého pytle bodne.

„V pořádku, dejte se do toho, chlapi.“

Ještě chvíli jsem počkal. Už mi nebylo zima, už mě netrápily zlé představy, vzpomínky na šílenství i jeho dozvuky ustoupily. Vzduch nádherně chladil v plicích, konečky prstů jsem cítil kapky vznášející se ve vzduchu, pach koně vystoupil z vlhkosti se syrovou zřetelností. Stojí za to žít. Stojí.

Vyklouzl jsem z pod vozu za dvěma sloužícími vláčícími se s pytli. V jedné ruce vrhací nůž, ve druhé dýku. Meč jsem nechal v pochvě, dlouhá čepel nebyla na zabíjení v chodbách vhodná.

Ti dva pokračovali velkou předsíní dál do sklepa a spíže, já zatočil vlevo, po třech schodech do přístřešku na dřevo, odkud se dalo projít rovnou do kuchyně.

U plotny stála stará žena, kterou jsem si pamatoval již z dřívějška, tři chlapi u stolu mastili karty, před každým stál pořádný džbán, z něhož se kouřilo a vonělo to hřebíčkem a skořicí. Svařené víno takhle brzo po ránu, opilci. Dal bych si.

Dva kroky, než si mě všiml sedící čelem.

„Co to…“

Hru nedohrál, zabránil mu v tom nůž v hrudi, než udeřil hlavou o desku, držel jsem druhého za vlasy, dvojici křížových dam a křížových králů zbrotila krev. Měl si dávat pozor, s tak ponurými kartami.

Třetí odskočil od stolu, v očích děs, ústa otevřená k výkřiku. Meč už nezvedl, použil jsem pouzdro – vystřelovací špice ho zasáhla s tichým plop, a než doopravdy zemřel, byla zpět.

Hluchá hospodyně se dál činila u stolu, podle hromady zeleniny, kterou se chystala krájet, tam ještě nějakou dobu hodlala zůstat. Rozhlédl jsem se, přitom jsem zaregistroval poklop v podlaze. Schantil se mi kdysi zmiňoval, že led mu v ledárně vydrží až do července. Šlo to snadno, jednoho po druhém jsem odtáhl k poklopu a pak je shodil do temnoty, odkud stoupal mrazivý chlad. Ještě krev. Setřel jsem stůl několika z mnoha utěrek na věšáku a bylo to. Kuchyňka jak klícka. Žena dál krájela zeleninu. Proč bych ji měl rušit.

Vykročil jsem po schodech, odhadoval jsem, že další strážce bude stát buď v mezipatře, nebo v hale před schody, která oddělovala Schantilovy prostory, obchodní i osobní, od zbytku rezidence. Schody vrzaly jako téměř každé. Našlapoval jsem proto co nejopatrněji a držel se zády u stěny.

V mezipatře nikdo nebyl. Dál jsem postupoval po čtyřech a po posledních stupních jsem se už jen plížil, abych zůstal co nejdéle ve skrytu. Strážce znuděně přecházel z jedné strany na druhou, pokaždé se přitom na chvíli zastavil u okna a díval se ven do deště. To okno dříve nedoléhalo a nešlo pořádně zavřít, držgrešle Schantil ho snad ještě spravit nedal. Osm kroků tam, devět zpátky, zamyšlených pět nádechů u ponuré vyhlídky rozmyté vodou. Nebyl jako ti tři dole, víc rváči než profesionálové. U pasu měl meč, dlouhou kroužkovou košili až do půli stehen, vysoké boty, z levé vyčníval jílec z ořechového dřeva vytvarovaného tak, aby se prsty dobře držel. Osm kroků, devět, osm – další obrátka, při třetím došlápnutí jsem se se zatajeným dechem zvedl, při pátém s mučivou pomalostí opustil schody. Nespěchat, plynule, nebo se otočí. Při sedmém kroku změnil rytmus, při dokročení vytočil špičku – skočil jsem, pravačku jsem mu sevřel ve chvíli, kdy prsty obemkl rukojeť dýky, a současně jsem do něj celou vahou a rychlostí, kterou jsem dokázal získat odrazem, narazil ramenem. Ani příliš nahoru, ani příliš dolů. Chtěl bojovat, nepředpokládal něco takového. Rozrazil okno a přepadl ven, ani přitom nezařval. Vyklonil jsem se, abych ho případně nožem dorazil, ale ležel klidně o šest metrů níž s hlavou v kaluži vody a nezdálo se, že by mu to vadilo. Zase jsem okno zavřel.

To by byli čtyři. V zahradě určitě patrolovali další, ale při troše štěstí si ho nikdo ještě nějakou dobu nevšimne. Kolik jich bude stát v předpokoji? Do pracovny Schantil nikoho nepustí. Při obchodování i jednání s klienty měl rád soukromí. Jeden? Ne, spíš dva, jeden na každé straně, aby to vypadalo symetricky.

Postavil jsem se před dvoukřídlé dveře – otevíraly se ode mne. Škoda, nemohl jsem počítat s nenápadným vstupem. Zavřel jsem oči, tasil meč a dýchal jsem tak, aby mě neohlušoval šelest vzduchu vycházejícího a vnikajícího z plic a do plic. Ticho, ne úplně ticho, ale zvuky na hranici rozlišitelnosti, nedokázal jsem z nich určit nic dalšího. Jedno jsem věděl jistě – byli tam, víc než jeden. Nádech, vykopnul jsem pod kliku, dřevo prasklo, dveře se rozlétly. Vešel jsem dovnitř s jílcem drženým obouruč, chlap v pestrém kabátě s kloboukem na hlavě a odlehčeným mečem v ruce už proti mně startoval. Čepele se otřely, jak paríroval můj sek zespodu, ten byl ale jen fintou. Než sám stačil zaútočit, sebral mu život hluboký šrám přes krk. Dvě ruce jsou vždy rychlejší než jedna. Otáčel jsem se po směru seku a současně klesal do kolen. Druhý byl pohotovější, než jsem předpokládal, jeho bod jsem vytlačil nad rameno až v posledním okamžiku. Z nízkého postoje jsem se odrazil ze zadní nohy, zasáhl ho bodem do stehna pod okraj zbroje a pak mu jediným náporem rozerval sval až k rozkroku. Předklonil se a tím mi nabídl krk. Čepel zašustila, hlava zaduněla. Bylo to jedno, protože tlesknutí vyražených dveří musel Schantil slyšet – pokud nebyl opravdu hodně zabraný do práce.

Postavil jsem se a chvíli jen tak oddechoval, déšť stále bubnoval na okna. Mám rád déšť, vlastně mám rád i slunce, vítr, bouřku. Mám rád život. Za mnou leželo šest mrtvých mužů. Stáli mi v cestě, konali jen svou práci. Špatně. Mám rád život.

Vstoupil jsem bez zaklepání, krev z meče přitom odkapávala na koberec. Až teď jsem zaregistroval bolest na čelisti. Takže jsem ten bod nevytlačil úplně.

„Dobrý den ti přát nebudu,“ pozdravil jsem Schantila.

Seděl za stolem nad knihami a listy od svých partnerů, v ruce pero, ve tváři výraz umírajícího člověka. Správně.

„Ty?“ podařilo se mu říct.

„Kolik lidí jsi najal na svou ochranu?“ zeptal jsem se, posadil se na stůl a přitom záměrně rozlil inkoust po jeho spisech. Jen heknul. Musel jsem ho vyvést z míry, co nejrychleji přinutit myslet na to, co ho čeká.

„Třikrát sedm mužů, střídají se ve směnách. Jeden hlídá jen zahradu, tři spodní patro a tři jsou tady nahoře.“

„Měl jsi je,“ upozornil jsem ho. „Můžeš toho jednoho nějak zavolat dovnitř?“

„Mohu pro něj někoho poslat,“ připustil.

„Tak to udělej. Předtím ale odtáhneme těla do tvého pokoje.“

„Ne,“ chtěl protestovat.

Podíval jsem se na něho a zmlkl. Když jsem ho pak nechal namáhat se s ještě stále krvácejícími mrtvolami, které musel uložit do vlastní postele, bledl a občas se chytal za srdce. Nepotřeboval jsem, aby mi umřel na zástavu srdce, tak jsem mu nakonec pomohl.

„Ještě koberec,“ připomněl jsem.

Společně jsme ho srolovali a také odnesli. Husté luxusní koberce mají tu výhodu, že jimi ani dvakrát sedm litrů krve neprosákne.

„Dej se do toho, nech si zavolat chlapa, co hlídá přední zahradu, a současně přikaž svému pobočníkovi, ať těm ostatním pošle mzdu za další dva dny s tím, že už nemusejí chodit. Nebezpečí pominulo. To řekneš, kdyby byl moc zvědavý.“

Váhal, dobře si uvědomoval, že potom už mi bude vydán na milost a nemilost bez jakékoliv naděje. Přešel jsem k barovému stolku pro klienty a strhl z něj ubrus. Luxusní, krajkami zdobený kousek, který musel stát malé jmění. Očištění čepele zvládl také. To Schantila definitivně zlomilo.

Ve chvíli, kdy na zazvonění přišel pobočník, jsem stál v rohu schovaný za skříní, když pak dorazil poslední ze strážců, opíral jsem se o knihovnu a listoval v obchodním právu jednoho z ministátečků východního pobřeží. Schantil nic nepodceňoval, snažil se práci dělat co nejlépe.

„Kde jsou Vakez a Hersvi?“ chtěl vědět hlídač.

Klobouk měl promoklý a na leštěných parketách za ním zůstávaly kaluže vody. Schantil na něj jen poulil oči.

„A Bruce? Kde jsou všichni, sakra!“ rozčiloval se dál a střelil po mně krátkým pohledem.

Vrátil jsem knihu na její místo. Ještě by mohla přijít k úhoně.

„Jsou mrtví,“ prozradil jsem mu.

Myslelo mu to pomalu. Nejprve se zatvářil zmateně, pak podezíravě a až nakonec mu to došlo.

„Ty!“ tasil.

„Ano, já,“ potvrdil jsem mu.

Patřil k těm lacinějším a s mečem to neuměl. Nechápal jsem, jak si mohl jen myslet, že mě dostane, když jsem právě zabil jeho parťáky, z nichž tři patřili k mnohem dražší sortě. Nakročil si ke mně, rozmáchl se a pak jen s úžasem pozoroval dýku, kterou jsem mu zarazil do hrudi. Ruku, v níž držel zbraň, mi pomalu položil na rameno, meč zarachotil na podlaze za mými zády.

„Nevěděl jsem, že někdo může být tak rychlý,“ řekl a umřel.

Nechtěl jsem ho zabít, byl poslední, stačilo ho zavřít někam do sklepa, dva dny by tam vydržel. Za chyby se platí.

„Nejnutnější věci jsou vyřízené,“ obrátil jsem se na Schantila. „Přecházím k obchodním otázkám. Nejprve mi vysvětli, proč jsi mě chtěl nechat zabít a proč sis vybral tak obskurní způsob, jako je poštvat na mě Lumbiho. Uspokojivá odpověď je nutnou podmínkou, abychom pokračovali dál.“

Schantil se zvrátil v křesle, i dýchat mu dělalo potíže. Strach ho dusil stejně spolehlivě jako metrákový balvan položený na hruď. Nalil jsem mu z karafy do sklenice vodu a postavil ji před něho. Bez odmlouvání ji vypil.

„Kvůli obchodům,“ vyhrkl. „Spravuji pro tebe ohromné množství kapitálu. Tři čtvrtiny toho, s čím operuji, patří tobě!“ Téměř mě obvinil. „A pokaždé jsem ho investoval co nejlépe, tvoje zisky byly vždy lepší než u konkurence.“

„Ty jsi ty peníze chtěl získat pro sebe?“ přerušil jsem ho překvapeně.

Schantil byl hodně bohatý a s časem jen dál bohatl. Při jeho talentu nic nemohlo zvrátit tento proces. Nechápal jsem, jak pro něj mohly být pouhé peníze, i když jich bylo hodně, pokušením.

„Ne,“ zavrtěl hlavou a pohledem přitom zaletěl ke karafě s vínem. Podal jsem mu ji a on si sám nalil.

„Nechtěl jsem je pro sebe, chtěl jsem s nimi jen obchodovat, aby vydělávaly. Tvé poslední pokyny byly špatné, umrtvily by kapitál na celá léta. Já chtěl, aby byl v oběhu, aby pracoval! Tak se to má dělat!“

Na okamžik zapomněl na strach, mluvil s přesvědčením a živě gestikuloval. Nechtěl peníze, toužil po manipulování s nimi, pochopil jsem.

„Nenechal ses přesvědčit. Nemohl jsem kvůli tomu spát, ničila mě představa, kolik možností propásnu, kolik výhodných obchodů neuzavřu. Nakonec jsem se rozhodl, že tě dám zabít.“

Poslední slovo zašeptal.

„A proč skrze Lumbiho?“

„On byl má poslední šance, nevěděl jsem kudy kam. Když jsi mi poprvé sdělil, co po mně chceš, poslal jsem objednávku do Saxpolis. Nabídl jsem dvacet tisíc. Jednoho muže jsi zabil a ten druhý zmizel, jak jsem později zjistil.“

Mluvil monotónně jako člověk, který v další chvíli očekává potrestání za své chyby.

„Tos nemohl stihnout,“ vybavily se mi předchozí úvahy o tom, jak rychle někdo neznámý povolal dva špičkové zabijáky až z hlavního města impéria.

„Šli po mně a byl jsem tu sotva čtyři dny.“

„Mohl,“ pokrčil rameny. „V obchodě se rychlost vyvažuje ziskem a občas mnohonásobně. Vybudoval jsem soukromou kurýrní linku s přepřahacími stanicemi. A jezdec v sedle měnící koně je ještě rychlejší. Náklady se mi vrátily prakticky okamžitě a pak už jsem jen vydělával.“

„Pokud jsi jim nabídl využití svých koní, ukázal jsi na sebe prstem,“ poukázal jsem.

Odpovídal mi, jen protože se bál mé reakce na mlčení. Smířil se s osudem, rezignoval.

„Tohle jsem zařídil přes prostředníka. Člověka, který na kurýrech parazituje a netuší, že o tom vím. Neměl ani zdání, že v tomto případě vlastně pracuje pro mě, a udělal všechno pro to, aby přepravu těch dvou utajil.“

Schantil měl všestrannější talent, než jsem se dosud domníval. Možná ho musel mít, aby byl ve svém obchodování tak úspěšný.

„Zavolej si služebnictvo, uklidni je, že se vše vrací do normálních kolejí. A pak jim dej nějakou práci, aby na chvíli zmizeli z domu,“ požádal jsem. „Nechej si tu jen sluhu, kdyby odešel i ten, mohlo by to vzbudit podezření. A dva tři osobní poslíčky.“

Chvíli jsem přemýšlel, co ještě je třeba zařídit.

„A taky řekni, že čekáš návštěvu, muže, který s tebou bude chtít mluvit v záležitosti obchodu s rychle se kazícím zbožím. Toho ať bez zdržování uvedou nahoru.“

Schantil to považoval za poslední předzvěst svého konce, roztřásly se mu ruce a odkrvil se mu obličej. Nalil jsem mu pořádnou dávku destilátu z jeho baru a přinutil ho vypít ji na ex. To mu pomohlo.

Přesunul jsem se do Schantilovy soukromé pracovny a jemu přikázal, ať zůstane v místnosti pro jednání s klienty. Dveře zůstaly otevřené, ale zatáhl jsem okna a nerozsvítil žádnou lampu. Díky tomu jsem seděl v příšeří, a pokud by mě někdo náhodou zahlédl, rozeznal by jen obrysy postavy. Zato já měl výhled dobrý. Schantil se úkolování personálu zhostil lépe, než jsem čekal, sotva skončil, objevil se podle domluvy Lasička. Načasování zvolil výborně.

Před vstupem se rozhlédl, holým parketám pod svýma nohama věnoval podezřívavý pohled a vstoupil. Zhluboka se nadechl, a co cítil, se mu nelíbilo. Vynořil jsem se z úkrytu.

„Tak se vám to podařilo. Všude klid po pěšině,“ zkonstatoval, když mě spatřil.

„Potřebuji odstranit jedno tělo ze zahrady. Pod oknem, okolo kterého jste procházel po schodech. A v ledárně jsou tři další. Ta tam mohou zůstat, ale je nutné zařídit, aby je nikdo den dva neobjevil.“

„To není problém,“ přikývl.

„Něco dobrého k jídlu, nejlepší víno z vašich mizerných zásob,“ promluvil jsem k Schantilovi. „Všechny nás čeká dlouhá noc.“

Při návštěvě sluhy jsem se opět přesunul do pracovny, Lasička jako obchodník s rychle se kazícím zbožím si klidně hověl v křesle.

Druhou sklenku si Schantil nalil sám, a přestože nebyla víc než do poloviny plná, stejně přitom pobryndal stůl. Pozoroval jsem ho, jak drobnými doušky pije, a hodnotil ho. Stal se patologickým hráčem závislým na vydělávání peněz, na spekulacích, na machinacích. Nešlo mu o peníze, ale o hru s nimi, stala se mu drogou, bez které se už nedokázal obejít, a proto se mu jako každému narkomanovi nedalo věřit.

„Jdu zařídit tu mrtvolu venku a hned jsem zpátky,“ oznámil mi pan Lasička a seběhl po schodech dolů.

„Potřebuji lodě,“ oznámil jsem Schantilovi.

„Lodě? Jsme ve vnitrozemí! Nejbližší přístav je na břehu Hnědého jezera a je vnitrozemský!“ nechápal.

„Potřebuji lodě lovců ryb z bažiny. Ty dlouhé, štíhlé a vratké čluny, které mají minimální ponor a protáhnou se rákosím. Všechny a hned. A na správném místě,“ upřesnil jsem.

Čekal, co bude dál.

„Pokud je budu mít do jednoho dne, nechám tě žít.“

Naděje ho zasáhla jako rána kladivem, po předchozí rezignaci a smíření se s osudem o to silnější. Právě tak jsem to plánoval.

„Proč bych ti měl věřit?“ zeptal se s předstíranou lhostejností, ale já v jeho hlase vnímal napětí prozrazující, jak moc si přeje, abych ho přesvědčil, a on se mohl upnout k myšlence, že mluvím pravdu.

„Nikdy jsem ti nelhal.“

„Ale teď můžeš, po tom, co jsem se tě pokusil nechat zabít.“

„To bych mohl,“ souhlasil jsem. „Ale neudělám to, protože je to zbytečné.“

„A nemůžeš mi už věřit.“

Analyzoval svou situaci stejně jako obchody.

„Myslím, že ti budu moci věřit. Jde po mně císař, Konvent, Varatchi… vlastně je to jedno. Když mi pomůžeš, budeme oba na jedné lodi. Pokud mě chytí, ať už proto, že mě udáš, nebo z jiného důvodu, postarám se, aby se dozvěděli spoustu věcí.“

„Takže mě popraví s tebou,“ pochopil správně. „A pokud tě nezradím, později stejně zjistí, kdo ti pomáhal. Nemám moc šanci.“

Jeho poslední poznámku jsem nechal bez odpovědi. Také mi nedal moc šancí.

„Dlužíš mi hodně,“ pokrčil jsem rameny a ohlédl se, kdy už nám konečně donesou něco k jídlu a pití.

Opět jsem měl hlad. Po dnech v bažině jsem se ještě nedojedl. Pokaždé jsem si sice naplnil žaludek až k prasknutí, ale tělu to stále nestačilo.

„Můžeš to zkusit zahrát tak, aby k tobě nevedly žádné stopy. Třeba to dokážeš.“

Mlčel, přemítal.

„A pokud přežiješ, nechám tě spravovat své peníze dál.“

Doslova a do písmene vyjekl. Nadšeným překvapením.

„Jenomže teď budu chtít větší zisky, větší o osm procentních bodů než dříve. A všechno to musí být rychlé obchody, aby bylo možno zlato v případě války předisponovat do jiných bank.“

„To není možné, už tak jsem se pohyboval na hranici přípustného rizika!“

Usmál jsem se, i když nikdo jiný by můj výraz ve tváři úsměvem nenazval. Natolik byla poznamenána uplynulými lety a muži, kteří se mi ji pokoušeli rozbít. Schantil se v křesle zaklonil, jako bych ho měl v dalším okamžiku zabít. Síla osobnosti, síla úsměvu.

„Pokud mi teď nebudeš vydělávat tolik, kolik požaduji, jednoho dne se vrátím a nakrmím tě tvými vlastními varlaty. Tvoji lidé mě nedokázali zabít, Lumbi to nedokázal, císař také ne. Vrátím se, víš přece, že jsem ti nikdy nelhal.“

Snoubil se v něm strach s opatrností a překvapivě i dychtivostí.

„Jsi vůbec člověk?“ vydechl.

Na to jsem mu neodpověděl, jen jsem pozoroval, jak dychtivost a vzrušení z výzvy začínají vyhrávat.

„Jdu do toho, já to dokážu! Jsem nejlepší obchodník na světě, dokážu obstarat všechno a na všem vydělám!“ opřel se o základní kámen svého života. „Ty lodě získám, nikdo mě nevystopuje a pak ti budu odvádět požadované procento!“

„Domluveno,“ pokrčil jsem rameny.

Jako na zavolanou se ozvalo zaklepání na dveře, zacouval jsem zpět do tmavé pracovny. Vstoupila služka s tácem plným jídla, za ní sklepník s lahvemi vína a piva. Průvod uzavíral pan Lasička.

„Musím co nejrychleji jednat s mnoha lidmi, pánové,“ chopil se Schantil slova poté, co jsme osaměli.

Stále ještě s obavami, ale mnohem rozhodněji než dříve.

„A nerad bych se nechal zdržovat jídlem.“

„Můžete začít bez snídaně, nám to vadit nebude,“ poradil mu pan Lasička, „odneseme si to dozadu.“

Zanedlouho už jsme seděli u stolu, ze kterého jsme odstranili všechny účetní listiny, smlouvy a další dokumenty, cpali se masem, mastnými pirohy, sladkými koláči a přitom sledovali, jak Schantil prohání své lidi. Byl jako pavouk trůnící uprostřed velké pavučiny, ke kterému se sbíhají všechny nitky. V mžiku zaměstnal veškeré své poslíčky, pak pobočníky a zanedlouho jednal s lidmi, v jejichž společnosti jsem ho nikdy neviděl, spekuloval s naprosto nesouvisejícími komoditami od hrnčířské hlíny přes obilí po mramor na obklady. Někde uprostřed té obchodní laviny se jako nesouvisející položky třepotaly rákosové rohože, ryby, harpuny a… lovecké čluny. Operoval ve velkém, tisíce a desetitisíce zlatých se přelévaly z jedné strany na druhou, zuřivě črtal na papír sumy, bleskově je mezi sebou odečítal, sečítal a měnil s pomocí koeficientů z jeho rukopisem psaných poznámek. To hlavní, kompozice harmonické partitury finančníka, se však odehrávalo v jeho hlavě. Postupně mi docházelo, o co se vlastně snaží – využíval svých celoživotních rozsáhlých znalostí, zkušeností a intuice, aby v extrémně krátké době rozložil ekonomiku celého Krachtiburgu a okolí.

„Nakupovat zlato? Teď, když je tak drahé?“ vzpíral se jeho rozkazům jeden z mužů. „I po zlatnických krámech?“

„Ano, všechno,“ opáčil stroze Schantil. „Spěchejte. Po poledni snižuji provizi.“

„Proděláte.“

„Ale vy ne. Váš zisk je závislý na množství nakoupeného zlata ze sumy, kterou máte k dispozici. A ceny rostou, nezapomeňte.“

To stačilo a muž doslova a do písmene vyběhl.

Kousl jsem si do krocaní kýty. Kuchař se vyznal, buď byla naložena v oříškovém nálevu, nebo mělo zvíře speciální dietu.

„Co jste udělal s mrtvolami v ledárně?“ chtěl jsem vědět, protože pan Lasička se s náročným úkolem vypořádal až nečekaně rychle.

„Zatloukl jsem poklop, hřebíkům odstřihl hlavičky a zamazal je špínou. Hospodyni jsem vysvětlil, dalo to práci – je hluchá jako poleno, že jsou dole krysy a ať tam nechodí, dokud se nevrátím. Řekl jsem jí, že si mě Schantil najal na očistu.“

Jednoduché a naprosto vyhovující řešení, jen jsem uznale přikývl.

„V jedenáct hodin začnete vyprodávat naše zlaté rezervy,“ zaregistroval jsem další Schantilův rozhovor.

„Zájemci se objeví už dříve, ale do té doby budete naopak chtít kupovat. Naoko.“

Tenhle chlapík byl starší než předchozí, a buď Schantila znal natolik, že jeho úsudku věřil, nebo mu to bylo jedno.

„A co mám za zlato brát? Směnky? Šeky? Hotové peníze?“

„Zboží,“ zavrtěl hlavou Schantil. „A ať ho hned expedují do skladů.“

Nebyl jsem obchodník, ale bylo mi jasné, že tohle všechno bude mít za následek ohromný zmatek. Proslavená krachtiburgská burza bude mít plno práce, aby to ustála.

„Myslím, že už není cesty zpátky,“ prohodil jsem polohlasem k panu Lasičkovi. „Z toho už se nevymotá, ani kdyby chtěl. Bude muset všechno dotáhnout až do konce.“

Po dlouhé snídani spojené s časným obědem Lasička odešel za dalšími pochůzkami a já osaměl. V jedné z řídkých chvil, kdy Schantil s nikým nejednal, jsem mu dal papír se sepsanými dalšími požadavky. Pak jsem v jeho pracovně studoval mapu Krachtiburgu, a hlavně své podrobné mapy Hnědé bažiny. Netušil jsem, kolik času nám Varatchi s Konventem ještě dají. Doufal jsem ve dva dny. Tři by byly skvělé. Tomu jsem však nevěřil a soustředil se na to, abych si do paměti vryl co nejvíc podrobností, které mohly být v budoucnu užitečné.

Mraky odpoledne ještě víc klesly a já se začal připravovat k odchodu, abych se pod ochrannou maskou šera vrátil do kvadrupu a pomohl Liamě s evakuací. Pokud nebyla v plném proudu, už bez toho dost špatné šance jejího lidu se ještě víc zhorší.

Na chvíli jsem se pokusil vypnout, zastavit myšlenky pádící zběsilým úprkem, abych si alespoň na moment odpočinul a pokusil se poohlédnout po jiné, snazší cestě k záchraně, kterou jsem třeba přehlédl.

Najednou jsem nevěděl, kdo jsem, co jsem, stál jsem v prázdnotě a pod nohama mi povolovaly poslední zbytky písku dělící mě od pádu do věčné prázdnoty. Zachránila mě bolest – stiskl jsem desku stolu tak silně, až jsem si polámal nehty a konečky prstů mi krvácely. Vlastně nezachránila – jen probudila. Usnul jsem a vzpomínky na agonii se opět vrátily. Dýchal jsem jako po dlouhém běhu, ruce se mi třásly, na zátylku a čele mě chladil ledový pot. Pevně jsem doufal, že noční můry později nebudou přicházet tak často. To bych raději nespal…

Exodus

Za okny už prakticky vládla tma, noc díky nízké oblačnosti a neustálému dešti získala pár hodin k dobru. Přesně to jsem potřeboval. Vyhrnul jsem si límec kabátu, klobouk si narazil do čela a bez rozloučení prošel kolem Schantila ven z jeho domu. Věnoval mi spíš symbolické mávnutí, oteklýma očima studoval spleť klikyháků na stole před sebou. Každému, co jeho jest.

Venku na krempu klobouku začaly okamžitě bubnovat kapky deště a studený vzduch mi pomohl přestat myslet na úděsnou noční můru. Kráčel jsem rychle, chodcům jsem se s předstihem vyhýbal, abych minimalizoval riziko prozrazení. Většina lamp už nehořela. I na ně už té vody bylo dost, nebo se lampáři rozhodli, že v takovém nečase slušní lidé zůstávají doma a ti neslušní si nezaslouží, aby kvůli nim mokli. Správný názor.

Dorazil jsem k Liamině kvadrupu. Všude panovala tma, z vnitřního nádvoří se ozývalo jen pár hlasů, kterým přes šum deště nešlo rozumět. Přes den nainstalovaná nákladová plošina pro transport velkých předmětů z kvadrupu ven byla vytažená vzhůru a s crčením z ní stékaly čůrky vody. Zabušil jsem na dveře, prakticky ihned mi otevřela stará Rosemary a okamžitě ke mně dolehl hlahol ze vzrušené diskuze odehrávající se uvnitř. Zřejmě v kuchyni.

„Já znám bažinu!“ rozkřikoval se někdo. „Je pravda, že se dokážu dostat po kanálech daleko, ale na její okraj ani náhodou! Uvázneme někde uprostřed! Navíc jsou to čluny na lov, vratké, s malou nosností. Ne na stěhování domácnosti!“

„Třeba sis to všechno vymyslela jen proto, abys nás dostala odsud a shrábla náš majetek!“

Postavil jsem se do dveří a nadechl se vydýchaného vzduchu. Muže, který s Liamou tak vzrušeně diskutoval, jsem dosud neviděl, nebo jsem si ho alespoň nepamatoval. Ze starších lidí kvadrupu tam byli všichni, dokonce i Kaževič. Tvářili se rozčileně, až nasupeně, stačil pohled, abych pochopil, že je to Liama proti ostatním přítomným. Čekal jsem, dokud si mě nevšimnou. Nejprve se ke mně obrátil jeden pohled, muž zdřevěněl, diskuze postupně pohasla, jeden jako druhý na mě zírali plni strachu a nenávisti. Nevraživost vůči Liamě byla zapomenuta, ten zlý jsem teď byl já, já jim přinesl nepřízeň osudu, strach ze změn, nebezpečí. Alespoň tak to vnímali.

„Doufal jsem, že lodě už budou naložené a vy připraveni vyrazit na cestu za prvního rozbřesku,“ řekl jsem tiše. „Všichni, na které se dostane. Ostatní tady umřou.“

V chodbě se objevil někdo přicházející ze dvora. Podle pohybů pan Lasička.

„Lodí je dost, náš obchodník se vytáhl,“ prohlásil ještě ze tmy.

Měl uši jako rys, téměř jsem šeptal.

„Nepojedeme, ne na těch lodích,“ řekl zarputile malý muž s plnovousem.

Několik ostatních souhlasně přikývlo.

„Tak to je od vás velmi hloupé,“ pokrčil jsem rameny.

Opět jsem šeptal a nutil je tak zůstávat potichu.

„Někdo vás chce, vaši krev, vaše životy. Nejste pro ně důležití jako lidé, vidí ve vás jen prostředek k magii, surovinu určenou ke spotřebování.“

Mlčeli. Nerozuměl jsem jim.

„Copak jste neslyšeli, co prozradil zajatec? Postupně vás všechny umučí, vypijí vaši krev, sní vaše maso a kosti rozemelou na prach! Jste takoví hlupáci?“

Najednou jsem křičel.

„Nejsou hloupí,“ zarazila mě samotná Liama. „Jenomže do těch dlouhých štíhlých lodí se toho vejde ještě méně než do vozů. Skoro nic. Nechtějí tady nechat úplně všechno,“ hájila je.

„Nejsme bohatí, věci pro nás mají větší cenu, než se vám může zdát.“

Zhluboka jsem se nadechl.

„Tak velkou, že kvůli nim necháte povraždit vlastní děti?“ zeptal jsem se co nejzdvořilejším tónem.

„Je to těžké. Bojíme se. Někteří tvrdí, že bažinu na lodi ani překonat nejde. Neumím, nedokážu je přesvědčit.“

Podívala se na mě a až teď jsem pochopil, jak je zoufalá. Vyčerpaná, deprimovaná, bez naděje na budoucnost.

„Voda sahá až ke krajním domům města, musí jí být dobře o metr a půl víc než obyčejně,“ připomněl pan Lasička.

Kuchyň byla přeplněná, v každém koutě někdo seděl nebo se jen krčil, lidé stáli těsně u stěn, aby se sem vůbec vešli. Buď mě probodávali nenávistnými pohledy, nebo naopak klopili oči. Vzduch dál houstl, plnil se pachy, které zmoklí lidé vždy přinesou do příliš malé místnosti. „Utopíme se tam,“ řekl někdo.

Představil jsem si členitý terén bažiny, soustavu přirozených hrází, které budou pod tlakem vody chaoticky povolovat, nečekané proudy, poryvy větru, povodňové vlny valící se z hor. Pokoušet se proplout představovalo velké riziko, možná spíš hru vabank, kterou by podstoupil jen nejotrlejší hazardní hráč. Jenomže pořád lepší než tady zůstat. Zůstat znamenalo zemřít.

„Co rodina Mapuši?“ zeptal jsem se Liamy na její přítelkyni. „A Getzner?“ vybavil jsem si jméno staršího chlápka starajícího se o vnoučata, který ji podle pana Lasičky podporoval od samotného začátku. „Ti to také vzdali?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Jen znovu přebalují věci, aby s sebou měli opravdu jen to nejnutnější a nejcennější.“

„To je dobře. Vyrazíme s nimi. Pomůžeme jim přenést věci a přenocujeme raději rovnou u vody, ať můžeme vyrazit, jak brzo to jen půjde. Možná už opravdu nebude zbývat žádný čas,“ řekl jsem.

Otevřela ústa, jako by mě chtěla přesvědčovat, abych já přesvědčoval je, ale pochopila, že je to marné.

„Jdeme,“ rozkázal jsem stroze.

V místnosti se rozhostilo absolutní ticho, měl jsem pocit, že přítomní přestali i dýchat.

Liama přikývla, na okamžik se ztratila ve svém pokoji a pak se vrátila s malou tornou. Opravdu si toho s sebou moc nebrala.

Při odchodu z kuchyně jsem si uvědomil, jak je prostor přeplněný zoufalstvím, strachem a nerozhodností.

Za chvíli jsme už stáli před kvadrupem, hlouček lidí se skrovnou výbavou. Mapušin novorozenec párkrát vřískl, ale matka mu zakryla tvář, aby ho chránila před vodou, a po chvíli se uklidnil.

Kráčeli jsme nocí, bez světel, po paměti; pod botami nám čvachtala voda. Nikdo nemluvil, ti, co patřili k sobě, se drželi pohromadě a pomáhali si navzájem. Často se objímali, aby si dodali sílu. V druhém kvadrupu se k nám přidala další rodina a ve třetím poslední.

„Ti, co se rozhodli hned napoprvé,“ vysvětlil mi šeptem Lasička.

Podle mapy jsem u Schantila vytipoval tři kotviště a pan Lasička se později rozhodl využít jen dvě. Postavili jsme na zem lampu, zapálili ji a odstínili tak, aby při pohledu z města nebyla vidět.

Tři rodiny s Liamou a Freš se musely rozdělit mezi čtyři lodě. Už i to bylo velmi bolestné, všichni si ještě intenzivněji uvědomili, jak moc je jejich budoucnost nejistá. Ani jsem nevěděl, jak jsem k tomu přišel, ale najednou jsem místo balíku držel spící dítě. Jedna z přítomných žen mi ho dala na chvíli podržet.

„Nezapomeňte vahadla, v proudech vám pomohou udržet rovnováhu,“ probíral jsem s uprchlíky praktické otázky jejich cesty. „Má je každá loď?“

„Má,“ odpověděl pan Lasička.

„První dva dny musíte jet bez přestávky, za každou cenu, je to otázka života a smrti.“

Muži mumlavě přitakali. Trousil jsem své moudrosti a uvažoval, jak bych se cítil já na jejich místě, a výsledkem bylo, že jsem obdivoval jejich statečnost. Oni neriskovali jen svůj život, ale životy nejbližších, těch, které milovali a kteří na nich záviseli. Rozhodli se uprchnout, uvěřili mi a teď s tím museli žít. A umírat.

Spící dítě zavrnělo, když si ho matka vzala zpět a přitiskla ho k sobě.

„A na cestu se vydejte hned, jak odlišíte hladinu od okolí.“

„Je nezbytně nutné, abyste při odjezdu zničili všechny lodě, které se nám podařilo nashromáždit.“

„Pochybuji, že jich ve městě zůstalo víc než dvě tři, poptával jsem se,“ prozradil pan Lasička.

Stál stranou, tak aby na něj nedopadala záře lampy, a byl prakticky neviditelný.

„Možná by bylo dobré zničit je ihned, pro případ, že byste opravdu spěchali,“ navrhl jsem.

„Třeba se ještě někdo rozhodne,“ zarazila mě Liama.

Měla pravdu.

Čekali jsme, ponurá deštivá noc z nás udělala skupinu duchů téměř bez hmotné podstaty, i naše hlasy zněly přidušeně, ochable.

„Málem bych zapomněl,“ zarazil jsem se, vytáhl z kapsy na nejdůležitější dokumenty, kterou jsem nosil na holém těle, šek na doručitele vypsaný na deset tisíc zlatých a podal ho panu Lasičkovi.

Ten ho bez řečí stočil do ruličky a ukryl do malého lakovaného pouzdra.

„Co to je?“ chtěla vědět Freš.

„Pořád ještě neumíš číst?“ popíchl jsem ji.

„Jste hnusnej.“

„Správně.“

Někdo se zasmál. Odlehčení v pravou chvíli, alespoň trošku a na chvíli otupí zuby vnitřních strachů.

„S prvním světlem,“ připomněl jsem jim.

„A ještě něco,“ zastavil jsem se už na odchodu. „Liamo, Dwicherův jed a kouzlo? Má to nějaké doznívající účinky? Mám si na něco dávat pozor?“

Bubnování dopadajících kapek se proměnilo, jak Liama zavrtěla hlavou.

„Nevím nic přesného. Jen jsem zaslechla, že lidé, kteří byli otráveni, pak i přes vyléčení umírali dřív, než by měli, prý časem zešíleli.“

Dříve, než by měli?

„No, myslím, že si s tím nemusím dělat starosti,“ vyslovil jsem nahlas jen část svých úvah. „Půjdu obhlédnout okolí, zda je všechno v pořádku, pak se za vámi vrátím.“

„Zastav se, prosím, znovu v kvadrupech, ještě jednou je zkus přemluvit, aby odešli. Prosím,“ snažila se mě Liama přesvědčit.

Musel jsem se ujistit, že je ve městě klid, že nikdo netuší o uprchlících a nechystá útok. Chtěl jsem za každou cenu pomoci těm, co se rozhodli žít.

„Ne, udělal jsem pro ně všechno,“ odpověděl jsem stroze.

Déšť zesílil a stáhl za mnou oponu.

Okraj města byl tak klidný, jak by člověk za studené deštivé noci očekával. Zato v okolí kvadrupu se pod šuměním vody padající z nebe ukrýval ruch. Těsně u stěn obytných pevností, neviditelná pro každého, kdo by něco takového nehledal, ležela přichystaná skrovná zavazadla, ke kterým každou chvíli někdo přidal další balík. Když jsem nepozorován pronikl dovnitř, přivítal mě tichý, sveřepý ruch příprav k odchodu. Neskrýval jsem se, buď věděli, kdo jsem, nebo jim to pár hodin před odchodem z domovů bylo jedno. Chvíli jsem uvažoval, proč se nakonec rozhodli, jak se rozhodli. Ne že by mi to neudělalo radost. V životě jsem viděl umírat příliš mnoho nevinných lidí. Možná je přesvědčilo právě to, že v úplném závěru už nikdo nikoho nepřesvědčoval. Viděl jsem, že to zvládnou i beze mě, Liama s panem Lasičkou udělali v průběhu dne dobrou práci, každý věděl, co je čeká. Než zkontroluji okolí, chtěl jsem prohodit pár slov s jedním konkrétním člověkem. Kaževiče jsem zastihl už na odchodu s objemným ruksakem na zádech. V jedné ruce držel veslo a lampu, druhou vedl malého chlapce, asi jednoho ze svých četných vnuků.

Když jsem se před ním vynořil z clony deště, viditelně sebou trhl. Ať mi chtěl udělat cokoliv, nezabil bych ho, protože s ním měl ten malý kluk větší šanci proplout bažinou.

„Vy?“ vydechl vystrašeně.

„Co mi víc řeknete o Dwicherově jedu a o tom kouzlu, které mě málem otrávilo?“ chtěl jsem vědět.

Pochopil, že bezprostřední nebezpečí mu nehrozí, a po otázce se zatvářil téměř spokojeně.

„Vážně to chcete vědět?“

Jako by si užíval svou chvíli slávy, triumfu.

„Jinak bych se neptal.“

„Rozežere vás to zaživa. Kousek po kousku, při odpočinku, ve spánku, uprostřed klidného rozjímání, stále častěji se vám bude vracet, čím jste si prošel, a bude to horší a horší! Raději si sám vezmete život, abyste to nemusel dále snášet!“ vypálil na mě vítězně.

„A dá se toho nějak zbavit?“ vyptával jsem se dál klidně.

Předpokládal jsem, že mi řekne, že nedá, ale zmýlil jsem se.

„Dá. Byli muži, kteří přežili a zůstali zdraví. Muži silného ducha, znalí meditací, filozofové vyrovnaní sami se sebou a se světem, ale to vy nejste a ani nikdy nebudete! Jste jen ubohý násilnický hrdlořez!“

Skoro si odplivl.

Na to, že nutil svého syna, aby pro něj vraždil, už stačil zapomenout. Příjemně krátká paměť. Filozofové znalí meditací, z historických pramenů jsem znal několik osobností s tímto neformálním titulem. Většinou však tohle ocenění získali po šedesátém sedmdesátém roce života. Když pak umřeli, asi bylo těžké prokázat, že to bylo následkem otravy, a ne přirozenou cestou. Nechal jsem Kaževiče jít, zkontroloval, že v okolí panuje klid, a pak šel pomáhal těm, kteří to potřebovali.

Ninjové

Bamegi seděl na stole ve svém oblíbeném sedu se zkříženýma nohama a zavřenýma očima, nemyslel na nic, nechával se naplnit vším, co se dělo v jeho blízkosti. Afronzi s Hernandem seděli v koutě v křeslech a stále vzrušeně debatovali. Na jednu loď je oba dostalo Varatchiho ultimátum: šéfšpion Hernand stále neměl Koniáše a Afronzi musel zorganizovat jménem Konventu vojenskou jednotku, která měla v případě potřeby okamžitě zasáhnout. Buď proti muži na útěku, nebo proti lidem, které tak dlouho neúspěšně lovil Blatvovič. Ten zatím zůstával v mučírně. K smrti vystrašený, ale kupodivu živý.

Další muž v místnosti byl viditelně unavený, promoklý na kost, šířil kolem pach koně, na kterém ještě nedávno seděl. Kurýr, velmi rychlý kurýr. Bamegimu věnoval jediný pohled a oba muži okamžitě věděli, s kým mají tu čest. Posel patřil k ninjovskému klanu Haerenů a podle všeho se vrátil odněkud ze severu. Varatchi spřádal intriky na mnoha frontách.

Teď právě za dveřmi jednal se třemi zástupci městské rady. Bamegi se nemusel nijak snažit, aby hovoru doléhajícímu sem skrze masivní dveře rozuměl. V průběhu doby, kdy relaxoval s vyloučením zraku, mozek přisoudil sluchu maximální důležitost. Tři zástupci města teď Varatchiho úpěnlivě žádali, aby nějakým způsobem zastavil šílenství, které zachvátilo burzu a stravovalo majetky obchodníků, a hlavně nejbohatších občanů města jako nějaký podivný mor.

„Všechno to zapříčinila přítomnost armády, Excelence! Pokud zakážete obchodování, zmrazíte stávající stav a později se vše vrátí do normálu! Takhle celý Krachtiburg ztratí svou pověst! Přestaneme být vyhledávaným obchodním centrem!“

„Nemohu,“ odpovídal jim stále stejně neochvějně Varatchi.

Zdvořile a téměř mile, zaklínal se nezávislostí města a tím, že on jako imperiální šlechtic je poslední, kdo by hodlal narušit císařské dekrety. Bamegi věděl, že ho podobné jednání otravuje, že ho zástupci města zdržují. Lord však stále zachovával tvář. Od chvíle, kdy se dozvěděl, že je do celé záležitosti zapleten jeho císařský bratranec, si dával ještě větší pozor, aby do akcí na území Krachtiburgu nebyli zapojeni jeho služebníci.

Bamegi tušil, že dříve nebo později přijde řada i na něj a jeho lidi. Spíš dříve. Varatchi byl klient klanu, jeho rozkazy byly zákon. Ale lovit lidi, obyčejné lidi, mučit je, ženy i děti, všechny bez rozdílu pouze proto, aby se prokázalo, zda mají nějaké speciální schopnosti, zda je jejich krev nasycena magií… Nechal myšlenku rozplynout se a opět se stal prázdnou nádobou plnící se vším v okolí.

Čas plynul, do pokoje vstupovali další lidé, každou chvíli někdo, většinou spěchali k Afronzimu a Hernandovi. Novopečený hlavní vyšetřovatel Konventu i šéfšpion si uvědomovali, že jejich postavení se podobá sedátku na nejvyšším bodě gigantického viklanu, a snažili se, seč mohli. Jen málokterý z příchozích byl propuštěn do místnosti k Varatchimu, většina směřovala právě k těmhle dvěma. Pak přišla řada na ninjovského kurýra, ten šel rovnou k lordovi. Když sotva o deset minut později odcházel, Bamegi, i když vůbec neotevřel oči, věděl, že si ho muž pořádně prohlédl. K tomu získal nezřetelný pocit přítomnosti někoho ze svého vlastního klanu. Proč – nedokázal racionálně určit, ale nepochyboval. Svět se měnil a on s ním. Napadlo ho, že nakonec možná opravdu bude stát proti Koniášovi, proti osamělému vlkovi. Pak zjistí, kdo z nich je lepší bojovník, lepší muž. I když to druhé – Bamegi si začínal myslet, že odpověď na druhou otázku už dávno zná a výsledek vzájemného souboje na tom nic nezmění.

Poslední návštěvníci odešli, ruch se utišil a vystřídal ho klid. Okamžik klidu před bouří, uvědomoval si Bamegi.

Klika cvakla, pečlivě naolejované panty tiše zaševelily, parkety zavrzaly. Ten zvuk byl tak tichý, že z přítomných ho vnímal jen Bamegi.

„Pánové Hernand, Afronzi a Bamegi,“ pronesl dveřník jména.

První dva jmenovaní se zvedli, ninja se ani nepohnul.

„Už ho máte? Už jste je našli?“

Netrpělivý Varatchi, který uplynulé hodiny řešil spoustu otravných, ale nutných záležitostí nezůstal v komnatě a sám přišel za nimi.

„Ne, pane,“ podlaha zaskřípěla při odsunování křesla, jak se Hernand rychle postavil.

Šéfšpion se snažil o výkonný tón, ale své obavy neutajil.

„Blatvovič se za celou dobu svého pátrání k cíli nepřiblížil a vojáci naprosto netuší, kdo zlikvidoval přepadový oddíl. Nepátrali, protože se podřídili požadavku naprostého utajení.“

„Zápisy z výslechů?“

„Tady jsou, pane.“

Bamegi dál nehnuté seděl; tušil, co teď přijde.

Papíry šustily, jak jimi Varatchi listoval. Ninja cítil jeho koncentraci, rychlost, s jakou se probíral hlušinou získanou hodinami výslechů zajatých.

Dveře do strážního předpokoje, kde stále hlídkovali dva muži, se otevřely. Olej, studený vzduch a vlhkost, rozeznal Bamegi. Voják nejspíš od brány na pozemky rezidence nebo od hlavního vchodu, odhadl.

Nikdo jiný mu zatím nevěnoval pozornost.

„Hernande, kdo je váš nejlepší muž?“ zeptal se zamyšleně Varatchi.

„Fric Hubsner, pane. Nemá žádné chování, špinavý buran. Ale myslí mu to.“

„Nechte ho přivést.“

„Ehm, pane, nejsme sami.“

„Přivést, řekl jsem. Co chcete?“ štěkl Varatchi k vojákovi stojícímu ve dveřích.

„Venku čeká posel, rovnou od císaře, pane. Nese zprávy pro vás osobně. Nemám rozkazy, zda ho pustit dovnitř, zatím stojí venku.“

Bamegi musel ocenit disciplínu. Vzdorovat přáním císařského kurýra – muž před ním měl naprosto jasno v tom, kdo ho platí a rozhoduje o jeho bytí a nebytí. Mezitím Hernand poslal pryč nějakého ze svých mnoha rychlých poslů. Bamegi měl vlastní představu, jak se bude situace v dalším okamžiku odvíjet, sáhl proto do záhybu rukávu a sevřel prsty jeden konec škrtící smyčky. Čistá práce byla v takovém prostředí nejlepší.

„Správně,“ zareagoval Varatchi. „Řekněte mu, že jsem v nevěstinci. Jaký je nejlepší ve městě?“ otázal se Afronziho.

„Bílá lilie,“ vykoktal po chvílí hlavní vyšetřovatel Konventu.

„Alespoň něco jste zjistili,“ zhodnotil Varatchi kousavě.

Papíry, které ještě před chvíli tak pečlivě studoval, se zašustěním dopadly na stůl a sklouzly na podlahu.

„Zaveďte ho do Bílé lilie. Pohovořte s majitelem, zařiďte, ať je posel přesvědčen, že se bavím. Nesmíte mě vyrušovat, jasné?“

Kroužková košile a ocelové chrániče zachřestily, jak se muž uklonil.

„Ano, pane.“

„Jak se jmenuješ?“

„Gavon Midel.“

Bylo jasné, proč se ho Varatchi ptal na jméno. Pokud zadání úspěšně splní, jeho kariéra dostane nový impuls. Pokud ne… žádná kariéra ani nic dalšího nebude.

Voják zasalutoval, dveře spíš vyrazil, než otevřel, jak spěchal.

„Kde je Hubsner?“ otočil se Varatchi nespokojeně na Hernanda.

Bamegi zřetelně ucítil štiplavý pach potu. Přicházel z předpokoje a sílil.

„Už je tady,“ utrousil.

Úlevný výdech šéfšpiona byl hlasitější než jeho poznámka.

„Rodina, jejíhož člena se Blatvovičovi lidé snažili unést těsně před tím, než zmizeli, byli Kaževičovi,“ vrátil se Varatchi k hlavnímu tématu.

„Ano, pane, přesně tak,“ zareagoval snaživě Hernand.

„A žena, která se později zajímala o únosy lidí, se jmenovala Liama Klidmen,“ pokračoval lord.

Hubsnerovi, který se opřel o dveře a s prstem v nose si prohlížel všechny přítomné, zatím nevěnoval pozornost, Bamegi měl dál svou škrtící smyčku připravenou.

„Ano, pane. Ale nevidím mezi tím žádnou souvislost. Nepřítel prostě zaútočil právě v danou chvíli, stejně tak bychom mohli přemýšlet nad jakoukoliv jinou rodinou z města,“ vysvětloval snaživě Hernand.

Zdálo se, že našel svou parketu, a hlas měl o něco jistější. Ukázal Hubsnerovi, ať přejde k němu. Zápach v místnosti zesílil.

„Komando zmizí, než unese někoho z rodiny Kaževičů, další muž se ztratí předtím, než zajme ženu, která jediná se o únosy zajímala, a ta žena shodou okolností bydlí ve stejném domě jako Kaževič, hlava rodu. Všechno jste to měl v záznamech z výslechů,“ Varatchiho hlas zněl klidně, téměř nezúčastněně. „Dříve jste nebyl takový idiot, ale strach vám zřejmě zatemnil mozek. Takové lidi nepotřebuji.“

Heknutí, takové, které kdo jednou uslyší, už nikdy nezapomene. Bamegi otevřel oči. Špatně Varatchiho odhadl, předpokládal, že k zabití Hernanda dostane rozkaz on.

Šéfšpion se pomalu předkláněl, rukama se snažil ucpat vodorovnou ránu přes břicho, ze které mu teď nezadržitelně vypadávala střeva.

„A co vy?“ obrátil se Varatchi na pravou ruku bývalého šéfšpiona.

Hubsner držel v ruce zakrvácený široký nůž, skoro mačetu, a se zájmem pozoroval umírajícího. Takovou zbraň ani na svém objemném těle nemohl pronést nepozorovaně, strážce zřejmě dostaly přesné pokyny.

„Vám také strach zatemní mozek?“

Hubsner skoro neochotně odtrhl oči od morbidního představení a podíval se na Varatchiho.

„Ne, pane,“ odpověděl.

Pach krve a rozpáraných střev zaplňoval celou místnost a přehlušil všechno ostatní.

„V pořádku. Od této chvíle jste velitel mé špionáže. Při zítřejší ranní schůzce nebudete smrdět. Až odsud odejdete, pošlete někoho na odklizení tohohle smetí,“ Varatchi ukázal na Hernanda.

„Kolik ozbrojených lidí máte k dispozici?“ obrátil se na hlavního vyšetřovatele Konventu.

Afronzi byl bledý a viditelně se třásl. Uvědomoval si, že na zemi teď mohl ležet on sám.

„Sto, sto dvacet, pane,“ zmohl se na odpověď.

„To bude stačit. Tady je adresa, kde se ukrývá Kaževičova rodina, nepřátelé říše, čarodějové. Víte, co je vaší povinností.“

„Hubsnere, pošlete s ním pár svých lidí, ať to místo najdou. Nepotřebuji, aby přepadli vilu nějakého zavedeného obchodníka.“

Nový šéfšpion se zasmál, jako by ho ta představa pobavila, položil stále ještě strachem zkamenělému Afronzimu ruku na rameno a odvedl ho ze sálu. Zanedlouho přišli tři lidé. Dva s pytlem a nosítky, třetí se dvěma kbelíky s vodou.

Bamegi sklouzl ze stolu.

„Nějaké rozkazy pro mě?“

Varatchi si ninju přeměřil nečitelným pohledem. „Vy jste u výslechů byl?“

„U všech, pane. Jako pozorovatel, dle vašeho rozkazu.“ Bamegi stál klidně a netečně. Varatchi přikývl, jako by si právě něco ověřil.

„A ten zůstává stejný. Budete pozorovat Afronziho, do akce nezasahujte, pouze na můj přímý rozkaz. Tohle je akce Konventu. Možná budete muset vy nebo někdo z vašich lidí později svědčit.“

„Ano, pane.“

A z nebe pršela krev

Temnota, balancování na kopci rychle ubývajícího písku, jehož zrníčka tvořily vzpomínky, myšlenky, potom nezadržitelný pád do hlubiny, nekonečný let a peklo totální ztráty sama sebe. Tohle mi za to nestojí, nic mi za to nestojí, musím to ukončit. Za každou cenu. Otevřel jsem oči, ústa otevřená k výkřiku, který z nich zatím nevyšel. Po uplynulých hodinách horečnaté činnosti jsem se jen na chvíli opřel o stěnu a zavřel oči, abych si odpočinul, a má soukromá noční můra zrozená Dwicherovým jedem se okamžitě vrátila. Stačila jí jen chvíle, ještě jsem slyšel kroky posledních uprchlíků spěchajících k bažině a rozeznával svit jejich lamp. Za nimi zůstaly jen opuštěné domovy.

Chystal jsem se počkat do svítání, pak kvadrupy zapálit, abych maximálně ztížil pátrání a případné pronásledování, a pak jsem chtěl vyrazit za nimi. Obydlí Liamina lidu byla sice postavena z kamene, ale některé vnitřní příčky a interiér byly ze dřeva. Také v hospodářských přístavcích na dvorech ležela spousta hořlavých materiálů. Doufal jsem, že to na pořádný oheň bude stačit. Silnější závan větru mi do tváře chrstl štědrou dávku vlhkosti. Vytřel jsem si oči rukávem a zjistil, že v ruce držím dýku. Nepamatoval jsem si, kdy jsem ji vytáhl z pouzdra. V polospánku? V zajetí noční můry? Chtěl jsem to ukončit takovým způsobem? Z opačné strany, než kam směřovali uprchlíci, se nesl sílící zvuk kroků. Znělo to jako pochodování skupiny, která to moc neumí, zvukem deště rozmazané tlumené povely jako rozkazy někoho, kdo nemá velení zažité.

„Tady to není, má to být velký opevněný dům!“ pronesl někdo hlasitěji.

Takže pronásledovatelé dorazili a bylo fuk, co jsou zač, zda čerstvě odvedení vojáci, najatá banda hrdlořezů nebo jednotka Konventu. Pokud by teď objevili jen prázdné domy s kamny, v nichž ještě plápolá oheň, začali by okamžitě uprchlíky hledat, a vzhledem k tomu, že celé město bylo obklíčené, rychle by jim došlo, kam směřují. Okamžik jsem uvažoval. Na kraji bažiny ve dvou improvizovaných přístavištích se teď tísnila stovka lidí. Skládali do úzkých lodí skrovný majetek, usazovali do nich děti a netrpělivě čekali na úsvit, aby se pokusili uniknout a zachovali si alespoň naději na další život. Jenomže úsvit ještě dobrou hodinu nepřijde.

Útočníci se dál blížili, temnotou zahalený nepřehledný zástup lemovaný syčícími pochodněmi. Déšť zesílil, pláště pleskaly ve větru.

Vypadalo to, že své potíže s účinky po otravě Dwicherovým preparátem vyřeším jiným způsobem. Asi lepším.

„Stůjte, tady někde to už musí být,“ sykl kdosi.

Sešněroval jsem si kazajku navlečenou na kroužkové košili těsně na tělo, navyklými pohyby zkontroloval, zda jsou všechny nože tam, kde mají být.

„Ještě kousek, zkurvenej déšť,“ nadával někdo.

Vojáci, nebo co byli zač, se opět dali do pohybu. Ve světle pochodní jsem rozeznával dlouhé píky, vlhkostí se lesknoucí lučiště, pár lidí mělo i přilby. Zajímalo by mě, zda mají luky naimpregnované pro střelbu v dešti.

Už nebyli dál než deset patnáct kroků, kdyby věděli, kam se dívat, stále by ještě dokázali zahlédnout bludičky lamp uprchlíků. Postavil jsem se před otevřený vchod do kvadrupu.

„Pomoc! Chystají se nás přepadnout!“ zařval jsem.

Mnohonásobné zašoupání nohou a zachřestění zbrojí, jak se všichni natočili mým směrem.

„Vzdejte se a bude vám zaručen spravedlivý soud!“ křikl na mě někdo zpoza řady chlapů s píkami.

Spravedlivý soud usvědčeným čarodějům? Na ty dosud čekala jen hranice.

Už jsem neodpověděl, stáhl jsem se do chodby, zavřel dveře a začal zasunovat jednu závoru za druhou.

Skončil jsem ve chvíli, kdy se ti nejrychlejší začali dobývat dovnitř. Byl jsem si jistý, že tenhle vchod odolá. Vyběhl jsem po schodech nahoru na terasu a pak na ochoz kolem celého kvadrupu. Oni zatím několikrát oběhli budovu, ale nerozhodli se, co dál.

Díky jejich pochodním jsem měl docela dobrý přehled.

„Otevřete nám a vzdejte se!“ hulákal muž s přilbou zdobenou zplihlým peřím. Za krásného slunného dne to mohl být švihácký doplněk, teď mu z něj jen skapávala voda do očí. Nebyl ode mě dál než tři metry.

Vleže jsem se vyklonil přes okraj, tichý a neviditelný, namířil na obličej částečně obrácený k obloze, klak, špice vylétla, klak, trhnutí při jejím návratu do pouzdra. Muž padl k zemi.

„Mají luky!“ zaječel někdo, dav narážející jako příboj na jednu stěnu domovní pevnůstky se začal stahovat.

„Přelezte tu zatracenou zeď!“ zazněl ječivý rozkaz. „Každý, kdo neposlechne, bude potrestán za dezerci. Jste armáda Konventu! Do útoku!“

Úplně nezkušení nebyli. Nesli s sebou pár žebříků, nebo spíš ostrží, někteří se snažili vylézt po ramenou svých druhů. První odvážlivci už se drápali nahoru. Zvedl jsem se do kleku, tasil meč a uchopil ho oběma rukama. Vysoký chlap, který se nahoru vyšvihl vlastní obratností, se postavil, vyrazil jsem, proběhl kolem něj v nízkém předklonu, taženým sekem mu proťal koleno, dalšímu jsem rozsekl obličej, následujícího vzal přes krk, jinému usekl paži, kterou se snažil zoufale krýt, a posledního z první vlny bodl do boku výpadem ze skluzu.

Bolestivý a vyděšený řev, tři chlapi z druhého útočného sledu nevěděli, co se přihodilo jejich druhům, a zmateně se teď rozhlíželi. Vyskočil jsem na nohy, nejbližší mě zaregistroval, prošel jsem pod jeho mečem, čepel zadrhla o zbroj, tvrdý kontakt tělo na tělo ho donutil udělat tři kroky zpět, rozčísnutá spánková kost křupla. Ještě stál na nohou, když jsem těsně kolem něho opět zaútočil.

Bojovník si byl vědom razance mého předchozího útoku a kryl se protisekem, já však už držel meč jen v pravačce, prošel jsem kolem něj v divoké otočce záda na záda, přes ruku ho dýkou bodl do slabin a potáhl vzhůru. Stále v pohybu jsem kvartou srazil bod na hruď, postoupil do výpadu; místo abych se stáhl, pokračoval jsem dál. Ostří mé dýky zastavila až kroužková košile, já to však napůl čekal a zaváhání soupeře jsem využil k seknutí přes hrdlo. Kámen pod nohama najednou klouzal jinak, zmatený křik lidí dole na ulici jsem slyšel jen napůl, přehlušovaný mým vlastním zrychleným tělem. Shodil jsem mrtvého a on v pádu smetl jednoho ze svých spolubojovníků. Nebyl čas na dívání. Instinktivní odsun stranou, kryt dýkou s čepelí sklopenou k zemi. Muž byl tichý jako had, jedovatý sek jsem srazil v poslední chvíli a okamžitě tvrdě zaútočil. Dokázal zasáhnout do ramene, ale chrániče i mé kosti vydržely, pak jsem ho dostal vbodem do jeho vlastního útoku. Mezi lidmi Konventu se skrývali i velmi nebezpeční profesionálové.

„Zaútočte ze všech stran! Ze všech stran! Moc jich tam není! Sakra, ze všech stran!“

Vypadalo to, že ta snadnější část právě skončila.

Dýchal jsem přerývaně, noc už nebyla studená, ale skoro horká.

Na ochoz kvadrupu se najednou dostalo snad deset mužů současně. Už mi nečelili každý sám, ale po dvojicích. Škoda, že tu bylo tolik místa. Světlo pochodní se lesklo na vlhké kůži a železe jejich zbrojí.

Dýku i meč do pochvy, těžký vrhací nůž do pravé ruky, předkročení, prudké došlápnutí následované rotací trupu. Vzduchem se mihl ocelový blesk, muž v černé kůži skončil na zemi. Na jeho parťáka jsem namířil levačkou, klak, za ním hned stál další, zadrnčení pouzdra s vracející se vražednou špicí, nové klak. S minimálním zpožděním jsem vrhl nůž. Minul jsem, ale díky štěstí zasáhl do spánku chlapa, co právě slézal ze žebříku. Návrat špice, v ruce další nůž, strach muže s mečem, který si myslel, že to stihne, a vyrazil po mně. Skopl jsem ho dolů, než se zmohl na jediný pohyb, a překročil umírající.

„Má kuš! Na něho!“

Kuš, pche. Vyrazil jsem proti dvojici po vnitřní straně terasy. Bližší se místo dýkou kryl nečekaně mečem, chtěl jít do zárazu a shodit mě dolů na dvůr, ale změkl jsem, sám mi naběhl na hrot a se šplouchnutím sklouzl do v temnotě neviditelné kaluže. Druhý okamžitě zaútočil a z druhé strany se blížil další. Můj maximálně krátký kryt, následovaný blokem dýky, prošel jsem mezi nimi, obrat špička pata, záblesky protiběžně se pohybující oceli. Špatně odhadli vzdálenost, k zemi šli oba.

„Zastřelte ho, sakra!“

Otočil jsem se právě včas, abych slyšel vrzání natahovaných tětiv. Kdy se sakra dostali nahoru? Z pěti metrů mě prostřílejí skrz naskrz, kroužková košile nekroužková košile. Jediná šance – vyrazil jsem směrem k nim, v poslední chvíli jsem se otočil zády, posadil se na zadek do hlubokého předklonu s hlavou mezi koleny. Tětivy zadrnčely, šípy zasvištěly, jeden, tři, mnoho zásahů do zad mě zkroutilo v agonii – jediné, co mě snad mohlo zachránit, byl gloswitzový zádový pancíř, který jsem měl pod kroužkovou košilí. Bolelo to, bolelo to jako peklo, při vstávání jsem křičel bolestí, ale oni zůstali zkamenělí úděsem a jejich druhové na druhé straně umírali zasažení šípy spolubojovníků. Bolelo to jako peklo, když jsem vyrazil proti dvojité řadě lučištníků. První tři padli k zemi, přetínal jsem luky spolu s celými končetinami, tři stačili tasit, ale nepomohlo jim to.

„Na něj, sakra, na něj!“ zařval někdo a zlomil kouzlo okamžiku.

Už jsem neměl kam utéct, nepřátelé se tlačili z obou stran ochozu, čekali na mě ve dvoře i na ulici. Ale já ještě nechtěl umřít, ještě jsem nemohl umřít, musel jsem získat víc času, musel jsem bojovat! Kousek odtud čekala stovka lidí na svítání, stovka mužů, žen i dětí, věřila a doufala, že dostane šanci žít. Nenáviděl jsem ty, kteří je odsoudili k smrti, ty, pro něž byly životy ostatních jen položkou na seznamu ztrát; nenáviděl jsem jejich poskoky, služebníky vykonávající jejich nelidské rozkazy, nenáviděl jsem muže s ocelí v ruce před sebou.

Nepřátelé se zformovali do bojového útvaru, hradba pík, kterými se chránili, abych se jim nedostal na tělo, mi vyrazila vstříc. Blok dýkou, ocelový hrot se mi otřel o břicho, bleskový sek proti ratišti, zoufalý kryt předloktím, ostří mi roztrhlo hřbet ruky, ale už jsem byl za hradbou pík, muži s obouručnými, v boji zblízka neohrabanými zbraněmi je pouštěli nebo ustupovali, najednou jsem stál proti mečům.

Obklopili mě, ocel číhající na všech stranách. Potřeboval bych aspoň pět stejně dobrých mužů, jako jsem byl já, abych měl šanci přežít. První prošel skrz můj kryt, ale nezbylo mu dost síly překonat spletené železo. Místo protiútoku můj beznadějný pokus získat si aspoň trochu místa, zoufalý mách proti lesu mečů. Zoufalý, už vím, že sto lidí se úsvitu nedočká.

Čepel naráží na čepele, řinčení kovu, řev mužů, má marná snaha vrátit se do obranného postoje dřív, než zaútočí, bodnutí do břicha – bezzubé a neškodné – muži okolo mne mají ze svých zbraní torza. Lumbiho meč se probudil, já jsem ho probudil. Probíjím se přes ně, šokovaní a bezbranní v mžiku umírají, nebo jsou zmrzačeni, nezastavuji se, znovu vyrážím proti lesu čepelí, procházím jím jako máslem, skrze meč se poměřuji s odhodláním, zatvrzelostí svých nepřátel, se silou v jejich srdcích, cítím ji při každém střetu oceli. Oni však nemají šanci, netuší, kdo proti nim stojí, a já se ženu přes jejich mrtvoly vpřed a vpřed a pořád dál.

~~~

Obraz bitvy se najednou změnil, bojový ryk se změnil v poděšený jekot, vřava se proměnila v naprostý chaos. Někteří muži skákali z opevnění kvadrupu dolů, jiní se stále ještě drápali vzhůru, hledali protivníky a pak při setkání s něčím, co stálo mimo jejich chápání, umírali rozsekáni na kusy. Pomalu se začínalo rozednívat, Bamegi stojící přes ulici a pozorující boj měl pocit, že déšť nad domem, který vojáci Konventu napadli, je hustší než jinde. Potom co ho zasáhlo pár kapek z bojiště, si uvědomil, že to není voda, ale krev.

Nakonec nahoře zůstal jediný muž. Nikdo další se neodvážil mu čelit. Bamegi dál klidně stál, věděl, že proti stěně, o niž se opírá, není vidět.

Muž stál na hraně ochozu, ve svěšených rukách meč a dýku. Stěží udržoval rovnováhu, kymácel se dopředu a dozadu, pochodně, které zůstaly ležet na zemi a ještě v dešti nezhasly, osvětlovaly jeho tvář. V první chvíli si Bamegi myslel, že bojovník má masku, ale pak pochopil, že je jen zbrocený krví. Pak se muž vyklonil do ulice ještě o něco víc a spadl ze zdi dolů, bezvládný, jako by byl v bezvědomí nebo mrtvý. Bláto při dopadu těla na nedlážděný rozměklý pruh hlíny okolo domu hlučně mlasklo.

„Je mrtvý,“ pronesl někdo, „v zádech má snad deset šípů.“

Ze stínů se postupně vynořovaly siluety těch, co utekli včas.

„Třeba není, přidejte do něj pár dalších, pro jistotu.“

„To nemůže být člověk.“

Ale Bamegi věděl, že ten muž, Koniáš, nikdo jiný to být nemohl, ještě není mrtvý, slyšel jeho přerývaný dech prozrazující naprosté vyčerpání z předchozího krvavého běsnění. Přesto tlumený a tišší než dech přibližujících se vojáků. Obstoupili ho v postupně se zmenšujícím kruhu, už je od něj nedělilo víc než pět kroků, záře syčících pochodní opaleskovala na ocelových hrotech založených šípů.

„Teď,“ pronesl někdo.

Muž se zvedl na kolena, švihl levou rukou v krátkém oblouku, z dlaně mu vylétlo něco připomínající roztočený ocelový disk, podivná zbraň zasáhla nejbližšího lučištníka, odrazila se od něj a pak pokračovala dál, po obvodu celého kruhu, až se zabodla do posledního, přestala rotovat a proměnila se ve vrhací střelu. Nikdo ze zasažených se neudržel na nohou, skončili v blátě zranění nebo mrtví.

Ďábelská zbraň, ocenil Bamegi.

~~~

Osamělý bojovník teď ležel na břiše v blátě, kam spadl po posledním zoufalém, ale tak účinném pokusu o obranu. Jeho ruka se pohnula a buď náhodou, nebo úmyslně se posunula do směru k mrtvému, kterého vražedná špice probodla úplně nakonec. Ozvalo se tiché plop a smrtící zbraň zmizela.

Klid se po předchozí vřavě zdál až nepatřičný. Stále pršelo, kapky se hlasitě rozstřikovaly o dlažbu, dutě zvonily na roztroušených přilbách a pleskaly do oděvů mužů ležících na dlažbě.

Bamegi věděl, že zdaleka ne všichni vojáci jsou mrtví, ale nikdo další se už k ležícímu muži obklopenému kruhem mrtvých neodvažoval.

Z úkrytu se vynořil velký Kuzbos a opatrně s mečem v ruce zamířil k bojovníkovi. Bamegi tiše hvízdl a naznačil rukou záporný posunek. Varatchiho rozkaz byl jasný, oni byli pozorovatelé. Ninja se stáhl, ten, kterého se chystal zabít, stále chrčivě oddychoval a sbíral síly. Bamegi už zažil, že se muži v boji vydali ze všeho a pak, i když zvítězili, zemřeli.

„Hej!“ zařval někdo z dálky. „Našli jsme je! Odjíždějí na lodích!“

„Všichni za mnou!“ zahulákal Afronzi ze svého úkrytu a sám vyrazil za hlasem. Další muži ho následovali, ticho ustoupilo dusotu kroků běžících mužů. Každý s radostí vítal rozkaz, který umožňoval vzdálit se od nesmrtelného zabijáka. Co kdyby přišel jiný pokyn – znovu na něj zaútočit.

„Máme je!“ zaječel někdo triumfálně. „Máme je!“

Osamělý bojovník se se zachrčením zvedl z bláta, muže, který ho právě obíhal, střelil svou podivnou zbraní do zad, pak ještě dalšího, který už měl pár metrů náskok. V následujícím okamžiku už vyrazil vpřed, nejprve krátkými, postupně však delšími a rychlejšími kroky. V jedné ruce dýku, ve druhé meč, Bamegi ještě stačil zahlédnout, jak zabil první dva nejpomalejší běžce. Pak se ztratil z dohledu a tmou se rozlehly výkřiky.

„Co teď?“ zeptal se Kuzbos, který se už nevrátil do úkrytu, jen se držel v bezpečné vzdálenosti.

„Jsme pozorovatelé,“ pokrčil rameny Bamegi s kamennou tváří. „Budeme dál konat svou práci, půjdeme zjistit, co se děje.“

~~~

„Máme je!“

Ne, nemáte je. Ne, dokud ještě dýchám. Až umřu, pak jsou vaši, ne dřív.

Zvedl jsem se a v první chvíli jsem myslel, že okamžitě zase upadnu.

Pak už jsem se potácel, šel a pak už i běžel, přitom lapal po dechu a únavou zchromlé ruce jsem vláčel někde za sebou. Ani jsem netušil, zda v nich držím zbraně. Další kymácející se záda přede mnou. Meč jsem stále ještě měl, to ano. Šel k zemi, ani nehlesl.

Těch sto lidí nedostanou, ne dřív, dokud mé tělo nevychladne.

Trojice přede mnou. Zaslechli mě a otočili se. Jeden pozvedl meč, dva zkameněli. Stejně tak se mohli chránit větvičkou chvojí. Už jsem nešermoval, jen jsem zabíjel stejně jako řezník na jatkách. A utíkal jsem dál.

Najednou jsem se propadl zpět do dwicherovské noční můry, přímo v běhu; naštěstí mě probudily výkřiky těch bastardů ženoucích se za Liamou a jejími lidmi.

Byl jsem jim za to vděčný. Pak zařinčely meče, vzápětí se rozkřičely ženy a rozplakaly děti.

Netušil jsem, že dokážu ještě zrychlit. Už jsem viděl kalnou hladinu lesknoucí se v mdlém světle rodícího se dne. Vedle sebe se kolébalo několik štíhlých lodic, jedna se snažila právě odrazit, ale muž v pancíři připomínajícím krokodýla mečem prosekl bort. Žena s dítětem v náruči se snažila vzdálit se od něj co nejvíc a přitom přepadla do vody, pan Lasička stojící ve vodě po kolena čelil dvěma mužům současně, jeden šel najednou k zemi.

Hajzlové. Nenáviděl jsem je.

Napřáhl jsem ruku, zamířil, střela vyletěla právě tak rychle, jak byla má emotivní myšlenka intenzivní. Do její dráhy náhodou vkročil další ozbrojenec, ale prošla jím skrz naskrz a zasáhla toho, na kterého jsem původně mířil.

To už jsem byl téměř na dosah, pan Lasička nějak vyřídil toho druhého, ale najednou jich kolem něj bylo dalších pět. Jenomže já už nebyl téměř na dosah, už jsem byl na dosah.

Další kolo jatek začalo, vzduch opět zrudl krví.

Pak jsem najednou klečel ve vodě, lapal po dechu a snažil se zmírnit běh srdce hrozící, že se každou chvíli zastaví.

Liama, pan Lasička i malá Freš spolu s ostatními se na mě dívali jako na přízrak z pekla. Já byl přízrak z pekla.

„Tak odrážejte, sakra! Na co čekáte! Jsou nám v patách!“ vychrlil jsem, když jsem konečně dokázal promluvit.

„Vy!“ ukázal jsem na Lasičku. „Musíte jet v čele a ty, co přežijí, za každou cenu dostat k Daskovi! Rozumíte? Zaplatí vám ještě jednou tolik co já.“

Věnoval mi dlouhý pohled, kterému jsem ne zcela rozuměl, přikývl a dal se do práce. Při boji na břehu bažiny jsme přišli o pár člunů a bylo nutné zbavit se části nákladu ve prospěch lidí.

„Vy pojedete s ním!“ přikázal jsem Liamě.

„Ne, jsou to moji lidé, nechci přežít, pokud ostatní umřou. Pojedu poslední a budu je popohánět!“ nesouhlasila rozhodně.

Nemělo cenu se s ní hádat, protože už mě stejně neposlouchala a tlačila na vodu další loď obsazenou těhotnou ženou, malým dítětem a výrostkem, kterému ještě nerostly vousy. O několik set metrů dál od břehu jsem rozeznával celou flotilu dalších.

Bažina se v období záplav v okolí Krachtiburgu proměnila v jezero. Ale to bylo jen zdání. Nebezpečné zdání.

„Tak ty, padej!“ obrátil jsem se na Freš.

„Jsem s Liamou, nenechám ji samotnou,“ bránila se a v očích měla strach.

Rozuměl jsem jí. Raději riskovala smrt, než aby zůstala samotná. Její volba. Pokrčil jsem rameny a podíval se vzhůru. Obloha už nebyla černá, ale šedivá, nízké mraky jen pár desítek metrů daleko splývaly s bezútěšným terénem Hnědé bažiny. Bod pro nás, budeme mít lepší šanci zmizet pronásledovatelům. Všiml jsem si, že stále klečím po pás ve vodě. Asi proto mě nikdo neposlouchal, ale dosud jsem neměl dost sil na to, abych se postavil. Možná teď. Podařilo se.

Voda postupně ředila nános krve na zbraních, které jsem stále držel v rukou, připadalo mi, že bledá, v kalné hnědi rychle se rozplývající růžová je jedinou barvou v bezútěšné pustině okolo nás. Jílce meče i dýky mě náhle intenzivně pálily do dlaní, síly se mi vracely. Téměř až nepřirozeně rychle. Mé nové zbraně mě děsily, současně jsem však v hloubi duše toužil znovu je použít. Tak nějak se asi cítili požívači opia. Nebo já, když jsem po týdnech v pustině spatřil láhev vína od proslaveného vinaře. Nezapomněl jsem na uplynulé minuty, možná hodiny. Meč a dýka tvořily pár vyrobený kdysi dávno skutečným mistrem kovářského řemesla a magie. Byly to extrémně smrtonosné zbraně umožňující majiteli stát se šermířem z legend. Ale jako u všeho na světě, k líci patří rub. Díky schopnosti přerážet nepřátelské čepele jsem přežil, současně jsem však na vlastní kůži pocítil, jak zbraně rozkládají a pozměňují osobnost majitele a zarývají se až do hloubi mozku. A mé já, otrávené a poničené Dwicherovým jedem, bylo tak křehké. Věděl jsem, že tady umřu, ale byl jsem rozhodnut umřít jako Koniáš, ne jako vražedné monstrum bažící po smrti. Nebo ne? Cítil jsem horkost jílců vstupujícími do těla. A nebylo to vlastně jedno?

Další lodice odrazila, zbývaly poslední dvě, Freš mě pozorovala, jako by na něco čekala.

Možná jsem odolal Dwicherově jedu, ale ne zbraním z minulosti. Musel jsem přiznat sám sobě, že toužím, nemohu se dočkat, až opět začnu bojovat, až nakrmím hladové čepele i sám sebe krví nepřátel. Lumbi dostal dýku už jako dítě od svého děda. Možná právě ona ho pokřivila a před tím všechny předchozí majitele z jeho rodu. A meč… ten byl úplně jiná kapitola. Každá chvíle, kdy jsem s ním nebojoval, nezabíjel, mi připadala promarněná, prázdná až bolestivá. A pocit touhy po dalším krveprolití postupně zesiloval. Nedokázal bych tomu nutkání odolat. Za chvíli mu nedokážu odolat.

Vyšel jsem z vody k velkému balvanu, zasunul pod něj meč a pak jediným náporem tu nádhernou, magickou čepel zlomil. Nechtěl jsem si ponechat ani dýku. Vytáhl jsem ji z pouzdra a po krátkém váhání ji hodil co nejdále do bažiny. Pokud ji někdo časem najde, jeho smůla. Zhluboka jsem vydechl. Alespoň tuhle jednu věc jsem měl za sebou. Ulevilo se mi.

„Můžeme vyrazit,“ upozornila mě Liama. „Jsme poslední.“

Pohlédl jsem k severu, pryč od Krachtiburgu směřoval dlouhý had úzkých lodic mizející v mlze. Na břehu jsme zůstali jen ona, já a Freš, poslední přítomný byl malý kluk na lavici v naší lodi. Oči měl lesklé, vypadal napůl v šoku, ale v ruce držel pádlo, jako by se chystal pomoci.

Jeho rodiče byli bud mrtví, nebo ho tu ve zmatku nechali, jinak by jel s nimi; nemusel jsem se ptát.

Začal jsem pátrat po zbrani, která by mi vyhovovala. Na cestě, kterou jsem sem přišel, jich leželo dost.

„Pane?“ oslovila mě Freš a podávala mi podlouhlý balík z opelichaných dek.

Podezíravě jsem si ho vzal a objevil meč, s nímž jsem do Krachtiburgu přišel.

„Našla jsem ho u Liamy, prý je váš. Lumbi, když zabíjel svým mečem, byl pak pokaždé horší než předtím. Doufala jsem, že se k vrátíte k tomuhle…“

„Díky,“ zachraptěl jsem.

Zasunul jsem dýku i meč do pochev, počkal, až se Liama s Freš usadí, pak odtlačil loď dál od břehu a sám naskočil. Boj skončil a závod o život začínal.

Štvanice

Bamegi stál se špičkami nohou na rozhraní země a špinavé, blátem ztěžklé vody bažiny, pozoroval bezútěšný obzor se stromy a občasnými ostrůvky vyčnívajícími z vody, scenérii doplňovaly cáry mlhy nebo mraků, které střídavě otevíraly a zase zavíraly průhledy do vzdálenějších míst. Kromě mrtvých a zraněných zůstalo na místě provizorního přístaviště množství ranců a balíků s majetkem, které zde uprchlíci buď zapomněli, nebo zanechali v naději, že s menší zátěží budou mít větší naději uniknout. Těla těch nemnoha pronásledovatelů, kteří se dostali až sem, ležela v mělké vodě držena u dna váhou svých zbrojí, pár metrů od břehu vyčnívala nad hladinu poškozená loď s mrtvým mužem položeným přes příď, rukama stále svíral bidlo, pomocí kterého se snažil dostat do bezpečí sebe i svou posádku.

Bamegi už si stačil stopy prohlédnout a jeho muži také, teď rozptýleni po pobřeží sledovali, jak otisky v půdě a pozůstatky po boji, které toho stále mohly hodně prozradit, mizí rozšlapány a zničeny postupně přicházejícími vojáky městské gardy. Z původní jednotky Konventu nezbylo víc než deset patnáct lidí. Možná se ale někteří z přeživších moudře rozhodli pověsit své až příliš nebezpečné povolání na hřebík.

Nikdo nemluvil, Bamegi necítil potřebu a ostatní byli stále šokováni krvavou smrští, v jejíchž stopách kráčeli. Pak ponuré ticho ustoupilo klapotu kopyt, ninja napočítal pět jezdců.

Z mlhy válející se mezi ulicemi vystoupil Varatchi s doprovodem. Šlechtic se tvářil zachmuřeně, ve vlhkém podzimním počasí to vypadalo, jako by zešedly i jeho rodové barvy, v nichž měl vyvedený kabátec, ve vlasech se mu leskly kapky vody zvýrazňující zatím stále podivuhodně sporadické šediny.

„Co se tu stalo? Došlo tu k válce?“ zeptal se potom, co si prohlédl pozůstatky posledního dějství noční bitvy.

Hlavní vyšetřovatel Konventu díky svému strategickému přístupu, kdy si vždy hledal nejméně exponované místo, z něhož mohl své lidi řídit a posílat na smrt, celou krvavou skrumáž přežil. Teď se podíval na Bamegiho, jako by on za všechno mohl. Ten však na Varatchiho otázku nijak nezareagoval. Ticho se protahovalo, Afronzi to nevydržel a předstoupil před šlechtice, v původně rudém plášti teď vylepšeném nánosy bláta, krve a lidských vnitřností nejvíc připomínal kohouta, který jen tak tak utekl z liščího doupěte.

„Jediný člověk? Koniáš?“ pronesl nevěřícně Varatchi, když hlavní vyšetřovatel Konventu dokončil zmatené vysvětlování.

„Zdá se, že se naučil používat Lumbiho meč ještě lépe než samotný hrabě,“ potvrdil Bamegi.

„Ty zbraně musím dostat zpět!“ pronesl Varatchi důrazně.

„To asi nepůjde, pane,“ nesouhlasil ninja, zašel k nedalekému balvanu a vytáhl z pod něj meč se zlomenou čepelí.

„Zničil ho.“

„Proč?“ Varatchi téměř vykřikl.

„Asi mu neseděl v ruce a nechtěl, aby s ním bojoval někdo jiný,“ navrhl Bamegi a sledoval, jak si jeho zaměstnavatel zničenou zbraň prohlíží.

Ve Varatchiho tváři se poprvé za celou dobu, co ho znal, objevilo něco připomínající lítost.

„Střetli jste se s ním? S Koniášem?“

Než Bamegi odpověděl, okamžik naslouchal. Klid časného dne ustoupil nejprve téměř nepostřehnutelnému, ale postupně zesilujícími čvachtání. Po okraji bažiny se sem blížilo množství lidí. Varatchi o nich podle letmého ohlédnutí, kterým na zvuk zareagoval, věděl a nevypadal znepokojeně. To znamenalo, že to byli jeho lidé.

„Střetli, pane,“ potvrdil Bamegi a zevrubně, aniž by cokoliv zamlčoval, popsal vše, co se stalo.

„Vy jste ho nedorazili!“

„Přesně podle rozkazu, pane.“

Druhý nejmocnější muž císařství ze sedla vztekle shlížel na muže stojícího před ním a okamžik to vypadalo, že pobídne koně a prostě ho přejede. Pak se však opanoval. Vodní hladina se jemně rozvlnila dopadem těžkých kapek, které však po prvotním náporu ustoupily jemnému mrholení. Mezi stromy zdánlivě vyrůstajícími z vody se objevil první muž, Bamegi poznal majora Debussiho postupujícího v čele jednotky.

„Zanedlouho se zde objeví císař a já budu muset bratrance přivítat a vysvětlit mu, co všechno se tady stalo. Bohužel nemohu velet celé operaci osobně,“ začal Varatchi, když se kolem něj shromáždil Debussi s důstojníky.

„Muže, který tenhle masakr má na svědomí, chci živého nebo mrtvého. Chci jeho hlavu. Voják, který ho zabije, dostane odměnu pět set zlatých, jeho bezprostřední nadřízený také a důstojník, do jehož oddílu bude patřit, tisíc a povýšení. Dál chci lidi, kteří s ním utíkají. Ty živé, v maximálním možném počtu. Muže, ženy i děti. Za každého živého vyplatím dvacet zlatých. Za mrtvé nic.“

Varatchi se rozhlédl, aby viděl, co vojáci na jeho nezvyklé rozkazy říkají. Nebylo zvykem, aby byli ve výkonu vojenských povinností motivováni takovými částkami.

Důstojníci mlčeli a přemýšleli, co přesně rozkazy jejich nejvyššího velitele znamenají, mužstvo v povzdálí vzrušeně přešlapovalo na místě. Teď si mohli vydělat víc než za celá léta služby.

„Afronzi,“ obrátil se Varatchi na hlavního vyšetřovatele. „Vraťte se k Blatvovičovi a vyslechněte ho ještě jednou. Musí zůstat v pořádku, císař si přijíždí právě pro něho. Ručíte mi za něj hlavou.“

„Platí ta nabídka také pro nás?“ zeptal se překvapivě Kuzbos.

Bamegi si ninju zamyšleně přeměřil. Nikdy dříve ho peníze příliš nezajímaly, v klanu je ani nepotřeboval. Ale možná už se chtěl usadit nebo vyplatit. Přesto jemu osobně nepřipadalo moudré snažit se vydělat peníze tímto způsobem.

„Ano. Tisíc pro toho z vás, kdo mi přinese jeho hlavu, pět set pro ostatní, kteří budou spolupracovat,“ potvrdil po chvíli přemýšlení Varatchi.

Bamegi musel uznat, že je to chytré, nabídnout k obvyklému žoldu v tomto případě něco lákavého navíc – vzhledem ke krvavé spoušti všude okolo způsobené jediným člověkem.

K Debussimu přispěchal voják strkající před sebou nevybíravými štulci obuchem drobného shrbeného muže.

„Zná bažinu, jeden z nejlepších rybářů a průvodců karavan.“

Debussi se uklonil Varatchimu, ten jen posunkem naznačil, ať se věnuje práci.

Mrholilo, studeně a lezavě, ale nikomu z přítomných to nevadilo, téměř se zdálo, že nepřízeň počasí nevnímají. Bamegimu připomínali smečku divokých loveckých psů dychtivých vyrazit k lovu. Na koho? Na medvěda? To přirovnání mu nesedělo. Spíš na zkušeného šedého vlka, který se celý život potuloval po horách a stepích a jeho životní stezka byla rámována pozůstatky těch, kteří se mu vydali po stopě a uvízli v nalíčených pastích.

„Povedeš nás do bažiny po stopách uprchlíků, hned,“ obrátil se Debussi na rybáře.

„To nejde, pane!“

Voják, který muže přivedl, ho při jeho odporu srazil do bláta.

„To nejde, pane, opravdu,“ naříkal rybář na kolenou. „Bažina je zatopená, bezprostřední okolí města zaplavené, pevná půda, pokud v bažině vůbec taková ještě zbyla, se nachází až mnohem dál na severozápadě.“

„Potřebujeme lodě,“ zhodnotil major a na muže u svých nohou se přitom ani nepodíval.

„Nějaké tady jsou, ale zničené, záměrně,“ ohlásil okamžitě další z poddůstojníků obhlížejících situaci.

Bamegimu bylo jasné, že ve městě příliš mnoho lodí schopných plavit se po mělčinách zatopené bažiny nezůstalo. Ten, kterého honili, takové chyby nedělal.

„Opravíme je nebo si postavíme nové,“ shrnul Debussi stručně a okamžitě úkoloval další muže.

Varatchi všechno sledoval, ale zjevně už myslel na něco jiného.

„Garne, myslíte si, že jste schopni vyrazit pěšky? Nalehko, bez lodí?“ oslovil Debussi štíhlého muže v nízkých botách a těsných kožených kalhotách. Neměl helmu ani náholenice, pouze kroužkovou zbroj a koženou čepici. Zřejmě velitel stopařského oddílu.

„Ano, pane. S průvodcem. Podle toho, jak ční z vody stromy, vody zase tak moc nepřibylo, mělo by to jít. S naší speciální výstrojí.“

Většina vojáků se na stopaře podívala jako na naprostého blázna.

„Dejte se do toho a značte pro nás cestu.“

Jeden z vojáků vyčaroval z kapsy svazek červených stužek a ukázal je veliteli. Pak se tucet mužů bez dalšího pobízení začal brodit vodou ke stromu, k němuž vedla i pod hladinou zjevná stezka rámovaná vyčnívajícími trsy trávy. Garne přehodil rybáři smyčku přes hlavu a bez ohledu na jeho protesty ho vedl do bažiny.

Bamegi pohlédl na své muže. I oni vypadali, že by už nejraději vyrazili. Rozkazy jim musel dát on sám, on jim velel. Ne Varatchi.

„Volný lov,“ oznámil jim.

Věnovali mu zkoumavý pohled. Znali ho a dokázali si přečíst, co tentokrát jeho zdánlivě netečný výraz ve tváři znamená. Nedoporučoval jim to, ale nechával vše na jejich úvaze.

Ninjovská dvojčata se na sebe podívala a bez dalších slov vyrazila do rychle houstnoucí mlhy, bez průvodce a jinou cestou než vojáci, Gaspru se po chvíli váhání vydal za nimi.

Jen velký ninja, který svou otázkou Varatchiho nabídku vyprovokoval, kupodivu váhal.

„Až se vrátíš ke klanu, vyřiď velmistrovi, že všechny šelmy jsou na lovu,“ požádal ho Bamegi.

Byl to vzkaz a rozkaz současně. Bamegi chtěl, aby se vůdce klanu Ferusi dozvěděl, že Varatchi opravdu zaměstnává dva ninjovské klany a má pro ně víc práce, než dokáží zvládnout. A také znamenal, že sám Bamegi svůj návrat nepovažuje za pravděpodobný.

Kuzbos přikývl a mlčky vykročil do mlhy, jako by se chtěl přidat k pronásledovatelům. Bamegi však věděl, že obejde město širokým obloukem a vrátí se domů.

„Mohu se také vypravit na lov, pane?“ zeptal se Bamegi Varatchiho. „Nebo pro mě máte jiné rozkazy?“

Lord si ho podezíravě změřil.

„Mám za to, že se Koniáše bojíte.“

„Ne, já pouze plním rozkazy.“

„Když se vám to hodí?“

Na to Bamegi neodpověděl. Oba muži mezitím osaměli, protože ostatní vojáci se dali do budování provizorního tábora, který se měl stát jejich výchozím bodem, místem pro shromažďování řemeslníků i materiálu pro stavbu lodí, nebo aspoň jednoduchých prámů.

„Dožeňte Afronziho, zabijte ho a odstraňte jeho tělo. V tomhle zmatku se to snadno vysvětlí. Potom zabijte i Blatvoviče. Nepotřebuji, aby císaři prozradil, co všechno jsem se od něj dozvěděl. A proveďte to tak, aby podezření padlo právě na Afronziho, nebo alespoň někoho z jeho nejbližších lidí. Hlavní vyšetřovatel Konventu, který vzal spravedlnost do svých rukou, to bude sedět. Až ohlásíte splnění úkolu, můžete mi ukázat, že se Koniáše nebojíte.“

Ninja se uklonil a poklusem vyrazil do ulic města. Varatchi ho sledoval, dokud nezmizel mezi domy.

Pak pobídl koně a odjel o kus dál, k chatrči z proutí sloužící ke krátkodobému uskladnění ryb. Sotva u ní zastavil, vynořil se z úkrytu muž, pro kterého před časem poslal. Jmenoval se Karet a viděl ho v akci při simulovaném boji, který ninjovský velmistr použil, aby vybral nejlepšího pro náročný úkol.

„Až se Bamegi vrátí z bažiny, zabiješ ho,“ rozkázal. „Předtím ale zjistíš, zda Koniáše zlikvidoval, nebo ne. A všechno, co bude mít u sebe, mi přineseš.“

Ninja přikývl.

„A udělej to tak, aby si o sobě přestal myslet, že je nejlepší, aby na konci pocítil porážku, pokoření, rozumíš?“

„Dokonale, pane.“

Varatchi otočil koně a vrátil se ke svému doprovodu, který předtím poslušně zůstal na místě. Teď mu zbývalo připravit se na císařského bratrance, který se ho s Blatvovičem pokusil podfouknout. Ještě nevěděl, jak s tímto novým poznatkem naložit. Už před časem se dohodli, že tuhle cestu k magii opustí, že se nebudou pokoušet využívat schopností nespolehlivého sadistického šílence. Vládce impéria se ale nakonec rozhodl jinak. To znamenalo, že Varatchi císařskému bratranci nemůže minimálně v této oblasti věřit. A vlastně mu nemůže věřit vůbec.

Tlení, hniloba a vůně

Skoro půl dne nepršelo, což byla po uplynulém týdnu vítaná změna. Mraky však dál válely svá břicha po bezútěšném terénu a splývaly s oparem zvedajícím se z mokřadů. Nic z toho mi nevadilo, právě naopak. Čím horší viditelnost, tím lépe. Jen kdyby nebyla taková zima, většina lidí každou chvíli kýchala, děti byly tak unavené, že už ani neplakaly.

Temnota, pád do neznáma, strach, panika. Kdo jsem? Co jsem?

„Koniáši!“ Freš do mě nevybíravě strčila.

„Díky,“ zamumlal jsem a po jisté námaze se mi podařilo otevřít oči. Byl jsem vyčerpaný, k tomu si svou daň vybírala všemožná zranění. Pokud jsem zrovna něco nedělal, propadal jsem se každou chvíli do spánku nebo bezvědomí a má noční můra mě trápila stále víc. Skoro bych řekl, že mi brala víc sil než fyzické strádání. Freš na mě naštěstí dávala pozor. Jen dvakrát nezareagovala včas. Jednou jsem ze snu vykřikl a zburcoval tak celé okolí a podruhé jsem vytáhl nůž. Strčila do mě a shodila mě tak do vody. Jinak bych se v zajetí děsu ze ztráty sama sebe zabil – a měl už všechno konečně za sebou. Jenomže můj úkol zatím neskončil, ještě ne.

Nadechl jsem se a pošramocená žebra mě pekelně zabolela. Mohl za to ten podsaditý chlapík s rukama jako kladiva. Podařilo se mu odzbrojit mě a došlo na ruce, lokty, prsty. Skoro jsem měl pocit, že si to tak přál. Teď odpočíval s vydloubnutýma očima v bahně mezi mladým topolem a trsem vrbového proutí. A já měl zlomená nejméně dvě žebra, natržené ucho a sedřenou kůži z levé půlky obličeje.

Lodice před námi najely na mělčinu, vzápětí jsme zadrhli plochým dnem i my. Snažili jsme se celou dobu držet ve stopách těch, co jeli před námi, a cestou jsme potkali tři posádky deprimovaných a dezorientovaných uprchlíků. Ztratili se Lasičkovi a nevěděli kudy kam. Vybírání směru jsem nechával na Liamě, já se staral spíš o naše pronásledovatele.

Dva mladší muži okamžitě seskočili do vody, bez řečí uvázali první plavidlo na lano a zapřáhli se do postrojů, stařec s mačetou se brodil blátem před nimi a prosekával průchod skrze křoviska. Blížili jsme se k okraji bažiny, volné vody ubývalo, každou chvíli jsme museli lodi přetahovat přes mělčiny nebo celé nad hladinu vystupující plochy rozměklého bahna. Téhle části Hnědé bažiny se někdy postaru říkalo Randské močály. Díval jsem se, jak se všichni snaží o co nejrychlejší postup vpřed. Nepomáhal jsem jim, držel jsem stráž.

Opatrně jsem vylezl z lodi a přitom jsem se opíral o provizorní kopí, které jsem si vyrobil z dýky a kusu rovné bukové větve. Noha během posledních dvou hodin ztuhla, téměř jsem ji nedokázal ohnout v koleni. Budu na to muset myslet, až opět poplujeme dál, a stále ji udržovat v teple. Ti dva bojovali, jako by si četli myšlenky, až potom jsem zjistil, že to byla dvojčata. Dostal jsem je díky štěstí a momentu překvapení. Jenomže jsem za to zaplatil rozseknutým stehnem. Někdo by řekl zadkem. Moje otočka prostě nebyla dost rychlá.

Liama, když viděla, jak špatně se držím na nohou, sebou trhla a málem mi vyrazila na pomoc; naznačil jsem jí, ať se stará o své.

Odešel jsem ještě o kus dál, se zatnutými zuby si klekl do vody a s hlavou těsně u hladiny naslouchal. Zatím panoval klid, ale věděl jsem, že nám jsou na stopě a příliš nezaostávají. Ninjové i vojáci tužší než podešev. Zatím se však přes nás – přese mě nikdo z nich nedostal. Hlavní část lidí kus před námi stále měla šanci uniknout.

„Druhá loď už je na vodě,“ oznámili muži, kteří se právě vrátili.

Přikývl jsem a dál trpělivě naslouchal, zvuky se v mlze a nad vodou nevypočitatelně nesly, občas mohl člověk zaslechnout pronásledovatele nacházející se hodně daleko.

Už jsem měl pocit, že něco slyším, ale vyrušilo mě chraplavé zachrchlání. Bylo to stařec prosekávající cestu. Odhadoval jsem, že už moc dlouho nevydrží, tak moc byl vyčerpaný. Občas plival krev a trpěl dušnými záchvaty. Přesto v průběhu cesty zastal obrovský kus práce a s každou hodinou, kdy dokázal pracovat, zvyšoval šance své snachy a jejích dětí na přežití. Její muž zemřel, když mi pomáhal vypořádat se se třemi zkurvysyny, kteří nás překvapili a napadli ze zálohy. Statečný chlap.

„Tak dejme se do toho teď všichni najednou, ať už jsme na druhé straně,“ zamumlal jsem.

Třetí loď byla nejvíc naložená.

Můj hlas zněl slaběji, než jsem čekal, všichni na mě s obavami pohlédli.

„Pak už to bude snadné, uvidíte,“ dodal jsem nepřesvědčivě a usmál se.

Pokusil jsem se usmát. Freš se uchichtla.

„Tohle nedělejte, děti budou mít noční můry.“

Postavil jsem se, udělal první zatracený krok a pak ještě jeden. Říká se, že první krok je nejtěžší, já měl pocit, že začínám pořád znova. Samé zatracené první kroky.

„Jestli tam budu dřív než ty, nepřej si mě, mladá dámo,“ zatvářil jsem se výhružně.

Liama se usmála, do konce i na tváři mladé ženy vláčící se s batoletem v zavinovačce se na chvíli objevil úsměv.

Nakonec jsem to zvládl. Kanál na druhé straně byl široký a mělký, lemovaný zplihlými korunami lip. Vedl správným směrem a voda v něm vypadala o poznání průzračnější než v okolí. Překulil jsem se do lodi, bidla zašplouchala. Úleva.

Temnota. Zánik. Konec. Kdo jsem?

„Koniáši!“

Probral jsem se s rukou na jílci nože, Freš mě pozorovala velkýma vyděšenýma očima, Liama mě držela za ruku. Už jsem se propadal do transu i s otevřenýma očima, a to prakticky při každé příležitosti, kdy jsem nemusel bojovat o další krok, o další kus cesty bažinou, o život. Každý okamžik v temné hlubině noční můry mě děsil víc, než jsem kdy považoval za možné. Ale ještě jsem to nemohl zabalit, dlužil jsem jim. Ale určitě jsem je nechtěl zdržovat, ještě jsme ani nevypluli.

„Dobrý,“ zachraptěl jsem a odvrátil se od nich, aby neviděly, jak se při tom tvářím.

Plivl jsem do vody a sledoval, jak slina pomalu pluje podél travnatého břehu. Ulomil jsem větvičku a poslal ji za ní. Nebyla to náhoda, opravdu tu byl skutečný, i když pomalý proud!

Všichni viděli, že jsem něco zjistil, ale netušili co. Otevřel jsem brašnu a vytáhl z ní promočenou, potrhanou mapu. Dlouho jsem do ní zíral, mozek mě neposlouchal jako dřív, zdálo se, že je provlhlý, unavený a opotřebovaný právě tak jako já. Proud však znamenal jediné. Vodě už nestály v cestě žádné přirozené hráze z navršené hlíny nebo hřebeny pahorků. Po mnoha dnech dešťů a záplav mohla voda odtékat jen do řeky odvodňující severozápadní okraj Hnědé bažiny, do Grutvice. Dostali jsme se dál, než jsem doufal, svoboda a život byly na dosah.

Šplouchnutí, prasknutí zlomené větve. Sevřel jsem zuby, mapa mi vyklouzla z ruky. Dostihli nás ve chvíli, kdy jsem začal věřit. Ani okamžik jsem nepředpokládal, že mám slyšiny. Rozhlédl jsem se, jediný slušný úkryt v blízkosti představovala koruna vyvrácené lípy. Otočil jsem se k ostatním zkamenělým zděšením, dal si prst na ústa a pak odkulhal do větví. Právě včas.

Přišli po našich vlastních stopách, ve směru nepřehlédnutelných rýh po vlečení lodí. Stál jsem mezi větvemi, kopí držel oběma rukama ve výšce ramene tak, abych měl hrot jen kousek před hlavou.

Byli tři, za sebou táhli jednoduchou kanoi z březové kůry. Ženisté z Varatchiho jednotek byli skvělí. K naší smůle. Když zahlédli skupinku uprchlíků, nechali dopravní prostředek ležet za sebou.

„Myslím, že máme vyděláno, pánové,“ pronesl spokojeně muž stojící z mého pohledu v zákrytu ostatních. „Osm lidí, to není špatné, sto šedesát zlatých, to máme padesátku na jednoho.“

Batole vycítilo strach matky a rozplakalo se.

„Devět, ještě lepší. Toho prcka jsem přehlédl.“

Zvětšili rozestupy, už jsem je viděl všechny, krajní se ke mně přiblížil na čtyři pět kroků. Nakročil jsem si a silou trupu i obou paží zaútočil provizorním kopím. Stačil se jen ohlédnout po zvuku a hrot dýky mu vnikl do boku, po prvotním odporu zbroj povolila, muž hekl. Dokázal ještě mečem přeseknout ratiště, ale to bylo všechno. Padl do bláta.

„Ty parchante!“ zaklel jeho druh stojící po kolena ve vodě.

Namířil jsem na něj levačku, špice ho zasáhla rovnou mezi oči, než se však stačila vrátit, muž se otočil kolem své osy, sesul se do vody a začal ho unášet proud. Střela se tak dostala mimo návratový úhel.

Třetí, když viděl, že jsem přišel o všechny výhody, znovu získal počáteční sebejistotu.

„Jsi troska nad hrobem, chlape. Sotva se držíš nad vodou. Řekl bych, že si dneska vydělám mnohem víc než nějakých šupáckých sto šedesát zlatých.“

Jindy bych se chopil iniciativy a vyrazil mu vstříc, abych si sám mohl vybrat okamžik útoku. Teď jsem si však nebyl jist rovnováhou, proto jsem raději zůstal na místě na pevné zemi a hrot meče jsem si pro jistotu opřel o naplavený kus dřeva. Takhle se mi přece jen stálo lépe.

Blížil se v opatrném střehu, já jen čekal a víc než jeho samotného jsem sledoval Liamu, Freš se strachem rozšířenýma očima, mladou matku instinktivně kolíbající dítě i dva muže stále ještě s lany v rukou.

Třebaže jsem podle něj byl troska nad hrobem, chtěl to skončit co nejrychleji. Čišelo to z jeho pohybů, postoje, pohledu. Chodit jsem už moc nemohl, ale na výpad v pádu jsem si troufal.

Teď, o zlomek sekundy dřív, než bude něco takového považovat za možné.

Jeho čepel mě kousla do ramene, ale já ho dřív zasáhl do boku, a to sebralo útoku sílu. Mířil jsem na břicho.

Oba jsme se zřítili do vody a bahna, on na mně. Silné prsty okamžitě nahmataly můj krk, jenomže to už jsem měl v levé ruce malý nožík z límce a napodruhé jsem mu prořízl krkavici. Jeho krev byla tak teplá, tak nádherně teplá.

Než jsem se začal doopravdy zalykat vodou, stáhli ho ze mě a Liama mi pomohla vstát. Při tom její bahnem zamazané šaty vylepšil čerstvý šarlat. Chtěla něco říct, ale já si přiložil ruku na prsty. Opět jsem slyšel šplouchání a hovor. Mé gesto zmrazilo i ostatní.

Zatím ještě byli daleko, ale věděl jsem, že dříve nebo později k nám dorazí. S vyčerpanou posádkou a loďmi zatíženými dětmi a skrovným nákladem jsme v závodě s vojáky neměli šanci.

„Tahle voda teče až do řeky, do Grutvice. Nasedněte a pádlujte, jak dokážete,“ pošeptal jsem Liamě přímo do ucha.

„Zdržím je.“

Neprotestovala. Věnovala mi dlouhý vážný pohled, kterému bych pravděpodobně neporozuměl ani v nejlepší kondici, políbila mě a pak opatrně vodou zamířila k mužům, aby jim vyřídila mé rozkazy. Nikdo nemluvil, všichni věděli, že jen ticho, absolutní ticho může odvrátit jejich krvavý osud.

Snad.

Freš vyskočila z lodi, a než jsem pochopil, o co jí jde, stála u mě. I ve shrbeném předklonu jsem byl mnohem vyšší než ona. Bez okolků si mě přitáhla, vtiskla mi mokrou pusu a bez otáčení se vrátila do lodi. První plavidlo odrazilo, druhé, třetí. Vnímal jsem bledé tváře lidí, kteří se se mnou beze slov loučili, slyšel jemné šplouchání vody okolo kýlů. Poslední loď zmizela v cárech mlhy.

Jeden, začal jsem počítat pulsy vlastního srdce. Dva. Závan větru přihnal cár mlhy, osud zatáhl oponu a zmizeli mi z očí, zůstal jsem sám. Vlastně ne sám, s větrem zesílil zvuk mužů brodících se bahnem, cinkání výstroje, polohlasné kletby. Tři, čtyři, pět. Liama, Freš a ostatní lidé měli náskok už pět tepů mého srdce. Pokud zabiju ještě pár hajzlů, kteří si myslí, že chytání lidí je cesta k snadnému výdělku, budou mít náskok ještě větší. A já je zabiju.

Sedm, osm.

Tma, písečný svah, zrnka vlastních myšlenek uhýbající pod nohama, pád do hlubiny, ztráta vlastního já. Děs, hrůza – Konec.

„Ten magor spí vestoje!“

Odraz ze zadní nohy, bleskový postup splývající s výpadem v jediný pohyb, bodnutí a pak navázaný sek vzad vedený obouruč za zvukem šustící čepele, zazvonění oceli, skluz do zárazu, přetočení a úder jílcem do – do překvapením zkřivené tváře. Až teď jsem otevřel oči. Rána do obličeje srazila vojáka vzad. Bláto se rozstříklo ve stejném okamžiku, kdy jsem mu hrot meče zarazil do břicha. Byli dva, uvědomil jsem si zpětně. Otočil jsem se, jeho druh se držel za podbřišek a snažil se něco říct.

Sto padesát dva, sto padesát tři, počítal dál někdo uvnitř nezávisle na mé vůli. Se sebezapřením jsem těla dotáhl do proudu a poslal je na poslední cestu i s jejich lodí.

Dvě stě. Dvě stě jedna…

Smysl života

Bamegi postupoval pomalu, obezřetně, současně naprosto tiše. Stopy ho vedly zřetelně, ale těla, která nacházel, nabádala k maximální opatrnosti. Vojáci, Kuzbos bez očí s rozmačkaným hrudníkem, Darnet s Varnetem, jeden s proťatým krkem, druhý bez ruky. Neumřeli stejnou smrtí, jak občas rádi žertovali.

Koniáš, ninja to jméno nevyslovil nahlas, jen si ho představil před očima. Pak se narovnal a otřel si vlasy, aby mu z nich nestékala voda do očí. Už byl blízko cíle, cítil to. Nejrychlejší vojáky nechal necelou hodinu cesty za sebou. Nejrychlejší z těch, co zůstali naživu, upřesnil svůj postřeh. Obtížným terénem se přece jen nepohybovali tak snadno jako on – a těla mrtvých spolubojovníků je ještě víc zpomalovala.

S taseným mečem v ruce se rozhlédl kolem dokola. Blízko, proč si to myslí? Mraky se trochu zvedly, jizvami mezi nimi na několika místech prosvítala sluneční záře rudá jako krev.

Krev, cítí krev. Ninja se zhluboka nadechl a pak, aniž by věděl, zda mu to napověděl čich nebo šestý smysl bojovníků, zaregistroval vyzáblou postavu mezi pokroucenými větvemi mrtvého stromu. Muž se nijak neskrýval, jen se samozřejmostí danou jeho postojem a vzhledem dokonale splýval s krajinou.

„Osm tisíc osm set šedesát tři,“ řekl tiše.

Zešílel? napadlo Bamegiho.

Mraky se na okamžik roztrhaly a úzkou štěrbinou vtrhlo do šedi bažiny ostré světlo zapadajícího slunce. Muž měl bílou tvář, rozmáčenou vodou podobně jako obličeje utopenců po několika dnech ve vodě. A oči – ne, není šílený, usoudil Bamegi.

Ten muž, na samotném pokraji sil, zraněný, krvácející, ten muž byl šťastný.

„Tam loví ondatra! Z hor se dostala až sem,“ řekl osamělý bojovník a ukázal k vrbovému křoví. „Normálně tady musí být sucho, ale teď proud přinesl celý koberec leknínů a trsy stulíků,“ dál se rozhlížel. „Řekl bych, že tu vodní tvorové nějakou dobu vydrží.“

Obouruč držený meč stále držel v nízkém střehu.

„A ty kosatce, až vyjde slunce, otevřou květy. Vypadá to tu jako bezútěšná země, ale ve skutečnosti je plná života.“

„Ale vy už je neuvidíte,“ zkonstatoval Bamegi.

Mohl Koniáše zabít, to ano, ale otázkou zůstávalo, zda ho mohl porazit.

„Stejně rozkvetou,“ nenechal si jeho protivník zkazit náladu. „Nepotřebuji je vidět, dokážu si představit, jak budou vypadat.“

Pak se chvíli mlčky rozhlížel, Bamegimu bůhvíproč připomínal slepce, který zázrakem prozřel a vidí svět poprvé. A připadal mu právě tak šťastný.

„Řekli mi, že s následky otravy Dwicherovým jedem se dokáží vypořádat jen filozofové, poustevníci, prostě všichni ti, kteří zasvětili život meditaci, lidé vyrovnaní sami se sebou i se světem.“

Ninja poslouchal, už si byl jistý, že nejde o léčku. Znal toho muže ukrytého a neukrytého mezi větvemi, znal ho jako sama sebe.

„Když jsem na vás tuhle noc čekal, současně jsem si přál, abyste už konečně dorazili, a současně jsem si přál, abyste dorazili co nejpozději,“ pokračoval Koniáš v monologu. „Tehdy jsem něco pochopil,“ hubený bojovník se pobaveně zašklebil, „ale nejsem si jistý, co vlastně.“

Nesmyslnost jeho repliky se mu na první pohled zamlouvala.

Najednou zvážněl.

„Zůstal z toho jen pocit, že život, svět je nádherný, že stojí za to žít. Pocit, že vše, čím jsem až dosud prošel, sloužilo k tomu, abych byl připraven na tuto chvíli.“

V průběhu celého monologu se poloha jeho těla nezměnila a meč zůstával nehybný, jako vytesaný z kamene.

„Pak jsem usnul a noční můry se nevrátily.“

Každý muž má noční můry, o tom věděl Bamegi své.

„A přestože je život nádherný a stojí za to žít, čekáte tu na smrt,“ poznamenal tiše.

„Právě proto,“ souhlasil Koniáš. „Devět tisíc dvě stě.“

Bamegi jen napůl chápal, o čem mluví, ale jedno už věděl jistě. Porazit ho nedokáže, jen zabít.

„Krvácíte,“ poznamenal.

„Zezadu na noze, někdo by řekl na zadku,“ dostal odpověď. „Obvaz se rozmočil a sklouzl.“

„Podívám se vám na to,“ zabručel. „Mám tady docela dobrou znecitlivující mast. Vojáci tu budou za chvíli, může vám to trochu pomoci.

Co znamenají ta čísla?“ zeptal se Bamegi, když skončil s ošetřením. „Těch devět tisíc dvě stě.“

„Teď už deset tisíc,“ odpověděl Koniáš. „Je to počet tepů mého srdce, náskok těch, kterým jsem slíbil pomoc,“ prozradil.

„Tak ho zkusíme ještě navýšit,“ navrhl Bamegi klidně.

~~~

Slunce se opět schovalo za mraky. Dva muži stojící každý na jedné straně prostranství mezi naplavenými stromy se nijak neskrývali, ale když dorazili první pronásledovatelé, nikdo z nich si jich nevšiml. Splynuli s krajinou, stali se její součástí, nehybní, neviditelní.

„Život stojí za to žít,“ napadlo Bamegiho, když s mečem a dýkou vyrážel do útoku.

Ponurá sklizeň

Slabé podzimní slunce už příliš nehřálo, přesto stačilo k tomu, aby v průběhu posledních několika dní zahnalo vodní hladinu o několik set metrů zpět, dál od města. Z mokré hrozby zbyla jen lesklá chapadla klikatých kanálů natahujících se skrze nánosy světle hnědého bahna až k domům města. Přesto bylo jasné, že do zimy se zdaleka všechna voda neztratí a tisíce kilometrů čtverečních vlhké pustiny zamrzne v ledová oka.

Varatchi vedl koně podél hranice naplavenin vyznačující maximální rozsah záplav. Blokáda města už pominula, objevovali se první lovci ryb na nově vyrobených štíhlých lodích. Víc než lovu se však věnovali prohledávání mrtvých, jejichž výstroj pro ně znamenala vítané přilepšení na období blížící se zimy. S ustupující vodou se objevovali stále další a další.

Ve městě kolovaly divoké pověsti o bitvě armád v bažině a Varatchi spekulacím nijak nebránil. Jeho lidé pouze prověřovali každého nebožtíka, kterého z bažiny vytáhli. Bylo jich mnoho, neskutečně mnoho, občas byl sám v pokušení uvěřit, že jeho vojáky překvapila tajná nepřátelská jednotka. V hloubi duše však věděl, že to tak není, že vše má na svědomí jediný muž – ten, kterého se snažil ulovit. Zabil dokonce i ninju, kterého za ním vyslal a od něhož si sliboval nejvíc. To se ale muselo stát někde uprostřed země nikoho, protože Bamegiho tělo nikdy nikdo nespatřil.

Kus před ním se objevil jezdec v šarlatovém plášti doprovázený početným oddílem vojáků. Varatchi by ho poznal i bez doprovodu a typického oděvu. Císař byl vynikající jezdec, vlastně býval, dokud ho o pružnost těla nepřipravilo stáří. I dnes se však stále držel v sedle s nonšalantní elegancí.

Oba jezdci se setkali v půli cesty, jejich doprovod zastavil v uctivé vzdálenosti.

„Rád tě vidím, můj císařský bratranče,“ pozdravil Varatchi první bez jakéhokoliv zdvořilostního gesta.

„Kde je Blatvovič?“ přešel císař rovnou k věci.

„Mrtvý,“ odpověděl klidně Varatchi. „Myslel jsem, že je dávno mrtvý, že jsi ho nechal popravit, jak jsi říkal.“

Koně, kteří se znali, si vzájemně otírali tlamy, jako by na rozdíl od svých jezdců měli ze setkání radost.

„Kdo ho zabil?“ vyptával se císař dál a na poznámku nezareagoval.

„Nový hlavní vyšetřovatel Konventu. Afronzi. Opravdu schopný chlapík. Situace tu byla kvůli Blatvovičovi a jeho podezřelým aktivitám dost nebezpečná.“

Velkovévoda Varatchi se nesnažil o žádné divadelní vystoupení, mluvil stroze, jako by četl ze soudního zápisu.

„Lidé panikařili, burza zkrachovala, utrpěl jsem nemalé finanční ztráty. Nakonec jsem nad Krachtiburgem musel převzít kontrolu. Samozřejmě na základě písemné petice městské rady. Rád ti však přenechám všechny pravomoci. Uklízet po Blatvovičovi není žádná radost.“

Císař na rozdíl od svého prvního muže nedokázal zachovat kamennou tvář, střídala se v ní netrpělivost, obavy i vztek.

„A co ten Afronzi, který zabil Blatvoviče? Chci s ním mluvit.“

„Ten je také mrtvý. Místní se báli čarodějů a dávali mu za vinu, co se tady děje. Ani se jim nedivím,“ Varatchi pokrčil rameny.

Oba muži se dlouho mlčky pozorovali. Z bažiny se přihnal závan ledového větru pronikající oděvem až na kůži.

„Mám pocit, že těch mrtvých je tady až příliš,“ poznamenal nakonec nespokojeně Orlando Saxmunden a přitáhl si plášť k tělu.

„A lidé, po kterých Blatvovič pátral?“

Varatchi otočil koně tak, aby se před ním otevřel nerušený výhled na ponurou pustinu mrznoucí bažiny.

„Zmizeli.“

Císař zachmuřeně mlčel.

„Takže ty ani nezapíráš, že pracoval na tvůj rozkaz. Myslel jsem, že jsme spoluhráči, ne protihráči.“

Velkovévoda pokračoval ve strohém přednesu a nastavoval přitom tvář sílícímu větru. „Sám to nezvládneš, blíží se změna, válka. Buď obstojíme oba dva, nebo padneme,“ dokončil a podíval se na společníka.

„Jsme spoluhráči a vždy jsme byli,“ přikývl císař. „Jenomže já jsem o šest let starší než ty. Je mi už přes sedmdesát a Blatvovič mi slíbil lék oddalující stáří. Vlastně – řekl lék vracející věk o pár desetiletí zpět.“

Varatchi sám si svá léta příliš nepřipouštěl, těžil z dlouhověkosti svého rodu. Teď se k císaři překvapeně otočil a spatřil ho v jeho skutečné podobě: houževnatého sedmdesátníka, který si uvědomoval, že ani veškerá moc, jíž disponoval, mu nezajistí další léta života. Současně si uvědomil, že za deset let na tom bude podobně jako on.

„A právě proto mi tolik záleželo na lidech, po kterých Blatvovič pátral. Oni se měli stát prostředkem k výrobě léku.“

„A k ovládnutí magie,“ doplnil Varatchi.

„To také.“

„Zatím netuším, kam se ztratili, ale předpokládám, že se to brzo dozvím,“ pronesl Varatchi rozhodně.

„A muž, kterého jsi lovil?“

Varatchi se na bratrance podíval. Měl lepší informátory, než předpokládal, nedokázal si představit, jak se mohl tak důkladně utajovanou informaci dozvědět. Své lidi však kvůli tomu decimovat nehodlal. Někteří z nich považovali jeho samotného i císaře za zosobnění impéria, když si mohli přilepšit, nerozlišovali mezi nimi.

„Také unikl. Řekl bych, že s nimi.“

Oba stárnoucí muži se bok po boku rozjeli po okraji bažiny, mlčky, utopeni v myšlenkách.

Velmistr

Po návratu z dlouhé projížďky a napjatého rozhovoru s císařem čekalo Varatchiho v převlékárně rezidence horké víno a svazek dokumentů, který mu doručili jeho kurýři. V Krachtiburgu nevyšlo všechno podle jeho představ, ale to se stávalo. Dokázal si to přiznat, stejně jako se s tím dokázal smířit. Usedl do křesla ve skrovně zařízené místnosti, kde měl zaručený klid a soukromí, napil se a přisunul si k sobě složku papírů.

Nezačetl se do nich hned, ještě jednou si krok za krokem promítl události několika posledních dnů a týdnů. Hluchoněmý sluha mezitím zápasil s jeho jezdeckými botami. Varatchi si dovolil lehké pousmání. Pokud se povznese nad skutečnost, že v úsilí zlikvidovat člověka, který mu několik posledních let pil krev, neuspěl, získal v Krachtiburgu víc, než si na počátku operace předsevzal:

Objevil starou pevnost kouzelnického klanu, a co víc, podařilo se mu utajit její existenci před ostatními šlechtici i císařem. Sice se zatím nedokázal dostat dovnitř a přesvědčit se, co doopravdy získal, ale na to měl dost času. K tomu výrazně oslabil pozici Konventu. Sice se musel zbavit Afronziho, kterého měl naprosto omotaného kolem prstu, ale pozvedne-li do funkce hlavního vyšetřovatele vlastního člověka, neměla by to být tak velká ztráta. K tomu však potřeboval Orlanda. Věřil, že císař, aby urovnal jejich drobnou roztržku, mu maximálně vyjde vstříc.

„Pane,“ vyrušil ho z myšlenek hlas dveřníka.

Překvapeně k němu vzhlédl. Personál dobře věděl, že nesnáší vyrušování v převlékárně. Bez trestu ho toleroval jen v nejnutnějších případech.

„Přišel za vámi,“ dveřník nenacházel slova a vypadal víc a víc rozpačitě, „někdo, kdo s vámi chce mluvit.“

Sluha zápasící s holínkami, které stále nedokázal sundat z nateklých nohou svého pána, pochopil, že jeho snaha teď není vítána, a uklidil se do kouta.

„Kdo to je?“ zeptal se Varatchi.

„Ne– nevím,“ dostal váhavou odpověď.

„Je sám?“

„Ano, Vaše Excelence.“

Skutečnost, že se neznámý návštěvník dostal přes dokonale vycvičený personál tak daleko, Varatchiho zaujala. O ozbrojený útok spojený s vydíráním se nejednalo, to by poznal.

„Pusťte ho dovnitř,“ přikázal. „A nechte nás tady o samotě.“

Existoval protokol založený na tajných heslech, který umožňoval kurýrům nebo zpravodajcům dostat se až k němu. To by ho ale dveřník informoval, že návštěvník použil některé z hesel nebo kódů. Byl zvědavý.

Ve chvíli, kdy se oba sloužící otočili k odchodu, se sklonil a vytáhl z pouzdra všitého do holínky dlouhou úzkou dýku. Neměla záštitu a jílec dotvářel ozdobný okraj jeho jezdeckých holínek. Varatchi kdysi dávno tuhle bizarní obuvní módu zavedl, aby mohl skrytě a současně pohotově nosit zbraň. Móda pominula, ale nikomu nepřišlo divné, že on dává přednost stále stejnému druhu jezdeckých bot.

Skryl dýku pod předloktí a s rukama založenýma na prsou se postavil. Věřil, že dokáže odrazit jakýkoliv zákeřný útok.

Po chvíli čekání se dveře otevřely, dovnitř vstoupil mladý muž. Podle kruhů pod očima a propadlých tváří zažil v poslední době horší chvíle, než na jaké byl zvyklý.

Mladík počkal, až za ním zavřou, předstoupil před velkovévodu a poklekl na jedno koleno.

„Nabízím vám své služby, pane.“

„Proč bych je měl přijmout?“ zeptal se stroze Varatchi.

Byl rád, že má ocel v pohotovosti. Na mladém muži bylo něco znepokojivého. Snad sebevědomí kontrastující s okázalou podřízeností a celkovým vyčerpáním. Nebo ještě něco jiného. Zatím si nebyl jistý.

„Jsem čaroděj,“ odpověděl muž.

Varatchi okamžik bojoval s nutkáním mladého muže na místě zabít, současně však jeho zájem a zvědavost ještě víc zesílily. „Proč bych ti to měl věřit?“

„Dostal jsem se až k vám.“

To byla případná odpověď. A současně i hrozivá.

„Řekněme, že o tvých slovech nepochybuji. Co mi jako čaroděj nabízíš?“

Mladý muž k němu vzhlédl, ve tváři se mu neodrazila ani stopa úlevy či zadostiučinění, které teď pravděpodobně cítil. Nebo usiloval o mnohem víc? Varatchi to nedokázal odhadnout, a to ho trochu znepokojovalo.

„Vstup do skladišť báze Maaterenditů, hlavu Samuela Wickera, velmistra Rumělkového klanu, který před časem utekl do ilegality. A k tomu všechny klanové magické poklady.“

Varatchi se zhluboka nadechl. Ten mladík představoval štěstí přející připraveným – a on byl připravený. Osud mu přihrál do rukou mocnou zbraň.

„A co za to žádáš?“ pokračoval.

„Chci se stát velmistrem klanu domu Varatchiů,“ dostal pevnou odpověď.

Ta definitivně rozhodla.

„Platí, velmistře, vstaňte.“

Mladík poslechl, Varatchi se mu upřeně zadíval do očí. Musel napřít veškerou vůli, aby tu zvláštní cizost snesl.

Doufal, že i mladík snáší podobně těžce pohled jeho tvrdých očí. Jak asi vypadala spolupráce čarodějů a šlechticů ve starých časech? napadlo ho. Netušil, ale to nevadilo.

„Muže, který vás do pevnosti Maaterenditů doprovázel, mi asi dát nemůžete,“ zeptal se po chvíli.

Novopečený velmistr místo odpovědi jen zavrtěl hlavou. Teprve po chvíli si uvědomil, že takto s druhým nejmocnějším mužem říše mluvit nemůže.

„Ne, Vaše Excelence. Bohužel. Jsem rád, že jsem setkání s ním přežil.“

Varatchi s uspokojením přikývl.

Měl pocit, že se svým novým služebníkem urazí ještě dlouhý kus cesty. Delší, než si kdy dokázal představit.

Epilog

Seděl jsem pohodlně rozvalený v křesílku, dlouhé nohy natažené daleko před sebe, a hosté podniku i číšníci se tvářili, že jim to ani trochu nevadí. Skoro to vypadalo, že jim nevadí ani mé ošuntělé oblečení, meč v odřené pochvě opřený o kraj stolu, aby byl po ruce, a kuš na druhé straně. Také po ruce. Levou botu jsem měl jinou než pravou a ostruhou jsem do leštěné podlahy nechtěně vyryl několik hlubokých škrábanců. Každý kus mé výstroje na sobě nesl stopy dlouhé cesty, stejně jako má tvář a tělo.

Číšník diskrétně zakašlal, místo odpovědi jsem pouze přikývl. Zatvářil se, jako by ho mé gesto nevýslovně potěšilo, a odspěchal připravit další víno. Pil jsem šest let starý Cabernet Sauvignon, výjimečnou sklizeň ze skvělého vinohradu. A barbarsky jsem si ho nechával svařovat s hřebíčkem a skořicí. Potřeboval jsem do krve dostat co nejvíc horka, slunce a života, protože v kostech jsem stále cítil sychravý chlad Hnědé bažiny, a pokud jsem seděl jinak než s nataženýma nohama, rána na zadním stehně řezavě pálila. Hojící se jizva však už představovala jen minulost.

Přestože bylo poměrně chladno, vybral jsem si stůl na vyvýšené zahrádce před restaurací a pozoroval pouliční ruch. Grinsk patřil k jednomu z kupeckých městských státečků na severu kontinentu a za svou nezávislost mohl děkovat hlavně Gutawské poušti, bezútěšnému kusu země táhnoucímu se od jednoho pobřeží ke druhému téměř přes celý světadíl. Projel jsem ji tak rychle, jak bylo možné, a doufal jsem, že tak ze stopy setřesu všechny případné pronásledovatele, které za mnou Varatchi nebo sám císař Orlando Saxmundsen poslali. Nepředpokládal jsem však, že by jich bylo mnoho. S Bamegim jsme bok po boku odvedli pořádný kus práce. Zvláštní muž, mohl mě zabít, ale rozhodl se jinak. Něco mi říkalo, že už ho nikdy v životě neuvidím.

S myšlenkou na něj jsem se znovu vrátil zpět do Randských močálů a do Krachtiburgu, kde jsem už poněkolikáté nechtěně zkřížil zájmy nejmocnějšího muže světa. A jako už vícekrát předtím při tom umřelo příliš mnoho lidí, hlavně těch, kteří si to vůbec nezasloužili.

Dopil jsem poslední doušek už jen vlažného vína. Nemělo smysl vracet se k nepříjemným vzpomínkám. Ne všechno v minulosti však bylo nepříjemné. Po schůdcích vystoupila dáma vyšňořená do dokonale padnoucích šatů, šněrovačka zdůrazňovala útlý pas, střih dovoloval pohled na počátek křivky boků a provokoval fantazii, aby se snažila představit si, co je níž. Hlavní číšník ji spěchal uvítat, ona zatím pozorným pohledem zkontrolovala restaurant. Profesionálka, kurtizána nejvyšší úrovně. Pozoroval jsem ji a místo ní viděl úplně jinou tvář. Bledou, s přemýšlivýma, trochu posmutnělýma očima, rámovanou zmáčenými vlasy a poznamenanou škrábanci trní. Doufal jsem, že se jí, že se jim daří dobře.

Přes ulici přešla rusovláska v kalhotách a v košili s výstřihem. I Podobné oblečení nebylo na severu zvláštností, ženy měly stejná práva jako muži – tedy pokud o ně stály. Kalhoty se jí při chůzi střídavě napínaly, povolovaly a obtahovaly tak stehna i hýždě a výsledek stál za to. Nebyl jsem tak vyčerpaný, jak jsem si až dosud myslel. Zamířila do hospody Šťastný námořník.

Dorazil další porcelánový džbánek s horkým, lákavě vonícím nápojem. Usrkl jsem a pohledem bloudil po lidech korzujících přede mnou. Žen, malých, vysokých, štíhlých, boubelatých, ale většinou krásných, mezi nimi bylo docela dost. Po tom, co jsem dvakrát za sebou a pokaždé jiným způsobem umřel, jsem na ženy myslel víc než jindy. Nebo to bylo z jiného důvodu…

Začal jsem vzpomínat na ty, které jsem potkal a které mi uvízly v paměti. Nejprve jsem bral v úvahu jen ty, s nimiž jsem spal, ale pak jsem si uvědomil, že je to nesmysl. S Liamou jsme si stačili vyměnit jen dva polibky, a přesto na ni nikdy nezapomenu. Byly ale i jiné ženy, o nichž jsem věděl, jak chutnaly, jak vzdychaly. Nedokázal jsem mezi nimi zvolit tu nejdůležitější, a tak jsem jen seděl, upíjel a probíral se pamětí.

Rusovláska se opět objevila na ulici a rozhlížela se. Přes rameno měla ruksak, opálená tvář a vrásky kolem očí prozrazovaly, že tráví hodně času pod širým nebem. Vmísila se do proudu lidí a propracovávala se davem k další hospodě. Někoho hledala a zjevně byla zvyklá spoléhat se sama na sebe.

„Ještě jeden džbánek,“ oznámil jsem číšníkovi.

Beze slova přikývl a opět jsem měl ulici plnou lidí jen pro sebe. Svět není špatný, když od něj nežádáte příliš a máte dost peněz, abyste si mohli dovolit dobré víno.

Po cestě projel povoz naložený velkými sudy, těsně před ním se protáhla známá rusovláska. Nemohl jsem říct, že je na ní něco výjimečného, že má krásnou tvář, nádherné vlasy, ňadra nebo cokoliv jiného. Celkově, od konce neuspořádaných kadeří až po lýtka ve vysokých holínkách, však byla krásná. Nádherná. Pozoroval jsem ji do chvíle, kdy se zastavila před zábradlím zahrádky restaurace a vzápětí se přes ně jediným skokem přenesla.

Udělala to jako někdo, kdo vysoké zábradlí se zašpičatělými sloupky přeskakuje každý den.

„Konečně jsem vás našla,“ řekla, věnovala mi spiklenecký úsměv a sáhla do tlumoku.

„Mám pro vás vzkaz.“

Miroslav Žamboch

Koniáš: Vlk samotář

Vydalo Nakladatelství TRITON v Praze/Kroměříži a EF roku 2008

jako svou 1212. publikaci, v edici TRIFID svazek 306.

1. vydání

Ilustrace na obálce Lubomír Kupčík.

Ilustrace Petr Vyoral.

Grafická úprava obálky Dagmar Krásná.

Odpovědný redaktor Jiří Popiolek.

Sazba Vladimír Vyskočil – KORŠACH

Vytiskla tiskárna Ekon, Jihlava.

ISBN 978-80-7387-193-2

www.triton-books.cz

Doporučená prodejní cena 399,– Kč

(členové SFKTRIFID 329,– Kč)

Knihy nakladatelství Triton si můžete objednat na internetové adrese

www.tridistri.cz

Tamtéž naleznete informace o zvýhodněných cenách SF klubu Trifid.

Klubová výdejna pro knihy z edice Trifid vydané nakladatelstvím Triton:

Knihkupectví Krakatit

Jungmannova 14

Praha 1

tel.: 222 519 838

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai