agent

John Francis Kovář

14

PROKLETÍ LEGENDY II

HRA GENTLEMANŮ

Miroslav Žamboch 

PRVNÍ RYZE ČESKÁ SCIFI / FANTASY SÉRIE!!! 

Stanislav Juhaňák - TRITON 

Copyright © Miroslav Žamboch, 2008

Cover Art © Marek Hlavatý, 2008

Design ©Jan Doležálek, 2008

Illustrations © Petr Vyoral, 2008

Edition © 2008

All rights are reserved

ISBN 978-80-7387-048-5

Od: KILLERa Kvantový Inteligentní Interrealitní Retranslátor EF báze 

HUMAN IV tech 

Komu: GODovi – Centrální Nad-inteligenci EF 

Subjekt: Agent John F. Kovář

Vyhrazení: Materiál nepřístupný lidem 

Agent John F. Kovář: 

Statut: ve vyhnanství

Agent JFK byl za porušení agenturního kodexu (mise JFK 11: Podhoubí smrti) odsouzen k vyhnanství. Neznámá skupina však zmanipulovala cílové koordináty tak, aby byl poslán na svět se životními podmínkami neslučitelnými se životem. Tým Bytewské pokus o vraždu odhalil a před vykonáním rozsudku přepsal koordináty a zacílil je na svět, z něhož pocházela zpráva již mrtvého vědeckého specialisty doktora Maurbyho o možnosti popření tzv. Maurbyho efektu. Tuto informaci JFK svým pátráním vyvrátil (viz mise JFK 12: Stín legendy). Kovářova přítelkyně, senior agent Andrea de Villefort, se rozhodla na vlastní pěst zjistit, kdo za spiknutím stojí. Kvůli tomu byla donucena přejít do ilegality, protože byrokratická mašinérie Agentury ji označila za nepřítele č. 1: Hledána mrtvá či živá.

Balík nových informací od agenta Kováře způsobil, že se nepřátelé demaskovali a pokusili se agentku de Villefort zabít za každou cenu. To se jim nepodařilo, v bitvě v bázové zbrojnici bylo jádro spiklenců zlikvidováno. Přesto se nepřátelům podařilo na stopu JFK vyslat zabijáckou magickou entitu šesté kategorie, která ho má vyslechnout a poté definitivně zlikvidovat.

Maurbyho efekt: Základní fyzikální zákon metauniverza. V žádném světě nemůže dlouhodobě existovat výrobek postavený na technologiích vyšších, než jsou dané realitě vlastní.

Společenská analýza lidí okolo JFK na požadavek Centrální Nad-inteligence GODa: JFK se stává okem cyklónu. Pravděpodobnost jeho přežití při samostatné činnosti minimální. Za neoficiální a protizákonné pomoci lidí z týmu Bytewské (Villefortová, Vega, Boorman, Bernstain, Whittacker) mizivá, ale nenulová. Varování: Závisí na něm životy miliard!

KILLER

Poznámka: Materiál není určen do lidských rukou, mohl by ovlivnit deformace kauzality.

1. KURÝR

Glider vstoupil do svrchních vrstev atmosféry velkou rychlostí a pod úhlem nacházejícím se ve žlutém rizikovém pásmu. Zuřivé vibrace roztřásly interiér. JFK automaticky zkontroloval, zda jsou jeho bezpečnostní pásy správně zajištěné. Nestál o to polámat si kosti kvůli hloupému opominutí.

Po třech minutách první nápor aerodynamického brždění pominul a situace se uklidnila. JFK si dovolil krátké rozhlédnutí po spolucestujících. Nikdo netrpěl kosmickou nemocí, všichni si hleděli svého. Staří harcovníci, kteří z nejrůznějších důvodů k návratu na starou dobrou Zemi zvolili laciný kosmický kluzák, jenž byl obvykle používán spíš pro přepravu specifického zboží. Někteří z nich pravděpodobně nemířili na Zemi na dlouho, vedla je na ni práce, krátkodobá zakázka, po které se budou muset vrátit z pozemského ráje zpět na orbitální pás, do průmyslového pekla. Nebe, peklo, ráj, očistec. V tomhle světě bylo všechno nějak zpřeházené, napadlo JFK.

Starší muž s tváří připomínající vymačkaný citrón, na který někdo kvůli nedostatku tequily chrstl trochu kyseliny sírové, zachytil jeho pohled a Kovář pomalu a lhostejně, jako člověk bezmyšlenkovitě těkající očima po okolí, přesunul pozornost jinam.

Než kluzák úsporně zbrzdí z orbitální rychlosti na atmosférickou přistávací, vykrouží okolo planety ještě celé dva oblety. Téměř dvě hodiny času.

Mohl si dopřát mnohem pohodlnější způsob přepravy spolu s Amélií, šéfkou vývojové společnosti BIOTECH, jeho zaměstnavatelkou a také milenkou. Pracoval pro ni jako osobní tajemník, což v poslední době znamenalo – muž přes bezpečnost a ochranu vnitřního okruhu nejdůležitějších zaměstnanců. Poslední měsíc, kdy se celá společnost po vítězství v turnaji vojenských technologií přesunovala dolů, na planetu, bylo krušných. Úniky informací, permanentní pokusy o špionáž, přetahování zaměstnanců, vydírání. A k tomu všemu ještě jeho vlastní vyšetřování pro EF, kdy se snažil přijít na kloub tomu, co přesně se stalo s celým tímto světem, který někdo – a JFK tušil kdo – přeměnil na obrovský vědecko-průmyslový komplex zaměřený na výrobu stále většího množství stále lepších zbraní. A už vůbec se mu nechtělo přemýšlet nad svým posledním zjištěním. To mu doopravdy nahánělo strach.

Přestože vypadal, že je utopený hluboko v myšlenkách, nepřestával podvědomě kontrolovat okolí. Už věděl, že jeho inkognito bylo odhaleno; šli po něm dva muži, jeden vyšší s postavou basketbalového hráče, druhý zavalitý, s prasečím rypákem místo nosu a malýma očima připomínajícíma dva tmavé kusy granitu. Laurel a Hardy, napadlo Kováře. Nikdy nevěděl, který ze dvojice komiků je který. Šli po něm kvůli cargu, které pro Amélii převážel? V příručním zavazadle připoutaném k zemi popruhem se suchým zipem vezl kompletní sadu upravených virů – vysoce specializovaných nástrojů na genetické manipulace nutné při výrobě posledních typů klonů. Vzpomněl si na pološílený klon profesora Maurbyho, jehož zoufalé volání o pomoc ho sem vlastně přivedlo. Pološílený klon, který zabíjel ženy jen proto, aby z jejich těl získával proteiny pro vlastní existenci… Nebyla to příjemná vzpomínka.

Kdyby Kováře s virovou zásilkou chytili, čekal by ho podle místních zákonů jednoznačný trest – provaz, nebo něco podobného, zatím nestačil nastudovat, jakým způsobem se společnost zbavovala nepohodlných jedinců. Ten kufřík představoval ohromné bohatství, know-how, které Amélii poskytovalo proti konkurentům zatracenou výhodu.

„Za chvíli to zase začne trochu házet, máme v cestě dvě velké cyklóny,“ oznámil jim pilot unaveným hlasem někoho, kdo šel spát příliš pozdě, vstával příliš brzy a vypil o tři panáky víc než měl. Na testy na alkohol nebo jiné omamné látky se asi u nízkonákladového kluzáku moc nehrálo.

„Máte pět minut na to, abyste si vyprázdnili útroby.“

Reproduktor se odmlčel. John si odepnul pásy, aby zamířil na záchod. Ti dva se také okamžitě začali zvedat. Sebral i kufřík a odkráčel do zadní části kabiny pro pasažéry. Napočítal jen osm lidí, většina volného prostoru byla zastavena nákladem. Vybral si nejvzdálenější dveře se stylizovaným panáčkem a protáhl se dovnitř. Odhadoval, že mu dají tak dvacet sekund času, aby ho nachytali se spuštěnými kalhotami. Budou ozbrojeni či nikoliv? Tipoval něco kontaktního, stávalo se, že po přestřelce křižovaly kosmickou prázdnotou zmrzlá těla ostrostřelců. Cestující, piloti ani technici neměli rádi, když si někdo hrál v přetlakovém trupu na kovboje, a většinou je nezajímalo, že existuje i tříštivá munice citlivá ke křehkému vesmírnému hardwaru.

JFK se postavil k umyvadlu stranou od dveří, do levé dlaně schoval malý váleček trochu připomínající baterku. Nebyla to baterka. Při letmém pohledu se zdálo, že nemá v ruce nic. Přes rozhraní Sítě vylepšené o pár nezákonných rutin se bleskově napojil na systém lodi. Už kráčeli, basketbalista právě sahal po klice, pořízek dupal za ním, podobný medvědovi, který má v sobě roztomilosti asi tolik jako otevřená žraločí tlama.

Klika cvakla, dlouhán vstoupil dovnitř, JFK mu věnoval lhostejný pohled, pak se opět sklonil k umyvadlu, dveře se se zaklepnutím zavřely. Jako by to byl povel, dlouhán sáhl pod své umaštěné sako. Kovář k němu natáhl ruku s omračovacím elektrogunem. Nemusel se cíle dotknout, předvýboj zionizoval vzduch a vytvořil tak vodivý kanál. Padesát tisíc voltů způsobilo, že muži najednou ochably všechny svaly, jako bezvládná troska se svalil na podlahu, pistole zachřestila na plastikovém povrchu. Další zmáčknutí, elektrický výboj si našel medvěda, který jen tupě zíral na svého druha.

„Říkal jsem mu, že na lodi není dobrý spoléhat se na tyhle hračky,“ odfrkl pohrdlivě a vykročil proti Johnovi.

Proti elektrickému proudu byl zjevně imunní.

JFK pochopil, že má co do činění s někým, kdo má do sebe zadrátovaných pár drobných vylepšení. Pustil paralyzér a kopl muže do nohy, ten uhnul jen tolik, aby zásah nedostalo jeho koleno. To už byl ale JFK v pohybu, přilepil se pořízkovi bokem na hruď, využil veškeré své energie a švihu a podmetl muže z vnitřní strany. Rotační pohyb Kovářova stehna fungujícího jako páka vymrštil zabijáka nohama do vzduchu, trup a hlavu mu John naopak strhl k zemi. Dopad byl tvrdý, umocněný váhou Kovářova těla. Lebka i vaz to kupodivu vydržely. Mužovy ruce se vymrštily jako dvě hydraulická klepeta, ale JFK už stačil zajet dlaněmi pod límec jeho košile a utáhl krk do škrtícího zámku. Jedno klepeto se mu snažilo rozdrtit rameno, druhé utrhnout hlavu. Podařilo by se jim to, ale pak najednou doběhl agregát – nedostatek okysličené krve poslal organický mozek do limbu.

JFK okamžik váhal, pak ale stisk povolil. Nechtěl ho zabít, ne tímto způsobem. Postavil se a chvíli zhluboka oddechoval. Myslel si, že má všechny trumfy na své straně, že je připraven, ale málem to dopadlo úplně jinak. Kdyby svůj útok nevedl s veškerou razancí, které byl schopen… Ti dva ho měli zabít a medvědí pořízek by to snadno dokázal. Zakázal si další kdyby, na ně se tady nehrálo, být v téhle hře druhý znamenalo být mrtvý. S hlubokým vydechnutím se zbavil příchuti smrti na patře a dal se do práce. Prohlédl oběma výtečníkům kapsy, proskenoval jejich implantáty – samozřejmě vybavené falešnou totožností – a pak se i se svou hubenou kořistí a kufříkem vrátil na místo.

Ostatní pasažéři mu věnovali zvědavé pohledy, zvuk zápasu dobře slyšeli.

„Blbečci, jeden z nich na mě vytáhl pistoli,“ pronesl, zdánlivě do prázdna, replika však patřila všem.

„Franto?“ zareagoval citrón poleptaný kyselinou.

„Je to tak,“ odpověděl pilot, „zapnul jsem kameru, co normálně nefunguje. Je tam kvér. Trošku to zvednu a dám vám pět minut navíc.“

JFK se připoutal a pak jen sledoval, jak na záchod bez další domluvy zamířili tři muži. Když se vrátili, věděl, že na podlaze toalety už žádná těla nejsou. Kosmáci prostě neměli bouchačky na palubě rádi.

Zbytek sestupu proběhl nerušeně, ani cyklóny, o nichž se zmiňoval pilot, nezpůsobily horší turbulence, než co by zbavily sklenici whisky poloviny jejího obsahu.

Po přistání čekali, až trup vychladne a oni budou moci do odbavovací haly. JFK se posléze poslušně zařadil do fronty. Nevystupoval pod svou skutečnou totožností šéfa bezpečnosti BIOTECHU, ale pod krytím technika mrazících systémů. Jinak by kontrole na kosmodromu byl podezřelý. Lidé jeho ranku, i když z malých společností, měli přece jen na komfort cestování vyšší nároky.

Čekal, až na něho přijde řada, stejně unavený a otrávený dlouhou nepohodlnou cestou jako všichni ostatní. Prošel skenovací budkou, kufřík v ruce. Pokud by ho musel otevřít, zadal by kód dva a obsah kufříku by zničil ultrakrátký tepelný zášleh. Pokud by samozřejmě s něčím takovým kontrolor předem nepočítal. Všechno bylo jen otázkou použitých technologií, optimalizací ekonomických nákladů, zisky proti ztrátám.

„To je všechno, co máte?“ zeptal se znuděný úředník zastávající funkci celníka, pasové kontroly a podle zbraně u pasu i pořádkového dohlížitele.

„Jo,“ odpověděl JFK. „Sem slyšel, že se tady dá všechno koupit. Na rozdíl od nás,“ kývl neurčitě do prostoru nad hlavou.

Úředník mezitím s typickým nepřítomným pohledem projížděl data Kovářova implantovaného čipu. Na prsteníku levé ruky měl konzervativní zlatý snubní prsten.

„Ale je to tady dost drahý.“

„To jsem taky slyšel.“

„Vaše specializace?“

Všechno si samozřejmě přečetl, ale teď JFK znepřístupnil jeho vlastní data a zkoušel ho.

„Mrazničky. Udržím u ledu všechno, co si budete přát a na jak dlouho si to budete přát. I vaši tchýni.“

To se úředníkovi zalíbilo, vrátil se do reálu a věnoval Kováři pobavený pohled.

„I mou tchýni? To je pěkně horkokrevná potvora.“

„Cokoliv,“ vrátil mu JFK úšklebek.

„Můžete jít.“

2. KYBORG A KYBORG

Cestou přes kontrolovaný prostor JFK ještě zahlédl, jak se muž v dobře padnoucím obleku pře s pilotem, že tímhle spojem měli přiletět dva jeho známí. Pilot jen krčil rameny a odkázal ho na seznam pasažérů volně dostupný na Síti. Chlápek to ještě zkusil u dalších cestujících. Kovář zachytil jen lhostejný nezájem prvního osloveného, pak opustil příletový sál a vyšel z uzavřené a stářím poznamenané budovy provinčního kosmodromu ven.

Nevypadalo to tam o nic lépe. Nacházel se v jedné z průmyslových zón, vzhledem si v ničem nezadala s prostředím na orbitálním Prstenci. Snad jen tím, že obloha se klenula neskutečně vysoko. Studená funkční depresivnost ocelových a plastových konstrukcí, táhnoucích se kam až oko dohlédlo, ho bůhvíproč uspokojila a uklidnila. Když s Amélií navštívili Zemi před třemi týdny poprvé, přírodní ráj, který tvořil část přiděleného území BIOTECHU, ho šokoval. Nebyl ani v nejmenším připravený na tropický les hemžící se zvěří. Musel si zvyknout, že tady mají lidé k ekologii specifický vztah – svět byl striktně rozdělen na technické a přírodní zóny, v nichž platily naprosto odlišné zákony. Fascinovalo ho to natolik, že si našel čas, aby zjistil, kolik procent z celkového území planety bylo takto dokonale udržováno. Dvacet. Vzhledem k tomu, jak byl zbytek světa přetechnizován, to představovalo úctyhodný podíl.

Skupina lidí právě křižovala cestu, automatické vozy poslušně zastavily, aby je nechaly přejít. Jeden z chodců se opozdil a zůstal na původní straně ulice. JFK zrychlil, aby na něj muž nemusel čekat dlouho. Byl to jeden z Améliiných lidí.

„Hezký den na Zemi,“ pozdravil, zatímco čekali, až se vozy na základě nějaké vnitřní logiky znovu rozhodnou je pustit přes ulici.

„Na pásu jsou všechny hezký,“ odpověděl muž druhou částí hesla, která oznamovala, že je vše v pořádku.

„Nechcete někam svézt? Jsem laciný,“ pokračoval.

„Do hotelu, znáte nějaký?“

Muž přikývl, otočil se a zamířil do úzké uličky, kde čekalo dvoustopé vozidlo připomínající ocelovou krabici na neviditelných kolech. Pojízdná pevnost, došlo okamžitě Kováři. Tady se na jistých úrovních také hrálo hodně drsně.

Když vystupoval před ocelovým válcem tyčícím se až do nebes, kufřík už u sebe neměl. Kontraband putoval s jiným kurýrem. Přihlásil se znovu jako specialista na mrazící techniku. Vybral si laciný pokoj s výhledem do betonové zdi, v baru si koupil drahou whisky – kombinace dokonale odpovídající chlápkovi, jehož roli hrál.

Na pokoji v miniaturní koupelně opláchl erární plastikový kelímek a nalil do něj na tři prsty jantarové tekutiny, po chvilce hledání dokonce objevil v ledničce i led. Posadil se do kovového křesílka, pozoroval z okna ani ne pět metrů vzdálenou zeď, upíjel a přemýšlel.

Měl by zavolat Amélii a říct jí, že transport pokračuje podle plánu, cenné cargo dorazí do cíle už za pár hodin. Volat Amélii však znamenalo rozptýlení od myšlenkové stopy, kterou v posledních dnech a týdnech nepřetržitě sledoval. Nepřetržitě a marně. Amélie uměla rozptýlit, to tedy ano.

Starý telefonní přístroj se probral k životu, displej byl tak vysvícený, že Kovář volajícího nepoznal. Přijal hovor ručně, ne prostřednictvím připojení na globální celosvětovou počítačovou síť.

„Tady Rumway,“ představil se muž na druhé straně.

Další z Améliiných lidí, v souvislosti se stěhováním z Prstence na Zem povýšil.

„Jak to šlo?“ zeptal se.

„Jak jsi mě sakra našel?“ zareagoval JFK a dal si záležet, aby jeho vztek byl v tónu znát. Přitom usrkl whisky. Její chuť stála za ty peníze, které za ni zaplatil.

„Mám své metody,“ zaznělo samolibě.

Rumway byl ještě hloupější, než vypadal.

„A ty na mě ukazují prstem, idiote. Všechno v pořádku, ohlásil bych se sám. Hledej si nové místo. Nejlépe jako zkušební subjekt v laboratoři.“

Muž na druhé straně se odmlčel, Kovářova pozice pravé ruky šéfky malé, ale dokonale organizované gildy BIOTECH byla neochvějná.

„Kdy asi…“ pokusil se Rumway začít nervózně.

„Až přijde čas. Máš něco doopravdy závažného, nebo si jenom hraješ na pana důležitého?“

„Ehm – nic. Amélie se jen ptá, zda dorazíte dnes večer.“

Kovář přivřel oči. Představil si její dokonalé tělo vylepšené v jejích vlastních laboratořích a přirozený sexuální apetit.

„Ne, setkal jsem se s nějakým idiotem, co vypadal jako medvěd zkřížený s prasetem a pocuchal mi ciferník. Musím se dát dohromady.“

„Vyřídím!“ hlas Rumwaye zněl najednou nadšeně.

Kovář nevzrušeně zavěsil. Věděl, že druhý muž by ho rád vystřídal i v jeho neoficiální funkci milence baronky von Techlowitzové. Jindy by mu to asi vadilo, ale dnes ne. V posledních týdnech ne. Ta věc ho požírala zaživa, nedokázal se jí zbavit, nárokovala si veškerou jeho pozornost a noc měnila v noční můru.

Doplnil do pohárku whisky, posadil se na pelest postele a snad po tisící vytáhl z kapsy nenápadně působící přívěsek na stříbrném řetízku. Obyčejný kříž, symbol jednoho ze světonázorů – i v tomhle světě byl příběh ukřižovaného boha živý. Jenomže tohle nebyl obyčejný talisman. JFK sevřel ramena křížku mezi prsty a vší silou je stlačil k sobě. Přímo před ním se ve výšce očí zhmotnila odřená kožená brašna. Vzal si ji, opět roztáhl ramena přívěšku a tajná schránka se ukryla zpět do neprostoru. Kam, to by mu asi dokázal vysvětlit profesor von Wonder, Kováře to ale stejně příliš nezajímalo.

V kožené brašně se nacházely tři věci. JFK ze zvyku vytáhl nejmenší z nich – malý dvanáctistěn, v jehož pravidelnosti a dokonalosti řemeslného zpracování se zrcadlila převaha technologie, která ho vytvořila. Šlo o záznamové zařízení, jehož genialita spočívala mimo jiné v tom, že nahraný obsah bylo možné přehrát v jakémkoliv přístroji s alespoň částečně odpovídajícím účelem. Přehrát, pomyslel si JFK a současně si představil úsek záznamu, který chtěl studovat. Potom položil dvanáctistěn na holovizor a vrátil se ke stolku s whisky. Napil se, pak si uvědomil, že přístroj nezapnul. Než se k němu stačil vrátit, obrazovka ožila. Nedokázal si představit, z jak vzdálené budoucnosti, nebo spíše vzdáleného světa, dvanáctistěn pochází. Dokonce i technická dokonalost tohoto univerza proti jeho sofistikovanosti působila jako kamenná palice proti velkorážnímu kulometu M2. Už sama existence dvanáctistěnu potvrzovala jeho největší obavy. Naneštěstí toho bylo ještě mnohem víc.

Přístroj zaplnil pokoj iluzí tropického pralesa. JFK se teď nesoustředil na záznam jako celek, sledoval pouze detaily. Obrovské květy popínavých rostlin ovíjejících se okolo stromů připomínaly hladová ústa. V některých z nich zahlédl tvory připomínající malé hlodavce, v některých i stvoření o hodně větší. Doufal, že právě podle detailů dokáže později svět identifikovat.

„Návrat do RX8 po sto letech od uskladnění,“ pronesl neutrální hlas ze záznamu.

Nebylo v něm nic osobitého, mohl patřit klidně automatu.

„Výbava nalezena na místě, testovací skupina právě přebírá a kontroluje uskladněnou výstroj.“

Záběr ukázal skupinu deseti mužů shromážděných okolo rozměrného, očividně nedávno vykopaného kontejneru. Byl plný zbraní a muži si je teď rozebírali. Některé druhy Kovář poznával, šlo o moderní palné zbraně. Jiné, větší, na pohled technologicky složitější a pravděpodobně určené pro funkci v jiném prostředí než v exotickém deštném pralese, pro něj byly naprosto neznámé.

„Víc údajů, potřeboval bych víc údajů,“ zamumlal, zakroužil nápojem v pohárku, ale nenapil se.

Jako na povel se v obraze objevil text. Podle struktury šlo o technické údaje, ale v jazyce, dokonce i v písmu, které JFK neznal. Ještě kdyby to tak mohli přeložit do něčeho rozumnějšího, pomyslel si a vzápětí bylo jeho přání vyslyšeno. Tohle záznamové zařízení je fakt dobrá věc, uznal už po několikáté.

Velkokapacitní puška s dělenou municí ráže sedm milimetrů, úsťová rychlost 1 200 m/s, kapacita zásobníku osm set padesát projektilů s fragmentačním koeficientem dvacet… 

Plazmová puška pro univerzální použití. Nastavitelný tvar zášlehu, maximální dosah tři sta metrů, teplota plazmy sto padesát tisíc stupňů… 

Kovářovy oči letěly po údajích, mluvenému komentáři věnoval pozornost jen částečně. Před ním defilovala přehlídka hypermoderních a zatraceně ničivých zbraní určených k použití jednotlivci.

„Po zevrubném prohlédnutí stav bezvadný,“ zazněl závěrečný verdikt týkající se všech zbraní.

Muži vyrazili pralesem. Přestože byl postup obtížný, nevytvořili zástup, ale pohybovali se rojnicí. Všichni na sobě měli komplety pro pohyb v prostředí neslučitelném se životem, ale současně obsahujícím kyslík v potřebném množství. Tváře jim kryly černé helmy bez viditelného průzoru. Pohybovali se jako profesionálové, ale tak dokonale, že JFK pochyboval o jejich lidské podstatě.

Bez varování se jedna z lián ovíjejících se okolo vodorovné větve stromu vymrštila, muž pohybující se na kraji formace se náhle houpal v bleskově vytvořené smyčce a rychle stoupal vzhůru. JFK z předchozích sledování věděl, že nejde o hada, ale o masožravou rostlinu. Muž nezpanikařil, v ruce náhle držel nůž. Sekl čepelí lemovanou světelným halem, podruhé a znovu, bez zjevného odporu bleskově porcoval bizarní chapadlo. Rostlina zareagovala vysláním celého svazku dalších úponků. Haló nože narostlo, při jednom neopatrném seknutí se ponořilo až do kmene stromu a pralesní velikán se zlomil. Muž dopadl na zem z výšky dobrých pěti metrů, ale nějakým zázrakem se mu nic nestalo.

Molekulární nůž, funkce bezvadná, prověřeno nasazením v akci, objevil se další nápis.

Když teď kamera, nebo co vlastně autor záznamu používal, zabírala jednotlivé muže, bylo vidět, že i během krátkého pobytu v pralese začínají být na jejich výstroji patrné stopy rozkladu.

Svět třídy doby kamenné, standardní agenturní Maurbyho pečeti brzdí rozklad stokrát, dostal JFK další vysvětlení.

Přístroj teď reagoval na jeho myšlení mnohem citlivěji než při předchozích použitích. Učil se.

Na dalším záběru už muži stáli před pralesní vesnicí, jejíž bezprostřední okolí bylo vyznačeno lidskými lebkami. Zmenšenými lidskými lebkami.

Zkoušení funkčnosti technologie v akci může odhalit takzvané skryté působení Maurbyho efektu, které jinak může zůstat běžnými způsoby kontroly nepostiženo.

Kovář nad touto informací dlouho přemýšlel a pak se mu podařilo z dvanáctistěnu vyrazit i další vysvětlení spolu s odkazy přímo do agenturních archivů. Šlo o velmi zřídkavý ale obvykle naprosto fatální způsob degradace pečetěmi dobře chráněných výrobků, kdy například pistole při testovacích střelbách do terče fungovala naprosto bezchybně, ale při střeleckém souboji pak explodovala a zabila uživatele. Metamatematicko-fyzikální teorie objasňující tento fenomén zatím nebyla vypracována. Zpětně měl JFK pocit, že právě tenhle problém patří k von Wonderovým koníčkům, jimiž týrá své mozkové závity a mrhá na ně výpočetní kapacitou agenturních počítačů.

Muži obklíčili vesnici, kamera pomocí různých módů vidění ukázala její obyvatele, ať už v chatrčích, venku nebo v nejbližší džungli. Byli to lidé, to bezpochyby, ale k přírodě a svým živočišným předkům měli mnohem blíž než kterýkoliv z primitivních kmenů Kovářova světa.

Jeden z přibližujících se ultramoderně vybavených útočníků luskl prsty. Jediný zvuk vyvolal ve vesnici horečnatou činnost, děti se přitiskly k zemi a instinktivně znehybněly, proti obklíčení nepřátel se postavili malí muži s oštěpy a palicemi, zezadu je jistily jejich ženy s klacky a kameny.

Muž, který reakci záměrně vyvolal, pomalu natočil hlaveň na nejbližšího z domorodců. Nespěchal, snažil se vyvolat obranou reakci, boj měl být skutečný. Divoch nečekaně briskně mrštil svým oštěpem, současně zahřměla střelba. Vesnice i se svými obyvateli zmizela v kouli ohně, JFK netušil, která zbraň měla tohle na svědomí.

Provokatér se skácel s oštěpem v hrudi, následný detailní záběr odhalil, že jeho bojový oděv se již stačil rozpadnout a neuchránil ho před kamenným ostřím.

Funkčnost zbraní stoprocentní, zablikal nápis a záznam se zastavil.

JFK dopil whisky a zamyšleně zíral na láhev. Všechno vypadalo naprosto věrohodně, neodhalil nic, co by svědčilo o padělání. Chování mužů, jejich reakce, vše sedělo. Někdo dokázal obrnit technologie před Maurbyho efektem, dokázal ho znegovat. To současně znamenalo, že druhý předmět v brašně bude funkční. Vypadal jako mramorové těžítko, někdo by ho označil za napodobeninu miniaturního ručního granátu. Byl by poměrně blízko pravdě. I tahle zbraň figurovala v jednom ze záznamů, které Kovář shlédl, a její účinek byl naprosto destruktivní. Šlo o kvarkovou pumu, svou účinností popírající zákony zachování energie a dalece předstihující klasickou anihilační nálož. Planetu Zemi by asi nezničila, ale její měsíc už ano.

JFK si nalil další štědrou dávku a dopřál si pořádný lok. Mohl se dál dívat na záznam, studovat další použití, mohl se dál z komplikovaných matematických textů snažit pochopit, jak se Negace Maurbyho efektu provádí. To všechno měl k dispozici. Místo toho vrátil dvanáctistěn do kožené tašky a sevřel kříž přívěšku. Taška i se svým obsahem zmizela v neprostoru. Co dál, co dál? Nevěděl.

Tohle byla noční můra požírající jeho sny. Natáhl se po láhvi a dolil si. Že je někdo za dveřmi věděl dřív, než ho varoval elektronický vrátný. Holovizor se automaticky přepojil na dveřní kameru a ukázal mu malého hubeného chlapíka v pomačkaném údržbářském overalu.

„Pane, mám hlášení o špatně fungujícím filtru. Potřebuji ho vyměnit. Dostanete třicetiprocentní slevu na ubytování kvůli narušení soukromí.“

„Nepotřebuju slevu, nechte mě na pokoji,“ odpověděl JFK nenaloženě.

Nestál o žádnou návštěvu.

„Pak vás musím upozornit, že existuje malá, ale vyčíslitelná pravděpodobnost, že filtr nedokáže v průběhu noci odstraňovat vámi vydýchaný oxid uhličitý a případně další nepříznivé látky z okolí. Poskytnutí této informace je zaznamenáno, případnou újmu na zdraví nebudete moci přičítat hotelu.“

„Vstupte,“ zavrčel JFK, pistoli položenou na stole přikryl ubrouskem a s pomocí dálkového ovladače holovizoru otevřel dveře.

Muž vstoupil, vypadal ještě hubenější než v záznamu kamery. Skoro jako by umíral hladem, napadlo Kováře.

Pak spíš ze zvyku, než že by mu nedůvěřoval, aktivoval síťové připojení a pomocí nezákonných funkcí z Améliiných softwarových dílen se napojil na systém hotelu a hledal, jaké úkoly dostali jeho údržbáři. Kontrolovat filtry neměl ani jeden z nich.

Okamžitě držel pistoli v ruce a mířil jí na návštěvníka, který už byl jen krok od něj. Teď překvapeně strnul.

„Co chcete a kdo vás posílá?“ zeptal se tiše.

„Ty filtry jsou ve stěně za vámi,“ řekl muž klidně.

Až příliš klidně, napadlo JFK. Na údržbáře.

V další sekundě už věděl, že filtry nejsou ve stěně za ním, ale nad dveřmi.

„Jediný pohyb a zastřelím vás.“

Ve tváři drobného mužíka se nepohnul ani sval, JFK pochopil, že výhrůžka ho nezastaví.

     Kdyby útok nečekal, nedokázal by ani vystřelit, tak rychlý návštěvník byl. Malým pokojem třeskl výstřel, vzápětí do stěny udeřila pistole. Muž mu stačil vyrazit zbraň a ještě ho uchopit za paži. JFK se poddal trhnutí, napomohl setrvačnosti a z otočky kopl nepřítele do hrudi. Byl to dobrý zásah, to cítil. Dopadl do střehu, aby vzápětí čelil sérii přímočarých úderů střídaných s nebezpečnými háky. Ale moc ho nezpomalil, běželo mu hlavou. První tři čtyři rány ustál, pak se sám pokusil proniknout malému mužíkovi na tělo a najednou letěl vpřed proti stěně. Mistr aikida, nebo něčeho podobného, došlo mu. Narazil do zdi a dokázal se pootočit právě včas, aby zachránil svou páteř před bleskovým kolenem, takhle to odnesly jeho šikmé břišní svaly. A možná žebra. Ještě se dokázal napřímit a rovnou z pohybu zespodu vyrazil spojenýma rukama proti dolní čelisti. Mužík se ani nesnažil uhnout, místo toho zasadil Kováři zdvojený úder do krku. Kovář, který vložil do úderu veškerou svou sílu, jen hekl bolestí, před kolapsem ho zachránilo štěstí, svaly a přirozená odolnost. Muž ránu, která by jinému zlomila vaz, ignoroval a v dalším okamžiku agentovi úderem dlaně rozdrtil nos. JFK nedobrovolně zvrátil hlavu vzad, ale z posledních sil vyrazil proti mnohem menšímu nepříteli bodyčkem, aby ho narazil na stěnu. Ten parchant byl těžší, mnohem těžší, než napovídal jeho vzhled, pochopil při nárazu. Pak najednou opět letěl vzduchem, přitom škrtl hlavou o strop a při dopadu z dálky vnímal praštění kostí. Ještě se dokázal postavit, i když jedna ruka mu bezvládně visela podél těla, z tváře mu kapala krev a viděl trojitě.

„Ty asi nebudeš člověk,“ zachraptěl.

Mužík odpověděl nepatrným zavrtěním hlavou.

„Jak tě mám zabít? Ber to jako malou laskavost na závěr.“

JFK těkal po okolí. Hledal pistoli, tyč, kus plátna, cokoliv, čím by mohl zvrátit situaci nebo získat sebemenší výhodu.

„Pokud si nevybereš, prokopnu ti hrudník. To se mi povede tak ve dvou případech ze tří. Zvláště u takových špalků masa, jako jsi ty, je to obtížné. Ale piluju to.“

JFK vyrazil vpřed – stejně dobře se mohl snažit přetlačit lokomotivu. Najednou stál zpět u stěny, držen paží disponující silou jeřábu.

„Rukou vyrvu srdce pokaždé,“ pochlubil se malý muž a pokrčil prsty to tvaru tygřího spáru.

JFK pochopil, že prohrál. Definitivně. Prásk, úder dopadl, pěst se ponořila do stěny na dobrých pět centimetrů, ale vedle Kovářova trupu. Něco mužíkem mrštilo proti oknu, odolný plast nevydržel a pokryl se mozaikou prasklin. Proti vychrtlému bojovníkovi najednou stál mnohem větší a robustnější soupeř, oba se pohybovali tak rychle, že je Kovář nedokázal rozeznat. Postel, stůl, koupelna, všechno během několika málo sekund skončilo v troskách. Údery dopadaly s razancí vybuchujících granátů, podlaha praskala, ocelové výztuže stěn sténaly. Najednou ten velký ležel na zemi, menší se na něj okamžitě vrhl – a skončil v bleskově nasazených zápasnických nůžkách. Kovář měl poprvé pocit, že tváře zabijáka odráží nějakou emoci. Sevření muselo být nepředstavitelně silné. Hubeňour se pokusil zasypat nepřítele ranami, snažil se zasáhnout slabiny, ale jeho protivník jednu jeho paži zachytil a pak se ozval nervy drásající zvuk tkání namáhaných nad hranici jejich odolnosti – velký bojovník soupeři jednoduše utrhl ruku. Malý muž se však dál zuřivě bránil, Kovář přes jeho fatální zranění nikde neviděl žádnou krev. Další trhnutí, velký od sebe odmrštil bezruké torzo, pak ho kopnutím namáčkl na stěnu, vzápětí stál u něj a nekonečnou sérií ran pěstmi, lokty i hlavou proměnil tělo soupeře v beztvarou masu. Parní buchar konečně skončil svou příšernou práci, bojovník odstoupil od stěny, ta ještě okamžik držela a pak se rozsypala a otevřela průchod do dalšího pokoje. Naštěstí prázdného.

Muž se otočil a Kovář poznal známou tvář Franka Boormana.

„Rád tě vidím,“ podařilo se mu ještě říct, pak se mu podlomily nohy a sesunul se na zem.

„Výjimečně ti to věřím,“ odtušil obrovitý černoch. „Vydržíš ještě chvíli?“

„V pohodě, až do smrti,“ odpověděl JFK.

Boorman přikývl a sklonil se nad zničeným tělem svého soupeře.

„Nějaké syntetické svaly,“ probíral se tkáněmi. „Mnohem výkonnější než klasické a těžší, ten chlap vážil metrák,“ mumlal svá zjištění nahlas. „Vnitřní kostra z kompozitu, mozek ukrytý v hrudníku, v hlavě jen oční nervy. Jakým způsobem se tělo vyživovalo, vážně netuším. Dost slušný kousek.“

„Takže to byl kyborg,“ podařilo se Kovářovi říct.

„Já jsem kyborg,“ prohlásil Boorman dotčeně. „Tohle tělo,“ zaklepal si na hrudník, „řídí zaručeně lidský mozek. Ten chlap v sobě měl jakousi gangliovou chobotnici.“

„OK, OK,“ souhlasil JFK, „nedokázal bys mi teď už obstarat doktora? Je mi blbě, asi mám vnitřní krvácení.“

„Tihle lidi, nic nevydrží,“ zavrtěl hlavou Boorman.

Pak ale přešel ke Kovářovi, opatrně ho zvedl do náruče a zamířil k vyvráceným dveřím.

„Bydlím o patro výš a něco tam mám. Naštěstí je tenhle hotel téměř prázdný.“

Za necelou hodinu se JFK cítil mnohem lépe. To „něco“, co měl Boorman na pokoji, byl místní autodoktor nejvyšší třídy. Kovář pohlédl na displej, ukazoval tělesnou teplotu třicet osm a půl stupně. Asi proto mu to nemyslelo nejjasněji. Zvýšená teplota byla průvodním efektem horečnaté enzymatické aktivity a také produktem práce miliard biologických nanorobotů, kteří teď iniciovali a řídili hojivé procesy v jeho těle.

Boorman studoval zdravotní nález podrobněji a déle.

„Ten tě teda zřídil, člověče,“ komentoval své nálezy. „Ty bys fakt asi natáhl bačkory.“

JFK místo odpovědi pozvedl prázdnou sklenku a naznačil Boormanovi, ať nalije.

„Neměl bys – vzhledem k tomu, co všechno ti teď plave v krvi.“

Kovář sklenku nestáhl, Boorman mu s úšklebkem nalil a sám si také dopřál další štědrý drink. Hladina whisky v láhvi povážlivě klesla.

„Víš, kdo po tobě šel?“ zeptal se.

„Nevím, víc se dozvíme v laboratoři ze vzorků. Amélie má vynikající techniky,“ odpověděl Kovář.

Poučen předchozími pohyby si odpustil i pokrčení rameny.

„Jak to, že ses tady objevil? Ne že bych tě neviděl rád. Transportní okno se otevře až za pár týdnů a posledním jsi nepřijel.“

Boorman přikývl a zatočil sklenkou v prstech. Měl obrovské ruce, vyjímala se v nich jako náprstek.

„Vlastně jsem se sem dostal oklikou z úplně jiného světa. Dlouhou oklikou s desítkou přestupních stanic, jízdní řád vypočítal von Wonder. A nejsem tu úplně legálně, mám vlastně dovolenou. V Agentuře je teď pěkný bordel. Chtěli dostat Andreu a použili k tomu zatraceně drsné metody, ale ona jim to vrátila. Budou padat hlavy. Těch, co to přežili.“

JFK s bezvýraznou tváří poslouchal, jak několik týdnů celá Agentura stíhala senior agentku Villefortovou a jak byla na její hlavu vypsána odměna.

„Skončilo to tak, že Gadski se musel vypařit a teď je na černé listině on,“ propracoval se k závěru Boorman.

„Málo whisky,“ zkonstatoval nespokojeně, když si znovu dolil. „Taky ti nesu vzkaz, proto jsem tady. Kromě toho, abych zachraňoval tvůj měkkej zadek.“

JFK pozvedl jeden koutek úst. Boorman byl nezvykle vážný, až zachmuřený, tohle byl jen záblesk jeho staré osobnosti.

„Gadski se dostal až k technojádru a něco z něj vypustil. Andrea si je bůhvíproč jistá, že to má co do činění s tebou a chce, abys byl připraven.“

„Připraven na co?“ chtěl vědět JFK.

Teploměr teď ukazoval třicet devět šest a začínalo mu být mdlo.

„Neznám odborný název, ale hantýrkou se jim říká Pátrači či Vycucávači. Nějací elementálové, kteří dokážou z kohokoliv vysát všechno, co ví. Kromě toho, že ho samozřejmě zahubí. Prý jsou to magičtí tvorové kategorie šest. Dává ti to smysl?“

Kovář se napil, vůni whisky najednou cítil mnohem intenzivněji, téměř se v ní utápěl. Pravděpodobně se mu právě něco hrabalo v mozku, armáda nanorobotů dávala do pořádku poškozené nervové tkáně, synapse a vůbec všechno, co dělá člověka člověkem. Doufal, že ho neopraví až příliš. Pak vůně ustoupila a nahradilo ji okno připojení na Síť. Tak přesvícené, že se mu propalovalo do sítnic. Po pár minutách se naštěstí vše vrátilo k normálu.

„Jo, hraje to dohromady,“ připustil. „Co to znamená magický tvor kategorie šest?“

Boorman pokrčil rameny.

„Nemám rád magii a kromě základního kurzu jsem se o ni nijak nezajímal. Něco jako strategický bombardér plný jaderných náloží? Nebo atomová ponorka s nákladem mezikontinentálních střel? K tomu bych to asi přirovnal.“

„A jsou namířeny na mě, na jediného člověka,“ zkonstatoval JFK.

Najednou se třásl zimou.

Boorman to zaregistroval a pohlédl znovu na displej.

„Žebra, slezinu a svaly v boku máš zase v pořádku, fakt šikovná mašinka. A nos vypadá lépe než předtím, alespoň co se pamatuji. Zadarmo jsi přišel k plastické operaci.“

„To nebyl nejlepší vtip,“ probral se z myšlenek JFK. „Můj nos byl vždy estetičtější než tvůj nebo Vegův.“

Boorman mlaskl a sáhl si na inkriminovanou část obličeje.

„Řek bych, že jsi nezvolil správný příměr, chlapče. Podle Vegy jeden chlápek kdysi udělal sochu démona hrůzy a já… No, nebudu to rozebírat.“

„Ti Vycucávači, jak jsi je nazval, jsou jen takovou třešničkou na dortu. Důležitější je, proč po mně jdou,“ vrátil se JFK k problému.

„Taky mě to překvapuje. Na takového obyčejného chlápka jako jsi ty poslat Vycucávače…“ zareagoval Boorman. „Nazval bych to nehorázným plýtváním.“

„Projděme to od začátku,“ nechal JFK popichování bez reakce. „Spoustu informací jsem už poslal, ale ty…“

Boorman jen zavrtěl hlavou.

„Byl jsem na misi a doma jsem se zdržel jen pár hodin. Navíc Gadski uvalil embargo na tvá poslední hlášení, takže spoustu věcí se nikdo nedozvěděl. Než ho Andrea dostala, všechno stopil.“

JFK přikývl.

„Vezmu to od začátku. Jsem tady, protože někdo poslal neoficiální zprávu, že existuje cesta, jak zvrátit Maurbyho efekt.“

„Ano,“ souhlasil Boorman. „Ale ty jsi prokázal, že to byla jen finta defektního klonu profesora Maurbyho, který se odsud nemohl dostat a chtěl informovat Agenturu o X-Hawkově činnosti. To se prosáklo i navzdory snaze vojáků o utajení.“

„Přesně tak. Ale současně jsem zjistil, že někdo celý tento svět transformoval, proměnil na obrovskou továrnu na zbraně.“

Boorman s nedůvěrou ve tváři poslouchal stručné Kovářovo shrnutí, v němž popisoval svět rozdělený na soupeřící gildy a koncerny vyvíjející co nejlepší a nejefektivnější zbraně okamžitě používané v boji s mimozemskou invazí; technologické peklo pro neúspěšné tři miliardy lidí na Prstenci – obytném pásu na oběžné dráze kolem Země; flotilu čtyř set tisíc kosmických bojových lodí střežící Sluneční soustavu a odrážející mimozemské útočníky.

„Jak ale mohl někdo změnit celý svět?“ nedokázal uvěřit Frank.

„Netuším,“ zavrtěl hlavou JFK, „vím jen, že poslední hlášení od rezidentní agentky Stelarové bylo v pořádku. Pak se odmlčela a když jsem sem přišel já, ocitl jsem se v úplně jiné realitě. A to ještě není všechno. Žádná mimozemská hrozba neexistuje, je to jen gigantická Potěmkinova vesnice. A agentka Stelarová, která by zde měla vystupovat pod jménem Anděla Vějířová, zmizela, zavřela se nad ní země.“

„Jsi v pořádku?“ nevěřil Boorman. „Před chvílí jsi říkal, že vyrobili čtyři sta tisíc kosmických lodí. Kvůli nim vykuchali Zemi, Merkur, těží na Venuši, v pásu asteroidů. Všechno podřídili tomu, aby odrazili invazi!“ téměř vybuchl Boorman. „A žádní nepřátelé neexistují? Nepřeskočilo ti z toho?“ ukázal na doktorostroj.

„Byl jsem tam,“ zavrtěl hlavou JFK. „Ty lodě se vznášejí v absolutním klidu, žádný boj, nic se neděje. Všechno je jen datová simulace.“

„To není možné, to by se brzo provalilo,“ nesouhlasil Boorman. „Jsem tu jen pár dní, ale na Síti jsou hlášení o ztrátách, o zničených lodích… To své lidi sami zabíjejí, nebo něco je zabíjí, aby celý tenhle podvod mohl fungovat?“

„Nerozumím tomu,“ nepřel se Kovář. „Ani jsem po tom dosud až tolik nepátral. Zabývám se něčím důležitějším.“

„Důležitějším?“ nechápal Boorman. „Tohle je zatraceně důležité! Proměněný svět, zničené či ovlivněné životy miliard lidí! Nepředstavitelné!“

„Zabývám se Negací Maurbyho efektu,“ odpověděl JFK suše.

Sáhl na krk a vytáhl z pod košile křížek, stiskl skrytý spínač, z neprostoru vyklouzla kožená brašna. Beze slova z ní vytřepal obsah.

Chtěl něco říct, ale Boorman ho zarazil.

S vytřeštěnýma očima zíral na explozivní zařízení v Kovářově ruce.

„Nic nemusíš říkat,“ pronesl chvějícím se hlasem. „Tohle je kvartová puma. I v mé realitě to byla technologie daleké budoucnosti, ale dobře vím, co dokáže. Tady by bez negování Maurbyho efektu dávno zdegradovala, pravděpodobně by vybuchla.“

JFK věci zase schoval.

„Jsem grogy, musím se vyspat.“

Při posledním slovu měl už zavřené oči.

3. BOORMAN A DVOJITÁ VDOVA

Frank Boorman seděl v bistru a dopřával si presso s mlékem a jeden malý nugátový bonbón. Vzhledem k tomu, že energii k životu mu dodával studený fúzní mikroreaktor, byl jeho trávicí systém zredukován na hmotnostní desetinu oproti trávicímu systému člověka. Sloužil mu k tomu, aby přirozenou cestou získával vodu a základní látky nutné pro obnovu hardware zajišťujícího životní podmínky jeho mozku. Mozek byl to poslední a jediné, co měl stále společného s originálním F. B., s původním člověkem. Vzhledem k tomu, že k obnově základních stavebních kamenů každého biologického organismu dochází zhruba za sedm let, nezbyly v něm už žádné atomy z lidského F. B., zůstaly pouze stejné struktury mozku, myšlenky, já. Alespoň v to doufal, protože pokud by to nebyla pravda, netušil by, kým vlastně je. Kyborg. Nenáviděl to slovo, a to si myslel, že se se svým stavem dávno smířil.

Ale presso měl rád pořád. Tehdy i teď.

John, i když ještě pořád nebyl zdaleka v ideální formě, odjel za svou chlebodárkyní. Boormanovi z pár replik, které o ní utrousil, připadalo, že vztah mezi nimi je hlubší než jaký je běžný mezi zaměstnancem a jeho šéfem, ale nic mu do toho nebylo. Mnohem důležitější bylo, že Johnově teorii o Negaci Maurbyho efektu věřil. Vlastně to už nepovažoval za teorii, ale za fakt. Okamžik, kdy v jeho ruce viděl kvarkovou pumu, se mu hluboce zažral pod kůži. Někdo dokázal znegovat Maurbyho efekt, jedinou věc chránící primitivní světy před těmi rozvinutějšími, metafyzikální princip, jehož dosavadní platnost zajišťovala životy, existenci tisíců miliard lidských bytostí. Boorman se všemi těmi, jejichž osud visel na vlásku, cítil. Nikdy nezapomněl na to, co přinesl jeho vlastnímu světu střet dvou rozdílných civilizací, i když pocházely ze stejného lůna.

„Kvarková puma, Kriste pane,“ zamumlal nahlas.

„Ráda si s tebou dám i něco ostřejšího než kafe, fešáku. Nebo jsi mě právě nepozval? Vypadalo to tak.“

Ženě, která využila jeho mumlání, aby se pokusila zajistit si drink, nebylo ještě ani třicet, ale vypadala, že toho má za sebou víc než mnoho stoletých starců.

„Nezval jsem vás na drink, ale teď tak činím. Jsem kyborg,“ řekl, aniž by si svou reakci promyslel.

„To já už dávno vím, štramáku. Biochlap, který vypadá jako ty, by si nikdy do pressa nedal dva cukry. Ti točí reklamy a vzhled si hlídají víc než ženské.“

Boorman si nedokázal pomoct a musel se usmát. Líbila se mu, a co víc, probudila v něm zvědavost. Byla chytrá, kdysi musela být i krásná, než ji život donutil natřít si rty křiklavou rtěnkou, tvář laciným mejkapem a spotřební dizajn dotvořit příliš krátkou sukní.

„Pijete šampaňské?“

„Nikdo mi nevykal od doby, co mi umřel druhý muž,“ odpověděla překvapeně. „A obávám se, že v tomhle podniku šampaňské nemají.“

Boorman nic neříkal a tvářil se vstřícně. Díky pseudointeligentnímu strojovému rozhraní dokázal získávat informace ze Sítě desetkrát rychleji než trénovaný člověk. Žena se jmenovala Enrika Bootovská, její první muž byl voják a padl ve válce s mimozemšťany. I její druhý muž byl voják – za nelegální obchodování s vojenským materiálem nejvyšší kategorie byl odsouzen k trestu smrti. Jeho trestný čin postihl i ji – ztratila gildovní příslušnost, protože ji získala sňatkem. Vzhledem k tomu, že změnila občanství podruhé v životě, neměla šanci získat další. To ji zařadilo na okraj společnosti. Vzhledem k tomu, že její první muž byl válečný hrdina, měla však zaručen doživotní pobyt na Zemi.

Boorman zdaleka ještě nerozuměl všemu, ale začínal chápat, že i zdejší společnost sužovaná kosmickou válkou dokáže vytvořit šedou sféru mimo standardní zákony. Nepřekvapilo ho to, podobným způsobem to fungovalo všude.

„Dali bychom si láhev šampaňského,“ oznámil číšníkovi.

„Takové víno nemáme v nabídce,“ odpověděl muž briskně a hodil po Boormanově společnici odsuzujícím pohledem.

Na levém předloktí měl náramek s trojicí křížů uspořádaných do tvaru listů vrtule. Stačil jediný dotaz na Síti a Boorman věděl, že muž patří k Církvi dne odplaty, neúnavným a horlivým strážcům morálky společnosti. Navíc se díky svým nelegálním dotazovacím podprogramům naboural do databáze místní policejní jednotky a zjistil, že číšník byl už dvakrát vyšetřován za neplacení alimentů.

Pokrčil rameny a přes Síť se spojil s majitelem bistra. Přesněji s jeho virtuálním egem. Informativně mu sdělil, že si chtěl u nich objednat drahé víno a byl vzhledem k příjemnému prostředí ochoten i počkat, než ho obstarají. Bohužel ho však zaměstnanec stroze odmítl. Svou zprávu zakončil sdělením, že tento podnik svým přátelům určitě nedoporučí. Na závěr požádal o adresu dobrého podniku, kde mu dobré šampaňské naservírují bez obstrukcí. Virtuální ego majitele mu samozřejmě poradilo a Boorman se odpojil. Číšník, který ho před okamžikem odpálkoval, právě začal měnit pohrdlivý výraz obličeje v naštvaný – nebyl dnešní a okamžitě si zkontroloval zprávy zákazníků, ke kterým měl zjevně přístup.

Boorman protáhl svou kartu čtečkou útraty a stiskl přitom nulu – čímž sdělil množství spropitného.

„Madam, zde nemají šampaňské. Porozhlédneme se po jiném podniku.“

Žena zčervenala, ale přikývla a zvedla se, krátkou sukni si přitáhla k tělu, jako by si přála, aby byla najednou o něco delší.

Boorman rychle zrekognoskoval terén a zjistil, že nejluxusnější podnik v blízkém okolí mající na vinném lístku slušné šampaňské je tři bloky daleko. Než aby riskoval, že si jeho společnice na nemožně vysokých podpatcích vymkne kotník, zavolal taxík.

„Proč jste se teď usmál?“ zeptala se ho, zatímco čekali na přivolaný vůz.

„V mém psychologickém hodnocení je napsáno, že při plnění povinností navazuji zbytečně osobní vztahy,“ odpověděl podle pravdy.

„Ale to kyborgové, myslím lidští kyborgové, dělají vždy,“ zareagovala překvapeně. „Každá holka z ulice to ví. Nemluvím teda o patologických zabijácích, ale ti jsou ještě horší než killerboti.“

Ta žena věděla o kyborzích víc než celá psychologická sekce Agentury, uvědomil si s překvapením. Vlastně to nebylo až tak zvláštní, měla s kyborgy mnohem víc zkušeností než všichni agenturní specialisté dohromady.

Taxík se zapištěním špatně seřízených brzd zastavil, Boorman otevřel dveře a podržel je, než usedla. Potom zavřel a nastoupil z druhé strany.

„Ševel,“ oznámil řidiči jméno podniku.

Očekával automatický taxík, ale vypadalo to, že i tady lidé mají rádi, když je obsluhují lidé, nikoliv stroje.

Následovalo deset sekund odmlky, než řidič ze Sítě zjistil adresu.

„Jasně, šéfe,“ potvrdil a rozjeli se.

„A co vašim psychologům říkáte na takové hodnocení?“ zeptala se.

„Já se s psychology bavím, jen když musím, nemám je rád,“ odpověděl znovu podle pravdy.

„Twaig, můj první manžel, je také neměl rád,“ přikývla a vzápětí se zarazila.

Tohle nebyla linie hovoru, kterou obvykle se zákazníky navazovala, odhadl Boorman příčinu její nejistoty.

„Znáte kyborgy,“ povzbudil ji. „Co potřebují nejvíc?“

Věnovala mu zkoumavý pohled a překvapivě nejistě odpověděla:

„Takoví, jako vy, si většinou potřebují hlavně popovídat.“

„Tak vidíte, madam.“

„Šéfe, jsme na místě.“

Boorman zaplatil a vyvedl svou společnici do restaurace. Buď tady byli zvyklí na obrovské černochy v doprovodu ženy z ulice, nebo se řídili zásadou náš zákazník, náš pán. 

„Vypadáte, že na svého prvního manžela vzpomínáte ráda,“ vrátil se Boorman k tématu, když u stolu osaměli s lahví označenou etiketou Champagne.

Některé věci jsou prostě všude stejné, napadlo ho při pohledu na známý název.

„Na oba vzpomínám ráda. Danta sice popravili, ale… Prostě hrál tvrdou hru a nevyšlo mu to. Stejně jako Twaigovi.“

Boorman mlčel, bylo by chybou spěchat.

„Víte, pane, já toho nelituji, prožila jsem deset dost dobrých let. Možná lepších než většina lidí.“

Oba se napili, Boorman ji přitom studoval pohledem. Nelhala mu, nepředstírala. Měl štěstí, že ji potkal, usnadnilo mu to začátek pátrání.

„A Twaig, co vlastně dělal?“ zeptal se.

„Byl u hloubkáčů. Průzkumník. Rychle tam, rozhlídnout se a rychle zpátky, říkal vždycky. No, jak jsem už zmínila – jednou mu to nevyšlo,“ usmála se s nádechem starého smutku a znovu se napila.

„Jaký byl, když se vrátil?“ pokračoval Boorman v hovoru.

„Jste od PSYCHOBILU?“ zeptala se.

„Ne. Jsem kyborg a vždy jsem kyborg nebýval. Hledám cestu zpátky a ta mimo jiné vede i přes vzpomínky veteránů,“ snažil se lhát co nejméně.

PSYCHOBIL, uložil si to jméno do paměti, nechtěl se rozptylovat současným hledáním na Síti. Veškerou pozornost věnoval Enrice.

Jeho odpověď ji uspokojila.

„Víte, on byl pohodář. Vím, že byl nasazovaný do těch nejrizikovějších akcí, protože o to sám žádal. Ale doma – holovize, procházky, rád luštil křížovky. Prostě skoro papučový manžel. Ale vydržel to tak měsíc, víc ne.“

Frank si uvědomil, že už nepředstírá vstřícnost, která měla vyprovokovat další sdílnost. Sám si přál, aby slyšel co nejvíc o muži, který dokázal žít dvojím životem. A zdaleka ne kvůli své práci. Nebo poslání. O snaze zachránit myriády vesmírů se nedalo mluvit jako o práci. Nebo jo? Možná to byla spíš komedie. Chtěl to slyšet kvůli sobě samému.

„Jen byl po návratu vždycky trochu zmatený, měl problém v zorientování se v čase. Ale u lidí dostávajících se za heliopauzu–“ zarazila se. „Víte, co je to heliopauza?“

„Místo, kde elektromagnetické pole Slunce prohrává s vlivy okolí a začíná tvrdé mezihvězdné vakuum,“ odpověděl Boorman s úsměvem.

„Ne každý to ví,“ řekla omluvně, „většina bojů se odehrává na hranicích soustavy.“

„Jasně. Jak to bylo s jeho dezorientací?“ vrátil se k původnímu tématu.

„Prostě u lidí bojujících za heliopauzou je časdezor běžná záležitost. A vyskytuje se i u jednotek bojujících mnohem blíže Slunci. Jen ne tak často. Ale Twaig si z toho nic nedělal. Jen vždy z legrace nadával, že mu ti zatracení ufáci ukradli zase spoustu dní,“ dopověděla.

„Mohla byste mi dát kontakt i na nějaké další veterány? Jakékoliv, rád bych si s nimi také pohovořil. Potřebuji to,“ dodal, když viděl její odmítavý výraz.

To pomohlo.

4. KEŠH TRIBETT NEMÁ ŠTĚSTÍ

K cestě domů – do nově získaného teritoria BIOTECHU – použil JFK korporační stratosférický jet GILMURU. Po léčebné proceduře se stále cítil příliš unaven na to, aby si na Síti vyhledal, jak se liší korporační jet od gildovního a jak je možné, že mu cestovní konzultant – předpokládal, že šlo o nějaký automatický program schovaný pod maskou atraktivní vstřícné ženy – vybral právě tohle spojení. Místo toho si vychutnával pohodlné křeslo a prostornou kabinu komfortem až marnotratně hýčkající zákazníky. Bylo zde místo pro šest cestujících, ale letěli jen tři. JFK svým dvěma společníkům věnoval pouze zběžný pohled. Jeden v dokonale padnoucím obleku s elegantními tmavými brýlemi. V kombinací s chirurgicky vylepšeným vzhledem vypadal jako reklama na typického top executive. Druhý cestující byl oblečen o pár tříd méně formálně, za to ani na chvíli neodložil 3D simulační brýle používané pro návrh nanotechnologií. Specialista zažraný do své práce, odhadl ho JFK.

To už je dispečink rampy zařadil na startovní pozici, na okamžik zaslechli tiché pištění lineárních urychlovačů, pak už je zrychlení vmáčklo do sedadel. Při délce startovací rampy něco přes šestnáct kilometrů a konstantním zrychlení 2 g získali počáteční rychlost kilometr za sekundu. To vše prakticky zadarmo, protože použitá energie byla získávána zpětnou indukcí při návratu nákladních transportérů. Jet samozřejmě mohl odstartovat i za použití vlastních motorů, ale takhle to bylo mnohem rychlejší a v zásadě i pohodlnější.

Přelet na druhou stranu zemského globu měl trvat čtyři hodiny a JFK okamžitě zavřel oči, aby každou minutu využil k dalšímu odpočinku. Připadalo mu, že jsou na místě téměř okamžitě. Před přistáním letušku požádal ještě o sklenku džusu a pak už stál v příletové hale, kam ho dovezl automatický taxík. Letiště patřilo k takzvané neutrální zóně, kde platily standardní zákony bez výjimky. Dále pak existovaly takzvané vnější gildovní/koncernové/korporační oblasti, kde už měly navrch zákony domovské instituce, které však nesměly být v rozporu s ústavním jádrem planety Země. Na výsostném území měla navrch interní jurisdikce, jediné, co muselo být dodrženo vždy, byl takzvaný ekologický protokol.

Než JFK překonal halu, vyhledal si s pomocí Sítě nejpohodlnější spojení do BIOTECHU – soukromý taxík s patřičným povolením. Vyšel ven, rozhlédl se po betonové ploše s vyznačenými jízdními pruhy pro nejrůznější druhy dopravních prostředků od automatických jednokolejek po vznášedla s omezenou výškou provozu. Všude kolem se tyčily stovky metrů vysoké mrakodrapy s insigniemi příslušnosti k nejrůznějším organizacím. Některé z nich byly propojeny oblými konstrukcemi visutých mostů popírajících gravitaci. Z nejvyššího mrakodrapu v okolí s logem INTERSTELARU vybíhaly celé věnce tunelů a dokonce i zdánlivě obyčejných lávek, po nichž se bez závrati pohybovali lidé. Tenhle pohled JFK poprvé šokoval a i teď mu připadal ohromující. A to i přesto, že věděl, že INTERSTELAR, jeden z nejsilnějších průmyslových gigantů, zde demonstruje svou technologickou převahu. Mosty vybíhající z jeho největšího administrativního centra na neutrálním území využívaly antigravitační technologii.

Udělal krok k taxíku, ale nedokončil ho. Šestý smysl ho varoval, že něco není v pořádku. Něco za jeho zády.

Otočil se a spatřil zástup sedmi mužů v uniformách policie, v jejich čele kráčel jeho starý známý, Kešh Tribett. Pátrač působil ještě vyzáblejším a opotřebovanějším dojmem, než když ho viděl naposledy.

„Jako pátrač kapitán s pověřením vykonávat tuto funkci na Zemi vás zatýkám, Johne Kováři,“ oznámil suše, ale s triumfálním leskem v očích.

Kovář se pohnul, aby se dotkl spánku, který ho pořád ještě bolel, v Tribettově ruce se s nelidskou rychlostí objevila pistole.

„Ani hnout, gildovní šerloku,“ varoval ho.

Kovář své gesto stejně dokončil. Odhadoval, že pátrač si musel nechat instalovat nějaký tělní updejt, jinak si jeho rychlost nedokázal vysvětlit. Potlačil zaklení – už měl až nad hlavu zástupů vylepšených zabijáků, specializovaných vražedných kyborgů a bůhvíčeho všeho jiného, s čím se v poslední době potkal.

„Říkal jste šerloku?“ opáčil. „A za co mě vlastně hodláte zatknout?“

Tribett vycenil své nažloutlé zuby.

„Za vraždu dvou cestujících na raketoplánu XC – 125D.“

JFK odhadl, kolik toho Tribett mohl zatím zjistit, a také to, co mu nechtěně prozradil v průběhu hovoru.

„Nevím o žádných dvou zavražděných cestujících,“ odpověděl klidně. „Řekl bych, že váš zatykač zní maximálně na podezření z ublížení na zdraví.“

Tribett vypadal naprosto spokojeně.

„Ale i to na tebe stačí, šerloku.“

„A stačí to i na zatknutí prvního tajemníka magnátky gildy BIOTECH, baronky Amélie von Techlowitzové?“ zeptal se JFK a uvolnil na Síti přístup k informaci o svém skutečném postavení.

Dokud zařizoval transport vybavení z Prstence na Zemi, vyhovovalo mu pro špinavou práci jeho staré zařazení.

Tribettovi na chvíli zmatněl zrak, jak se soustředil na Síťové rozhraní, pak sevřel zuby, až se mu ve vyhublém obličeji objevily obrysy čelistních kostí.

„Rychlá kariéra přes postel, co?“ ucedil vztekle.

Kovář pokrčil rameny a udělal krok směrem k taxíku. Schválně si svou cestu vyměřil, aby prošel jen kousek od pátrače.

„No, na rozdíl od vás, já jsem baronku uchránil před těmi, kteří ji chtěli zabít. Takže jsem se nemusel neúspěšně angažovat v pátrání po jejím vrahovi,“ odpověděl v okamžiku, kdy je dělila nejkratší vzdálenost.

Kešh Tribett měl v pátrání po vrahovi žen na Prstenci osobní motivaci – zavraždil jeho přítelkyni a JFK si to dobře uvědomoval.

Tribett teď vystartoval jako smyslů zbavený a než stačil kdokoliv z jeho mužů zasáhnout, uštědřil Kováři tvrdou ránu rovnou na čelist. JFK nestačil ani trhnout hlavou, aby úder částečně sklouzl, a vzápětí se poroučel k zemi. Tribett si dopřál víc než střelecký upgrejd.

To už ho ale jeho muži naštěstí drželi v podpaží.

„Za to mi zaplatíš!“ syčel Tribett.

JFK se opatrně zvedl, promnul si čelist, věnoval vzteklému pátrači dlouhý vážný pohled a zmizel v čekajícím taxíku.

Nové centrum gildy BIOTECH, srdce i mozek, jak by řekl lékař, se nacházelo uprostřed pralesů v Amazonské pánvi. Tam však JFK neměl namířeno, chtěl se dostat pouze do industriální části gildy, kam ho taxík zavezl za necelou hodinku. Bylo to sotva tři sta kilometrů od letiště. Po celou dobu svištěli lesem mrakodrapů zdánlivě nekonečné megapolis. Když se pak JFK dostal do své kanceláře prvního tajemníka, měl všeho právě tak dost. Vzmohl se, aby si namíchal do vysoké sklenice dvojitou dávku skotské, kterou zředil přidáním několika kostek ledu, a rozvalil se do křesla.

Na monitoru, který se automaticky rozsvítil, před ním defiloval celý sloupec neodkladných zpráv a úkolů. Usrkával whisky a chladil si opuchlou tvář studenou sklenicí. V okamžiku, kdy se rozhodl, že pro dnešek bylo práce tak akorát, otevřely se bez zaklepání dveře a vešla Amélie von Techlowitz, jeho šéfka a současně i milenka.

„Ty vzorky které jsi doručil, jsou úplně fantastické,“ řekla místo pozdravu s rozzářenou tváří.

Na sobě měla na míru ušitý kalhotový kostým, který v jejím případě představoval ekvivalent pracovní uniformy. Prozrazoval, že její nohy jsou štíhlé, ale ne hubené, s dokonale definovanými liniemi svalů, projmuté sako dávalo vyniknout úzkému plochému pasu a pevným ňadrům. Díky vyčesaným černým vlasům mohl obdivovat ladnou šíji. Jen nos v oválné tváři se poněkud vymykal klasickému kánonu krásy, ale za to jí dodával osobitosti a prozrazoval, že pokud jde do tuhého, vzdoruje nepřízni osudu stejně jako ocelová traverza hurikánu.

Přistoupila k němu, sklonila se a vtiskla mu polibek. JFK věděl, že osobní náklonnost obvykle dává najevo jen v naprostém soukromí svých vlastních obytných prostor. To už byla spíš ochotna se s ním pomilovat na pracovním stole. Každý jiný by to sice také považoval za vyjádření osobní náklonnosti, ale Kovář si tím u Amélie nebyl úplně jistý

„Myslíš vzorky, které jsem přivezl z Prstence? Jeden z těch dvou kreténů, co po mně šli, mě málem zabil,“ zabručel.

Vnímal její blízkost, vůni i sexuální žádostivost, kterou okolo sebe šířila, ale současně si uvědomoval, že vzhledem ke svému zdravotnímu stavu bude nejspokojenější, když to všechno bude moci obdivovat z odstupu. Přesně ho odhadla, přisunula si křeslo a posadila se.

„Ne, myslím tu druhou sadu vzorků. Z hotelu.“

„Co si dáš k pití?“ donutil se JFK k nabídce a zvedl se z křesla.

„Bacardi koktejl,“ požádala.

„Ten mě taky málem zabil,“ poznamenal, zatímco připravoval požadovaný nápoj. Za posledních pár týdnů měl pocit, že si rozšířil kvalifikaci na profesionálního barmana.

Puritán by řekl, že v poslední době trochu víc pije. S puritány se však nestýkal.

„Právě kvůli tomu tady jsem,“ odpověděla.

„Už máme výsledky základních svalových testů. Ta tkáň je naprosto fantastická, založená na biosilikonové bázi. Už se nám dokonce podařilo v kádích nastartovat syntézu.“

„Jak fantastická?“ chtěl vědět Kovář.

Podal jí drink a sám si dopřál další sklenici skotské. Tentokrát tam přidal víc ledu. Pak se zamyslel a srovnal poměr další dávkou destilátu.

„Nikomu by se nemělo nadržovat,“ zamumlal.

„Desetkrát silnější než lidská svalová tkáň, čtyřikrát rychlejší reakce na podnět a obdobně odolnější vůči poškození. Nechápu, jak jsi to mohl přežít. Tohle je nejjednodušší a současně nejvýkonnější biotechnologie, kterou jsem kdy viděla.“

„Zabil to jeden můj přítel,“ odpověděl po pravdě. „Ale Boorman je staromódní kyborg,“ dodal zamyšleně. „S nějakým takovým superorganismem by měl mít asi problémy.“

„Taky je odtamtud?“ zeptala se odtažitě.

JFK jí před časem prozradil, odkud do jejího světa přišel a částečně i to, co tu má na práci. V poslední době však tuto skutečnost opomíjela a pokaždé, když se snažil zavést řeč na to, co se s jejím světem stalo, odváděla hovor k jinému tématu – což se jí jako jeho zaměstnavatelce dařilo poměrně snadno.

„Mohl bys nás seznámit?“ požádala překvapivě.

„Jo, ale potrvá to. Záleží jen na něm, kdy se ozve. Pátrá po něčem na vlastní pěst.“

„Nevadí,“ pohodila hlavou. „Musí být zatraceně dobrý, když toho silikonového boota zničil.“

Na to JFK neodpověděl. Amélii vůbec nezajímalo, že málem umřel, nepřišla mu říct, jak je ráda, že přežil. Chtěla ho jen pochválit za to, jaký úžasný materiál pro výzkum obstaral. Už si zvykl.

„Potřeboval bych nějaký upgrade. V poslední době se každou chvíli setkávám s chlápkama, co mají vylepšený kosti, svaly a bůhvíco ještě. Ty a tvoji lidé jste jedni z nejlepších. Mohla bys mi něco doporučit?“ požádal.

„Ne,“ odsekla ostře. „Potřebuji, abys mě jako tajemník doprovázel na schůzky nejvyšší úrovně a tam žádní upravení lidé nemají přístup!“

Kovář odlepil oči od sympaticky zbarvené tekutiny ve své sklenici a zabodl je do jejích temných očí. Myslela to vážně, pochopil, nemělo smysl se s ní přít.

„Tak si aspoň obstarám nějakou pořádnou zbraň.“

„Cokoliv,“ ustoupila na oko.

„A kdy bude ta první schůzka, na kterou tě budu doprovázet? Moc se na nejvyšší úrovni v poslední době nepohybuji.“

„Za dva dny. Schůzka magnátů pořádaná INTERSTELAREM v jejich centru kousek od jezera Eeri.“

„To je ale v privátní zóně INTERSTELARU,“ uvědomil si okamžitě JFK. „Tam tě budou mít v hrsti.“

Věděl, že to ji neodradí. Amélie sbírala informace o všech gildách, koncernech a korporacích, ale INTERSTELAREM byla z nějakého důvodu posedlá, i když nepatřil k přímým konkurentům a navíc hrál úplně jinou ligu než BIOTECH – tu nejvyšší.

„Bezpečnostní záruky dodají, ověřit je bude tvoje práce. A taky dohlédnout na najímání nového personálu. Vím, že toho máš hodně, ale než se přesvědčím o opaku, důvěřuji jen lidem, kteří se mnou přišli shora. Abych ti alespoň trochu ulehčila, máš k dispozici další dva tajemníky, zastaví se u tebe zítra ráno. Zatím si odpočiň, ráda bych s tebou řešila i jiné než pracovní záležitosti,“ usmála se a její sexappeal najednou zazářil s intenzitou supernovy, která si užívá svou superhvězdnou chvilku.

Zvedla se, mávla mu na rozloučenou a pak mu ještě při odchodu předvedla své prominentní pozadí.

Aspoň něco není v téhle realitě úplně na levačku, usoudil JFK a napil se.

5. VETERÁNI

Frank Boorman se zastavil před dveřmi označenými jménem Kripski. Byly to obyčejné dveře zasazené mezi dva sloupky postavené z umělých kamenů, plot z plastikových latěk byl nízký a kdyby chtěl, dokázal by ho bez námahy přeskočit. Zahrada vzhledem připomínala hodně divoký anglický park a rozlohou se mu srdnatě blížila. Odněkud zpoza stěny šípkových keřů se ozývalo vzrušené ječení s alespoň občas srozumitelnými slovy. Boorman dokázal rozpoznat něco jako: „Nezabíjej mě! Umřeš u mučednického kůlu! Kraken nás zachrání!“ Pak vše přehlušilo mohutné šplouchnutí a současné ječení několika hlasů najednou.

Neřekl by, že je teplo na koupání. Lehce zneklidněn zmáčkl zvonek. Nedokázal vůbec odhadnout, co se na zahradě veterána poručíka Kripskiho vlastně odehrává.

Na dveřích se zformoval světélkující obdélník, který se vzápětí změnil v obrazovku. Z ní se na Boormana dívala asi pětatřicetiletá žena ostříhaná na mikádo, v náruči držela jakýsi zámotek, záběr kamery nebyl dostatečně široký na to, aby Boorman poznal, co to ve skutečnosti je.

„Frank Boorman,“ představil se. „Mohl bych prosím mluvit s poručíkem Kripskim? Možná vám José Gato telefonoval, že vás navštívím.“

S Gatem mluvil předevčírem. Také jeden z kosmických veteránů.

„Manžel je v zahradě, u bazénu. Pokud ho odlákáte od dětí, bude vám k službám,“ usmála se a Boorman poznal, že v náruči drží miminko. Než obrazovka s pomalostí vlastní laciným displejům z organických kapalných krystalů ztmavla, zahlédl, že se právě chystá kojit. Vzápětí zazněl bzučák oznamující mu, že je otevřeno.

Opatrně kráčel po perforovaných dlaždicích, skrze něž prorůstala tráva. Pravděpodobně speciálně geneticky upravená, aby byla odolnější proti sešlapání. Díky ní však byly pěšiny v zahradě sotva znatelné a celý prostor měl na pohled dokonale přírodní řád.

Obešel linii keřů a dostal se na kraj bazénu vyhlížejícího jako malé přírodní jezírko. Na zemi se válel luk a šípy, kousek od břehu stál vyřezávaný kůl, ve vodě se ráchalo a s něčím bojovalo klubko dětí.

„Tam je!“

„Ne, tam!“

„Už deset minut se nenadechl, už musí!“

„Vydrží dvakrát tolik!“

Luk nebyl skutečná zbraň, jen dětská hračka, kůl představoval indiánský totem.

Voda se zavlnila a vynořilo se monstrum, napůl člověk a napůl robotický skelet.

„Nikdo nepřemůže krakena, chásko!“ zaburácel netvor a děti létaly najednou všemi směry a s pískotem dopadaly do vody.

„Kraken končí, vy můžete zůstat tady, dokud vás maminka nezavolá,“ změnil polorobot tón, když zahlédl návštěvníka, a pomalu vylezl z vody.

Frank Boorman si musel opravit své mínění. Trup od pasu dolů v šortkách byl lidský, hrudník tvořil konglomerát anorganické kostry s umělou tkání, z hlavy zbylo jen jedno lidské oko a čelo, zbytek byla dostavba. Celkově muž působil hrůzněji než většina mrzáků, které kdy potkal.

„Ronald Kripski, poručík ve výslužbě,“ představil se a podal Boormanovi ruku.

Mimika jeho umělé tváře nebyla dokonalá, přesto bylo poznat, že se usmívá.

„Frank Boorman, voják, také ve výslužbě,“ rozhodl se agent neprozrazovat svou hodnost.

Už absolvoval několik podobných rozhovorů s bývalými veterány a věděl, že šanci dozvědět se aspoň něco má jen tehdy, budou-li mu důvěřovat.

„Pojďte dovnitř, žena už nám chystá drink,“ pobídl ho Kripski.

Vedl ho oklikou okolo celého domu, nízkého bungalovu se spoustou zákoutí, z nichž většina byla využita k umístění prolézaček, provazových lávek a dalších vymyšleností měnících celou zahradu v dětské hřiště. V předsíni je přivítala poručíkova žena s už nakrmeným miminem v náručí. Boorman fascinovaně přihlížel, jak Kripski samozřejmě bere dítě do náruče a svým klepetem z fortifikované oceli mu zkušeně podepírá hlavičku.

„Vezmu si ho s sebou, zatímco se budeme bavit,“ řekl ženě a políbil ji na krk.

„Dáte si pivo?“ podíval se na Boormana.

„Ach, ano – rád,“ podařilo se mu vykoktat.

„Jste od PSYCHOBILU?“ zeptal se Kripski, jakmile osaměli.

„Ne,“ zavrtěl Boorman hlavou, „přicházím jen kvůli sobě. Potřebuji se dozvědět pár věcí, soukromě.“

Jméno PSYCHOBIL už v hovorech padlo vícekrát a on si dal práci, aby se dozvěděl tolik, kolik bylo ze Sítě možné.

Byla to malá gilda, částečně podporovaná Radou obrany Země, která se starala o monitorování zdraví postižených veteránů. Řídila a iniciovala lékařské projekty, které měly napomoci integrování stovek tisíců vojáků zpět do společnosti. V civilizaci, která celé desítky let bojovala s vnějším nepřítelem, bylo něco takového samozřejmostí. Veteráni však PSYCHOBIL ve vzácné shodě neměli rádi a snažili se obejít bez jeho zásahů.

„Vy jste plná přestavba, že?“ zeptal se Kripski.

Boormanovi chvíli trvalo, než mu došlo, na co se ptá.

„Ano, jsem stoprocentní kyborg.“

„Viděl jsem, jak jste se na mě díval. Stoprocenťáci snášejí částečné dostavby ještě hůř než lidé.“

Boorman nevěděl, jak zareagovat, naštěstí ho vysvobodila paní Kripská se dvěma lahvemi Radegastu na podnose.

Napadlo ho, že tohle jméno je další invariant, který potkává ve spoustě realit, někde tak pojmenovávali své bohy, jinde pivo a existovaly světy, kde obojí.

„Zůstanete na večeři?“ podívala se na Boormana.

Agent jen zavrtěl hlavou, jeho rozpaky viděli oba dva.

Chápavě přikývla a odešla.

„Moje žena přesně ví, co jste zač. Manželky veteránů to poznají, mají to někde tady,“ ukázal si Kripski na temeno hlavy.

Boorman si nedokázal pomoct, aby se stále nedíval na dítě v jeho náručí.

„Jak to, že vypadáte tak, jak vypadáte?“ položil nakonec úplně jinou otázku, než původně chtěl. „Promiňte.“

Kripski mávl rukou.

„Byli jsme až v Kuiperově pásu. Malá průzkumná jednotka, nachytali nás na švestkách. Podle mě zkoušeli nějaký nový semiinteligentní taktický naváděcí systém. Pronikli naší obranou a většinu posádky dostali. Já byl expert na průniky do cizích systémů a stačil jsem se katapultovat v záchranné kapsli, přesto mě to trochu žehlo, ale přežil jsem. Podle smlouvy mám nárok na kompletní rekonstituci do podoby total human, ale chtěl jsem, aby mi zanechali alespoň část mých vlastních tkání. Teď vím, že to byla chyba, protože trpím nějakou vzácnou anomálií, která způsobuje nesnášenlivost se standardní syntetikou.“

Kripski pokrčil rameny a prstem komíhal před tváří kojence, který se na kovově lesklý předmět snažil zaostřit.

„Další analýzy a modelování,“ ušklíbl se, „by vyžadovaly peníze a já nechci sáhnout na svůj veteránský fond. Nejstarší dcera je na vysoké, před půlrokem se nám narodil malej. Zvykl jsem si, žena také. Je to pro mě otázka typu, zda si koupit nové sako nebo poslat děti do lepší školy.“

Boorman přikývl.

„Rozumím.“

„Já myslím, že opravdu rozumíte. Ale kvůli tomu jste za mnou asi nepřišel, ne?“

„Ne,“ potvrdil Boorman a na chvíli se odmlčel.

On se se svým stavem nikdy nesmířil ani z deseti procent tak dobře jako muž, s nímž hovořil. Čím to bylo? Tím, z jaké společnosti pocházel? Nebo byl prostě někde uvnitř jen moc měkký, zhýčkaný… Vrátil se z myšlenek do reálu.

„Přišel jsem kvůli paměti. Kvůli časovým posunům,“ odpověděl.

„Kdybyste se choval jen trochu jinak, vyhodil bych vás,“ zachmuřil se Kripski. „Na tohle se nejčastěji ptají otravové z PSYCHOBILU. Jak snášíme časovou dezorientaci, nechybí vám nějaké dny, týdny, měsíce, nebo naopak nepřebývají, neznáte někoho, kdo by měl úplně stejné vzpomínky jako vy sám… Nevěřím jim. Tváří se, jako by se snažili pomoct, ale člověk má spíš pocit, že se ho snaží nějakým způsobem podvést.“

Boorman už se v problematice veteránů orientoval dostatečně dobře na to, aby dokázal věrohodně fabulovat.

„Víte, já nemám žádnou paměť. Zúčastnil jsem se mise daleko za heliopauzou. Vybavuji si jen pár lidí z akce a to je všechno. Žádné jiné přátele, žádnou ženu, rodiče, nic. Ukazovali mi lidi, kteří měli být mými rodiči, ale… nic jsem k nim necítil. A raději jsem se s nimi podruhé ani osobně nesetkal. Tak hledám někoho, kdo mě znal v armádě. Třeba bych si vzpomenul. Nebo on by si vzpomenul a něco mi o mně řekl.“

Lhal, ale ne úplně. Po kyborgizaci přišel o všechny své blízké. Bylo to jejich rozhodnutí…

„Tak to ti nezávidím, kámo,“ zakroutil hlavou Kripski. „Kromě toho, že je ze mě tohle,“ poklepal si na anorganický skelet, „jsem na tom dobře. Při jedné misi se mi ztratilo asi třicet dní, jinde mi zase přebývaly, ale… jsou to malé věci. Je mi jedno, co se tam nahoře dělo. Já chci zůstat tady a doufám, že ostatní budou dělat svou práci tak dobře jako já. Zatopil jsem jim. Mám na kontě čtyři úspěšné přepady, spoustu získané technologie. Ale tys asi také nebyl žádné ořezávátko.“

Boorman přikývl. Časové posuny, přebývající a chybějící dny. To souhlasilo s tím, co už věděl.

„Ne, podle papírů jsem fakt nebyl. Ale nechci o tom mluvit. Díky za tvůj čas,“ nabídl Kripskimu ruku ke stisku na rozloučenou.

Pak se nechal vyprovodit ke dveřím na zahradu.

Když kráčel po téměř neviditelném chodníku, cítil v zádech pohled poručíka Kripskiho a viděl zvědavé obličeje dětí, které právě neochotně opouštěly bazén.

Boorman pěšky opustil poklidnou čtvrť veteránů. Ti, pokud sami nechtěli, nemuseli patřit do žádné gildy. Jejich status byl jednoznačný a jak už stačil zjistit, byli oblíbení. Lidé je obecně považovali za hrdiny, kteří riskovali, aby všichni ostatní mohli žít. Víc a víc byl přesvědčen, že Kovářova teorie o divadýlku na hranicích Sluneční soustavy je mylná. Pro zamrzlou flotilu nehybně visící v kosmické prázdnotě muselo být i jiné vysvětlení.

Po dalším kilometru chůze si stopl taxík. Ne protože by mu pochodování vadilo, ale nechtěl budit pozornost. Nechal se odvézt blíž k řece. V Londýně, tedy v pozemském Londýně, už byl mnohokrát, ale tento s ním neměl nic společného. Víc připomínal Šanghaj nebo jiný velký asijský přístav. A nebylo to namícháním lidských ras – bílí, žlutí i černí se mísili zhruba v rovném poměru. Spíš za to mohly vodní kanály rozbíhající se od řeky, četné rikši, vozíky, miniaturní stánky s jídlem i jiným zbožím. Stará dobrá anglická rezervovanost, která Boormanovi obvykle vyhovovala, tady dávno vyklidila pole. Nebo do tohoto světa nikdy nepatřila – to nedokázal posoudit.

Oproti městům, která si pamatoval, však tady necítil žádné výfukové plyny ani jiné exhaláty. Lidé byli na své životní prostředí mnohem opatrnější – pokud ho tedy neničili při evolučních střetech bojové techniky na válečných polygonech.

Boorman zahlédl restauraci se zahrádkou s bytelnými křesílky, která vyhlížela, že unesou i jeho váhu. Zamířil tam, a pak se přistihl, že stojí opřený o sloup pouliční lampy a v zorném poli se mu hemží barevné čtverečky, asi jako když se prudce zhorší rozlišení digitálních optických čidel. Rušení najednou zmizelo, jako by nikdy neexistovalo.

Vytáhl z datového pozadí své vnitřní hodiny – od chvíle, kdy se rozhodl zajít na kávu, neuplynuly ani dvě sekundy, jenže staré mechanické hodiny o kus dál ukazovaly o deset minut víc. Mrknutí – už ukazovaly správně, jen se přehlédl. Jenomže Boorman věděl, že se nepřehlédl. Někdo se ho pokusil hacknout a už se dostal daleko – měl totální kontrolu nad videovstupy. Frank neváhal a použil nejtvrdší způsob obrany – heslem odpojil od svého mozku všechny periferie, to přivodilo záplavu nicoty a animálního strachu. Nicota náhle ustoupila fantasmagorickým, ale současně naprosto reálným barevným vizím, které byly naléhavější než cokoliv, s čím se kdy poznal. Ještě chvíli a zblázní se. Pak naštěstí obrazce vybledly, to mu automatický záložní systém pumpoval do krve uklidňující prostředky, aby se dokázal vyrovnat se stoprocentní senzorickou deprivací. Postupně, pracně naučeným způsobem, který si kdysi osvojoval stejně jako batole stání na nohách, začal po hard resetu připojovat jednotlivé elektronické periferie svého mozku. Prováděl to opatrně, s omezenými datovými toky, aby ho nečekaný proud nepřátelských příkazů nezahltil. Periferie sloužily hlavně k ovládání jeho kyborgizovaného těla, vědomě je v běžném režimu nepoužíval.

Už to měl. Někdo se napojil na jeho optický vstup, takže mohl Boormana obklopit dokonalou virtuální realitou, pak našel podobného manipulátora i na sluchovém vstupu. Otázkou bylo, zda už stačili ovlivnit jeho centra pro logický úsudek. Ta nešla nikdy zmanipulovat úplně, ale dost na to, aby ho v kombinaci s falešnou skutečností dostali přesně tam, kam potřebovali. To vyžadovalo podrobnější inspekci, kterou Boorman bez nástrojů, jen s vlastním intelektem, nezvládl.

Opět obnovil smyslové kanály, jenomže je doplnil nouzovým videovstupem, „obrazem v obraze“. Ve vizuálu to vypadalo tak, že v normálním zorném poli měl ještě jeden obraz, který monochromaticky a trhaně ukazoval stejnou scénu. Skoro stejnou scénu, uvědomil si vzápětí.

Přistoupila k němu atraktivní žena, jistým způsobem se podobající Kristýně Rustové, současně ho zaplavil důvěrně známý parfém.

„Omlouvám se, ale neviděli jsme se nedávno?“ začala tou nejklasičtější větou.

V kombinaci s intonací jejího hlasu a způsobem pohybu věděl, že má naprostou pravdu. Viděli se, kde jen to mohlo být?

„Nemohu si vzpomenut,“ odpověděl popravdě. „Ale mohli bychom to probrat,“ navrhl.

Usmála se a přikývla.

Problém byl, že jeho monochromatická obrazovka žádnou ženu neukazovala. Mluvil sám se sebou a zubil se do prázdna.

„Tady za rohem je příjemná restaurace,“ navrhla mu.

„Skvělý nápad,“ souhlasil horlivě.

To, že se do něj zavěsila, mu připadalo jako ta nejpřirozenější věc na světě.

Jenže ve skutečnosti neexistovala. Bylo absurdní vidět ji, cítit její dotek, váhu, vůni – jen malý kus obrazu mu lhal. Připadal si, jako by se vědomě snažil zbláznit.

Společně došli až k restauraci s rozměrnými okny zasazenými do starobyle vyhlížející kamenné zdi – k velkému pozemnímu taxíku s neprůhlednými skly. Boorman jí otevřel dveře a pak do něj sám nastoupil. Současně snížil úroveň vlivu standardních elektronických periferií na svůj mozek na minimum. Tak, aby se jim nouzově otevřené vstupy dokázaly vyrovnat, navíc kardinální změny funkce musel vědomě potvrdit. I změnu tepu srdce.

„Myslím, že ho máme, Jeffe,“ vmísil se do proudu hladké konverzace s neexistující ženou chraptivý hlas.

Vůně parfému se prolnula s pachem dehtu a páleného papíru. Někdo v přítmí kouřil a takhle mu jeho druhotný čichový vstup zprostředkovával dým z cigaret.

„Trochu nestandardní reakce, ale vypadá to na kusovku – kyborga zbastleného podle nějakého originálního návrhu,“ pokračoval hlas.

„Hlavně že ho máme.“

Boormanovo tělo dostalo pokyn k uvolnění takového množství endoopiátu, které by ho dostalo do poddajného otupělého stavu. Příkaz nepotvrdil, ale uvolnil se a zaklonil hlavu až na opěrku, jako kdyby už už usínal.

„Je v limbu. Nemůžu ale najít žádný kanál s dobrou odezvou. Vypadá hodně blízko vegetativnímu stavu.“

Konečně Boorman i přes mizerný obraz dokázal identifikovat oba mluvčí. Hubená krysa a obézní křeček, pojmenoval je okamžitě.

Muži seděli na sedadlech otočených proti němu, odděloval je od něj pult se změtí přístrojů.

„CYBORGTECH to není, jejich výrobky už jsem projel všechny,“ hlásil Křeček.

„VERTEBRA mívá záložní vstupy na levé stehenní kosti,“ zamumlal Krysa a civěl na monitor. V ruce se mu objevil vibrační nůž. „Jenomže nemůžu najít přesně kde a nechce se mi ho tady kuchat.“

„Zkusím ještě něco. Dostanu se mu hlouběji do paměti,“ zarazil ho Křeček. „Třeba to najdu.“

Boormanovi se konečně podařilo částečně neohebnými prsty vydolovat z přezky na opasku štěnici.

Křečkův pokus mu způsobil blesknutí před očima a pocit, že narazil hlavou do zdi.

„Ne, kapitáne, já ty rozkazy nesplním,“ řekl nahlas. „Ani když mi budete vyhrožovat popravou.“

Zvedl se, i ve vysoké dodávce se musel předklánět, přitom zvrhl pult s přístroji.

„Co jsi to udělal, ty idiote!“ křičel Krysa na svého parťáka.

To už Boorman sáhl po klice, otevřel a při výstupu z auta se otřel o Krysu. Štěnici mu přitom přilepil na límec.

„Já vím, že je to vzpoura,“ pokračoval dál v rozhovoru, který mu Křečkův zásah nějak vydoloval v paměti.

Než doopravdy vystoupil, zaklesl levačku za desku pultu, trhl a vyrval ho z podlahy. Ať na něho napojili jakékoliv přístroje, teď přestaly fungovat. Pokračoval dál, schválně částečně nemotorným krokem, aby se jim pokud možno co nejrychleji ztratil z dohledu. S omezeným vnímáním a navíc omezenou kontrolou svalového aparátu využil první příležitosti a zapadl do stánku s jídlem, kde inzerovali vařené chobotnice navinuté na špejli a sedmero druhů nudlí.

Prodavač měl v kovovém kyblíku, který před dávnými a dávnými časy sloužil k chlazení šampaňského, lehce povadlou kytici. Boorman před zkoprnělým mužem opatrně kytici položil na pult, silou svých prstů nádobu roztrhl a vytvaroval ji do podoby helmy rytířů účastnících se první křížové výpravy. Pak si ji bezohledně narazil na hlavu tak, aby mu okraje spolehlivě přesahovaly přes spánky. Předpokládal, že ti dva používají jen obstarožní technologii rádiových vln. Teď před nimi byl v bezpečí.

„Dám si trojitou porci a samozřejmě zaplatím i ten kbelík,“ sdělil prodavači.

To muže zjevně uklidnilo.

„Jsou čerstvé?“ zeptal se Boorman. „Myslím chobotnice, ne nudle.“

„Jasně, pane!“ rozzářil se muž.

Vypadal, jako by sestoupil z náborového plakátu Hitlerovy Třetí říše, a jídelními hůlkami se oháněl, že by mu Bruce Lee mohl závidět. I když ten se asi více oháněl nunčaky, zkonfrontoval svou představu se vzpomínkami Boorman.

Tenhle svět vůbec nevypadal špatně. Vlastně i po té, co ho někdo znásilnil, převrátil lícem na rub jen kvůli svému vlastnímu prospěchu, zůstával stále podivuhodně příjemný pro většinu svých obyvatel. Jak se tu žilo dřív? Než ho hajzl X-Hawk pokřivil?

Štěnice stále mlčela a Frank Boorman si uvědomil, že je vyladěna přímo na jeho tělní integrovaný přijímač, který při obraně proti hacknutí vypnul. Zapnul náhradní v peněžence, nalepený na jednu z mnoha platebních karet, které část obyvatel stále ještě k jeho štěstí používala jako rezervu k všeobsažnému připojení na Síti. Píp. Ti dva už jeli.

„Peníze nebo cash?“ zeptal se prodavače.

Slovo cash zde mělo trochu jiný význam, to už Boorman stačil zjistit.

Položil na stůl datovou tyčinku se stylizovaným piktogramem vyznačujícím její paměťovou kapacitu. I kdyby byla prázdná, mnohonásobně převyšovala cenu večeře, kterou si dopřál, i kbelíku, z něhož si vyrobil primitivní stínící helmu.

„Slušná sada hledacích rutin. Na vítězná čísla v Lotu,“ jmenoval celoplanetární loterii. „Není to sichrové, ale i tak se vyplatí.“

Muž po tyčince rychle sáhl a okamžitě začal balit svůj stánek.

„Nikdy jsem vás neviděl, pane,“ hovořil spíš sám pro sebe než k svému návštěvníkovi. „A nějakou dobu se tu neukážu.“

Boorman přikývl, odhodil zničený kbelík do koše a vyrazil do spleti uliček.

Data ze štěnice se online přehrávala do aktualizované mapy přímo ze Sítě. Provoz byl hustý a pokud mířili k mrakodrapům v centru, měl dost slušnou šanci, že tam bude dříve než oni. Jestliže budou mít namířeno na některé z privátních gildovních území, má smůlu, protože se dříve nebo později dostanou z akčního rádia malovýkonné vysílačky.

Naskočil na eskalátor, protáhl se kolem ženy s velkým batohem na zádech. Poznal logo – šlo o jeden z přenosných stánků. Před zraky policejní hlídky proběhl mezi stojícími řadami elektrorikš, automatických náklaďáků a pancéřovaných speciálů s výraznými insigniemi do dálky hlásajícími jejich příslušnost.

Signál ze štěnice zeslábl, vyznačená poloha dodávky na mapě se ztratila. Boorman doufal, že je z dosahu odvedl jen objezd, který je měl zavést na nadzemní úroveň cest a silnic. Sám naskočil do páternosteru a nechal se vyvézt do jedenáctého patra, z něhož byl nejsnadnější vstup do městského centra.

Dodávka se začala blížit, mapovací software postupně vylučoval jednotlivé cíle, jak míjela odbočky z páteřního okruhu. Nakonec zbývaly poslední dva: Mrakodrap PSYCHOBILU a VIVISEKTORU. Boorman stál na půl cesty mezi nimi a jako by někdo přehodil výhybku, najednou působil dojmem líně se poflakujícího chlápka, který nemá nic jiného na práci, než si u prodavače herních žetonů a dalších mnohem obskurnějších věcí prohlížet zboží. A už bylo jasné, kam mají namířeno. Líným krokem se přesunul k psychobilskému mrakodrapu. Že byl chráněný, to ho nepřekvapilo, spíš to, jak moc byl chráněný a jakou práci si nezisková gilda dala s tím, aby ze své obrany udělala překvapení pro případného narušitele. Přišlo mu, že v jejím případě by lepší strategií bylo lupiče odradit. Detekoval několik pingnutí, kterými si ho obranné systémy domu označily a pak mu nadále věnovaly stálou, i když nízkoprioritní pozornost. Štěnice signalizovala, že dodávce zbývá posledních pár set metrů, už se pohybovali po psychobilské soukromé příjezdové cestě. Boorman okamžik váhal a pak kódovaným povelem štěnici vypnul. Pokud byly obranné systémy tak citlivé a navíc aktivní, mohly by jeho zařízení odhalit, a to nepotřeboval. Nechtěl je zbytečně varovat.

Schoval do kapsy tři megažetony do pačinkové herny, které v průběhu čekání koupil. Auto přibrzdilo, ocelová stěna uzavírající vjezd do vnitřních garáží až podivuhodně svižně vyjela vzhůru, dodávka zamířila do tunelu. Boormana olízl odraz celé škály paprsků, kterými byly auto i jeho posádka v mžiku proskenovány. Pokud se bude chtít dostat dovnitř, nebude to jednoduché.

Bez dalšího zdržování zamířil do hotelu, kde se ubytoval. Čekala ho další práce, říkal tomu hození láhve s poštou. Komunikace s centrálou teď byla vzhledem ke konfiguraci metauniverza obtížná, navíc nebylo jasné, kdo by případnou zprávu vlastně přijal. Boorman si chtěl být za každou cenu jistý, že dříve nebo později jeho informaci obdrží někdo z lidí, jimž důvěřuje, a předá ji vědecké sekci. Chtěl, aby se místnímu pokřivení reality podívali pořádně na zoubek. Bylo mnohem globálnější, dokonalejší a stálejší, než vyplývalo z Kovářových hlášení. Nebo spíš, než z nich vyplývalo poté, co je Gadski a spol. překroutili ke svému prospěchu. Nevýhodou bylo, že jeho zevrubné hlášení se bude na rozhraní paralelních světů kolébat stejně jako zapečetěná láhev hozená do moře do doby, než si ji vyzvedne někdo znající pohyb metauniverza stejně dobře jako oceánolog mořské proudy…

6. AGENTKA STELAROVÁ

Na obrovských tabulích se opět rozběhla depresivní počítadla ztrát. JFK se zastavil a chvíli na ně zamyšleně hleděl. Lidé právě ztratili dva bitevní planetolety, jeden přepadový křižník a sedm automatových sentinelů, samozřejmě i s lidskými posádkami. Celkem to obnášelo deset tisíc pět set třicet sedm padlých. Pak, ještě než se roztočilo počítadlo nepřátelských ztrát, naskočilo červené číslo: jeden milion sedm set třicet jedna tisíc osm set padesát dva – vojensko-průmyslový komplex, horečnatě budovaný prstenec okolo Neptunu byl právě zničen, nikdo nepřežil. Vlastně ano, v pěti záchranných člunech unikly necelé dvě stovky lidí a právě se rozebíhal závod s časem o jejich záchranu.

„Je to hrozné, že?“ vytrhla z myšlenek Kováře čísi poznámka.

Probral se a zjistil, že spolu s ním zírá na informační tabuli žena v policejní uniformě, podle výložek poručice. Současně si uvědomil, jak se při pohledu na tabuli tváří on sám – téměř nenávistně.

„Jo, je,“ přikývl. „Někdo by za to měl zaplatit, hajzl… ové,“ převedl svou nadávku v poslední chvíli do množného čísla.

Poručice souhlasně přikývla a pak si ho zkoumavě přeměřila.

„My to zvládneme, nebojte se.“

JFK s obtížemi setřásl masku napětí a přinutil se usmát.

„Máte pravdu, jen mě to občas sebere trochu víc.“

„Měl jste tam,“ kývla, „myslím na Neptunu, někoho?“

„Promiňte, nechci o tom mluvit.“

„Samozřejmě.“

Rozloučili se smutnými úsměvy, JFK si malý, ale poměrně těžký kufřík přehodil z ruky do ruky a zamířil k bloku HK3, ve slangu k čtvrti Hermanových koulí. Chvíli mu trvalo, než se mu podařilo soustředit na to, proč tady vlastně je. Změna reality, kdo a jak ji způsobil, byla Boormanova práce. JFK se zajímal o něco jiného, o Negaci Maurbyho efektu; o něco, co mohlo potenciálně stát životy stovky miliard lidí.

Na okamžik ho napadlo, proč do toho spadl právě on, řadový agent, obyčejný chlap. Zatřásl hlavou, aby se zbytečných myšlenek zbavil. Nebyly k ničemu, prostě nikdo jiný nebyl právě po ruce.

Hermanovy koule se nacházely nedaleko od místa, kde se v této realitě poprvé objevil. A také nedaleko od místa, kde bydlela agentka Stelarová, agenturní rezidentka, která beze stopy zmizela. JFK její byt, jenž používala k navazování spojení s bází, odhalil díky jednomu starému hlášení. Na videu našel krátký záběr ukazující pohled z jejího okna – záběr s částí oblohy. Vsadil na to, že ať s tímhle světem provedli cokoliv, nezměnili všechno – měsíce okolo planet, planety okolo Slunce a Slunce okolo galaktického jádra určitě obíhaly stále stejně. Identifikace tohoto místa stála baronku von Techlowitz nemalé jmění – vesměs za přístupy do neveřejných astronomických databází a záznamy okolního kosmického prostoru ve vojenské kvalitě. Náklady jí nevadily, protože o nich nevěděla. Kováři se však pátrání vyplatilo, v bytě našel klíč k neprostorové schránce s dokladem o úspěšné realizaci Negace Maurbyho efektu a teď se tam mínil porozhlédnout ještě jednou. Jak se stalo, že Střih reality neproměnil klíč, stále netušil.

Úzkou ulicí, která připomínala spíš soutěsku klikatící se mezi nebetyčnými zdmi zdánlivě dosahujícími až k falešnému nebi, se prohnala přepravní plošina naložená ocelovým šrotem. JFK se musel přitisknout až ke stěně, aby ho vyčnívající části zborcených konstrukcí nevzaly s sebou. Jistě, bylo to proti předpisům, ale na Prstenci se to tak nebralo. Uvědomil si, že stačilo pár týdnů, aby si zvykl na pobyt „tam dole“.

Přešel přes silnici, ze zvyku zkontroloval okolí. Měl pocit, že chlápka v placaté čepici už někde zahlédl. Než zamířil do uličky k bývalému bytu Stelarové, zamyslel se nad tím. Někoho podobného potkal, ještě než nastoupil na geostacionární výtah, který ho vyvezl nahoru. Začínal vidět cizí agenty za každým rohem, první známky paranoii.

Přístup k bytu měl už z dřívějška. Zadal kód, dveře cvakly a díky elektrostatickému zámku odskočily od zárubní. JFK opatrně vstoupil, každý krychlový centimetr vzduchu už v sobě nesl pečeť dlouhodobé opuštěnosti, nádech plísně vznášející se někde na hranici rozlišovacích schopnosti čichových receptorů, prach usazující se v rozích a v okolí zamřížovaných otvorů ventilačních průduchů seřízených na minimální výkon, přesně podle předpisů Prstence.

JFK v předsíni odložil své zavazadlo a celý byt nejprve zběžně prošel, zda neobjeví známky pátrání někoho dalšího. Nezdálo se, že by zde někdo od jeho poslední návštěvy byl. Podle všeho tu Stelarová nikdy nebydlela, místo používala jen pro pracovní záležitosti. Za předpokladu, že žila v okamžiku Střihu reality, co se s ní vlastně stalo? Netušil. Na takové otázky by neuměl odpovědět ani tým specialistů, natož on sám. Vlastně teď s Boormanem, ale i z jeho strany to byla hlavně osobní iniciativa a ne zájem Agentury. JFK se vrátil do předsíně, z kapsy vytáhl sterilní chirurgické rukavice, oblékl si je, potom otevřel neprostorovou schránku a věci z tašky rozložil na zem. Nakonec otevřel kufřík a začal z něj vybalovat kriminalistickou výbavu pro ohledání místa činu. Už předem si připravil 3D model celého bytu v kvalitě maximálně kopírující realitu. K tomu mu pomohl videozáznam z prvního pátrání. Nejprve vypustil pět pavoukovitých mikrorobotů, kteří se bez zdržování rozběhli do koutů všech místností a s pomocí speciálních lepivých štětin umístěných na koncích mechanických makadel odebírali vzorky. Další v pořadí nastoupila do práce aerosonda s citlivým spektroskopem. Ta měla za úkol identifikovat případné exotické látky, které by se v obyčejném bytě sekce HK3 neměly vyskytovat. Další přístroje provedly analýzu vzduchu a vody. JFK se však nehodlal spoléhat jen na automaty. Sám se dal do práce s o poznání konvenčnějším a starobylejším vybavením. Chtěl mít jistotu. Elektronické přístroje šlo občas zmanipulovat…

Projít celý byt mu trvalo tři hodiny. Na úplný konec si nechal koupelnu s toaletou. Nic zajímavého. Jen na poličce se základními hygienickými potřebami našel pár odložených časopisů. Šlo většinou o gildovní reklamní materiály, až na jednu výjimku týkající se megakorporace INTERSTELAR. Podle toho, jak byla obálka vrchního výtisku zaprášená, tady ležely už dlouho.

Kovář na sdruženém ovladači forenzních robotů stiskl tlačítko pro ukončení práce. Chvíli mu trvalo, než našel pavouka číslo tři. Uvázl ve škvíře za kuchyňskou linkou, jeho navigační maják naštěstí pracoval – podle něho ho objevil. Konečně sbalil výbavu, otevřel dveře z bytu na chodbu a než překročil práh, zarazil se.

Chodba a schodiště nebyly prázdné. Nic neslyšel, ale – nezkoumal, co ho varovalo a zastavil se. Naskýtaly se mu celkem čtyři únikové cesty. Z okna ven, po schodech nahoru a dolů a výtahem. Výtah a cestu dolů budou mít zajištěné určitě.

Přesto přešel přes chodbu a stiskl přivolávací tlačítko zdviže. Kabina zastavila, otevřel dveře, na okamžik podlahu zatížil svou vahou, jako by doopravdy nastoupil, pak se však stáhl zpět. V bloku HK3 byly střechy starého typu, ploché, udržované lidmi, nikoliv automaty. To by mohlo být to pravé. Dveře výtahu se pomalu zavíraly, JFK rychlými dlouhými kroky mířil ke stoupajícímu schodišti.

„Stůjte!“ zazněl chodbou známý hlas. „Zatýkám vás, Ornidži Fuiskare!“

Kováře ani nenapadlo poslechnout.

Přikrčený vzal zpátečku do bytu, kufřík zvedl před sebe jako štít. Práskl zdvojený výstřel, do povrchu z tvrzeného plastu se zabodly dvě šipky, v dalším okamžiku už se JFK kryl za dveřmi. Tasil vlastní pistoli, klasickou kinetickou zbraň s upravenou municí snižující průbojnost.

„Nechte toho, Kováři,“ pokračoval Kešh Tribett ze svého krytu. „Mám všechno pod kontrolou. Střechu, okolí, i pár střelců starajících se o okna. A na rozdíl ode mě, oni mají ostrou munici.“

JFK hleděl na šipky v kufříku. Zelená barva miniaturních ampulí informovala, že účinnou látkou je nějaký druh neurotoxinu. Tribett ho tedy chtěl živého.

Ze spodního schodiště se zdvihl stín. JFK bez váhání vystřelil a muž zalehl do krytu. Nechtěl ho zabít, jen nepotřeboval, aby ho tak snadno zahnali do úplného kouta.

„Nemáte pravomoc mě zatknout,“ křikl do chodby přes rameno.

Hledal jakékoliv východisko. Nepotřeboval, aby ho tady Tribett přistihl. O to víc, že to byla jeho soukromá akce, o které nevěděla ani Amélie. Nechtěl ji ani její gildu do vlastního pátrání zatahovat víc než bylo nezbytně nutné.

„Máte pravdu, nemám pravomoc na zatčení prvního tajemníka baronky von Techlowitz,“ zasmál se Tribett, „ale nikdo mi nezabrání zajistit zloděje Ornidže Fuiskara, který se právě vloupal do soukromého bytu tady na Prstenci.“

JFK potlačil zaklení. Jeho low-level krytí se mu tentokrát nevyplatilo.

„Vzdejte se,“ pokračoval vládní pátrač Kešh Tribett dál spokojeným tónem. „Nebo se nevzdávejte, vůbec mi nebude vadit, když vám přišiji i napadení úředníka při výkonu služby. Mám vás Kováři, a vy to dobře víte.“

JFK mlčel a připojil se na Síť. Za poslední týdny na ní trávil víc času, než mu bylo milé. Teď se mu to však hodilo. Dalším výstřelem připomněl aktivistovi na schodech, že není radno se příliš ukazovat.

„Dávám vám poslední minutu, pak povolám přepadové komando,“ zareagoval Tribett. „Z tohohle se nevystřílíte, i kdybyste byl armádou v jednom muži. A to vy nejste, na vás stačím i já sám.“

Zvenčí se ozvalo postupně zesilující houkání oznamující příjezd dalších policejních jednotek. JFK mlčel, Tribettovi příjezd dalších posil nebyl po chuti a cosi vztekle štěkal do svého komunikátoru, ale nebylo mu rozumět.

„Jdeme si pro něj, hned teď!“ zavelel nakonec svým lidem.

To už schody rezonovaly pod nohama blížících se posil.

Tady těžké zásahové komando, kapitán Haverdi! objevilo se Kovářovi před očima na síťovém rozhraní, stejná slova podpořená kilowattovým zesilovačem současně burácela celým domem. JFK okamžitě aktivoval rušičku – miniaturní reproduktor, který analyzoval dopadající zvukové vlny a buzením s opačnou fází je v jeho zvukovodu anuloval. Ale i vedení zvuku rezonancí ho částečně ohlušovalo. Kešh Tribett pustil svou zbraň a chránil si uši alespoň dlaněmi.

„Zatýkám vás, Kešhi Tribette, za fyzické napadení prvního tajemníka magnátky Amélie von Techlowitz!“ zaznělo hromově zesílené obvinění.

To už dva policisté v těžkých zásahových oblecích stáli u vládního pátrače a megafon milosrdně umlkl.

Kovář si byl vědom, že další ozbrojenci míří na něj. Odložil zbraň a s rukama za hlavou vystoupil na chodbu. Tribett se konečně vzpamatoval.

„Dostanu tě, dostanu, na to můžeš vzít jed!“ syčel téměř nepříčetně, zatímco ho v poutech odváděli.

„Do třetice všeho dobrého,“ popřál mu JFK.

„Rozejděte se, občané, akce skončila,“ rozháněl zvědavce vynořující se ze dveří další policista. Kovář poslušně přikývl a vrátil se do bytu. Tohle bylo o fous. Žalobu na Tribetta měl dávno připravenou a vlastně i podanou, Améliiny konexe použil jen k tomu, aby ji zpozdil a pak naopak se zvýšenou rychlostí uplatnil. Tuhle drobnou výhodu hodlal použít až mnohem později, teď mu však přišla vhod. Tribett za ním zaostával jen o krok a byl otravnější než štěnice. Musí se přesněji podívat, pro koho pracuje, umínil si. Zda skutečně pro vládu, nebo pro někoho jiného.

Prostor za dveřmi už se mezitím stačil vyprázdnit. Vyviklal z povrchu kufříku obě šipky, po chvíli váhání je přidal k obsahu pro pozdější analýzu a vyrazil za další pochůzkou.

Lidé na Prstenci byli ochotni mnohem víc riskovat než dole na Zemi. Snad proto, že mohli víc získat než ztratit. Už několik týdnů hledal někoho se specifickými schopnostmi a teď doufal, že ho našel.

JFK naskočil na přepravní plošinu, často sloužící jako neoficiální způsob hromadné dopravy. Už na ní stáli tři chlápci v pracovních overalech se svářečkami a přenosným zdrojem. Mrkl se na ovládací panel stroje. Nebyl určen pro běžné použití, jen pro servisní techniky, pro případ, že se stroj porouchá. Znalí však podle piktogramů na displeji dokázali poznat, kam má plošina namířeno. Kovář se s povzdechem připojil na Síť, aby se zorientoval.

„Kamchat blok, jedeme letovat plášť,“ vyložil si jeho pátravý pohled správně jeden z přítomných.

„Díky,“ mávl mu Kovář a na dalším křížení drah seskočil a počkal na další plošinu. Po půlhodině se mu se štěstím podařilo najít tu správnou, jedoucí až na periferii. Hledal Stravinského, toho času údržbáře solárních panelů, které zásobovaly Prstenec osmdesáti procenty energie. Dříve špičkového zaměstnance gildy CRYOGEN. Stravinski se musel čímsi provinit. Čímsi hodně vážným, protože jeho materiály naznačovaly, že se výměnou za prominutí trestu zbavil gildovní příslušnosti, a přes jeho nesporné kvality po něm nikdo další nesáhl.

Plošina zastavila. JFK z ní seskočil právě včas, aby mu na nohách nepřistála první z velkých cívek, které na ni začaly skládat automatické vozíky s manipulátory. Byly tak omezené, že ho vůbec neregistrovaly. Sem, do bludiště plastových a ocelových krabic, válců, spleti vysokoenergetických potrubí a pavučin komunikačních kabelů lidé chodili jen málokdy. Většinou pouze pokud k tomu měli dobrý důvod a samozřejmě přístroj, který je chránil před omezeností místních technických zařízení.

Ten JFK měl, ale ne poslední verzi a zde se situace měnila opravdu každým okamžikem. Prstenec byl jako živý organismus, obrovské monstrum, kde na jednom místě probíhala rakovina v terminálním stádiu a v jiné se rodil nový život.

Mapa mu ukazovala, kterým směrem se má dát. Podešel dvojici rour dobře dvoumetrového průměru; i přes na pohled tlustou izolaci z nich sálal chlad a na jejich povrchu kondenzovala voda. Dál cesta vedla přes otevřené prostranství, na němž zdánlivě nic nehrozilo, ale JFK to vzal raději po kraji, okolo stěny se spoustou průduchů. Z některých vystupoval žár, v jednu chvíli se otevřel obrovský pojistný ventil a zahalil okolí oblakem horké páry. Kovářovi místo připomínalo stokrát zbytnělý sen šíleného alchymisty. Už byl skoro před ústím další křivolaké uličky, když mu něco zabzučelo kolem uší, o kov kousek nad jeho ramenem se roztříštila kulka.

Zaklel a rozběhl se. Do uličky skočil pádem na břicho – což mu zachránilo život, protože dávka z něčeho, co mohlo kadencí skvěle konkurovat protileteckým kanónům, prořízla stěnu po jeho levé ruce. Aniž věděl jak, urazil ještě další tři metry a zastavil až v bezpečném úkrytu robustních zdí – na zádech a s pistolí připravenou k palbě. Bez přemýšlení letmým pohledem zkontroloval, jaký druh munice mu právě usiloval o život. Do stěny z polymerových prefabrikátů se zakousla ne na víc než dvacet centimetrů. Na Prstenci neměl nikdo rád hluboké průstřely. Opatrně se po zádech posunoval do temnoty uličky, ale k žádnému dalšímu útoku nedošlo. Bylo docela dobře možné, že ho málem zabil automat, který tady před časem nainstaloval nějaký technologicky zdatný bezdomovec. V tomhle světě byli technologicky zdatní téměř všichni.

Přes zmenšenou 3D mapu okolí si promítl cestu ke Stravinskému.

„Je pravděpodobné, že není přesná,“ upozornil ho hlas a světle zelený nápis.

„Kdo to sakra ke mně mluví?“ zeptal se JFK nahlas a otočil se na patě o sto osmdesát stupňů, aby pokryl prostor za sebou.

„Nemusím na vás mluvit, Johne,“ objevil se v jeho zorném poli další text, tentokrát už bez zvukového doprovodu.

„Jsem váš semiinteligentní sofistikovaný poradní systém, který jste si sám nainstaloval.“ 

„Já? Nainstaloval?“ zavrčel Kovář. „Odpověz tak, aby mě informační hodnota tvých slov uspokojila, jinak tě vymažu.“

JFK už měl s dotěrnými sofistikovanými elektronickými sluhy, kteří měli usnadnit život na Síti, spoustu zkušeností. Většinou spíš otravovali. Rozhraní mu rychle odkrývalo jednu svou úroveň za druhou přesně podle jeho pokynů.

„Přesněji, dovolil jste specialistům baronky von Techlowitz, aby vaše připojení na sít rozšířili o mou maličkost.“ 

„Jak moc mi můžeš být užitečný? Jak moc se mi můžeš nabourat do myšlení?“ položil JFK další otázky, aniž by přestal kontrolovat okolí.

„Předpokládám, že na mé odpovědi závisí mé bytí či nebytí,“ odpověděl expertní program.

Předpokládáš správně, odtušil JFK a tentokrát už nepromluvil, jen svá slova formuloval, jako by se je chystal vyslovit.

Mohu vám být velmi užitečný, ale přiznávám, že informace, které vám poskytnu, pravděpodobně ovlivní vaše jednání.

Johnovi se odpověď líbila.

Jsi inteligentní? Máš vlastní já? Chtěl ještě vědět.

Neabsolvoval bych žádný ze sofistikovaných testů pro U. I., ale jsem na světě rád. Těší mě slídit po Síti a sbírat informace. 

Všechny semiinteligentní poradní systémy jsou takové? zeptal se JFK, zajistil pistoli a vrátil ji do pouzdra.

Nevím, ale mohu to zjistit.

Není nutné, zarazil ho JFK. Upřednostnil bych něco o Stravinskim. Sám jsem si udělal podrobnou rešerši, ale možná přijdeš i na něco dalšího, navrhl Zvědavci, jak svého nenadálého pomocníka pokřtil, a vyrazil po cestě vyznačené v 3D mapě.

Stravinski se usídlil ve staré vakuové slévárně, která byla určena k bezprostřední demolici. Objekt měl být zbourán zítra, jenomže Stravinski zareagoval na Kovářovu poptávku před třemi dny a už tehdy znělo datum likvidace Stravinského domova stejně – zítra.

Bez dalších problémů se JFK protáhl křivolakou technologickou mezerou mezi dvěma továrními komplexy, prolezl potrubím se zvýšenou koncentrací karcinogenních pseudobiologických látek a konečně se dostal k obrovské bráně do budovy, která by mohla sloužit jako Koloseum. Vstup střežily dvě výsměšně se tvářící sochy sestavené z torz automatických dopravních plošin, pozůstatků víceúčelových humanoidních robotů a překvapivě dvou lidských lebek. Stravinski se cítil natolik jistě, že se neukrýval. Jeho vkus byl však mírně řečeno znepokojivý a JFK k němu pocítil nechuť. Nebylo to profesionální, to si uvědomoval. Potřeboval jeho služby, potřeboval ho maximálně správně odhadnout, aby pak nebyl nepříjemně překvapen. Ještě jednou si sousoší prohlédl – výsměšná sebevědomá degradace lidství. Bylo tam i něco dalšího, co nedokázal identifikovat.

Když vcházel do haly, nedokázal se ubránit jistému vnitřnímu zachvění. Jako by vstupoval na území, které neznal, nerozuměl mu a bál se ho. Peklo? Nechápal, kde se v něm tyhle představy berou.

„Hezký, ne?“ přivítal ho z temnoty výsměšný hlas.

Klikni na mě, objevil se pod ikonkou přístupu na Síť malý nápis.

Poslechl a temnotu překryla síť matných obrazů. Nejstarší videodata mají několik dnů, nejmladší dvacet minut, informoval ho Zvědavec.

JFK pochopil, že mu přes temnotu vykreslil offline mapu.

Zasyčel plamen a v nicotě se zrodil oranžový disk zapálené cigarety.

„Očekával bych přátelštější přijetí u obchodního jednání,“ zareagoval JFK.

Stravinski v jedné ruce držel zápalku, ve druhé cigaretu. Než by se obojího stačil zbavit, padal by k zemi s nejméně pěti kulkami v srdci. Pokud ho samozřejmě nehlídaly sofistikované kybernetické systémy, ale tomu JFK nevěřil. Neodpovídalo to jeho profilu.

„Třeba nemám o obchody zájem.“

„Tak to jsem se zmýlil,“ pokrčil John rameny a otočil se k odchodu.

„To jste celou tuhle cestu urazil jen kvůli omylu?“ zarazil ho Stravinski těsně předtím, než překročil hranici světla a stínu, tvořící pomyslnou hranici mezi prostorem uvnitř a venku.

„Už to tak vypadá,“ pokrčil JFK rameny. „Mám práci pro někoho, kdo to umí s DNA a taky se špionware. A chce obchodovat.“

Temnota utekla před záplavou záře z polybutových trubic vinoucích se po klenbě haly.

„Tak to jste dorazil na správné místo. Pokud nejste škudlil,“ nasadil Stravinski věcnější tón.

JFK se setkal se studeným pohledem dvou bledě zelených očí. Věděl, jak Stravinski vypadá, přesněji věděl, jak vypadal před pár lety, v době, ze které pocházel poslední jeho dostupný snímek. Ani ten ho však nepřipravil na něco animálního, snad plazího, co prosakovalo Stravinského lidským obličejem a měnilo ho v lovecraftovskou příšeru, antipól lidství.

Proč se ho vlastně CRYOGEN zbavil? zeptal se subvokálně Zvědavce.

Nevím, jdu po tom od doby, co jste mě aktivoval.

JFK netušil, čím a kdy Zvědavce aktivoval, ale nemínil to řešit. Ne v tuto chvíli.

„Co po mě chcete?“ zeptal se Stravinski přímo.

Hala na první pohled stále vypadala jako vakuová slévárna, ale mezi obrovskými, nyní mrtvými stroji prorůstala struktura stříbřitých optických vláken, spojujících se v chaoticky vyhlížejících uzlech. Celé to vypadalo jako lidský mozek rozvinutý po pavoučí síti. Za obrovskou válcovací stolicí Kovář zahlédl pohovku, pracovní stůl a vysoký kvádr barové skříně. Stravinski zde bydlel i pracoval, o tom nemohlo být pochyb.

„Potřebuji získat přístup k DNA všech lidí na planetě. Takový, aby mi umožnil porovnat ho s genetickým materiálem, který mám já k dispozici.“

„A co máte k dispozici? Genom šimpanze? Hledáte pachatele mezidruhového imbreedingu?“

Stravinski zahýkal, jako by řekl bůhvíjaký vtip.

„Patří bílé ženě kavkazského původu okolo pětatřiceti let. Jak je kompletní, to zatím nevím.“

„Rozumím,“ opáčil Stravinski a jeho bledé oči se zúžily. „To je docela grandiózní úkol. Dostat se k chráněným informacím a získat z nich správné genetické markery.“

JFK měl nutkavý pocit, že ten člověk je příliš sebevědomý a že mu jde o něco úplně jiného, než je práce, kterou mu nabízel.

Lovecraftovská příšera zkřivila rty do tvaru, který měl být úsměvem, ale Kováři připomněl monstrum ze snů těsně předtím, než se rozhodne pozřít svou kořist.

„A co za to nabízíte?“

„Peníze.“

Odpovědělo mu jen zavrtění hlavou.

„Chci gildovní nebo koncernovou příslušnost. Chci zpátky na Žemli.“

Johnovi chvíli trvalo, než pochopil, že Žemlí myslí Zemi.

„Gildovní příslušnost vám nezařídím.“

Viděl, jak Stravinski okamžitě ztratil zájem.

„Ale přístup na Zemi ano. V roli externisty – specialisty s dlouhodobým kontraktem.“

Zvědavec mu okamžitě bez požádání vypsal do zorného pole celou řadu důvodů, proč nemůže nabídnout ani něco takového, ale JFK ho ignoroval. Potřeboval toho muže, potřeboval jeho schopnosti. Trvalo dlouho, než našel někoho takového, jako je on. A stálo to zatraceně hodně peněz.

„Vy jste teď na Žemli a já tady. Ale dokážu vás dostat, pokud mě podvedete,“ pronesl pomalu Stravinski.

JFK mu to věřil. Slovo teď navíc prozrazovalo, že si ho Stravinski také proklepl.

„Nechci shnít tady a pokud budu muset, obětuji vlastní život, abych zničil ten váš, ten, který si užíváte tam dole.“

„Jako experta – externistu vás tam dostanu. Pokud dokážete, o co jsem vás požádal – umožníte mi porovnání mých genetických dat s DNA všech lidí v tomto světě,“ zopakoval JFK klidně.

„V tomto?“ opáčil posměšně Stravinski. „To vypadá, jako byste pocházel z nějakého jiného.“

Kovář to přešel bez komentáře.

„Potřebuji vědět, co máte. Abych pro vás z DNA vytáhl ty správné znaky nutné k porovnání,“ přidal si Stravinski další podmínku.

John přikývl. Nebyl na genetiku odborník, ale něco takového ho při studiu napadlo.

„Přístup k datovému skladu,“ podal mu kartu s kódy. „Bude tam uloženo to, co ze vzorků dostanou mí lidé.“

„Ale já chci i biologický materiál, provedu vlastní analýzu. Nevěřím nikomu, jen sobě,“ ušklíbl se pohrdavě Stravinski.

„Řekněte kam, kurýr vám ho doručí,“ souhlasil JFK.

Sice se mu to příliš nelíbilo, alespoň však bude mít větší jistotu.

„Dám vám vědět, a také na vás budu potřebovat soukromé spojení nejvyšší úrovně. A až vám pošlu výsledky, chci lístek na Žemli, jinak…“

JFK na nevyřčenou výhrůžku nezareagoval, jen přikývl. Měl nepříjemný pocit, že právě uzavřel smlouvu s Ďáblem.

7. FRANK BOORMAN JSI JDE ZAPLAVAT

Frank Boorman vystoupil z autotaxíku a vtiskl do slotu bankovku. Platba hotovostí byla zřídkavá, ale on ji upřednostňoval. Sledování jeho virtuální stopy pak bylo těžší, navíc měl v záloze ilegální identity.

„Platba nedostatečná,“ ozvalo se z reproduktoru.

Boorman pohlédl na taxametr.

„Máš problémy s násobilkou?“ zeptal se suše.

„Nemám, pane. Neberete zřejmě v úvahu příplatek za přetížení. Vašich dvě stě dvacet kilogramů plus zavazadla v kufru o třicet kilogramů převýšily užitnou hmotnost tohoto vozu. Musíte zaplatit za zvýšenou amortizaci a také pokutu, kterou já obratem uhradím dopravní policii.“

„Se s tím udav, automatická nádhero,“ zavrčel Boorman, vsunul do slotu další bankovku a nečekal na drobné.

„Uctivá poklona, pane kyborgu,“ nenechal se robotaxík vyvést z míry jeho tónem. „Díky vaší provizi si budu moci dopřát olej 2XB-2, čím se zvýší životnost…“

Dál ho Boorman neposlouchal. Zaklapl dveře, přešel ke kufru a vytáhl z něj své dvě objemné tašky.

Sotva víko zavřel, taxík odjel. Boorman se rozhlédl. Proud lidí se kolem něj rozevíral a kousek za ním zase uzavíral, jako by byl kámen v potoce. Nikdo se na něj nepodíval dvakrát, všichni spěchali za svými záležitostmi. Prací, obchodem, za svými blízkými a bůhvíčím ještě. Zkontroloval, zda se mu bunda z karbonové kůže příliš nerozevírá a neodhaluje zbraně v podpažních pouzdrech, potom opatrně zvedl obě tašky, počkal, až se syntetická tkanina vypořádá s neobvyklou zátěží, a vykročil směrem, kde se úzká ulice otevírala k šedivému horizontu.

Na jejím konci, ještě před vyústěním na ponurou pláž severního Atlantiku, stála telefonní budka. V místním žargonu datová buňka pro ty, kteří si neplatili mobilní datové připojení s dostatečně vysokou propustností.

Začalo pršet, Boorman cítil, jak mu kapky bubnují o pleš. Voda mu stékala po čele, v podobě malých čůrků přetékala přes obočí a rozmazávala svět v proměnlivou mozaiku nejasných tvarů.

Došel do budky, ve které právě starší muž, podobající se Ježíšovi po dalších třiceti letech, z nichž polovinu strávil na kříži, ukončoval připojení. Podle toho, jak se tvářil, si právě užíval pořádný šleh nějaké softwarové drogy. Dráždění mozkových center přesně definovaným způsobem po dobu, za kterou zaplatil. Mátožně zamával Boormanovi a vyšel do zesilujícího deště.

„No nejsou ty kapky krásný? Teplý a hladivý?“ zaslechl ještě Boorman, než feťák zmizel za clonou ledové vody.

Frank nechal tašky venku a nasoukal se do budky. Bušení proudů vody mu náhle připadalo nesnesitelně hlasité, potlačil chuť celou plastikovou schránku několika údery zdemolovat. Věděl, že za to může doznívání brutální senzorické deprivace, kterou si vykoledoval hrátkami se svými periferiemi, když čelil nedávnému hackerskému útoku. Znal příčinu, ale stejně to příliš nepomáhalo. Do konektivního slotu namáčkl speciální patici a bez dalšího otálení se připojil. Už před několika dny si zadal rešerši na téma PSYCHOBIL. Obyčejné dotazy doplnil několika poměrně rafinovanými hledači, kteří dokázali najít i data ukrytá pod hlubokým nánosem informačního šumu. Teď si jen hodlal všechno vyzvednout. Anonymní budka k tomu byla ideální.

Než všechna data stáhl, bylo po dešti. Vyšel ven, na jedné straně se ulička opět zaplnila lidmi, rikšami, stánky s občerstvením, na druhé se leskla tmavá pláž překrytá tenkým filmem dešťové vody. Za ní se šustivě vlnil ještě temnější líný Atlantik. Přestože ještě před chvílí pršelo, vítr nefoukal a hladina byla vzácně klidná. Boormanovi to vyhovovalo, plánoval malý výlet. Než udělal další krok, datové rozhraní budky zazvonilo. Zaváhal a pozoroval mrtvou obrazovku displeje s otřískaným sluchátkem. Další zazvonění, obrazovka ožila a pomalu a neochotně se na ní zhmotnila karmínová písmena s rozostřenými okraji: Frank Boorman? 

Frank věnoval okolí ještě jeden obezřetný pohled, vrátil se do budky a zvedl sluchátko.

„Mohu mluvit s Frankem Boormanem, prosím?“ ozval se jednoznačně syntetický hlas plný šumu.

„Co mu chcete?“ chtěl vědět.

„Potřebuji průvodce, společníka. Pokud patnáct minut počkáte, dorazím.“

„Co jste zač?“

„Jsem pozorovatel. Nemohu vám říct čí, protože bych tak mohl potenciálně ovlivnit princip kauzality.“

Boorman pokrčil mohutnými rameny, položil sluchátko zpět do vidlice, opět se chopil svých zavazadel a zamířil k pobřeží.

Při prvním kroku mimo pevnou dlažbu se zabořil o dobrých deset centimetrů. Na okamžik se zastavil a pozoroval, jak se voda stahuje do prohlubně vytvořené jeho nohou. Vodní film v okolí ztratil značnou část své tloušťky a začal hrát všemi barvami podle interference světla. Boormanovi se v mysli okamžitě vybavovaly vypočtené tloušťky, odhady koncentrací možných chemikálií znečišťujících vodu a spousta dalších věcí, o které neměl nejmenší zájem. A věděl, že bude mít velký problém se jich zbavit. Hackerský útok se na něm podepsal víc, než mu bylo milé, zaplatil za něj částí své pečlivě uchovávané lidskosti.

Další krok a další. Nasadil rovnoměrné tempo a pokračoval rovnoběžně s pobřežím k půjčovně sportovních lodí. Budovu ještě neviděl, ale věděl, že tam je. Přitom zkoumal data, která před chvílí získal ze Sítě.

PSYCHOBIL byl gildou, to znamenalo, že ho vlastnil jediný člověk: Munit Kinsley. Hlavní náplní PSYCHOBILU byl výzkum a léčení psychických onemocnění válečných veteránů, kyborgizovaných lidí a z lidských neuronových sítí odvozených inteligencí.

Co bylo zvláštní, celou polovinu jeho rozpočtu hradily další koncerny, konsorcia a gildy. Podle veřejně přístupných informací šlo o platbu za veřejně prospěšnou činnost, tedy starost o duševní zdraví veteránů. Zisk plynul PSYCHOBILU, a tedy Munitovi Kinsleymu, z výzkumu. A měl navíc ještě jednu výhodu – nemusel se účastnit pravidelných Klání o právo pobytu na Zemi. Jeho gilda byla věčného kolotoče soubojů ušetřena.

Boormana z jeho myšlenek něco vyrušilo. Přestal se zabývat Kinsleyem a rozhlédl se. Okamžitě to měl – odrazivost pláže pokryté tenkým vodním filmem se kus za ním změnila, jako by po ní někdo kráčel. Nikoho však neviděl. Pak obdobné stopy zahlédl i po své levé ruce. Měl neviditelný doprovod.

Písek mlaskl, jak se někdo – něco odrazilo, Boorman pustil tašky a vrhl se stranou, náraz do boku ho katapultoval ještě o pár metrů dál, než původně plánoval. Dopadl na záda, ale okamžitě vykopl oběma nohama před sebe do výšky. Podrážka boty natvrdo zasáhla něco, o čem Boorman předpokládal, že je to rozkrok. V další sekundě se odrazil do sklopky, ale než stačil dopadnout do postoje, srazil ho zásah do hrudi zpět do písku. Je lehký, ale hodně rychlý, odvodil z charakteristik úderu. Překulil se přes rameno, písek zaskřípěl pod bodnutím neviditelné čepele, Boorman ucítil charakteristický závan ozónu. Bez váhání vyrazil za zvukem jako buldozer poháněný raketovým motorem, cosi proťalo jeho bundu, pak nahmátl končetinu a srazil neviditelného pod sebe. Instinktivně věděl, že ho to stálo až příliš mnoho času a že ten druhý – mrskl sebou, přetočil nepřítele před sebe, tělo v jeho sevření sebou škublo a vzápětí ochablo. Boorman ucítil na prsní kosti dotyk čepele, která se prodrala jeho nedobrovolným štítem. Maximální silou poraněným nepřítelem škubl, bodná zbraň zadrnčela, jak vyklouzla druhému útočníkovi z prstů. To už měl Frank pažbu pistole v dlani, navyklým pohybem pouzdro stáhl, pootočil a bez míření, přímo skrze tělo, které na něm stále leželo, vystřílel do prostoru před sebe celý zásobník. Optické maskování přestalo fungovat chvíli poté, co vystřelil poslední náboj. Ležela na něm štíhlá vysoká žena se zelenýma očima a fialovými vlasy, o kus dál klečel její partner. Vypadal jako její dvojče, jen v mužském provedení. Boorman pocítil studené zamrazení a podíval se na barvu tekutiny vytékající z ran mrtvé. Měla zelenou barvu a studila.

Boorman ji bezohledně odhodil stranou, její krásné oči už byly mrtvé.

„Co jste zač?“ zeptal se muže. „Od PSYCHOBILU?“

Muž si tiskl ruce na díru v hrudi, z níž mu vytékala tekutina obdobné barvy jako u ženy. Ve styku s vodou se z ní kouřilo. Měl smůlu, inkasoval dobrých pět zásahů.

„Čím to kurva střílíš?“ chtěl vědět.

Boorman pohlédl na zbraň ve své ruce. Ráže hlavně by zahanbila i letecký gatling. Nechal si ji vyrobit na objednávku podle vlastních plánů v jedné z malých strojírenských dílen. Pronajal si jen čas jejich nástrojových automatů. Neptali se na program, který jim zadal.

„Pro koho pracujete? Pomůžu ti, když mi to řekneš,“ řekl znovu Boorman.

„Pracujeme pro…“ řekl muž, při posledním slově se mu slabostí zlomil hlas a Boorman nerozuměl.

„Prosím?“ zeptal se a přistoupil blíž.

„Pro…“ vzhlédl k němu muž.

Boormana varovala nepostřehnutelná změna tonusu v jeho tváři – maskovaný úšklebek.

Otočil se, jeden krok, druhý, skok – a náhle surfoval na tlakové vlně exploze.

Zdálo se mu, že letí neskutečně dlouho. Při dopadu se kolem něj rozstříkla vodní hladina, vysoká vlna milosrdně uhasila hořící trosky. Postavil se a dobrodil zpět na břeh.

Na to, jak těsně právě unikl, byl jeho zevnějšek ještě podivuhodně v pořádku, jen čelo měl po délce rozseknuté nějakou střepinou. Pomocí zrcátka přitáhl kůži k sobě a slepil ji bílkovinným lepidlem ve spreji – jeho základním nástrojem první pomoci. Pak se vrátil ke svým brašnám a pokračoval dál.

Pláž byla územím nikoho, platila zde jen základní sada zákonů. Drobná exploze vzbudila pozornost pouze automatických patrolovacích vznášedel, která se po Boormanově ujištění, že naprosto neví, co explozi vyvolalo, ale že v blízkosti nikdo nebyl, zase vzdálila. Mohli být od PSYCHOBILU, ale i od někoho úplně jiného. Nevěděl. Teď však před ním byl jeho výlet. Potřeboval se uklidnit, promyslet si spoustu věcí, potřeboval se dát psychicky do pořádku. Po potyčce se dvěma zabijáckými androidy, nebo co vlastně byli zač, ještě mnohem víc než předtím. Potřeboval si zaplavat…

Když konečně dorazil k půjčovně lodí, opět pršelo. Nevzhledná betonová krychle s průzory z vojenských výsadkových modulů místo oken vypadala, že je pro déšť stvořená. Nevedlo k ní žádné elektrické vedení a Boorman by se vsadil, že ani podzemní. Energii zjevně obstarávala malá větrná elektrárna spolu se solárními kolektory. Při současném počasí se musel majitel spolehnout na akumulátory nebo se prostě bez elektřiny obejít.

Než Boorman zaklepal na dveře – segmentovitý uzávěr také zjevně z nějakého vojenského zařízení, buď určeného pro hlubiny, nebo naopak kosmické prostředí –, vyšel ven seschlý stařík s tváří, se kterou by si nezadala ani Tutanchamonova mumie.

Stařík si Franka zkoumavě prohlížel. Způsob, jakým přitom pohyboval hlavou a přeostřoval na jednotlivé detaily, v sobě měl něco strojového.

„Chcete si půjčit loď,“ řekl nakonec. „A jste zřejmě Boorman.“

Frank přikývl a odložil zavazadla do písku.

„Jo, chci si udělat menší výlet, zaplavat si,“ odpověděl.

Přitom nastavil filtr oční rohovky tak, aby nepropustil polarizované světlo odražené od oken betonového bungalovu. Díky tomu uviděl dovnitř a spatřil, že na něj míří rychlopalný automat. Dva automaty, zpřesnil své zjištění po další prohlídce.

„Platí se předem, plnou cenu za člun. V případě, že se vrátíte – myslím i s lodí –, vyplatím poměrnou část zálohy podle jejího stavu,“ sdělil mu stařík.

Jmenoval se Picoly Cammus a živil se půjčováním malých námořních plavidel. To o sobě uvedl na Síti.

„Proč bych se neměl vrátit?“ chtěl Boorman vědět a sáhl do náprsní kapsy bundy pro peníze.

„Pomalu, pomalu, hochu,“ zarazil ho Cammus. „Řídící software mých andělů strážných je vyladěn na maximální citlivost. Nechci pobřežním vysvětlovat, proč jsi byl rozstřílen právě na mém zápraží.“

Boorman vytáhl peněženku rychlostí nepřevyšující limit deset centimetrů za vteřinu. Strojová část jeho já se na něj valila ze všech stran, bylo stále těžší nenechat se jí zahltit.

„Proč bych se neměl vrátit?“ zopakoval svou otázku. „Chci si jen zaplavat a trochu si zapotápět.“

„Nad hlubinou, co?“ ušklíbl se Cammus. „Takoví jak ty vždycky říkají, že si jdou jen zaplavat, a automatické hledačky šrotu pak po čase vytáhnou pár desítek kilo ušlechtilých slitin. Rádi plavete, ale je to jen tvoje věc, hochu. Pokud máš peníze, můžeš si půjčit můj člun.“

Boorman nepředpokládal, že bude potřebovat tak vysokou hotovost, a zachmuřeně si měřil nedostačující svazek bankovek v ruce.

„Můžeš mi tady nechat přístup na svůj účet,“ pokýval hlavou přemýšlivě Cammus. „Sáhnu na něj až pět dní po tvém odjezdu, pokud se nevrátíš. Tohle,“ ukázal na peníze, „mi jako záloha postačí.“

Boorman přikývl a podal mu peněženku se sadou datových karet obsahujících přístupy k jeho účtům.

„Poznám, jestli se tam podíváte dřív,“ řekl pouze.

„Je mi to jasné, hochu, nevypadáš na někoho, s kým jsou žerty. Pojďme pro loď, přístav je tam za pahorkem,“ ukázal Cammus a vyrazil naznačeným směrem.

Jeho pohybový software byl vyladěný na jiné gravitační zrychlení, než panovalo na Zemi, zjistil Boorman.

Zvedl své tašky a zamyšleně ho sledoval.

O půl hodiny později už řídil výkonný, devět metrů dlouhý motorový člun a ve zpětné kameře pozoroval rychle se zmenšující pobřeží, postavu měnící se v siluetu, tečku a pak ztrácející se úplně.

On si chtěl jen zaplavat, nechat se kolébat nekonečným pohybem oceánu, potřeboval zavřít strojovou část své mysli, která se ukrývala v já každého kyborga, zpět do hlubiny, kde přebývala, dokud ji na povrch nevytáhl hackerský útok. A samozřejmě i události, k nimž došlo dlouho před ním…

Silný motor v kombinaci se supertuhým kompozitovým trupem umožňoval Boormanovi, aby se řítil vpřed jako vodní kluzák. Za hodinu zmizely jakékoliv stopy po přítomnosti pevniny, nebyli vidět žádní ptáci a vzduch měl onu slanou mrazivou příchuť širého oceánu.

     Boorman zastavil a začal vybalovat svá zavazadla. Brýle, náustek, dýchací maska, kyslíková láhev, nafukovací žaket, zátěž. Všechny popořadě vyskládal vedle sebe na sedačky a poté se svlékl. Než se nasoukal do neoprenu, třásl se chladem. Mohl se nepříjemného pocitu zbavit, ale neudělal to. Vrhl letmý pohled na zobrazenou mapu podmořského dna; nacházel se na konci pevninského šelfu, jen o kousek dál dno spadalo do čtyřkilometrových hloubek. Nebyl tu kvůli nim, jen si chtěl zaplavat a mít k tomu soukromí. Nebo ne?

Zkontroloval popruhy, zkusmo se nadechl z automatiky a pak si připnul obě své pistole. Někdo by je označil za granátomety, ale Boorman drobné rozdíly v terminologii nikdy neřešil. Naposledy se rozhlédl po okolí, šedá obloha s šedou hladinou neskýtaly nic, na co by se lidské oko mohlo zaměřit. Přifoukl žaket, aby měl na začátku dostatečnou vztlakovou sílu a nepadal ke dnu jako kámen, a přehoupl se přes bort do vody.

Náraz vodní masy, vzápětí ho objala ledová náruč. Rychle klesl do hloubky deseti metrů a pak opatrným přifukováním srovnal svou specifickou hmotnost s hustotou mořské vody. Chvíli se jen tak vznášel, pak však zjistil, že ho šumění hladiny a obrys lodi kousek nad ním ruší. Stačilo pootočení ventilem a klesl o dalších pět metrů, pak o deset. Světlo dne se změnilo v přítmí nekonečné vodní propasti. Byl sám, sám se svou strojovou částí. Záplava digitálních dat, teplota, tlak, salinita, všechno, co čidla jeho těla dokázala zpracovat, se na něj valilo ze všech stran. Dříve je jako neužitečné stínil mentální štít jeho lidskosti. Chlad vody se prolnul s minulostí a evokoval vzpomínku na živný roztok, v němž před první fází kyborgizace spočíval jeho mozek. Mozek původního Franka Boormana, mozek lidského Franka Boormana.

Digitálních dat neubývalo a ředila vzpomínky jako velké rybářské sítě čeří vodu. Doufal, že zanedlouho začne klesat důležitost digitálu, až se nakonec stane jen nerozlišitelným šuměním, které nebude téměř registrovat. Tak to bývalo dříve. Podíval se na počítač na levé ruce. Už se takhle vznášel dvě hodiny a aniž by si to pamatoval, sestoupil do hloubky padesáti metrů. Člověk by začínal cítit příznaky hloubkového opojení, Boorman vzhledem ke speciálním funkcím svého těla nikoliv. To až hlouběji, mnohem hlouběji. Chce se ponořit hlouběji? Šel si přece jen zaplavat, zbavit se následků hackerského útoku. Má spoustu povinností, musí zjistit, co se stalo s tímhle světem, a postarat se, aby se to už neopakovalo. Proč by se měl starat o lidský svět? Už nebyl člověk a hackeři jen uspíšili neodvratné. Ještě chvíli si zaplave a zjistí, zda definitivně začal ztrácet vazbu na lidskost, tak, jako spousta jiných kyborgů, nebo se dokáže vrátit zpátky.

Hloubkoměr ukazoval sedmdesát metrů a Boormana objímala neproniknutelná tma. Měl pocit, že dokáže vnímat tlak sedmkrát převyšující atmosférický, bez milosti mačkající každý kousek jeho těla. Bylo to příjemné. Jen digitální data stále rušila, zůstávala jim zbytečná důležitost. Ale hlouběji, hlouběji se rozsypou a zbudou jen jeho vlastní, ničím nezatížené představy a vzpomínky.

Sto metrů.

Tiché klink, pak jemné zavibrování vodní masy. Boorman se na chvíli vrátil do reality, ale nic dalšího se nestalo. Položil ruku na ovládací ventil žaketu. Pokud ho vypustí, klesne při své hmotnosti jako kámen do hlubiny, ale předtím, než ho rozmačká obrovský tlak, ho omámí kyslíkové opojení a on se vrátí zpátky, do dob, kdy byl ještě člověkem. Měl by to udělat, protože – protože se dříve nebo později změní v neřízeného killerbota, vraždící nezvladatelný automat. Ty dva, co po něm šli, zabil bez přemýšlení nad tím, zda to jsou či nejsou lidé. Ovanul ho proud vody, Boorman instinktivně zabral ploutvemi, aby se posunul stranou, současně seřídil oči na maximální citlivost.

Do hlubiny pronikalo i pro jeho vylepšený zrak příliš málo světla; infra bylo užitečnější – zahlédl, jak do hlubiny padají teplem stále ještě zářící trosky jeho člunu. Meditační stav a smíření s osudem byly pryč, mentálním štítem nekryté bojové systémy nabíhaly jeden za druhým. Tentokrát Boormanovi syrovost, s jakou se zakusovaly do jeho mysli, nevadila, vítal ji. Pokusil se ho zničit. Někdo důsledný, někdo s dostatečnými zdroji. K pobřeží to nemá dál než sedmdesát kilometrů, neviděl žádný problém v tom k němu doplavat.

Pak se v temnotě vynořil další světlý bod, okamžitě mu došlo co to je – malá průzkumná sonda. Museli mít zatraceně citlivá čidla, když ho objevili víc než sto metrů pod hladinou. Pochyboval však, že počítali i s ponorkovou válkou. Pravděpodobně nebudou mít zbraně pro použití v takové hloubce.

Sonda, asi půl metru dlouhý doutník poháněný nějakým druhem miniaturního hydrodynamického motoru, ho několikrát obkroužila. Boorman se k ní neustále točil čelem, připraven pokusit se ji zachytit. Byla to jen sonda, podle pohybů motoricky nijak předimenzovaná a nemohla mu ublížit. Pak se najednou přístroj s překvapující hbitostí rozjel rovnou proti němu. Přesto ho stačil zachytit rukou – povrch však byl příliš klouzavý, sonda mu vyklouzla ze sevření a hrotem se mu zabořila do hrudi. Žaket praskl a v krátkém zavíření bublin přišel o svůj obsah. Boorman přístroj uvízlý v tkanině zachytil a ulomil mu špici. Pak už zbavený přídavného vztlaku potápěčského žaketu, začal vzhledem ke své hmotnosti nezadržitelně klesat do hlubiny Atlantického oceánu.

8. JFK SE PŘIPRAVUJE NA VEČÍREK

JFK by nejraději pokračoval v pátrání po agentce Stelarové a tajemství Negace Maurbyho efektu, ale musel řešit i záležitosti spojené s Amélií a její gildou BIOTECH. Nejen protože mu funkce prvního tajemníka baronky poskytovala perfektní krytí, slušné společenské postavení a prostředky, které často využíval pro soukromé účely, ale i protože se jí cítil zavázaný

Přestože Amélie na první pohled překypovala optimismem, nadšením z přemístění na Zemi, John si uvědomoval, že to je jen zdání. Ona jako šéf gildy a on jako její pravá ruka byli pod obrovským tlakem, který se automaticky přenášel na další vedoucí pracovníky. Jestliže na Prstenci se v taktice nekončícího boje o moc, postavení a vlastně i o život vyznali dokonale, tady všechno vypadalo hodně jinak. Navíc museli čelit mnohem silnějším gildám, koncernům i konsorciím. BIOTECH si proti nim v některých oblastech stál stejně jako moskyt proti tyranosaurovi. Pokud neudělají maximum možného a ještě kousek navíc, ani se na Zemi neohřejí. JFK si dal tu práci a vyhledal si v análech historii jiných vítězů Klání. Na Zemi se dlouhodobě udrželi jen čtyři. Hlavně díky tomu, že měli předchozí kontakty na jiné pozemní gildy, s nimiž se po svém příchodu sloučili.

Amélie si to samozřejmě uvědomovala a snažila se přilákat nové, co nejlepší lidi – zejména ctižádostivé specialisty z oborů souvisejících s výrobními programy BIOTECHU. Dokonce učinila bolestný krok, a JFK ji za pragmatický přístup musel obdivovat, že několika potenciálně nejlepším nabídla přímý podíl na hospodaření gildy. Pokud by její osobní majetek klesl pod jistou mez, přišla by o svůj šlechtický titul. To znamenalo, že BIOTECH musel za každou cenu expandovat – a přežít.

JFK zavřel dokument shrnující výsledky jejich snažení za poslední tři týdny. Mimo jiné byl odpovědný za prověřování najímaných lidí. Počet odhalených špionů, ať už těch, kteří měli softwarově nebo psychologicky vštípenou loajalitu svým předchozím zaměstnancům, nebo živých záznamových zařízení maskovaných jako skuteční lidé, či trojských koňů s až desetiletou dobou utajení, před pár dny prudce poklesl. Kovářovi se to nelíbilo, protože to znamenalo, že se účinnost jejich vyšetřovacích metod snížila. Možnost, že by ubylo útoků, mu připadala nepravděpodobná.

Co se stalo před deseti dny? Položil si otázku, pak však myšlenkami sklouzl zpět k agentce Stelarové, násilné proměně tohoto světa a Negaci Maurbyho efektu. Ke Střihu reality došlo v době, kdy tu Stelarová pracovala. V té době už o tajemství Negace věděla. To znamenalo, že by v jejím bytě, který podle stop prohledán nebyl, měl najít informace o jejím pátrání – o stopách, které zkoumala, důkazech, které ji přivedly až k cíli. Jenomže tam nic takového nebylo… Vlastně možná ano, zarazil se JFK, nesmí zapomínat na násilné přervání reality a její následnou změnu. Třeba tam vše zůstalo, jen proměněno… Co mohly být před Střihem reality firemní katalogy gild a konsorcií, které v bytě objevil? A rukou psaný naprosto nečitelný komplikovaný román? Netušil, ani se neodvažoval hádat. Jak měl ksakru pátrat, když místní neměli ani ponětí, že byli všichni proměněni; nepamatovali si na svůj svět před časem t₀? Podle Kovářova subjektivního času ležel násilný zlom nedaleko v minulosti, nejvýš pár měsíců. A místní přesto věřili, že s mimozemšťany bojují celé roky. Ne, opravil se, oni nevěřili, byla to pravda, jejich subjektivní pravda, tak skutečná, jako ta jeho. JFK se zvrátil v křesle. Nebyl žádný kvantový fyzik nebo von Wonder, aby tomuhle do základu porozuměl.

„Dostala jsem osobní pozvánku!“ vřítila se do jeho pracovny Amélie bez klepání.

Černé vlasy, které jí díky speciální akcelerační kůře za měsíc poporostly o dvacet centimetrů, za ní vlály, obvykle přísné rty prohnuté do nadšeného úsměvu. V poslední chvíli zvolnila tempo, posadila se na stůl, dokonale elegantním pohybem si přehodila nohu přes nohu a předvedla mu je v kontrastně vláčném tempu. Kovář jim věnoval tolik času, kolik si zasloužily, a teprve pak zvedl pohled.

„U svého tajemníka bych uvítala, kdyby dokázal seřadit věci podle jejich priorit,“ poznamenala a podala mu pozvánku na bílém, ručně vyráběném papíru.

„Přesně to jsem udělal,“ odpověděl JFK.

Pozvánka představovala umělecké dílo, abstraktní ornament, do jehož středu bylo rukou vepsáno:

Bylo by mi ctí, kdybyste navštívila mou Africkou párty. Sigmund Drexler.

Pozvánku signoval Eurem Tallak, jeden z nejuznávanějších pozemských malířů.

„Kdo to je ten Sigmund Drexler?“ zeptal se JFK na oko.

Améliiny oči se na okamžik zúžily, náhle vypadala ještě víc jako dravá kočka.

„Málem jsem ti na to skočila,“ uklidnila se vzápětí.

„Vzhledem k tvé posedlosti INTERSTELAREM předpokládám, že tam chceš jít.“

„Samozřejmě,“ potřásla hlavou, až se jí vlasy kovově zaleskly. „Je to moje šance, šance BIOTECHU. Drexler si jako prezident největšího konsorcia na Zemi zve jen samou smetánku. S nimi tam budu já – a ty. Potřebujeme kontakty.“

„Potřebuji pátrat. Víš přece, proč jsem tady,“ připomněl jí JFK svou minulost.

Úsměv a nadšení se z její tváře vytratily, jako by tam ani nikdy nebyly.

„BIOTECH je to, na čem by ti mělo záležet. BIOTECH a já. Pokud se dobře etablujeme, budeš mít na své pátrání času dost.“

Kovář si znovu všiml, že od doby, co se přesunuli na Zemi, se Amélie zcela soustředila jen na své problémy a přestala vnímat skutečnost, že on je přivandrovalec odjinud, z jiného světa. Na jakékoliv jeho zmínky o úkolu reagovala víc a víc podrážděně. A to původně přijala jeho informaci s pozoruhodným porozuměním a bez nedůvěry.

„Jaký bude společenský protokol návštěvy?“ přešel proto k svému novému úkolu.

Jeho pátrací akce běžely i bez Améliiny účasti, nebylo nutné ji zbytečně dráždit.

„Všechno je na pozvánce,“ odpověděla mu už opět v lepší náladě.

JFK si ji podrobněji prohlédl a objevil miniaturní datovou kartu přilepenou k jednomu rohu.

„Vrhnu se na to, i když bych byl raději, kdybys tam nechodila. Pořád ještě pořádně nevím, odkud vítr fouká. Není mi jasné, proč by zrovna nás měl INTERSTELAR zvát.“

„Jsme noví, zajímaví a já atraktivní,“ zaculila se. „Zásobovači dovezli nové šampaňské. Už dlouho jsme spolu žádné neotevřeli,“ změnila téma, na okamžik našpulila rty a oči se jí zaleskly příslibem.

JFK si uvědomil, že to na něj pořád působí. A kupodivu stále víc.

„Jestli mám zabezpečit tvou návštěvu na Africké párty a ještě k tomu zjistit, proč neodhalujeme tolik špiónů, kolik bychom měli, budu pravděpodobně pracovat dlouho do noci.“

Předklonila se, položila mu ruku na rameno a políbila ho.

„Můj první tajemník by měl být dostatečně výkonný na to, aby zvládal úplně všechno.“ Sklouzla ze stolu a stylem, kterým převedla všechny své křivky v tom nejlichotivějším světle, odešla.

JFK se za ní zamyšleně díval, potom se zvedl a u baru si nalil whisky. Po chvíli váhání do dvojitého drinku přihodil pár kostek ledu a vrátil se k pracovnímu stolu. Ke všemu právě dostal zprávu, že někdo prováděl na Síti komplexní hloubkovou rešerši týkající se Amélie. A šel na to dost tvrdě, dokázal se dostat i do balíku dat pod jejich gildovní ochranou. Ten balík byl sice jen vějičkou právě kvůli podobným situacím, ale JFK se nelíbilo, že o zvědavci neví víc. Neznámý mohl citlivá data získat i jinde. Ve fingovaném balíku byl pečlivě namíchaný koktejl pravdy, smyšlených, ale nevyvratitelných informací a čistokrevných lží. A také velmi lukrativních dat, která by každý zloděj rád využil ke svému obohacení. Musel zařídit, aby po těchto vystopovatelných aktivitách začali okamžitě pátrat specialisté z kontrarozvědky. Vypadalo to na opravdu náročný den. Vsadil by se, že Boorman svůj čas tráví ve větší pohodě.

9. BOORMAN SE VYNOŘUJE

Boorman plaval doslova a do písmene o život, přesto však nezadržitelně klesal. Podle poměru rychlosti proudící vody vůči stoupajícímu tlaku pod úhlem takových třiceti stupňů. Už spadl na dvě stě metrů a tlak začal cítit jako nepříjemné bodání kolem páteře. Nezkoumal, co tyhle nečekané projevy způsobuje, a soustředil se jen na to, aby ze sebe vyždímal ještě intenzivnější a efektivnější záběry ploutvemi. Pokud byl před pár minutami rozhodnut spáchat sebevraždu, teď bojoval jako nikdy předtím. Jestliže se nacházel za koncem pevninského šelfu, měl smůlu – tlak na dně hlubokomořského příkopu ho zahubí; jestliže nepřekročil rozhraní subdukční zóny… možná v hloubce tří, čtyř set metrů přežije. Odhadoval, že záře reflektoru má v čisté oceánské vodě dosah nějakých padesát šedesát metrů. Stále se však nacházel uprostřed černé nicoty.

Tlak opět vzrostl a bodání se změnilo v ocelový rošt, skrze který ho protlačovala nesmírná síla. Už musel být hodně hluboko, ale neměl čas zjistit, jak moc. Koncentroval se jen na úzké zorné pole a záběry ploutví. Na okamžik zahlédl hlubinnou rybu. Ryby potřebují jíst a u dna je vždy větší šance najít něco výživného. Bleskově změnil směr, vypadlo mu vidění levého oka. Raději ho zavřel, už se hodně přiblížil hranici, do které dokázalo jeho tělo udržet životní funkce. Z nicoty se vynořilo rozeklané skalisko a pod ním temné oceánské dno. Boorman zabral, snad poprvé v životě, poprvé v jeho kyborgovském životě, mu fyzické úsilí působilo utrpení. Okamžik to vypadalo, že to nedokáže, že se zřítí do bezedné hlubiny pod sebou, ale nakonec se dostal až ke skalisku a pod nohama ucítil pevnou zemi.

Světlo reflektoru se okamžitě rozptýlilo na zvířeném prachu. Prachu pod vodou? Musely to být rozkládající se organické zbytky padající z vyšších vrstev oceánu, došlo okamžitě Boormanovi. Čekal, až se jeho syntetické svaly zotaví z námahy, která sahala daleko za hranice jejich projektové výkonnosti, a přitom zkontroloval svou zásobu kyslíku. Člověk by už sahal do rezerv, ale on na tom byl ještě poměrně dobře. Opatrně se prošel po kousku země, který mu zachránil život. Nacházel se na vrcholu poměrně strmého kopce. Kam až dosvítil reflektor, všude se dno strmě svažovalo. Kromě ostrých kamenů bez stopy jakékoliv eroze neviděl žádné známky života. Ani je nehledal, soustředil se jen na to, jak se dostat zpět k pobřeží.

Vypadalo to, že se ocitl jen kousek od hranice, kde oceánská kontinentální deska zajíždí pod pevninskou. Deset minut ho stály výpočty, kvůli kterým opět musel povolat část svého strojového já. Snažil se zjistit, o kolik metrů níž by se ještě mohl odvážit. Výpočet, vlastně spíše kvalifikovaný odhad, mu dal hodnotu dalších šedesáti metrů. Ještě jednou obešel své krátkodobé útočiště. Nevypadalo to, že by se odsud dostal po svých. Měl chuť se rozesmát a pustit náustek dýchací automatiky, ale neudělal to. Aby se uklidnil, znovu prošel své vězení a uvědomil si, že místo, na které se dostal, je naprosto úžasné. Žádný člověk by jeho smrtelnou krásu neocenil, on však ano. Pak se vrátil k přemýšlení, jak se z nádherné pohřební mohyly dostat. Střídavě používal strojovou část své mysli podmíněnou hardwarem, střídavě lidskou, stále nadřízenou složku. V uplynulých minutách bojoval o život tak intenzivně, tak živočišně, že mu to nedělalo velké problémy.

Nakonec na to přišel a mohl za to obrázek z dětství – pět zoufalých mužů zmítajících se na lanech vzduchoplaveckého balónu. Koše a veškerého vybavení se už dávno zbavili a větrná smršť je hnala jen pár desítek metrů nad hladinou rozbouřeného oceánu. On měl svůj roztrhaný žaket a dost kyslíku na to, aby ho znovu naplnil – pokud dokáže zařídit, aby z něj plyn opět neunikl. Boorman se usmál, vybral si kámen, na který se posadil, a poté, co klesl mrak rozvířeného substrátu, začal pracovat. Spěchal, ale nemohl si dovolit jedinou chybu. Přesto nějakým způsobem vnímal absurdní krásu situace, v níž se ocitl. A vychutnával si ji.

Po dvou hodinách snažení s nožem a silonovým vlascem, který kupodivu našel v jedné z brašen s potápěčskou výstrojí, přetvaroval rozpáraný žaket do podoby vrchlíku, který se mu teď zavěšený na opasku, původně sloužícímu k nošení zátěže, houpal u nohou. Pozvedl ho nad svou hlavu a z nouzového ventilu dýchací automatiky ho začal opatrně napouštět kyslíkem. Po chvíli už ho nemusel držet, vztlak plynu ho zvedl do výše. Po další minutě se dno pod Boormanovýma nohama pohnulo a víc než dva metráky těžký kyborg začal stoupat vzhůru. Věděl, že dostat se k pobřeží nebude nic jednoduchého a kyslíku má jen tak tak, ale nebyl člověk a mohl to dokázat.

Trvalo mu to tři dny, dvanáct hodin, dvacet čtyři minut. Počítáno k okamžiku, kdy se opět nohama dotkl země. Bylo to v hloubce padesáti osmi metrů. Reflektor ozařoval oblé tvary usazeného písku, sem tam poskvrněného tmavými balvany. Boorman vzhlédl ke svému provizornímu balónu, pustil jeden z popruhů, na němž se uplynulé tři dny vznášel, a dovolil kyslíku, aby unikl. Zbytky žaketu pak nacpal pod jeden z balvanů a pokračoval po svých. Z vody se vynořil o další dvě hodiny později. Nacházel se asi sto metrů od linie pobřeží, mlha halila horizont a pustá pláž vypadala, jako by zde lidé nikdy nežili.

„Alespoň že mi neutekl žádný slunečný den, to by mě mrzelo,“ ucedil stále s náustkem dýchací automatiky mezi rty.

Na břehu mu chvíli trvalo, než si přivykl na to, že odpor vody zmizel a on kráčí po suchu. Vzhledem k tomu, že netušil, kde přesně se nachází, a GPS navigační systém potápěčského akvalungu to před pár hodinami vzdal, zřejmě následek přílišné hloubky ponoru, zvolil prostě jeden směr a pochodoval.

Držel se nedaleko od pobřeží, aby neminul půjčovnu lodí podivného staříka. Štěstěna mu přála, betonový bungalov našel. Přesněji to, co z něj zbylo. Na dně kráteru se nacházela spečenina kovů, plastů a trosky armovaného betonu. Domeček měl až překvapivě rozsáhlé podzemí. Podle trosek automatických útočných letadel v okolí i solidní obranu. Boorman chvíli váhal, ale pak usoudil, že i když šlo o zónu nikoho, nikdo by si na Zemi nedovolil použít jaderné zbraně a ozáření se tedy nemusel obávat.

Přelezl přes okraj kráteru, sestoupil na jeho dno a podlezl černočervenou pásku vyšetřovací služby ohraničující trosky. Chvíli se v nich prohraboval, ale nenašel vůbec nic užitečného, co by mu prozradilo cokoliv o útočnících. Odvalil největší betonový blok, aby zjistil, co se pod ním ukrývá, když něco kus nad ním zarachotilo. Klik, zaznělo hlasité cvaknutí, jak mu rukojeti jeho velkorážných pistolí vklouzly do dlaní. Mířil jimi na podivné monstrum připomínající inteligentní vysavač zkřížený s automatickým taxíkářem. Boorman měl pocit, že dokonce rozeznává obdobu páteře, která některým z automatů sedícím za volantem dodávala zdání lidskosti.

„Co jsi zač?“ zeptal se s namáčknutými spouštěmi.

„Telefonoval jsem vám,“ řekl neznámý klidně a zastavil se.

Boorman technologický spletenec zkoumavě pozoroval. Vypadalo to, jako by ho někdo sestavil z toho, co dalo smetiště, a nějakým zázračným způsobem dokázal zařídit, že jeho výtvor udržel rovnováhu.

„Chtěl jste průvodce, nebo tak něco, že?“ vzpomněl si Boorman na záhadný rozhovor v datové budce. „Co jste zač a proč bych vám měl pomáhat? Mám za sebou pár opravdu rušných dní a zmáčknout to, mi v tuhle chvíli připadá jako nejlepší řešení.“

„Posílá mě GOD,“ odpověděl smetištní robot klidně.

Boorman zvýšil tlak na spoušť o dalších pár Newtonů.

„GOD je umělá inteligence, která řídí Agenturu, nechápu, proč by vás sem měl posílat. Nikdy jsem o něčem podobném neslyšel.“

„Umělá superinteligence,“ opravil ho vážně Technostrašák. „A slovo řídí je příliš silné. Prostě spolupracuje s vašimi dalšími inteligencemi a pokouší se udržet kontinuitu.“

„Fajn,“ přikývl Boorman. „Tomuhle jsem nikdy nerozuměl. Ale proč poslal takový slepenec, jako jsi ty? A proč vůbec?“

„Musím – vlastně GOD musí, jsem odštěpek jeho osobnosti – dodržovat spoustu pravidel, aby nespustil lavinu, která by rozvrátila celé paralelní metauniverzum,“ odpověděl Technostrašák klidně, jako by na něj Boorman nemířil svými ručními děly. „Proto bylo extrémně komplikované sem vyslat emisara. Dostal jsem se sem pouze jako téměř nehmotná inteligentní entita s omezenou životností a musel jsem za každou cenu získat hardware, které by mě zde stabilizovalo. Tohle bylo nejdostupnější řešení.“

Boorman napínal všechny smysly, aby co nejdříve odhalil případnou léčku, ale zatím to vypadalo, že je v kráteru s Technostrašákem sám.

„A proč vůbec?“ zopakoval svou druhou otázku.

„Kvůli Střihu reality,“ odpověděl Technostrašák. „Znám – GOD zná – osm způsobů, jak ho provést, a všechny mají něco společného s fundamentálními zásahy do časoprostorového kontinua. Podle informací, které jste poslal, zde bylo použito úplně nového přístupu.“

Boorman ještě chvíli přemýšlel a pak schoval své zbraně do pouzder.

„Tak fajn, pomoc se mi bude hodit.“

„Nejsem tady kvůli pomoci. Navíc bych svým vměšováním mohl vyvolat řetězovou reakci. Jak jsem říkal, potřebuji průvodce.“

„Do hajzlu,“ zaklel Boorman, zvedl ruku k pažbě pistole, ale pak ji zase svěsil. Nemělo cenu plýtvat náboji.

„Picoly Cammus, člověk, od kterého jste si půjčil člun, vám na Síti nechal vzkaz,“ informoval ho GODův emisar.

„Tohle není vměšování?“ chtěl vědět Boorman.

„Není, nebo pouze minimální, daleko pod rozlišovacím prahem, který spouští reakci. Stejně byste se to dozvěděl, až byste se poprvé připojil.“

„Ach tak,“ přikývl Boorman. „Tak rychle zpět do civilizace. Musím se dát dohromady, zjistit, co se vlastně stalo, a panák dobré whisky by taky nebyl marný“

„Potřebuji lepší zdroj, doufám, že se o to postaráte,“ pronesl Technostrašák a začal se škrábat nahoru z kráteru.

„No, uvidíme,“ neodporoval Boorman.

„Ale tu whisky, tu vám neschvaluji, vzhledem k zátěži, kterou vaše hardware v posledních dnech absolvovalo.“

„Ještě jednu repliku podobného druhu a obětuji kvůli tobě jeden náboj,“ zavrčel Boorman.

„Co to je replika podobného druhu? Mé schopnosti emisara jsou v tomto těle silně omezené, zejména sémantické okruhy.“

„Přemýšlej, odštěpku superinteligence,“ odbyl ho Boorman.

10. PÁRTYTIME

John Francis Kovář čekal u soukromého suborbitalu, který pro ně poslal sám prezident INTERSTELARU, Sigmund Drexler. Technické parametry největší přistávací dráhy BIOTECHU luxusnímu hyperjetu sotva stačily.

Přes dokonale hladkou plochu prošpikovanou generátory magnetického pole nutného pro hypersonické přistávací rychlosti kosmických lodí k němu kráčel druhý Améliin osobní tajemník, Rumway. Měl na sobě oblek podle nějaké naprosto nové módy vlasy se mu leskly pomádou a jeho krok vyjadřoval eleganci a výkonnost současně. Kovář se cítil unavený, pomačkaný a, přestože si před čtvrthodinou dopřál sprchu, i ulepený a špinavý.

„Všechno připraveno?“ zeptal se ho Rumway, když k nim dorazil.

Přitom vrhal skrytě obdivné pohledy na hyperjet.

„Víte o něčem, co není připraveno?“ odpověděl mu Kovář otázkou. „Pokud ano a říkáte mi o tom teprve teď, nečeká vás nic dobrého. Až se vrátíme, samozřejmě.“

„Nic takového není,“ podařilo se asistentovi vykoktat.

Kovář mu věnoval letmý pohled, přitom sledoval, kdy se objeví Amélie. Rumway měl všech pět pohromadě, uměl se chovat a své povinnosti zvládal s přehledem. A přitom ještě se s elegancí sobě vlastní snažil vloudit Amélii do postele. Podle toho, jak nespokojeně vypadal, se mu to ještě nepodařilo. To JFK překvapovalo, protože on sám náročnou a požitkářskou baronku zanedbával. Ne záměrně, ale přípravy na párty u INTERSTELARU ho vyždímaly na maximum. A ještě k tomu se snažil monitorovat Stravinského aktivity a zjistit, zda počítačový hacker a biologický mág plní sliby

Amélie se konečně objevila na okraji přistávací plochy. Kovář přimhouřil oči, aby odfiltroval část odrazu světla od betonu. Už zdálky vypadala skvěle, a to nedokázal zdaleka rozeznat detaily. Její přitažlivost se skrývala v tom, jak se hýbala, v jejím požitkářství, egoismu a v tom, že si na nic nehrála. Krásná baronka každým coulem.

Dorazila a JFK si uvědomil, že mu začínají trnout vnitřnosti. V okamžiku, kdy vstoupí na palubu suborbitalu, se vydají do jurisdikce INTERSTELARU. Doufal, že on ani právníci nepřehlédli žádnou kličku, nic, co by je pak mohlo stát život. Našel spoustu záznamů v historii, kdy se párty změnila v krvavou lázeň – samozřejmě přesně podle zákonů.

Amélie si Rumwaye téměř ani nevšimla, Kovářovi věnovala úsměv naznačující, že se chystají na soukromou večeři s naplánovaným pokračováním a ne do jámy lvové.

Amélie má ráda alfa samce, napadlo Johna najednou; chlapy, co když padnou, tak se zase vždy postaví, i kdyby kvůli tomu měli zemřít. A Rumway takový nebyl. On sám? Jenom obyčejný agent, dřív voják, který se nějakým řízením osudu dostal do trablů větších, než ze kterých se dokáže vystřílet.

„Madam?“ uklonil se a podržel jí dveře.

Nastoupili, na palubě je přivítali v pozoru dva stewardi. Lidé, zkonstatoval JFK v duchu, ale už ho to nepřekvapovalo, začínal rozumět tomu, co se zde považovalo za luxus. Podle toho, jak se muži pohybovali, když jim nabízeli místa k sezení, odhadoval, že jsou buď vylepšení, nebo mají prvotřídní bojový výcvik.

Sotva se usadili, dal se hyperjet do pohybu. Vzhledem k tomu, že klouzali po magnetickém poli, necítili žádné otřesy, jen je do sedadel vtisklo solidní, ale stále snadno snesitelné přetížení.

„Výška padesát, rychlost deset machů,“ informoval je po chvíli pilot.

To znamenalo, že letoun musel mít nainstalovanou částečnou kompenzaci gravitace. U tak malého dopravního prostředku to JFK ani nepovažoval za možné. INTERSTELAR demonstroval svou totální technickou převahu od samotného počátku.

Jsi tady? zeptal se JFK v duchu svého elektronického rádce. Teď měl přístup k celosvětové Síti jen skrze interface řízený jejich hostitelem, což znamenalo, že všechna data, která načetl, byla odposlechnutelná. Musel se proto spoléhat jen na to, co si nesl s sebou. V čipu voperovaném do mozku měl k dispozici rozsáhlou databanku a strukturu semiinteligentního expertního systému.

Ano, jsem, i když ne tak chytrý jako dříve, chybí mi některé mé součásti, dostal odpověď.

„Tvůj poslední nález se ukázal ještě hodnotnější, než jsem předpokládala. Zvládli jsme první problémy a už začínáme s předvýrobními zkouškami,“ prozradila mu Amélie se spokojeným úsměvem.

„Šampaňské?“ zeptal se steward a díval se přitom pouze na baronku.

Přikývla.

Johnovi teprve teď došlo, co myslela svou předchozí replikou. Reverzní inženýři už stačili zanalyzovat zbytky zabijáckého robota, které dopravil do laboratoří BIOTECHU.

„To je dobrý,“ odpověděl a usrkl víno.

Chutnalo mu, ale nebyl odborník a skotská, kterou v poslední době nešetřil, jeho chuťové pohárky netříbila. Vzhlédl k Amélii, ta se tvářila nespokojeně.

„Není dobré?“ zeptal se překvapeně.

„Naopak,“ utrousila a dopila sklenku.

Kovář pohledem zahnal stewarda a okamžitě jí dolil. Měla ráda dokonalou obsluhu, byl to jeden z jednodušších způsobů, jak ji udržet v dobrém rozmaru.

„Je mnohem lepší než to, za něž jsem utratila nekřesťanské peníze,“ prozradila podrážděně.

„INTERSTELAR,“ pokrčil rameny a vzápětí věděl, že to byla chyba.

Améliinu náladu to srazilo dolů o dobrých deset bodů.

„Právě překračujeme obratník Kozoroha,“ přehlušil ticho v kabině hlas pilota.

JFK se podíval na hodinky. Museli se hnát po hodně divoké křivce, odhadoval, že za další hodinu budou přistávat někde u Kapského města, kde se nacházela rezidence Sigmunda Drexlera.

Během dalších deseti minut se Amélii vrátila dobrá nálada.

„Nikdy jsi mi nevyprávěl o svém životě tam,“ poznamenala a usrkla mikroskopický doušek nápoje.

Kovář zpozorněl. To jí nebylo podobné, hovorům o světě, z něhož pocházel, se extrémně úzkostlivě vyhýbala. Navíc v tuhle chvíli, na území nepřítele, to nebylo vhodné.

„Proč bych měl?“ pokrčil rameny.

„Přemýšlím, jak moc jsi loajální.“

„Tuhle otázku sis měla položit, než jsme nastoupili, nemyslíš?“

V dalším hovoru jim zabránil steward.

„Mohu nabídnout malé občerstvení? Na palubě máme jen omezené možnosti, ale doporučuji například vaječnou terinku s křepelčími vajíčky a salátkem nebo lososa v aspiku s račím ocáskem, mušlemi a kaviárem, případně ústřice.“

John mávl odmítavě rukou, Amélie si dala lososa. To ho překvapilo, obvykle upřednostňovala výživnější jídla. Cokoliv od tatarského bifteku po šťavnatou kýtu z mladého jelínka.

„Já si ji položila. Nemyslím, že je tady někdo, na koho bych se mohla spolehnout víc než na tebe,“ odpověděla, když osaměli.

Netušil, co ji k takovému hovoru vedlo. Obavy z budoucnosti?

„Existuje někdo, komu jsi loajálnější více než mně?“ zeptala se a s chutí si na vidličku napíchla kousek aspiku.

JFK znervózněl, kdysi mu prozradila, že aspik nesnáší. Co se tady sakra dělo?

„Ano,“ odpověděl jí bez úsměvu. „Jmenuje se Andrea Villefortová.“

„Takže kdyby ses měl rozhodovat mezi mnou a jí, kdyby ses měl rozhodovat, které z náš zachráníš život, neváhal bys.“

„Ne,“ odpověděl a podíval se jí zpříma do očí. „Ale nepředpokládám, že ji ještě někdy uvidím. Tenhle svět se dostal do problémů, ve kterých skončí miliony, vlastně miliardy, stovky miliard. Dva lidé jsou jen smítka ve větru.“

Kupodivu ji jeho odpověď nerozladila.

„Málokdo má to štěstí, že uslyší holou pravdu bez příkras.“

Na to John neodpověděl. Jen přikývl a přemýšlel nad tím, zda se mu zdá, že se Amélii lesknou oči, nebo to je skutečnost.

„Právě přelétáme rovník,“ oznámil pilot. „Vzhledem k tomu, že se ocitáme na území koncernu INTERSTELAR a máme absolutní přednost, bude zbytek cesty trvat již jen dvacet minut.“

„Tak to teda bude hukot,“ odtušil JFK.

Potřeboval bych diagnózu, obrátil se Kovář na Zvědavce, své elektronické orákulum.

Nerozumím, dostal nejistou odpověď.

Diagnózu Amélie von Techlowitz. Vyjdi z předpokladu, že je psychicky nemocná a choroba ovlivňuje její chování.

Chcete, abych z jejího chování od okamžiku… 

…kdy jsme se dnes potkali, doplnil Kovář briskně.

…určil diagnózu. 

Přesně tak.

Přeceňujete mě, pane.

Doufám, že ne.

Jistě.

Přistání bylo právě tak hladké jako start. O to víc Kováře překvapilo, že se po vystoupení z hyperjetu ocitli na prašném africkém letišti, které jako by vypadlo z oblíbených filmů jeho dětství. Nebo ze vzpomínek jeho otce. Horký vítr vířil prach, porost stromů mopane s listy uhýbajícími slunečním paprskům se tlačil až těsně k ranveji, mezi subtilními kmeny se pásli sloni. Pod hlinitým povrchem se však musela ukrývat dokonalá technika, protože suborbital opět přistával s použitím magnetického podvozku.

„Tohle je úžasná demonstrace technologické převahy,“ sykla Amélie obdivně.

Ze stínu africké chýše k nim vyšli tři muži v dokonalých černých oblecích. Chýše se střechou z palmového listí musela být nějakým způsobem dokonale klimatizovaná, jinak si JFK jejich vzhled bez poskvrny nedokázal vysvětlit. Samotnému se mu začínala košile lepit potem na záda.

Ve tváři Amélie se na pouhý zlomek sekundy objevila nejistota a pochyby, které na začátku téhle nepřehledné a složité partie, v níž hrála o vlastní existenci, musela cítit. Pak se vrátila sebevědomá a dokonalá baronka. JFK si uvědomil, že i kdyby nebylo jeho postavení v tomto světě svázáno s jejím, stejně by pro ni udělal, co by bylo v jeho silách. Udělal dva delší kroky, aby ji dostihl, a pak bok po boku kráčeli vstříc uvítací delegaci prezidenta INTERSTELARU.

„Zajímalo by mě, jestli to jsou první, druhý a třetí tajemník, nebo třeba tajemník dva a, dva b a dva c,“ nadhodil JFK na půl cesty.

Amélii zacukaly koutky.

„Chovej se podle protokolu.“

„To já přece vždy,“ zatvářil se málem uraženě.

„Baronko, je mi ctí přivítat vás na interní základně koncernu INTERSTELAR,“ pronesl obřadně muž uprostřed a lehce se uklonil. „Mario Bradley k vašim službám.“

Kovářovi nevěnoval sebemenší pozornost.

„Pan Drexler?“ zeptala se stroze Amélie.

„Bohužel vás nemohl přivítat osobně, věnuje se již hostům, kteří dorazili před vámi.“

V tónu, jakým to Bradley říkal, se mezi řádky vznášela informace, že ti ostatní hosté jsou mnohem důležitější.

„Vidím, mládenci, že se vůbec nepotíte. Jestli tady zůstaneme ještě chvíli, přehřejete se a já vás nemíním tahat do stínu,“ chopil se JFK slova. „Možná bychom měli raději jít. Kvůli vašemu dobru, samozřejmě. Antiperspiranty mohou být v tomhle klimatu nebezpečné.“

Trojice po něm synchronizovaně šlehla jedovatým pohledem.

Bradley je Drexlerův druhý tajemník, ti dva jsou jeho pochopové, ozval, se Zvědavec.

„Tudy prosím,“ ukázal Bradley k chatrči.

Až teď JFK zjistil, že u ní stojí malý terénní vůz.

„Párty se koná dál v buši, kde budete moci pozorovat divokou zvěř v jejím přirozeném prostředí. Pan Drexler a samozřejmě celý INTERSTELAR si zakládají na ohleduplném vztahu k životnímu prostředí. Naši Zemi už jsme v průběhu minulých generací zničili až příliš.“

„Chvályhodné,“ konstatovala Amélie.

Kovářovi se nezdála ve své kůži, oči měla stále podivně lesklé. Pro jistotu jí nabídl rámě a ona ho překvapivě přijala.

Vůz byl uvnitř dokonale klimatizovaný, s prostornou kabinou oddělenou od míst pro řidiče a spolujezdce. V prostoru pro pasažéry s nimi seděl pouze Bradley.

Ukázalo se, že vozidlo je vlastně vznášedlo. Rychlost, s níž se hnali nad savanou, byla ohromující, cestou míjeli stáda pasoucích se antilop, žiraf a slonů. JFK si nedokázal pomoci, ale musel se okouzleně rozhlížet. Amélie vypadala apaticky. Vzchopila se, až když dorazili ke komplexu z leštěné oceli a skla tyčícímu se z vyprahlé roviny. Křehké linie věží a odvážné křivky mostů mezi nimi prozrazovaly, že velkou roli tady hraje antigravitace.

„Vyhlídková věž dosahuje výšky tří kilometrů a celá stavba vůbec nenarušuje okolní prostředí,“ prohlásil pyšně Bradley.

„To jste projektoval vy?“ zeptal se s předstíraným obdivem JFK.

Bradley ho neuznal za hodného odpovědi, ale bylo vidět, že ho Kovářovy poznámky mírně řečeno nenechávají chladným.

Je impulsivní, zhodnotil ho Zvědavec. Hovor s vámi považuje za práci pod svou úroveň. 

JFK zvedl jeden koutek k úsměvu, i když to jeho nápomocný software nemohl vidět.

Všiml jsem si. Co je s Amélií?

Nemám zatím žádnou diagnózu s více než čtyřicetipětiprocentní pravděpodobností. Vsadil bych na lehkou intoxikaci nějakou chemickou látkou ovlivňující nervový systém. 

To už vstupovali do přijímacího sálu, který měl podobu ohromné haly se stropem několik set metrů vysoko. Po bočních stěnách stékaly proudy vody, ze zdánlivě přirozených puklin vyrůstaly stromy a v jejich korunách se hemžili ptáci.

„Nádhera,“ pronesla Amélie a udělala krok stranou. „Teď jsem v tropickém pekle, a teď zpět v naprostém pohodlí,“ vrátila se na chodník. „Takhle nějak si to u sebe také zařídím.“

JFK věděl, že něco takového se vymyká finančním možnostem BIOTECHU a v jistých oblastech pravděpodobně i jeho technologické zdatnosti, neřekl však nic. Dosud jeho velitelka obvykle dokázala přesně zhodnotit své možnosti.

Výtah podobající se plošině zdánlivě se vznášející ve vzduchu je vyvezl do dalšího patra – sálu, kde mezi jezírky a bizarně působícími akvárii bez viditelných stěn držících vodu postávali konverzující lidé. JFK okamžitě obdržel informaci, kdo je kdo. Devadesát procent z nich by mohlo spolknout celý BIOTECH jako jednohubku.

„Jsem velmi rád, že jste přijala mé pozvání,“ Sigmund Drexler prošel tři metry vysokou vodní stěnou, v níž se líně pohybovali skaláři velikosti talířů, jako by tam ani nebyla. John to nevydržel a pokusil se vody dotknout. Byla to všechno jen optická iluze? Ucítil však jemný odpor a pak měl pocit, jako by jeho ruku obalovala jakási rukavice, skrze kterou cítí vodu.

„Náš nový typ obranného silového pole,“ zatvářil se Drexler potěšeně. „Je dokonale morfovatelné a napadlo mě tohle estetické využití. Samozřejmě, pokud zůstanete uprostřed akvária delší dobu, bude se vám hůře dýchat, protože prostup kyslíku z vody je přece jen omezenější. Baronko,“ uklonil se, „doufám, že se dobře pobavíte, potkáte pár zajímavých lidí, a později bychom si mohli spolu pohovořit obchodně, bude-li se vám to hodit.“

Amélie napůl omámeně přikývla.

„Pane Kováři, říká se, že geniální vůdci přitahují schopné lidi, a myslím, že vy jste toho důkazem.“

Johnovi chvíli trvalo, než pochopil, že jde o lichotku bez nějakého podtextu. Bylo jasné, že Drexler se na přítomnost majitelky BIOTECHU a jejího průvodce dokonale připravil.

Během další půlhodiny absolvovali několik krátkých, více méně nedůležitých rozhovorů. Amélie se konečně trochu vzpamatovala a začala lehce flirtovat s muži.

„Dámy a pánové!“ přerušil šum všeobecné konverzace výrazný Drexlerův hlas. „Rád bych vás upozornil na podívanou, kterou jsem nemohl naplánovat, ale máme dnes prostě štěstí! Domorodí mladíci se chystají ulovit lva!“

Amélii to zaujalo a JFK ji následoval k okraji sálu, tvořícímu stěnu celé budovy. Zdánlivá nepřítomnost viditelného materiálu mu dělala problémy, ostatním zjevně ne.

Stěna silového pole současně fungovala jako dalekohled, proto i z výšky několika set metrů měli planinu před sebou jako na dlani.

„Domorodci, tady?“ zabručel nahlas.

„Ano, na území rezervace žijí lidé, kteří se dobrovolně vrátili k původnímu způsobu života lovců a sběračů. Již zde takto žijí téměř dvě generace. Zanedlouho zemřou poslední z těch, co znají civilizaci z vlastní zkušenosti. V průběhu několika let budeme moci pozorovat návrat do Edenu!“ poučil ho nadšeně tlouštík v šedém smokingu.

Ten by se dole v savaně uvařil v průběhu několika málo minut.

JFK chvíli sledoval trojici zhruba dvacetiletých mladých mužů, jak s oštěpy v rukou opatrně obkličují samotářského lva.

„A co když je zraní?“ nadhodil.

„Tak umřou, tohle je divočina,“ odpověděl tlouštík nadšeně a pár okolostojících souhlasně přikývlo.

Kovář znechuceně odstoupil a rozhlédl se, kde by si nalil něco k pití.

Pohotový číšník pochopil jeho pohled dokonale a přispěchal s podnosem s jedinou sklenicí.

„Whisky s ledem, pane. Tři kostky.“

„Jak jste to věděl?“ zeptal se JFK podezíravě.

„Jsem velmi dobrý empat,“ odpověděl mu muž s úsměvem.

JFK věděl, že takový talent je v Agentuře hodně ceněný.

„A není vás škoda na číšníka?“ zeptal se, když si bral vychlazenou sklenici.

„Ne, právě díky tomuto nadání jsem získal místo. A mé děti, pokud ho zdědí, budou také uchráněné od života tam nahoře,“ kývl se spokojeným úsměvem k obloze.

Před pár lety by John možná nesouhlasil, ale práce v Agentuře ho naučila respektovat názory lidí z jiných světů a nesoudit je za ně.

Se zdvořilým úsměvem přikývl, vzal si sklenici a začal pohledem hledat Amélii. Chvíli mu trvalo, než ji objevil – stála mezi dvěma velkými akvárii v srdečném rozhovoru s malým tlouštíkem. To ho trochu zarazilo, protože se domluvili, že se bez předchozího upozornění nebudou od sebe příliš vzdalovat. Ještě víc ho překvapilo, do sebe obrátila půl sklenice s vínem. Amélie měla ráda víno, ale pila ho střídmě, zvláště když se jednalo o pracovní záležitosti. Navíc tlouštík nevypadal na někoho, komu by věnovala tolik nadšené pozornosti. Pokud jí samozřejmě právě neučinil nějakou velmi výhodnou obchodní nabídku.

JFK se posunul kousek blíž, ne tolik, aby je vyrušil, pouze aby lépe viděl. Musel pochopit, o co tu šlo.

Soustředil se na tlouštíka.

Bawril Laisungi, ředitel CYBORGCORPU, oznámil mu tiše Zvědavec.

JFK zjistil, že o něm začíná přemýšlet jako o skutečné osobě.

Okamžitě si uvědomil, že vzorky z killerbota, které doručil do laboratoří BIOTECHU, pocházely právě z tohoto koncernu. To Amélie věděla taky a měla by být proto opatrná, přesto se vůči Laisungovi chovala až příliš vstřícně.

Dokážeš odezní, o čem hovoří? Potřebuji to vědět.

Těžký úkol, mám k dispozici jen malou databázi, zareagoval Zvědavec téměř spokojeně.

Vzápětí začal s přerývanými pauzami přeříkávat rozhovor těch dvou.

JFK s napětím a stále větším znepokojením poslouchal. Ona je mimo, úplně mimo, zhodnotil nakonec. Nemůže přece na místě podepsat smlouvu, aniž by ji nechala prověřit gildovními právníky a specializovaným softwarem! Určitě tam bude nějaký háček!

Nemám certifikát právnického software, odpověděl Zvědavec, ale ta smlouva je sestavena tak, aby vypadala naprosto výhodně. Prostě za čtyřicetidevítiprocentní podíl BIOTECHU získá ekvivalentní podíl v CYBORGCORP. 

To je tak skvělá nabídka, že jí nemůže uvěřit.

Samozřejmě, už jsem našel první zádrhely. Je jich tam celá řada – a nádherně ukryté. Pokud tu smlouvu podepíše, přijde o BIOTECH. 

„Ona ji podepíše, protože je úplně zfetovaná,“ řekl JFK a jeden z hostů procházejících okolo něj se na něj překvapeně podíval.

Je to anbiag! Je intoxikována anbiagem! prohlásil Zvědavec a JFK měl pocit, že v jeho subvokálním projevu cítí spokojenost z vlastního úspěchu.

Pokud prokážeme, že byla otrávena, bude smlouva prohlášena za neplatnou, odpověděl mu JFK, ale současně se dal do pohybu.

Bawril Laisungi právě vytahoval z kapsy svého dokonale střiženého obleku složku a v ruce se mu s dovedností eskamotéra zalesklo luxusní pero.

Amélie se šťastně usmívala, šaty jí sklouzly trochu níž, než by měly, a adekvátně tomu zodvážnily její výstřih.

Anbiag není jed, je řazen do stejné kategorie látek jako alkohol či THC, oznámil Zvědavec. Člověk, který na něj není zvyklý, si však naprosto není vědom toho, že je jeho úsudek ovlivněn. Potlačuje schopnost komplexního logického uvažování a zvýrazňuje primární přání osobnosti. Dotyčný pak v touze realizovat je ignoruje i poslední zbytky analytické inteligence, kterou mu droga ponechala, doplnil své informace.

John nemířil k Amélii přímo, ale oklikou okolo stolů s jídlem.

„Stačí váš jediný podpis, drahá baronko, a jsme partnery. Vy získáte zavedené postavení CYBORGCORPU a my tygří agresivitu BIOTECHU a váš osobní drajv; myslím, že obě strany budou spokojeny.“

Amélii se leskly oči nadšením, dychtivě uchopila nabízené pero a snažila se soustředit na předložený dokument, aby našla místo, kde podepsat.

JFK zakopl, podnos se dvěma monstrózními zákusky mu vyletěl z ruky, částečně přistál Amélii ve výstřihu a částečně uspokojivě zasáhl smlouvu Bawrila Laisungiho.

„Sakra, jsem já to ale nešika,“ zaklel, současně Amélii, kterou svým atakem málem poslal k zemi, zkušeně zachytil za rámě.

„Obávám se, že se baronka musí upravit,“ otočil se k Bawrilu Laisungimu lítostivě, než stačil prezident CYBORGCORPU vůbec zareagovat. „S vaším jednáním budete muset chvíli počkat.“

Tlustý muž ho probodnul vražedným pohledem, ale jinak zachoval klid.

„Drahá Amélie, toto drobné intermezzo nemůže narušit naši dohodu.“

Znechuceně se podíval na poskvrněný dokument: „Než se vrátíte, budu tu s novou smlouvou naprosto stejného znění.“

„Spěchejte, pane Bawrile,“ přikývla Amélie s úsměvem a Kovář cítil, jak se mu i přes látku oděvu zarývají do bicepsu její prsty.

Silná tedy byla, to ano.

„Hned budu zpět,“ prohodila ještě přes rameno.

JFK si ji pro jistotu k sobě přitáhl, aby jí nedal ani tu nejmenší šanci vymanit se, a doprovázel ji na toaletu.

„Co to do prdele znamenalo?“ syčela Amélie. „Tohle je smlouva mého života, po něčem takovém toužím od chvíle, kdy jsem začala dýchat!“

Opravdu musela být hodně v rauši. Neodpovídal, pevně ji držel a trochu si vydechl, až když zmizela za dveřmi WC. Původně doufal, že bude schopen jí její rozhodnutí rozmluvit, ale anbiag ji zjevně držel pevně ve svých spárech. Z dokonalého úsudku baronky von Techlowitz nezbylo nic, jen touha uskutečnit svá přání.

Kdyby měl sebemenší možnost, pokusil by se ji odsud unést, ale Drexlerova bezpečnostní služba byla bezchybná.

„Tak, a jdeme zpět. Doufám, že tam Bawril bude,“ pronesla Amélie ještě ve dveřích toalety.

JFK jí znovu nabídl rámě. Nevěděl, jak z toho ven. Má ji inzultovat? Jinou drogu, kterou by ji poslal do limbu, neměl. Naprosto si nevěděl rady. Pomalu kráčeli bok po boku, JFK vytáčel své mozkové závity daleko za hranici povoleného limitu, ale zbytečně. Zbývalo jim překonat deset metrů a dostanou se zpět do sálu, kde na ně čekal na podpis hladový ředitel CYBORGCORPU. Pár tahů perem a zářivá budoucnost baronky von Techlowitz zčerná, skončí tak jako spousta jiných ctižádostivých přivandrovalců z Prstence.

Amélie se k němu přitulila o něco víc, než odpovídalo bontonu.

„A až to skončím, mohli bychom jít na pokoj. Tahle párty končí nejdříve zítra,“ zaznělo jí v hlase sexuální předení.

„Jistě, to je skvělý nápad,“ přitáhl si ji ještě blíž.

Nepotřebovala víc a vášnivě ho políbila.

Přitom však nějakým způsobem dokázala stále jít dál.

„A co takový malý předkrm?“ nadhodil JFK. „Jen kraťoučký… V těchhle místnostech bude sice dost personálu, ale myslím, že je dokážu vyhodit,“ řekl, než stačila protestovat.

Její počáteční odmítnutí signalizované tonusem svalů odeznělo, a přestože to pokládal za nemožné, ocitla se mu najednou ještě blíž.

„Když to dokážeš… Hlavní chod chci ale až potom.“

„Jasně, kotě,“ JFK si uvědomil, že i když původně bylo jeho konání čistě účelové, hlas mu až podezřele zhrubl. Amélie mu jednou rukou zajela pod košili a jeho luxusní kravata z přírodních materiálů nebyla najednou tak vyžehlená.

„Pospěš si, sakra,“ uchichtla se a odepnula mu opasek.

Kovář sklouzl jednou rukou pod její zadek, pozvedl ji a zamířil do nejbližších dveří.

Vpadli dovnitř bez klepání a vyrušili jednoho muže a dvě ženy sklánějící se u počítačů. JFK zahlédl jen loga společnosti INTERSTELAR. Byznys pokračoval, i když byl večírek v plném proudu. Nebo možná právě proto.

„Jsme hosté,“ zašklebil se na ně, „nemůžeme najít naše apartmá.“

Amélie vyhrála nad opaskem i knoflíky košile a ničím nezpomalována pokračovala ve vítězném tažení.

„A potřebovali bychom být chvíli sami,“ dokončil se sebezapřením JFK.

Na tváři muže se rozlil pobavený úsměv, jedna z žen jen zavrtěla hlavou a zamířila ke dveřím z místnosti, druhá se zatvářila odmítavě.

„Ale klidně tu můžete zůstat,“ mrkl na ni John.

To stačilo.

Než zavřeli dveře, měla ho Amélie do slova a do písmene v hrsti. Jediným trhnutím zničil zbytek elegance své kravaty a bleskově připoutal jedno její zápěstí k chromové plastice, která vypadala dost hmotná na to, aby vydržela pár cuknutí.

„Co to děláš?“ prskla Amélie.

„Nevím,“ zamumlal JFK, „ale vsadím se, že se ti to bude líbit.“

Na druhou ruku použil její podprsenku a dál už se věnoval něčemu úplně jinému než mluvení.

11. ŽENY A MUŽI

JFK zachmuřeně sledoval záznam z bezpečnostních kamer, který přišel v zásilce signované samotným Drexlerem. Necítil nejmenší potěšení z toho, když se musel pozorovat, jak se říká, in flagranti. Protože však odpovídal za bezpečnost Amélie von Techlowitz, musel to alespoň jednou vidět celé.

Co tím Drexler sledoval, když to poslal? Jeho ujištění, že je to jediná kopie záznamu, nevěřil v nejmenším. Digitální data, pokud tedy nešlo o kvantově kódovaná data, připomněl si jedno z posledních agenturních školení a pár článků, které si spíš ze setrvačnosti než kvůli čemu jinému vyhledal v místních vědeckých archívech. A záznam jeho a Améliiných sexuálních hrátek rozhodně kvantově kódovaný nebyl.

Jedna z kamer se na delší dobu zaměřila na Amélii samotnou a JFK si uvědomil, že ho její sexuální náruživost opět vzrušuje. Pak se v záběru zase objevil chlap – on sám, a to ho vrátilo zpět k přemítání, proč to sakra Drexler poslal. Aby baronce von Techlowitz naznačil, že její dobrá pověst je v jeho rukou? To bylo příliš primitivní, navíc Amélie konvencemi do jisté míry pohrdala. Do značné míry… Aby jí naznačil, že právě on, John Francis Kovář, její první tajemník, ji nějakým způsobem ohrožuje, stojí jí v cestě vzhůru mezi absolutní smetánku, nehodí se k ní? Nebo to opravdu bylo gesto dobré vůle?

Kováři nic z toho plně nesedělo, ale ze všech možných vysvětlení, která ho napadala, mu právě tyhle varianty přišly alespoň trochu smysluplné.

Ikona signalizující hovor se rozsvítila, nemohl ho odmítnout, protože spojení mělo nejvyšší prioritu. To znamenalo, že volá Amélie nebo někdo z nejvyšších bezpečnostních specialistů. Už dávno přišel na to, že tohle je největší nevýhoda permanentního napojení na Síť – některým věcem prostě nešlo uniknout.

„Prosím, Kovář,“ ohlásil se, když předtím potlačil videosložku.

„Ty parchante! Jak jsi mohl něco takového udělat!“ zavyla mu do uší Amélie. „Připrav si alespoň nějaké vysvětlení, alespoň nějaké! Rozumíš?“

Přerušila spojení dříve, než stačil cokoliv říct.

Že by jí Drexler poslal ještě další záznam, nebo to bylo právě kvůli tomuhle? JFK si nebyl jistý. Anbiag byl sice vyladěn speciálně na Améliin nervový systém, ale i na něj částečně působil, v hyperjetu ho obdržel dost velkou dávku… Na některé věci si pamatoval velmi matně.

Zvedl se z křesla a přešel k baru, aby si namíchal drink. Když z broušené karafy lil do sklenky štědrou dávku jantarové tekutiny, šířící okolo sebe kouřovou vůni, napadlo ho, že poslední dobou moc pije. Možná to znamenalo, že brzy zemře. Navzdory temným myšlenkám navýšil hladinu ještě o dva prsty, doplnil sklenici ledem až po okraj a dopřál si první lok zatím nezředěné whisky. Ušlo to, tohle ano.

Třeskla nálož, vlastně to nebyla nálož, to se jen Amélie vřítila do dveří.

„Ty, ty!“

Její jindy snědá tvář byla bílá vztekem, a co hůř, z kapsy saka do pasu vytáhla miniaturní pistoli. JFK předstíral, že ji nevidí, napil se a dal si přitom pozor, aby každý jeho pohyb byl pomalý a vláčný.

„To mě kvůli tomu filmečku zastřelíš?“ opáčil zdánlivě lhostejně.

Uvnitř byl však napjatý jako struna, protože Amélie byla na hranici příčetnosti. Impulsivní byla vždy, to ano, teď se však na ní možná ještě podepisoval doznívající účinek sofistikované drogy. Nebo ji opravdu něco vytočilo tak jako nikdy nic předtím. Mohla by vystřelit, byla jen krůček od toho. Cítil to, vnímal to, viděl to.

Jeho otázka ji trochu zarazila.

„Kdybys ho trochu nechala zeditovat, bylo by to tak realistické a současně skvělé porno, jaké tenhle svět ještě určitě neviděl. Slušně bys vydělala,“ nasadil schválně přezíravý tón.

„Jaký film? Sakra!“ vybuchla. „O čem to mluvíš? Tys najal Stravinského a dostal ho sem na Zem! Jak jsi mi to mohl udělat?“

Opět byla málem bez sebe.

„Nerozumím,“ odpověděl Kovář opatrně. „Stravinského jsem si proklepl. Je nespolehlivý, způsobil bezpečnostní průšvih v CRYOGENU a přišel o příslušnost. Navíc jsem mu neslíbil gildovní statut, jen místo expertního poradce.“

„Neslíbil jsi mu gildovní statut,“ zopakovala Amélie a o mikrometr se uklidnila. „Nezabiju tě,“ zkonstatovala.

JFK zahlédl nepatrný pohyb jejího prstu a pochopil, že měla odjištěno. Teď ho doslova a do písmene zalil studený pot.

„Proč tě tak vytočil? Potřeboval jsem ho pro své pátrání a nechtěl jsem tě zatěžovat takovýma malýma rybama,“ řekl zdánlivě lhostejně.

Při slově pátrání se zamračila, při malé rybě se opět rozčílila.

„Stravinski zabíjel ženské. Byl jako Jack Rozparovač, jako ten, co jsi ho honil na Prstenci, jako ten, co zabil moji přítelkyni Yolanu Radčivus.“

„Drink?“ nabídl JFK.

Stravinského si proklepl stejně jako všechny potenciální nové zaměstnance BIOTECHU, které přijímal, ale tohle nezjistil. Co víc, proklepl ho spíš víc, až měl obavy, že si bezpečáci budou stěžovat, že je takhle přetěžuje kvůli obyčejnému expertovi.

„Něco lehkého, střik,“ přikývla Amélie.

„Nechápu, jak je možné, že mi něco takového uniklo. Musíme mít chybu v našich prověřovacích rutinách,“ zkonstatoval zachmuřeně, zatímco připravoval pití.

Sobě už nikoliv, potřeboval čistou mysl a jistou ruku. Amélie sice vypadala mnohem klidněji, ale odjištěný granát se proti ní dál jevil jako symbol důchodového pojištění.

„Věřím ti,“ odpověděla po dlouhé pauze. „Málem jsem tě zabila.“

„Tou dvaadvacítkou?“ opáčil JFK a cítil, jak se mu zježené chloupky na zátylku a předloktích postupně pokládají. „Leda že ji máš upravenou na střelbu dávkou a v zásobníku minimálně dvacet nábojů.“

Zvedla koutky o milimetr vzhůru, část napětí z ní opadla.

„Jak ses to dozvěděla ty?“ zeptal se opatrně.

Dveře cvakly, objevil se Rumway.

Vycítil tíživou atmosféru v místnosti a okamžitě se snažil stát co nejnenápadnějším.

S takovou, chlape, nikdy nevyhraješ, napadlo Kováře okamžitě.

„Váš host, pane.“

„Přiveďte ho,“ přikázal mu stroze Kovář.

„Přítel z mého světa,“ vysvětlil Amélii. „To on zabil killerbota CYBORGCOPU, chtěla jsi s ním osobně mluvit a až teď se mi ho podařilo kontaktovat.“

Jen přikývla.

„Je to kyborg a nenese to lehce, buď na něj prosím hodná.“

„Záleží ti na něm?“ šlehla podezíravou otázkou.

„Jo.“

„Jsem měla pocit, že ti záleží jen na tvých úkolech a ničem jiném.“

„To samé jsem si myslel já o tobě,“ nenechal si to líbit. „Až do tohoto okamžiku,“ připustil nakonec.

A to poznání bylo hodně bolestivé.

Okamžik se vzájemně pozorovali. Četl v jejích očích, že není ráda, že se odhalila. Sám byl zmaten. Potom, co projevila svou slabost – vztah k mrtvé přítelkyni a soucítění s jinými vražděnými ženami, čímž prozradila, že její necitelnost vůči všem lidem je jen předstíraná, sloužící jako obrana proti nepřátelskému světu. Po tom všem mu najednou připadala mnohem zajímavější. Lepší, obdivuhodnější, sám si nebyl jistý. A netušil, co si ona právě teď myslí o něm.

Rumway se vrátil od stanoviště ochranky, kde původně nechal návštěvníka, a ustoupil stranou, aby Boorman mohl vstoupit. Okamžik se zdálo, že se mohutný kyborg nemůže do dveří vejít, ale pak to nějakým zázrakem zvládl.

JFK se na svého partnera podíval a hned zpozorněl. Boorman vypadal jinak než dřív. Postavu měl zdánlivě mohutnější a obličej naopak propadlý, jako by v poslední době fyzicky strádal – což u něj bylo prakticky nemožné. Ještě víc se proměnily jeho oči. Okamžik měl JFK pocit, že se dívá do studených optických senzorů dokonalého stroje naprogramovaného k zabíjení, okamžik naopak viděl oči unaveného muže, který už příliš dlouho bojuje ve válce, v níž nemůže vyhrát. Jako by si to Boorman sám uvědomoval, nasadil si tmavé brýle.

JFK se zvedl z křesla.

„Frank Boorman, můj pracovní partner, ty víš odkud,“ představil ho. „Baronka Amélie von Techlowitz, majitel a současně generální ředitel gildy BIOTECH,“ dokončil.

„Rád vás poznávám, madam,“ pozdravil Boorman svým ultra basem, na chvíli si opět sundal své brýle, a aniž by z Amélie spustil oči, lehce se jí uklonil.

JFK nebyl malý chlap, ale Boorman se svým kyborgovským tělem hrál jinou ligu. Vypadalo to, že se najednou drobně vyhlížející ženě klaní samotný golem.

Šéfka BIOTECHU snad celou sekundu Franka fascinovaně pozorovala. JFK čekal, kdy na něho vytasí svůj neskutečný sexappeal. Ona však jen potřásla hlavou, jako by se s úsilím probírala z myšlenek, a vyloudila na tváři opatrný úsměv. Přitom si mimovolně upravila krátkou sukni tak, aby jí nevyjížděla nad kolena.

„Děkuji, že jste přijal mé pozvání,“ pronesla hlasem, který proti jejímu obvyklému projevu zněl téměř stydlivě.

JFK nechápal, co se s ní děje. Opětovné doznívání omámení anbiagem? Neskutečné svinstvo.

„Dáš si něco k pití?“ otočil se k Frankovi.

Amélie měla svou sklenku stále ještě plnou.

„Skotskou, bez ledu, dvojitou,“ dostal objednávku.

Když se všichni tři posadili, JFK se svou vlastní sklenkou v ruce klidně vyčkával. Tohle setkání bylo v režii Amélie a on byl rád, že Boorman dorazil právě teď. Pomohlo to uklidnit záležitost se Stravinskim.

„Velmi oceňuji, že jste urazil dlouhou cestu jen kvůli mému přání,“ začala hovor Amélie a vypadala přitom, že to myslí vážně. „Jedná se jen o pár otázek, ale jsou natolik choulostivé, že je mohu položit jen tady, na území své gildy, kde jsem chráněna před odposlechem,“ podívala se na Kováře.

Ten místo odpovědi jen přikývl.

„Pomohl jste Johnovi zlikvidovat killerbota z laboratoří CYBORGCORPU.“

„Nepomohl mi, zlikvidoval ho sám. Ten parchant se mi právě chystal vyrvat srdce, když Frank dorazil. Byl jsem naprosto vyřízený,“ upravil její sdělení Kovář.

„Nechtěla jsem zlehčovat tvou výkonnost,“ sekla jedovatě. „Po tvých posledních úspěších.“ 

JFK pochopil, že záležitost Stravinski ještě dlouho nebude zapomenuta a určitě přijde mnohokrát na přetřes.

„Tak nějak to bylo,“ připustil Boorman, napil se a požitkářsky doušek převaloval na jazyku.

Amélie mu dala čas, aby si whisky vychutnal.

„Jak byste ohodnotil jeho výkonnost,“ zaváhala, „z pozice kyborga vaší úrovně?“ vyslovila to přímo.

JFK zatrnulo. Varoval ji, že Boorman není úplně ve své kůži. Pak Amélie svá slova změkčila obdivným úsměvem a nespouštěla z Franka oči.

„Byl mnohem lepší než já. Rychlejší, s kratší reakční dobou, velmi pohyblivý, používal extrémně adaptivní bojový software. Nejsilnější protivník, se kterým jsem se kdy střetl,“ odpověděl Boorman po krátké úvaze.

„Jsem překvapena. Při vašem vstupu jsme samozřejmě provedli podrobný sken a podle mých expertů jsou vaše schopnosti na úrovni nejlepších vojáků, které kdy Země stvořila. I když souhlasím s vámi v tom, že vlastnosti tkáně, kterou jsme vypěstovali z donesených zbytků killerbota, mají potenciál, o němž mluvíte. Zatím ho však nedokážeme naplnit.“

„Dobrý hardware,“ pokrčil Boorman rameny a zaklepal si na hruď.

JFK strnul a zapátral v paměti. Frank na tom opravdu nebyl dobře. Vypadalo to, že se u něj rozvíjí kyborgovská paranoia – ztrácel svou lidskost.

„I když jsou v této místnosti nainstalovány výkonné defenzivní systémy,“ Boorman vzhlédl ke stropu, „nezabránily by mi, abych vás zabil. Pokud bych se to samozřejmě rozhodl udělat,“ dodal a usmál se.

„Oceňuji to,“ pohodila Amélie pobaveně hlavou. „Jak to, že jste tedy zvítězil? Že jste oba přežili?“

Po dlouhé době vzala na vědomí pohledem i Kováře.

„John toho parchanta svým výstřelem naštěstí trefil do srdce,“ odpověděl Boorman prostě. „Nebo co mu vlastně místo něho pumpovalo oběhovou kapalinu.“

„Nezmínil ses,“ zabručel Kovář.

„Abys zase slízl smetanu?“ odpověděl mu Boorman. „Stejně jsi už byl napůl mrtvý.“

„Mám na vás ještě jednu prosbu,“ řekla po chvíli váhání Amélie. „Můj první tajemník,“ podívala se na Kováře, „bude muset dnes večer vést naléhavé šetření v záležitosti jistého pana Stravinského,“ její hlas získal kovový nádech. „A potřebovala bych doprovod na jistou obchodně-společenskou schůzku. Samozřejmě bych vám vaši laskavost pak ráda oplatila – hm,“ zarazila se.

Kovář do sebe obrátil zbytek drinku. Amélie se snažila Boormana sbalit! Ale jak neobratně to dělala? Už se tolikrát stal svědkem toho, že stačilo gesto, pohled, pár slov a muži jí dobrovolně padali k nohám.

„Nemyslím, že –“ začal Boorman, ale JFK ho nenechal domluvit a sebral mu přitom prázdnou skleničku.

„Nemusíš se bát, killerboti tam nebudou. Asi.“

„Rád, bude mi potěšením, madam,“ změnil svou odpověď Boorman a střelil po Kovářovi pohledem ráže pětačtyřicet.

Kovář byl po šesti hodinách soustředěné práce tak unavený, že už raději pracoval bez pomoci rozhraní Sítě, pouze na monitorech. Kávovar za jeho zády lítostivě hlásal, že mu došla jak káva, tak voda. Upozornění, že se JFK blíží předávkování kofeinem, se diskrétně skrývalo až na posledním řádku displeje.

Informace, které měla o Stravinském Amélie, se odlišovaly od těch, které získali při bezpečnostní prověrce. Opravdu pracoval pro CRYOGEN, na vysoké, ale blíže nespecifikované pozici. To jediné se shodovalo. Nevyhodili ho však kvůli průmyslové špionáži, nýbrž z naprosto jiného důvodu – vraždám. Stravinski zabil nejméně šest žen. Přesněji, šest vražd mu dokázali, z dalších dvou ho podezřívali. Sociopatický sériový vrah s nekrofilními sklony, zněla jeho kriminálně-psychologická diagnóza. Své oběti škrtil pomocí smyčky a pak je sexuálně zneužíval. Některé v bezvědomí, jiné už mrtvé. JFK nechápal, jak to, že ho nepopravili, nebo ho alespoň nezavřeli do vězení. Místní právní řád byl drsnější než doma. Musel mít v hrsti někoho hodně mocného, když ho pouze zbavili gildovní příslušnosti a odsunuli ho ze Země nahoru na Prstenec.

Cinkl zvonek a na monitoru se otevřelo okno se šéfem informační rozvědky. Plešatý padesátník vypadal vyčerpaně.

„Právě jsme dokončili třetí kolo a prohrabali jsme se ještě hlouběji,“ oznámil muž. „Níž už to ani nejde. Všechno do sebe zapadá, naše původní verze sedí dokonale, jen jsme získali další podrobnosti.“

„Rozumím,“ potvrdil suše JFK.

Problém byl v tom, že Améliinu verzi Stravinského minulosti nedokázali potvrdit. V ruce drželi jen datový balík, který jí někdo poslal ze Sítě prostřednictvím běžného spojení.

Jistě, mohla to být lež, klamná informace. Jenomže někdo si s ní dal zatracenou práci: materiál vykazoval maximální konzistenci, přiložené dokumenty z vyšetřování měly ověřené úřední pečetě, policisté vedoucí pátrání existovali, i když se je stále nepodařilo kontaktovat. Většina z nich opustila Zemi a operovala na jiných planetách, pár jich zemřelo. Náhoda nebo záměr? Jak zjistit, co je pravda a co výmysl?

„Zkuste zjistit, kudy balík cestoval, než ho dostala Amélie,“ přeorientoval JFK informatika na jinou stopu. „A pošlete mi všechno, co o Stravinském máte. Hlavně jeho dětství a dospívání, než začal pracovat pro CRYOGEN. Tím jsme se dříve příliš nezabývali. Třeba najdeme něco, podle čeho odhadneme, co je vlastně pravda.“

Muž na obrazovce přikývl a odpojil se, vzápětí pípla Síť a Kovář se s povzdechem připojil naplno. Takhle to přece jen bude rychlejší.

„Zvědavče?“ obrátil se na svého semiinteligentního poradce slovně. „Sleduješ pátrání?“

„Jistě, operace s daty jsou má vášeň.“

„Jsi dost chytrej na to, abys poznal, co mě zajímá? Nemíním se sám probírat,“ JFK si z pozadí vytáhl přesný údaj, „třiceti gigabajty dat Stravinského života.“

„Pojmenoval jste mě Zvědavec, pane…“

„Připadáš mi pořád drzejší… a chytřejší,“ řekl JFK pobaveně.

„Čím častěji mě úkolujete, tím větší pravomoci a zdroje mi přisuzujete.“

„Dej se do toho.“

Za deset minut to měl.

Stravinski byl už jako dítě trestán za příliš násilnické hry se svými vrstevníky. Škrtil je, zejména dívky. V pubertě se v jeho blízkosti stala vražda, kterou se nepodařilo vyšetřit, protože oběť skončila v plazmovém konvertoru. Byla to žena.

Víc Kovář nepotřeboval. Vsadil by teď na Améliinu verzi Stravinského minulosti.

Pohodlně se zvrátil v židli a zíral do stropu.

Potřeboval vyřešit záhadu Maurbyho efektu, obyčejné vraždění bylo proti tomu naprosto nedůležité. Jenomže tahle záležitost ho málem odstřihla od zdrojů, které pro své pátrání potřeboval. Mohlo to souviset.

„Myslím, že máte příliš málo dat na to, abyste to v tuto chvíli posoudil.“

JFK sklouzl z křesla a než dopadl na bok, držel v ruce pistoli. Jeho pracovna však dál zůstávala prázdná.

Zvědavče? zeptal se subvokálně.

To jsem nebyl já, pane.

„Ale je rozumné, že tomu věnujete takové úsilí. Koincidence jsou vždy podezřelé.“

Ten hlas byl Kovářovi povědomý.

Namířil na kávovar. Než mu vypnul hlasový výstup, obtěžoval ho stejným způsobem vyslovovanými poznámkami.

„Nemusíte se znepokojovat, agente,“ promluvil znovu kávovar. „Jsem GODův vyslanec a má přítomnost vás vůbec neohrožuje.“

Boorman se už o téhle figuře letmo zmiňoval, ale JFK tomu věnoval jen minimální pozornost.

Mluvící kávovar, sakra. Tenhle svět se mu líbil méně a méně. Měl sto chutí stisknout spoušť a pro příště si připravovat kávu sám.

„Byla by chyba zničit tento přístroj. Váš partner, Frank Boorman, už se mnou spolupracuje. Dalo mi hodně práce proniknout až sem, tohle místo je velmi dobře zajištěné. A navíc už bych ve vaší blízkosti nenašel žádný hardware, který bych mohl použít k integraci podosobnosti, prostřednictvím níž s vámi komunikuji.“

„Franku?“ kontaktoval přes Síť Boormana nejvyšší naléhavostí. „Je tu ten GODův vyslanec a tvrdí, že s ním spolupracuješ.“

„Potvrzuji,“ dostal strohou odpověď a pak nádavkem záznamy rozhovorů, které kyborg vedl se smetištním robotem a později se sofistikovanějším hardwarem, který pro podivnou entitu obstaral.

Kováře příjem balíku dat zarazil – tohle byl způsob komunikace robotů, ne lidí. Buď na tom byl Boorman se svou psychikou ještě hůř, než se zdálo, nebo se věnoval něčemu mnohem důležitějšímu, totiž večeři s Amélií. Podle rychlosti, s jakou ukončil spojení, byla reálná i druhá možnost.

„Fajn, kávičko,“ zvedl se JFK ze země, „tak mi prozraď, proč tu jsi a jak mi můžeš pomoct.“

Zatímco poslouchal odpověď, vymyl si hrnek a s jistým zadostiučiněním dolil do kávovaru vodu, doplnil kávová zrna a chvíli váhal nad druhem nápoje, který si vybrat.

„Tento přístroj je špatně navržen a horko při ohřívání vody řádově zvýší pravděpodobnost výskytu chyby při koordinaci paralelních procesů, které používám pro vytváření této podosobnosti,“ zareagoval GODův emisar.

„Tak to je mi fakt líto. Skoro ještě víc než to, že mi nemůžeš nijak pomoci,“ odpověděl JFK a vybral si presso.

Po dobu, než se nápoj připravil, se emisar odmlčel.

„Nebezpečí přerušení mé kontinuity pominulo,“ ozvalo se s Kovářovým prvním douškem.

„Proč ses sem prosákl, když je to pro tebe tak obtížné a nepohodlné?“ zeptal se.

„Chci získat všechna data týkající se analýzy DNA obyvatel Sluneční soustavy, o kterou jste Stravinského požádal. Vzhledem k systému, jaký zvolil, je to jediné místo, kde se mohu dostat opravdu ke všem. Stravinski je velmi chytrý, přesněji geniální.“

JFK posunul kávovar tak, aby ho neměl v zádech, až bude pracovat, a posadil se.

„A kdy mi je začne posílat?“

„Jeho von Neumanovi pátrači už zahájili činnost. Očekávám zahájení toku dat tak do dvaceti minut.“

„Pane tajemníku,“ objevil se na obrazovce šéf informatiků, současně se Kovářovi otevřelo komunikační okno Sítě ve své maximální složitosti. „Začínáme s příjmem dat s vaším osobním kódováním. Nedokážeme určit zdroj, zdá se, jako by to přicházelo úplně odevšad. Platí původní rozkazy? Chcete to do pancéřovaného centra? Mám trochu obavu, aby na to naše obrana stačila.“ Pancéřované centrum byl digitální trezor, do kterého se zvenčí dalo pouze ukládat, nikoliv brát, a který současně zajišťoval při zkoumání obsahu maximální bezpečnost počítačových sítí BIOTECHU.

„Pokud nemáme nic lepšího,“ odpověděl JFK a netrpělivě se napojil.

Údaj na počítadle naskakoval s neskutečnou rychlostí, raději se přepnul na relativní měřítko. Deset, dvacet, třicet, třicet pět procent zanalyzované a porovnané DNA celé lidské populace Sluneční soustavy.

„Jak to dokáže tak rychle?“ zeptal se JFK, překvapen neskutečnou rychlostí získávaných výsledků.

„Jeho pátrací programy se šíří jako viry. Opatrné viry, jejichž rozmnožování si nikdo nevšimne. Vlastní práci začaly, až když jich bylo dost na to, aby úkol splnily v rozumném čase.“

„Ale zpomaluje se to,“ poukázal JFK.

Rychlost byla stále ohromující. Už měl data týkající se celé poloviny lidí obývajících Sluneční soustavu. Porovnání s DNA zmizelé agentky Stelarové, jak ho získal z jejího rezidentního bytu a schránky v neprostoru, vycházelo negativně.

„Ano, zpomaluje se, protože teď přichází na řadu DNA lidí, kteří mají vyšší společenský statut a jejich osobní informace jsou lépe chráněny.

„Potřebuji porovnat všechny,“ poznamenal JFK, „tak jsme se domluvili, jinak naše dohoda neplatí.“

„Myslím, že to dokáže. Jeho podprogramy jsou samoučící se a samopozměňující se,“ odpověděl emisar po delší odmlce. „Geniálně sestavené. Vlastně spustil digitální evoluci.“

Pokud dokáže kávovar vložit do svého hlasu uznání a obdiv, stalo se to právě teď. Kovář se k přístroji překvapeně otočil. Ten se však odmlčel.

Mezitím údaj na obrazovce překročil šedesát procent a maximální dosažená genetická shoda se Stelarovou se stále pohybovala pod úrovní, kterou by jako Evropanka měla s většinou jiných Evropanů.

„Připadá mi to dost nebezpečné. Něco jako neřízená biologická zbraň,“ hledal JFK příměr.

„Ano,“ souhlasil emisar. „Existují světy, které za tento směr vývoje zaplatily – biologičtí obyvatelé podlehli svým digitálním potomkům, které stvořili.“

JFK zatrnulo. Co když kvůli jeho pátrání takhle skončí celý tento svět? Mohl za to sice Stravinski, ale stalo se to na jeho popud.

„Nemůžeme to zastavit?“ otočil se ke kávovaru čelem.

„Ne. Navíc jde o situaci vyplývající z přirozeného vývoje metauniverza. Nemám právo se do něj vměšovat. Ale z mých analýz vyplývá, že Stravinski je opatrný. Dal svým dětem do vínku něco jako generační biologické hodiny. Po určitém počtu množení se, konkrétně to závisí na spoustě vnějších parametrů, by měli všichni jeho pátrači umřít. Samozřejmě, pokud generační hodiny neodstraní sám přirozený vývoj, který spustil.“

JFK se pohroužil do mlčení. Přemítal o Maurbyho efektu, Střihu reality a všem, co z toho pro něj vyplývalo. Musel si přiznat, že tomu stále téměř nerozumí.

„Je možné, aby bylo při Střihu reality tajemství Negace Maurbyho efektu ztraceno?“ zeptal se nakonec a ani nepředpokládal, že mu emisar odpoví.

„Ano, a dokonce nenávratně. Pokud si představíte toto tajemství například jako postup napsaný na papíře nebo na jiném záznamovém médiu, který zde byl v okamžiku Střihu reality, mohl se tento přeměnit v cokoliv s odpovídající komplexností. Například v naprosto nesouvisející matematickou teorii nebo operní skladbu…

„Paráda,“ zavrčel JFK.

Údaj prokontrolovaného zlomku populace se zastavil na osmdesáti procentech a zdálo se, že výš to nepůjde.

„Ochrana dat se přesunula na kvalitativně vyšší úroveň, pátrači se urychleně vyvíjí, protože nemají úspěch,“ ozval se tentokrát Zvědavec.

JFK měl chuť zavýt.

„Nechcete si povídat sami dva a mě z toho vynechat?“

„Bere ale v úvahu fakt, že například právě BIOTECH dokáže DNA člověka pozměnit takovým způsobem, aby znemožnil jeho identifikaci?“ nenechal se zastavit Zvědavec.

John už nad tím přemýšlel a strávil kvůli tomu několik hodin hovory s experty z laboratoří.

„Bere. Jistá příbuznost zůstane i při velkých transformacích. U soudu nestačí, ale já pátrám po sebemenší shodě,“ odpověděl.

Na okamžik problikl na Síti alarm signalizující informační útok, pak však pohasl. Zřejmě šlo o planý poplach.

A nebo ne, uvědomil si John s nepříjemným pocitem. Vypadalo to, že Stravinského pátrači se právě prolamují obranou BIOTECHU.

„Došlo k integrování jednotlivých pátračů do složitějších celků, přičemž si jednotliví pátrači zachovávají svou potenciální samostatnost,“ prohlásil kávovar.

„To je úžasné,“ ocenil Zvědavec.

Procentuální údaj opět začal růst, shoda s DNA agentky Stelarové dál zůstávala nulová.

JFK cítil, že ho začíná mrazit v zádech.

O hodinu později, při devadesáti sedmi celých pěti desetinách procenta prověřené lidské populace, Kováři zorné pole překryla ohromná rudá čísla – objevena dvoutřetinová shoda s originální DNA Stelarové! To bylo víc, než kdyby narazil na její dítě, zvláštní.

„Kdo to je?“ zeptal se tiše sám sebe.

Odpověď dostal vzápětí.

„Sakra,“ vydechl JFK a pak jen bezmyšlenkovitě zíral, jak Stravinského pátrači ukrajují poslední desetinky procenta k požadované stovce.

12. BOORMAN SE VYPTÁVÁ

Frank Boorman se zvedl ze sarkofágu protkaného stovkami kabelů nejrůznější síly. Od hadic, které mohly klidně sloužit k přečerpávání kerosinu při tankování ve vzduchu, po okem neviditelné vlasce o průměru několika málo atomů. Byl nahý, jeho černá pleť se v monochromatickém rozptýleném osvětlení modře leskla. Tam, kde se kabely právě automaticky odpojily od jeho těla, zůstávaly světlejší skvrny.

Zkusmo pokrčil a napjal ruku, provedl půlobrat vpravo a vykopl jednou nohou. Všechno se zdálo v pořádku, dokonce i v odrazech na stěnách z leštěné oceli vypadal stejně jako dřív. Tak to mělo skutečně být.

V kovovém zrcadle po jeho levé ruce se objevila puklina, která se vzápětí proměnila v rychle se otevírající dveře.

Vešel jeden z lidí, s nimiž Boorman při tomto obchodě komunikoval.

„Všechno v pořádku, pane Boormane?“ zeptal se muž a ani se nesnažil zastírat svou nervozitu.

Frank k němu natáhl ruku a muž mu do ní vložil notepad. Agent ho chvíli studoval. Viděl svůj vlastní on-line sken. Při patřičné volbě mohl vizuálně pozorovat aktivitu svých mozkových polokoulí. Jistě, pořád existoval způsob, jak ho podvést, ale Boorman pochyboval, že by jim to za to stálo. Dal jim najevo, že nedodržet pravidla by se jim v žádném případě nevyplatilo.

„Jo, vypadá to tak,“ zabasoval.

„Takže do hodiny od okamžiku, kdy opustíte prostory naší skrovné laboratoře, převedete zbytek domluvené částky,“ řekl rychle muž.

Boorman mu neodpověděl.

Muž strnul, jako by se musel soustředit. Boorman věděl, že ho právě kontaktovali jeho partneři, aby mu sdělili, že odměna za ilegální práci, kterou právě dokončili, byla doručena. Nešlo o peníze, platidlem byla v tomto případě dokumentace technologie právě implementované do Boormanova těla. Připravoval se na boj, měnil sám sebe, aby měli alespoň minimální šanci. A nelíbilo se mu to, ani trochu.

Frank přistoupil ke stolku, na kterém pečlivě poskládané leželo jeho oblečení, a bez rozpaků, aniž by svému společníkovi věnoval sebemenší pozornost, se oblékl. Pak bez pozdravu odešel.

Na koridorech Prstence pulzoval život, rychlejší a frenetičtější než dole na Zemi, jako by si lidé uvědomovali, že na rozdíl od pozemšťanů mají méně co ztratit, a pokud si chtějí užít, záleží to jen na nich samotných. Nebo za to mohly četné velkoplošné obrazovky, na kterých právě začínalo další kolo válečných zpráv. V kosmu, a Prstenec se nacházel v kosmu, si všichni ohrožení mimozemskými nepřáteli uvědomovali mnohem víc.

Zazněl signál oznamující žádost o naléhavé spojení. Boorman ho přijal. Obraz Amélie byl mírně rozostřený, šířka datového spojení nestačila na lepší rozlišení. Boorman si uvědomil, že se neozval už tři dny. Mohl se sice nahradit virtuálním fámulem, ale takhle lhát nechtěl.

„Omlouvám se, ale právě jsem vylezl z podzemí,“ řekl místo pozdravu. „Vypadáš skvěle,“ přidal, aniž by to plánoval. Byla to pravda.

„Také jsem měla perný týden, ale zítra mám konečně volno.“

Boorman se zamyslel, i když člověk by pauzu v jeho odpovědi nezaregistroval. Amélie se svým vylepšeným tělem a nervovou soustavou možná ano. Měl vůbec právo na to, scházet se s touto ženou? Víc a víc měl pocit, že ne. Jenomže po každém setkání s ní se cítil o něco lépe. I když, teď už to možná nebude pravda.

„V tom případě navrhuji oběd. V Montrealu. Je tam restaurace s úžasnými akvárii.“

Kdysi měl rád akvária, rybičky, koně… a spoustu dalších věcí.

„To zní dobře, spíš skvěle,“ zasmála se. „A potom?“

„Nudnou procházku s mlčenlivým kyborgem.“

„Beru, domluveno. V jednu centrálního času,“ určila si a zavěsila.

Boorman se zastavil na šálek kávy. Nasypal si do něj víc cukru než obvykle a bezmyšlenkovitě zíral na lidi korzující před ním po ulici za velkým oknem. Napadení na moři měl na svědomí PSYCHOBIL. Ověřil si to, navíc mu to potvrdil vzkaz od staříka, od něhož si půjčil člun.

Podle oficiální zprávy z místa činu byl stařík major Picoly Cammus, stoprocentně kyborgizovaný voják s anorganickým doplněním poškozeného mozku. Zešílel a jen díky promptní reakci PSYCHOBILU byl stroj, který přišel o svou lidskou část, zničen dřív, než stačil napáchat jinou než hmotnou škodu. Novinář, který měl článek na svědomí, uvedl, že je to častý a smutný konec těchto nejvíc poznamenaných veteránů.

Přišel o lidskou část… Boorman ta slova převaloval na jazyku, aniž by je vyslovil.

Vzhledem k tomu, že se očekával návrat několika desítek tisíc zraněných veteránů z kosmu, otevíral na Prstenci PSYCHOBIL urychleně další pobočku. Musel se o ně přece starat. A Boorman si dal tu práci, že zdaleka ne všechna obranná a bezpečnostní zařízení byla zatím nainstalována. Několika úplatky se dokonce postaral, aby ani nemohla být nainstalována. To mu umožňovalo zajít na návštěvu bez pozvání. Ne jako na Zemi, kde byla všechna jejich střediska dokonale chráněna.

Dopil, zaplatil, zorientoval se podle mapy na Síti a vyrazil pěšky směrem k novému centru PSYCHOBILU. Cestou se ještě zastavil v komerční úschovně. Přesně podle dohody tam na něj čekal maskovací overal. Zaplatil ho předem a musel se spolehnout, že druhá strana slovo dodrží. Bez něj by jeho akce neměla naději na úspěch ani tady. V nájemní kabince si ho oblékl a přehodil přes ramena svou bundu. S vyřazenou maskovací funkcí vypadal jako obstarožní kyborg, který má úplně jiné starosti než vypadat podle poslední módy. To do jisté míry sedělo.

K P11, jak znělo prozatímní kódové označení psychobilské tvrze, se blížil zespodu z nižších úrovní Prstence, kde sledovací systémy fungovaly s horší účinností a měly časté výpadky. Úplně poslední část cesty neabsolvoval výtahem, ale pěšky, nouzovým schodištěm. V temné části veřejných prostor, kde už nedostatek údržby dávno zahubil všechny kamery, senzory a další typy běžně užívaných čidel, odhodil bundu a aktivoval svůj plasmonický chameleonware. Pro civilní sledovací techniku se stal naprosto neviditelným. Zařízení vojenské třídy by mu po delší době samozřejmě způsobilo problémy, ale pokud dodržoval jistý protokol, mohl se i tak dostat hluboko do nitra obrany nepřítele. To znělo, jako by jeho chování řídil nějaký taktický software, uvědomil si Boorman, ale nechal své já na pokoji. Musel se soustředit na spoustu jiných věcí, například na to, aby do nikoho nenarazil. To by jeho práce a veškeré přípravy přišly naprosto vniveč.

Bez velkých problémů se dostal až před hlavní vstup do P11. Přesněji před trojici hlavních vstupů. Dva pro auta a jinou mobilní techniku, jeden pro personál. Chvíli pozoroval ruch. Většinu vcházejících a vycházejících lidí tvořil personál dokončující poslední stavební úpravy, IT specialisté oživující sítě a superpočítače a samozřejmě vlastní jádroví zaměstnanci PSYCHOBILU.

Po jedenácti minutách a čtyřiceti třech sekundách se dovnitř vtlačila skupina techniků doprovázená automatickými nosnými plošinami, zaplněnými velkými koly optických kabelů. Boorman se k nim přidal a bez problémů se dostal dovnitř.

Přestože nebyl interiér zdaleka dokončen, uvnitř už se intenzivně pracovalo: muži i ženy seděli u komfortních holografických komunikátorů, někteří měli nepřítomné oči, typický znak práce na Síti prostřednictvím implantovaného připojení. Mezi nimi se hemžili technici a právě pokládali páteř celé psychobilské tvrze, proti odposlechu chráněný kabel. Boorman se postavil tak, aby viděl, co drobná bruneta na svém displeji právě sleduje. Defilovaly před ní dlouhé sloupce jmen, ona je procházela a pokaždé, když na nějaké klikla, objevil se portrét dotyčného, jeho osobní data, současný statut, zranění, stav rekonvalescence a spousta dalších informací, která sice Boorman opticky stáhl, ale dál je nezkoumal. Všiml si jen, že žena provádí jakési velmi rychlé základní psychologické profilování. Pokud chtěla, mohla si vyjet o dotyčném další a další informace, od záznamu rozhovorů mezi vojákem a lékaři až po jeho biodata. Vzhledem k tomu, čím se PSYCHOBIL oficiálně zabýval, to byla naprosto přirozená náplň činnosti.

Ve druhém patře lidé dělali prakticky to samé, ale seznamy byly kratší, specialisté studovali potenciální problémové veterány víc do hloubky.

Ve třetím patře ho piktogram na stěně informoval, že právě vstupuje do oblasti s bezpečnostním oprávněním S3. Boormanovi to nic neříkalo, jen zaregistroval jemné pingnutí, když ho nahmátl optický sonar. Na druhé oťukání byl jeho overal už připraven a sonar ho nenašel. Dveře z kompozitní amorfně-krystalické oceli však byly zavřené. Boorman se postavil ke zdi a čekal. Nemělo smysl věc uspěchat. Hodinu se nic nedělo, chodba zůstávala stále stejně mrtvá. Kdyby byl Boorman vybaven pouze lidskými smysly, mohl mít pocit, že se nachází v tisíce let nenavštívené egyptské hrobce. Se svým hardware byl však schopný detekovat změny odrazivosti některých částí stropu. Způsoboval ji pohyb maskovaných senzorů. Vypadalo to, že nezůstal tak neviditelný jak původně předpokládal – někdo soustředěně prohledával chodbu vším, co měl k dispozici. Stále se však neozýval žádný poplach. Buď byl dotyčný jen opatrný a nepovažoval své podezření za dostatečně vážné, nebo si věřil a chtěl situaci vyřešit sám.

Pak se dveře otevřely ale nikdo nevyšel. Možná to byla jen chyba, důsledek ladění systému budovy. Boorman se usmál – nebo pozvání.

Bez váhání vstoupil dovnitř a po třech krocích pancéřovanou chodbou, která, až za její stěny budou nainstalována všechna zařízení, bude sloužit jako past na nezvané návštěvníky, se ocitl v sále ze všeho nejvíc připomínajícím klasické počítačové pracoviště. Boormanovi stačil pohled na sérii mechanických přepínačů na stěně a okamžitě pochopil, kde se ocitl. V jednom z velínů vnitřní počítačové sítě PSYCHOBILU, která mohla být v případě nebezpečí jednoduše mechanicky oddělena od světa a hlavně Sítě. Pokud PSYCHOBIL sloužil k tomu, v co Boorman předpokládal, muselo ještě existovat naprosto nepřístupné jádro uchovávající informace, které se nesměly nikdy a za žádnou cenu dostat na veřejnost. Otázkou bylo, zda měla k takovému jádru přístup každá pobočka gildy nebo jen centrální. To bude muset zjistit.

„Vím, že jsi tady, kámo,“ ozvalo se z jedné z kukaní.

Boorman se otočil. Pomalu, aby přitom nevydal žádný zvuk. Setkal se s pohledem očí, spíš zaměřovacího systému, uloženého po stranách kořene širokého nosu. Zaměřovače se upíraly rovnou na něho. Boorman stále nedokázal identifikovat, jakým způsobem ho neznámý pozoruje.

„Tvá přítomnost způsobuje kvantové disturbance vakua,“ zasmál se pobaveně dotyčný.

Zasmál? Mimiku obličeje měl tak zjednodušenou, že připomínal spíš komiksovou postavu než člověka. Se vzhledem se designéři také moc nepárali. Měl dvě ruce a dvě nohy, což bylo všechno, co na něm připomínalo člověka. Nosný systém se zjevně nespoléhal na klasickou páteř, ale něco mnohem odolnějšího a sofistikovanějšího. Boorman provedl bleskovou analýzu zvuků. S třiadevadesátiprocentní pravděpodobností byli v celé sekci jen oni dva. Současně rešerší běžně přístupných dat ze Sítě zjistil, s kým má zřejmě tu čest.

„Na SHBS – Semiinteligentní Humanoidní Bojový Systém určený pro operace v hlubokém vesmíru – disponuješ širokou škálou emocí,“ zhodnotil Boorman.

Už věděl, proč neznámý nevyvolal poplach. Byl sebevědomý a arogantní – chtěl situaci vyřešit sám, bez pomoci zvenčí. A podle toho, jak se choval, ji měl podle svého názoru pod kontrolou.

„A ty jsi zase moc vážný,“ ušklíbl se SHBS. „Jsem major Virkisch, veterán, po poslední akci generála Toschiho ve výslužbě. Tak jsem vzal tohle zaměstnání,“ pronesl SHBS.

„Major Virkisch byl zabit při krytí ústupu hlavních sil,“ přečetl Boorman ze Sítě.

Najednou si nebyl jistý, proti komu stojí. Hardwarově to možná opravdu byl SHBS, naprostý vrchol pozemské technologie této reality. Obávaný a občas nevyzpytatelný, stejně jako všechny umělé semiinteligence s příliš vysokým stupněm volnosti, nacházející se těsně u hranice plného sebeuvědomění. Jejich používání bylo povoleno jen pro válečné účely a navíc ještě za oběžnou dráhou Jupitera.

„Já měl štěstí. Díky experimentální technologii PSYCHOBILU bylo mé ego staženo z biologického těla a umístěno do gelového krystalu,“ vysvětlil Virkisch, nebo co byl zač, a zaťukal si na hlavu. Pak, aniž by udělal jakýkoliv pohyb, nějakým způsobem spustil protipožární sprinkler nad Boormanem. Chameleonware sice nezkolabovalo, ale tryskající prášková pěna ho i tak zviditelnila dokonale.

„Není možné překopírovat lidské já bez poškození, ne na vaší technické úrovni. A není možné nahrát ho do jinak organizované struktury, než představuje lidský mozek, protože pak dochází k rozvoji defektů majících za následek destrukci původní osobnosti. Tohle platí na všech známých technologických úrovních,“ ocitoval Boorman z učebnic kyborgologie.

Pokud věděl, ani technika světů nacházejících se na úrovni třicátého století nedokázala tuto překážku překonat. Šlo o biologický limit, ne technický.

„Ale já jsem tady,“ pokrčil Virkisch rameny. „Možná mě drží při životě fakt, že se živím eliminací neřádů, jako jsi ty. Neřádů neochotných poslouchat rozkazy a přinášejících chaos.“

Boorman neměl zbraně, protože by je bez speciálních úprav maskovacího oděvu nedokázal schovat. Teď toho trochu litoval, ale jen trochu. Investice do nového hardware přišla v pravý čas.

„A co tedy přesně děláš?“ zeptal se a vykročil SHBS, nebo Virkischovi, nebyl si jist, vstříc.

„Řídím lidi. Zařizuju, aby si mysleli, že se opravdu starají o vojáky, kteří se zbláznili. A když není zbytí, tak je likviduji.“

Major, nebo to, co se z majora stalo, nasadil svou parodii na lidský úsměv a také se dal do pohybu.

„Mám štěstí. Dnes se tu má objevit sám velký šéf. Myslím, že bude velmi potěšen tím, co mu ukážu. Pokud z tebe něco zbude.“

Boorman už se mezitím napojil na čidla sálu – na obyčejná čidla, která měla za úkol zajistit optimální vlhkost, teplotu, složení vzduchu, prostě optimální prostředí pro práci. Jako vždy byly použity unifikované bloky výrobců se spoustou dalších zbytečných elektronických součástek, které se nikdo neobtěžoval vymontovat, jen je prostě nezapojil. Některé z nich dokonce i fungovaly. Díky tomu zjistil, že tvor proti němu váží pět set šedesát kilogramů. Vsadil by panáka Bowmore proti obyčejnému Johnie Walkerovi, že hardware SHBS je založeno na tekutých, selektivně tvrditelných kovech. To bylo špatné, moc špatné.

Dvě bytosti, na první pohled se podobající obrovským, nadměrně osvaleným mužům, se zaklesly do sebe, ruka proti ruce, svěráky prstů obemkly předloktí.

Boorman měl pocit, že mu soupeř hned rozdrtí paže. Jeho mozek, povzbuzený bolestí a předzvěstí porážky, se vybičoval k maximální aktivitě, nepřetržitý proud nervových vzruchů nutil syntetické svaly ke stále většímu výkonu. Tak, jak tomu bylo u lidí, tak, jak si to přál. Netušil však, že to může takhle bolet. Bojový subsystém potlačil vylučování látek, které by způsobily brzké koma, a naopak vyšrouboval produkci adrenalinu, endomorfinu, dopaminu a dalších nervových stimulantů. Boorman trpěl tak jako žádný člověk v historii lidstva před ním a jeho hardware mu stále znemožňovalo upadnout do bezvědomí, mozek se blížil fatálnímu kolapsu, který měl přinést konečnou a neodvratnou smrt. Konečně se mu podařilo na chvíli vyrovnat monstrózní sevření nepřítele.

„Líbí se mi to. Na tak zkurveně biologický model, jako jsi ty, si nevedeš špatně,“ ocenil s úšklebkem Virkisch a znovu přitlačil.

Frank zaúpěl, jednou rukou přestal vzdorovat, ochranný krunýř nedávno modifikovaných neskutečně výkonných svalů ochabl, stisk narůstající nade všechny rozumné meze s ostrým zapraštěním přecvakl jeho metalickou vřetenní i loketní kost.

Na hrubě vymodelované tváři se zformovala mizerná napodobenina vítězného úsměvu – a už tam zůstala. Boorman byl připraven a bezprostředně po násilné amputaci vbodl torzo své paže hluboko do oka svého nepřítele, až do gelového mozku. Sevření konečně ochablo, neviděl, jak se jeho soupeř skácel, protože sám klečel a bojoval s bolestí, která hrozila, že ho zabije.

Nevěděl, kolik sekund nebo minut uplynulo, smysl pro čas ho na chvíli opustil. Když se konečně postavil, rána se mu už částečně zatáhla, další ztrátě tělesných tekutin pomohl zaškrcením.

Jen částečně při vědomí – stále se vyrovnával s poškozením a následným přetížením mozku – stahoval data z počítačů a snažil se najít cokoliv, z čeho by později mohl získat o činnosti PSYCHOBILU další informace. Věděl, že riskuje, protože Virkisch se zmínil o očekávané návštěvě samotného velkého šéfa – Munita Kinsleye. To Boormana částečně navnadilo: Mohl by se pokusit ho unést a dozvědět se všechno? Ve svém současném stavu asi nikoliv, usoudil nakonec.

Nakonec se očistil od pěny a nepozorován budovu opustil. Sedl si do kouta jednoho z křivolakých průchodů mezi jednotlivými výrobními sekcemi a pozoroval příjezd Kinsleye. Dorazil v pancéřovaném vznášedle, doprovázeném dalšími dvěma stroji. Do budovy vešel spolu se čtyřmi těžkooděnci, pravděpodobně lidmi v těžkých bojových overalech. To, co objevil vevnitř, se mu jednoznačně nelíbilo, protože tam nesetrval déle než pět minut. Co bylo zajímavé, při odchodu ho chránili ještě další dva muži. Čtveřice ozbrojenců tvořila až druhý obranný kruh. Kde se tam sakra vzali? Na víc už ale Boorman nečekal a kulhal domů, přesněji do bytu, který si vybral za jeden ze svých dočasných úkrytů. Kulhal. Divné, ucvakli mu ruku a on kulhá. Nedávalo to smysl, ale cítil se příliš unaven, než aby to víc zkoumal.

13. ZMĚNA K HORŠÍMU

Tentokrát o schůzku žádal Boorman a JFK mu bez otálení vyhověl. Případ Stravinski ho požíral zaživa, nic nevycházelo, měl pocit, že chodí od zdi ke zdi. Několik dnů práce stovek specialistů, které svými požadavky doháněl téměř k šílenství, přineslo jen minimální ovoce – zjistili pouze, odkud přišel balík dat o alternativní minulosti Stravinského. Informace, které jeho samotného dostaly do takových problémů, pocházely od starého známého – Kešhe Tribetta. Ale kde je vzal on…

Frankova návštěva byla vítaným vyrušením, možná zjistil něco nového, pozitivního. Oba muži se usadili.

„Amélie se o mě zajímá,“ řekl Boorman a dopřál si lok. „Fakt dobrá whisky,“ ocenil.

Když se chtěl napít podruhé, s překvapením zjistil, že nemá čeho.

JFK strčil do lahve, ta setrvačností dojela až k jeho společníkovi a zastavila se centimetr od okraje stolu.

„Na člověka slušný odhad,“ zabručel Boorman. „Amélie se o mě zajímá,“ zopakoval po chvíli.

„Slyšel jsem tě. A kromě toho jsem si i všiml,“ odpověděl Kovář a hodil pohledem po láhvi.

Boorman pochopil a strčil do ní tak, že se hrana stolu stala tečnou podstavy láhve.

JFK na to neřekl nic, jen si nalil.

„Jenže já nemyslím, že by měla.“

„Tuhle záležitost jsi už jednou řešil, ne?“ nadhodil John.

Měl spoustu jiných problémů, důležitějších a smrtelných. Navíc tohle téma nebylo z nejpříjemnějších. Potřeboval však, aby se jeho partner dal alespoň trochu dohromady.

„Nejsem, co jsem býval, změnil jsem se,“ neochotně přiznal Boorman.

JFK se na něho podíval a chvíli přemýšlel, jak to doopravdy myslí.

„Po tom, co mě málem sejmul ten killerbot s mozkovou chobotnicí, jsem si chtěl dopřát nějaký menší upgrade,“ začal tiše. „V tomhle světě se chlápci našeho ražení bez vylepšení prostě neobejdou. Jenomže Amélie mě potřebovala čistého. A zaměstnává mě. Divil bych se, kdybys ty neudělal něco podobného.“

Boorman dlouho mlčel.

„Začínám si připadat víc a víc jako stroj,“ pronesl nakonec tiše a prohlížel si ruce, jako by patřily někomu jinému.

JFK se beze slova zvedl a vrátil se s další lahví a sklenkou.

Stále bez vysvětlení odebral Frankovi jeho panáka Bowmore a nalil mu místo ní viskózní tekutinu.

„Nebudu do stroje lít whisky. Dobrou, ani špatnou.“

Boorman zíral na svůj nový drink.

„Dobře, nejsem až tak docela stroj,“ ustoupil. „Navíc, tenhle olej je určený pro mazání za zvýšených teplot a já teď nemám víc než třicet šest sedm.“

„Takže?“ podíval se na něj JFK.

„Dopřál jsem si vylepšení, která mě trochu znervózňují, ale máš pravdu – přejdeme k důležitějším věcem,“ souhlasil Frank a natáhl ke Kovářovi dlaň. „Navíc se mám po poledni setkat s Amélií, tak ať ty světy zachráníme co nejrychleji.“

Oba se ušklíbli, John o poznání tvrději. Pak Frankovi hodil láhev i sklenku, kterou před tím vyprázdnil.

„Ty flotily jsou skutečné,“ prozradil Boorman.

Kávovar šokovaně zaprskal, až se kyborg po přístroji překvapeně ohlédl.

„Flotily?“

JFK pochopil, že si dosud ani nedokázal představit, jak je situace doopravdy špatná.

„Ano. Na hranicích Sluneční soustavy spolu bojuje pět kosmických flotil z pěti paralelních světů. Všechno se odehrává podle pečlivě připravené extrémně složité procedury tak, aby jednotlivým flotilám bylo pouštěno žilou způsobem akcelerujícím budování dalších kosmických lodí a vývoj technologií.“

„Nechápu to,“ zavrtěl hlavou JFK.

Ale já ano! zajásal Zvědavec zářivě rudým textem přes rozhraní Sítě.

Kovář mu před pár hodinami zakázal audio i subvokální komunikaci.

„Střih reality, jak nazýváte skokovou transformaci našeho světa, nebyl proveden pouze tady, ale současně i v dalších čtyřech paralelních vesmírech s podobnou technologickou úrovní. Jejich obyvatelé jsou stejně jako my přesvědčeni, že jsou ohrožováni mimozemskou invazí,“ zaznělo z jednoho z neviditelných reproduktorů, jimiž byla Kovářova pracovna vybavena.

„To je kdo?“ zatvářil se nedůvěřivě Boorman.

„Zvědavec, můj expertní analytický systém,“ prozradil mu Kovář. „I když mě trochu překvapuje, že mu to myslí až tak dokonale. A také, že použil slovo my. Tuším poprvé.“

„Říkal jsem vám, pane,“ zareagoval Zvědavec, „že čím víc zdrojů mi umožníte používat, tím víc bude má výkonnost narůstat.“

„Ale v tomhle světě neexistují umělé inteligence se stoprocentním sebeuvědoměním,“ namítl Boorman. „A ty, ať už jsi, co jsi, k tomu máš zatraceně blízko. Jak je to možné?“

„To já,“ zapraskal kávovar.

Přetěžování jeho logické jednotky a Kovářovo neustále vaření kávy způsobilo poškození hlasového výstupu. „Umožnil jsem mu používání sítě BIOTECHU a několika dalších digitálně blízkých organizačních jednotek.“

„Prosté navyšování výpočetního výkonu neimplikuje vznik dokonalé umělé inteligence,“ nesouhlasil Boorman.

„Také jsem trochu počítačové sítě přestrukturalizoval pro dosažení požadovaného stupně hierarchie,“ připustil GODův emisar.

„A proč to?“ chtěl vědět Frank.

„Potřebujete poradce a já to ze zřejmých důvodů být nemohu. Nesmím zasahovat do událostí kvůli řetězové kauzální reakci.“

„A tohle není vměšování?“ zeptal se JFK, myšlenkami už úplně jinde.

„Pod prahem reakce, těsně, ale přece. Pokud je můj kvalifikovaný odhad správný.“

Bylo vidět, že Boormana věc zaujala, ale Kovář mávl zamítavě rukou.

„Zpátky k našemu problému. Víme o pěti světech, které několik posledních desetiletí, je jedno, zda objektivně či subjektivně, zbrojí, aby se připravily na totální válku s mimozemským nepřítelem. Jak je to sakra možné?“

„Někdo vytvořil stabilní portály, přes které jsou tyto světy propojeny A jimi procházejí celé flotily kosmických lodí a bojují spolu navzájem,“ nadhodil Boorman.

„Není to tak jednoduché,“ ozval se opět Zvědavec. „Flotily se spolu setkávají v Maurbyho zhrouceném neprostoru, vzniklém oddělením dvoudimenzionálních povrchů průchodů. Část hranice Sluneční soustavy je teď vlastně tvořena právě takovým zhrouceným neprostorem, v němž se čas a prostor proměňují podle…“

„Stop,“ zadržel JFK výklad. „Nejsem tomu schopen porozumět, a ani to nepotřebuju.“

„Občas je dilatace, případně kontrakce, času tak vysoká,“ navázal Boorman, „že u jednotlivých vojáků způsobí časovou dezorientaci a pár se jich začne zajímat o to, co se tam,“ ukázal vzhůru, „vlastně děje. Proto je tu PSYCHOBIL, aby zpacifikoval nemístné zvědavce.“

„Nebo eliminoval ty, kteří zjistí, že vlastně bojují proti lidem?“ navrhl JFK.

„To mohu potvrdit,“ opět se zapojil Zvědavec, „analýzou dat z…“

„Stop!“ zadrželi ho oba agenti současně.

Neměli zájem o neprůstřelné důkazy, nehodlali své nepřátele porazit v soudní při – chtěli je zničit v reálu. Pro tuhle práci byl ideální velký čistící agenturní tým.

„Na co někdo potřebuje pět flotil o plus mínus čtyři sta tisících kosmických lodích, schopných operovat v meziplanetárním prostoru?“ nadhodil po minutě zachmuřeného mlčení Boorman.

„Proč někdo?“ podíval se na něj JFK.

„OK,“ pokrčil rameny Frank. „Na co X-Hawk potřebuje tuhle supertechnickou vražednou mašinérii? Vlastně se nemusím ptát,“ odpověděl si sám vzápětí, „chce prostě urvat co největší kus metauniverza a vůbec mu nevadí, že jako čaroděj by techniku neměl používat. Neštítí se ani termojaderných reaktorů.“

„A teď si představ, že by k tomu všemu znal ještě tajemství Negace Maurbyho efektu,“ připomněl JFK a přitom se nevědomky dotkl přívěšku ve tvaru kříže, který nosil na krku. John se na schránku a její obsah snažil myslet co nejméně. Moc mu to však nešlo.

„Nechce ovládnout část metauniverza, chce ho ovládnout celé,“ doplnil Boorman.

„Není možné ovládnout celé metauniverzum,“ vmísil se do rozhovoru po dlouhé době opět GODův emisar.

„Dobrá,“ připustil Boorman blahosklonně. „Chce se stát pánem nad všemi světy, na nichž mohou žít lidé.“

„A co kdyby ten váš X-Hawk,“ zareagoval tentokrát Zvědavec, „poté, co získá moc nad dostatečně velkou částí nekonečna, zhroutil, zničil, znegoval zbytek? Pak by byl opravdu absolutním vládcem všeho.“

„To přece není možné!“ vybuchl JFK. „Navíc světů není nekonečně mnoho!“

„No, mně se to tak jeví,“ nedal se Zvědavec.

„Tak sakra, řekni něco!“ otočil se Kovář ke kávovaru.

Nevěděl, jak je to možné, ale přístroj vypadal skutečně překvapeně.

Oba muži se na sebe podívali, Frank pokrčil rameny a přihrál láhev zpět Kovářovi, ten si znovu nalil. Pak opět dlouho seděli v tichu, každý ponořený do vlastních myšlenek.

„Takže tohle všechno, zdegenerovaný Maurbyho klon, Střih reality, který proměnil tenhle a další světy ve vojensko-průmyslové megakomplexy, je část X-Hawkových mocenských plánů,“ zkonstatoval JFK chmurně.

„Mám pocit, jako bych dřív viděl jen jeho část, kousek. Ve skutečnosti musí být mnohem děsivější a smrtonosnější, než se nám zdá.“

„A také lidštější?“ pronesl s velkým otazníkem na konci Boorman.

„Asi,“ pokrčil JFK rameny.

„Jak vlastně dokázal takhle překroutit realitu, pozměnit historii, současnost i budoucnost pěti různých vesmírů?“ položil Kovář otázku, která v něm hlodala už hodně dlouho.

„Netuším, nedává mi to smysl,“ připustil Zvědavec.

„Kouzla nám obvykle smysl nedávají, je to dáno jejich podstatou,“ odpověděl GODův emisar. „Tento Střih realit je mnohem rozsáhlejší, než jsem předpokládal, a je jisté, že nebyl proveden žádným mně známým způsobem. S šedesátiprocentní pravděpodobností k němu byla použita vysoká magie značné mohutnosti.“

„Vysoká magie značné mohutnosti?“ zopakoval podezíravě JFK.

„Není to běžná terminologie,“ připustil kávovar.

Kovář si najednou připadal, že se stal hrdinou nějakého absurdního dramatu, kde proti sobě stojí agenti tajné superorganizace, čarodějové ve špičatých kšiltovkách a elektrické spotřebiče, které nakonec hlasováním rozhodnou, kdo je vítěz. A v úplném závěru se rub stane lícem, vítěz poraženým. Kde zůstaly staré dobré časy, kdy prostě a jednoduše chytali pašeráky?

Musel tomu porozumět, pochopit bizarní situaci, do které se oni i celý svět dostali. Musel, protože v tom spočívala jejich poslední naděje.

Opřel se pohodlněji, zakroužil sklenkou v prstech a pozoroval vlny tvořící se v opaleskujícím destilátu, dokud se neuklidnil.

„Vraťme se k agentce Stelarové. Byla místním rezidentem Agentury. Nějakým způsobem zjistila, že zde někdo pracuje na realizaci Negace Maurbyho efektu,“ začal JFK soustředěně.

Boorman se na něj s očekáváním podíval, Zvědavec na jednom z holodisplejů vyčaroval pár hlubokých, jistým způsobem ženských očí.

Kovář si uvědomil, že ho podivný smysl pro humor, který tahle nedávno zrozená umělá inteligence projevuje, zneklidňuje.

„A dál?“ povzbudil ho Boorman.

„Předpokládám, že Střih reality nemohl realizovat jedinec, ale celý rozsáhlý X-Hawkův tým. Stopy, které k němu Stelarovou přivedly, však existovaly v době před Střihem reality. Teď už v původní podobě neexistují. V co se proměnily? Dokumenty, videozáznamy, poznámky, které si udělala?“

„Budou se týkat toho, v co se proměnila ta tvá původní organizace zkoumající Maurbyho,“ odpověděl Frank po chvíli přemýšlení.

„Je velmi obtížné ověřit to výpočtem nebo provést matematický důkaz,“ zachrchlal kávovar.

„Ale je to pravděpodobné,“ mrkl očima Zvědavec a nechal si narůst dlouhé řasy.

JFK raději pohlédl stranou.

Sám s Frankem souhlasil, všechno zapadalo do sebe. V bytě Stelarové našel ohromné množství katalogů a nejrůznějších dokumentů zabývajících se INTERSTELAREM.

„A co se stalo s tím, kdo Střih reality provedl?“ položil další logickou otázku. „Odhaduji, že musel stát mimo, protože jinak by transformace postihla i jeho.“

„Jinak to nejde, tento fakt je základní podmínkou všech známých postupů pro transformaci reality,“ potvrdil kávovar. „Musel vytvořit malou, izolovanou oblast, které se změna nedotkla a kterou pak opatrně vyladil do souladu s novou skutečností, aby negenerovala disharmonické kauzální vlny.“

JFK opět do detailů nerozuměl, ale nevadilo mu to. Intuitivně chápal, jak tahle příšernost převracející životy miliard lidí naruby funguje.

„Je možné vrátit Střih reality nazpět?“

„Ne,“ dostal odpověď od Zvědavce i kávovaru současně.

JFK se zamyslel, zda je štěstí, že Stelarová ukrývala technologii Negace Maurbyho efektu v mimorealitní schránce. Spíš ne, protože kdyby ji Střih reality zničil, bylo by vše jednodušší a nehrálo by se o tak vysoké sázky. Celý tenhle galimatyáš rozpoutalo hlášení degenerovaného Maurbyho klonu, v němž popřel své předchozí hlášení a poslal Agentuře informaci, že Negace je možná.

Jak ale X-Hawk, případně jeho lidé, k tajemství Negace původně přišli? Než jim ho Stelarová ukradla? Napadla ho další otázka. Myšlenky mu vířily v hlavě zdánlivě nezávisle na jeho vůli. Boormana i Zvědavcovy oči vnímal jako něco vzdáleného, jen napůl skutečného, soustředil se pouze na své úvahy.

Díky Maurbyho klonu číslo jedna, odpověděl si.

Degenerovaný klon číslo dva se o jeho existenci zmiňoval. JFK si připomněl, co všechno o Maurbym kdy slyšel. Vědec by X-Hawkovi nikdy ultimativní zbraň nevydal dobrovolně. Museli ho k tomu přinutit. JFK věděl, že za použití správných metod lze zlomit každého člověka, jenomže Maurby byl naprosto oddaný Kovářům rovnováhy a podařilo se mu zařídit, aby X-Hawk tajemství Negace nezískal. Místo toho nějakým způsobem zajistil, aby se k němu dostala Agentura – tedy Stelarová. Pak došlo k onomu nešťastnému Střihu reality a stopy se ztratily, jako když se nad krajinou přežene písečná bouře.

Navíc X-Hawk zde nyní nebyl. Tím si byl JFK jist, protože už by na známky jeho přítomnosti určitě narazil. Přítomnost na vysoce sofistikovaných technických světech nebyla obvykle čaroději příjemná a navštěvoval je, jen když musel něco zařídit osobně. Pravděpodobně zde měl jen své lidi. Kteří to jsou? Agentka Stelarová spolupracovala s Maurbym, agentka Stelarová se zajímala o organizaci, která se po Střihu stala INTERSTELAREM. Že by X-Hawk ovládal právě toto obrovské konsorcium? Netušil. Mohl objevit v historii INTERSTELARU něco, co by mu napovědělo, co se stalo před transformací celého světa? Archeologové i paleontologové to měli jednodušší než on…

Přikázal Zvědavci, ať mu vyhledá patřičná data. Kupodivu si odpustil své obvyklé poznámky a před JFK defiloval stručný přehled posledních dvaceti let největšího zbrojního konsorcia ve Sluneční soustavě.

Nebyl vždy největší, jeho vzestup začal před patnácti lety a před osmi došlo k ohromné katastrofě, výbuchu Divize pro vývoj pohonných jednotek kosmických lodí, která průmyslového giganta málem srazila na kolena. Byla to katastrofa téměř meziplanetárních rozměrů. JFK zavětřil a ponořil se do hlubších a podrobnějších datových vrstev.

Oficiálně šlo o selhání automatických systémů řízení s příliš velkou autonomií. Neoficiálně se pomátlo několik vojenských robotů. INTERSTELAR přišel o polovinu členů správní rady a navíc byl zabit i tehdejší generální ředitel.

JFK se zvrátil v křesle, až teleskopický kloub zaskřípěl. Mohla to být sabotáž? Sabotáž profesora Maurbyho, který se pokusil svého věznitele a mučitele zabít? Byl to důvod, proč se v této realitě X-Hawk nadále nevyskytoval? Byl zraněn? Kovář nevěřil, že již nežije.

Mohlo to tak být, ale šlo jen o spekulace, potřeboval víc informací – Střih realit je však všechny přemazal.

Uvědomil si, že zatímco přemýšlel, Boorman diskutuje s kávovarem a Zvědavcem. Whisky zbývalo už jen na dně a z nich tří pil jen kyborg.

„Odhaduji, že jen velmi málo lidí v tomhle světě nebylo podrobeno Střihu reality,“ prohlásil Boorman a skeptickým pohledem zhodnotil množství nápoje v láhvi. „Právě proto vyšší místa v PSYCHOBILU, myslím na postech, kde je nutné, aby věděli, co je skutečnou náplní činnosti gildy, nezastávají lidé, ale jakési anorganické odvozeniny od původních lidských osobností. Je s nimi snazší manipulovat a zajistit si jejich loajalitu,“ dokončil a napil se.

„A co samotný ředitel PSYCHOBILU?“ zeptal se JFK.

„Nevím,“ zavrtěl hlavou Boorman. „Mohl by být jen nastrčenou figurkou, ale k tomu mi nesedí ti dva chlápci, kteří se zjevili bůhvíodkud, když zjistil, že jsem navštívil jejich pobočku. Nastrčená loutka by se spokojila se svou stávající ochranou. Podívám se, co je zač.“

Odložil sklenku a zvedl se.

„Chci to probrat s Amélií,“ zastavil ho Kovář. „Zná tenhle svět lépe než my.“

„Zrušila schůzku, náhlé obchodní jednání. Zkoušel jsem se jí dovolat, ale je někde mimo,“ odpověděl Boorman po krátkém zaváhání a odešel.

JFK jen přikývl a pokusil se navázat prioritní spojení.

„Narážím na informační zeď, zeď INTERSTELARU, sakra,“ zaklel vzápětí a okamžitě si vyžádal přes Síť druhého tajemníka.

„Nevím, jestli vám mohu poskytnout tyto citlivé informace,“ vykrucoval se Rumway.

JFK pochopil, že ztráta jeho výsostného postavení u baronky von Techlowitz se stala všeobecně známou. Byl rád, že Boorman do vnitrogildovních pletich zatím zasvěcen není.

„Buď mi to řeknete hned a všechno, nebo jsem za pět minut ve vaší kanceláři a to, co zbude z vašeho nosu, budete ze zdi seškrabovat osobně, protože se postarám, aby to za vás neudělal žádný uklízecí stroj,“ odpověděl zdánlivě klidně.

Ve skutečnosti v něm všechno vřelo a nejraději by vystartoval okamžitě.

Druhý tajemník zbledl.

„Baronka vede důležité jednání s generálním ředitelem INTERSTELARU přímo na jejich území, diplomatické záruky přikládám, všechno je v naprostém pořádku.“

JFK přijal přílohy a bez dalšího přerušil spojení. Podle podkladů mohla Amélie zůstat na území nepřítele i pár dní. Co po ní chtěli? Proč právě teď? Určitě to nebyla shoda okolností.

Nemohl na ni čekat, musel jednat, za každou cenu získat víc informací. Bez dalšího otálení zamířil do centra informační kontrarozvědky. Kešh Tribett byl jediná konkrétní stopa, kterou měl, navíc byl zjevně posedlý jím samotným a někdo toho mistrně využíval.

14. ROZHOVOR S PÁTRAČEM

JFK se opíral o barový stůl a zdánlivě lhostejně klouzal pohledem po okolních hostech. O tom, kdo Tribetta vytáhl tak rychle z basy a navíc mu zařídil nové místo s vysokými pravomocemi, nezjistil vůbec nic. Poslední způsob, jak se něco dozvědět, bylo osobní setkání. Na pozvání, které JFK poslal na jednu z pátračových adres, Tribett kupodivu zareagoval. Kovář si dal spoustu práce, aby vybral místo, kde by Tribettovi neprošel žádný z jeho oblíbených úskoků – jeden z nejluxusnějších barů na Zemi, nacházející se na náměstí nikoho, ze všech stran obklopeném citadelami největších gild, koncernů a konsorcií. Tady se pohybovala výhradně smetánka patřící mezi nejmocnější z mocných.

Kovář si objednal drink a snažil se nevnímat jeho cenu. Fondy BIOTECHU, kterými disponoval, byly sice značné, ale částka, kterou za pět centilitrů destilátu zaplatil, byla mírně řečeno za hranicí normálna.

Nebyl zde však kvůli pití. Zde nad bezpečím zákazníků, jejich psychickou i fyzickou integritou, bděly ty nejvýkonnější a současně nejpohotovější bezpečnostní systémy. JFK sice měl svou osobní zbraň, ale byl si dobře vědom, že o ní ví automatický defensivní systém baru, barman, bezpečnostní robot u vchodu a samozřejmě i hlídkující policista. Nehodlal ji vytáhnout. Na druhou stranu, nechtěl být neozbrojen – pro všechny případy.

Usrkl, velmi opatrně, aby si nemusel objednávat podruhé, a znovu se opatrně rozhlédl. V okolí neviděl nikoho hubeného, opotřebovaného a zatrpklého. Tribett tu prostě ještě nebyl.

Emblém Sítě zablikal, a když Kovář neprotestoval, rozvinul se v zelenou plochu, na níž se převalovala ikona tučného moučného červa. Červ se vzápětí rozpadl na mnohem menší dravé červíky, kteří se začali navzájem požírat. Kovář váhal, volající se skrýval v anonymitě a zvolil skutečně podivný symbol. Poslední dravý červ narostl do větších rozměrů, zakuklil se, pak se kokon rozpadl a – v okamžiku, kdy se objevila obrovská zubatá tlama, JFK hovor přijal.

Okamžitě poznal Stravinského. Už rozuměl propastem jeho očí.

„Snažil jste se mě najít,“ řekl hacker a biomág v jednom pobaveně „Máte pocit, že jsem nedodržel svou část dohody?“

„Ne,“ odpověděl JFK a snažil se dělit svou pozornost mezi hovor a okolí. „Jen jsem zjistil, co jste zač.“

„Vy jste zjistil, co jsem zač?“ opáčil Stravinski překvapeně, jeho zuby se v ostrém světle, jehož zdroj JFK nedokázal identifikovat, zlobně zaleskly. „Jak?“

„Od člověka, s nímž se mám setkat,“ prozradil JFK.

Snažil se rozhovor co nejvíce prodloužit, protože stopovací programy, kterými ho vybavili informatici BIOTECHU, už vyrazily vpřed.

„Pokoušíte se zbytečně,“ zatvářil se Stravinski znechuceně a JFK od svých špionů přestal dostávat zprávy. „Co jsem doopravdy zač ví jen velmi málo lidí. A všichni jsou z týmu, který vám šlape po krku. Pokud tuhle schůzku přežijete, kontaktuji vás později. Zatím jen malá nápověda. Proč si myslíte, že Maurbyho klon na Prstenci potřeboval ke své existenci biomateriál právě z žen? Maso jako maso,“ Stravinski se pousmál, jako by se mu povedl obzvlášť dobrý vtip. „Protože jsem byl jednou z jeho sudiček,“ rozchechtal se na plno.

Kováři připomínal aztécké reliéfy prastarých démonů s rozšklebenými tlamami plnými zubů. Nebylo v něm nic lidského.

„Psychosomaticky byl kódován tak, aby jen smrt žen mohla oddálit jeho vlastní zánik.“

„Jste naprostý šílenec, monstrum!“ vydechl Kovář.

„Ne, jsem génius,“ zavrtěl hlavou Stravinski. „A nevadí mi míchat příjemné s užitečným. Podle toho, že se začaly ztrácet ženské, jsem později zjistil, kde se ukrývá a…“

Spojení se přerušilo. JFK se rozhlédl. Bar se mezitím stačil vyprázdnit, vlastně v něm kromě něj a barmana čistícího sklenice tak, jak to barmani dělají v tisícovkách vesmírů po stovky let, už nikdo nebyl.

Dál JFK nečekal. Přeskočil pult a vrhl se do dveří, současně řadu sklenic roztříštila série projektilů. Zamířil doleva, kde vycítil delší chodbu s více potenciálními východy. První dveře – proraženým oknem dovnitř právě lezl těžkooděnec s automatickou zbraní. Pokračoval dál, další dveře díky bohu otevřené, rychle po schodech dolů do sálu – kavárna nebo tančírna. Řada oken před ním rozzářená slunečním světlem, dostat se k nim a je na ulici. Přeskočil stůl a červené křeslo, nad hlavou mu hvízdla kulka, nechal nohy za sebou a dopadl na břicho, vzápětí opět vyrazil. Na okraji jeho zorného pole se zhmotnil stín, venku bude zachráněn, ztratí se v davu. Skočil, už v letu ho do boku nabralo beranidlo schopné ničit městské hradby a zásah změnil směr jeho pohybu o devadesát stupňů, skončil s polámanými žebry v pavučině popraskaných zrcadel.

Okamžik mu trvalo, než se vzpamatoval, padající sklo okolo něj se se zvoněním tříštilo o podlahu. Pak na ni dopadl i on sám.

Zůstal ležet, protože se po otřesu nedokázal zvednout. Všechno ho bolelo, věděl však, že už za pár sekund bude akceschopný, věděl to a připravoval se na protiútok, na němž bude záviset jeho život.

Už se mu vracely síly. Pod přibližujícími se kroky praskalo sklo, ve směru od jeho hlavy se k němu pomalu blížil vyhublý vysoký muž se svěšenými rameny v ošoupaném baloňáku. Kešh Tribett.

„Proč tak zhurta?“ zasípal JFK. „Chtěl jsem se s vámi sejít.“

Zatím se nepohnul, protože Tribett na něj mířil pistolí s hranatou hlavní. Černota tunelu korespondovala s propastmi Tribettových zapadlých očí.

„Mám raději, když se rozhovory odehrávají podle mého scénáře,“ odpověděl pátrač suše.

Změnil se, za posledních pár týdnů se změnil, a Kovářovi se vůbec nelíbilo jak. Tohle setkání se neodehraje přesně podle jeho plánů, musel přiznat sám sobě. Rozhodně neplánoval, že bude při rozhovoru ležet na zemi.

„Jsem kapitán speciálních policejních jednotek a mám rozkaz zatknout vás. Rozkaz zatknout Johna Francise Kováře. Vaše postavení vás tentokrát nezachrání,“ mluvil Tribett suše. „Počkejte venku,“ přikázal a JFK až teď zjistil, že nejsou v sále sami.

Ozbrojení policisté se přiblížili tak tiše, že je vůbec nezaregistroval. Pravděpodobně byli nějakým způsobem upgrejdováni, nebo to ani nebyli lidé. Na Tribettův pokyn se vzdálili stejně rychle a bezhlučně, jako se objevili.

„Zatknout? A za co?“

„Nevím, není to moje starost,“ odpověděl Tribett lhostejně.

Po celou dobu na Kováře mířil a jeho zbraň se nezachvěla.

„Tak ať to máme za sebou,“ pobídl ho John. „Tohle nedorozumění se určitě vyšetří,“ dodal s jistotou, kterou necítil. Měl pocit, že nejde o žádné obyčejné zatčení, ale dobře zorganizovanou akci nepřítele.

Tribett ho dál bez hnutí pozoroval.

„Mí zaměstnavatelé vás chtějí živého,“ řekl zamyšleně, „ale já vás nemám řád, Kováři. Od chvíle, co jste vstoupil do mého života, stojí všechno za hovno.“

JFK došlo, že ho Tribett nehodlá zatknout, ale zabít.

„Jste na Zemi, po tom všichni na Prstenci přece touží, tak o co vám jde?“ zeptal se, aby ho přinutil dál mluvit.

„Tak se to možná jeví vám, ale já to vidím hodně jinak,“ zavrtěl Tribett hlavou.

Jeho prst posunul spoušť o první nepatrný kousek.

JFK zoufale přemýšlel. S pistolí u hlavy neměl šanci na protiútok a Tribett byl jednoznačně rozhodnutý. Musí být způsob, jak se z toho dostat ven se zdravou kůží. Proč ho sakra chce zabít? Na Prstenci se setkali při vyšetřování vražd prostitutek a Kovář nakonec pachatele objevil – Tribett nikoliv, přestože byl na pátrání osobně zainteresován, mezi zavražděnými byla i jeho přítelkyně.

Byl to důvod, proč pak Kováře tak urputně pronásledoval? Asi ano.

„Vím, proč ty holky zemřely, nedávno jsem našel skutečného pachatele, společně ho můžeme dostat!“ zkoušel to JFK.

Tribett jen zavrtěl hlavou.

„Já už to vím. Pokaždé, když jsem se s tebou setkal, jsi mi uklouzl. Tví nepřátelé mi pak dali další šanci tě chytit, ale já se přitom vždy propadl do bahna; do špíny větší, než jsem si dokázal představit – než jsem tě potkal.“

JFK hleděl do ústí hlavně a věděl, že Tribett dříve nebo později vystřelí. Připravoval se na poslední zoufalý pokus, i když věděl, že nevyjde. Na to byl pátrač příliš zkušený.

„Nezjistil jsem, co jsi zač,“ Tribett svěsil pistoli a JFK si vydechl. „Místo toho jsem se dozvěděl spoustu věcí, které jsem znát nechtěl. Nestřelím tě do hlavy.“

John se pokusil podtrhnout pátrači nohy, ten však bleskovým pohybem namířil Kovářovi na břicho a stiskl spoušť. Dávka tří nábojů, byla poslední Johnova myšlenka, než ho bolest zbavila schopnosti uvažovat.

Kešh Tribett s morbidní zvědavostí pozoroval umírajícího muže u svých nohou.

„Víš, oni dělají příšerné věci, za hranicí toho, co jsem považoval za možné. A nikdo je nedokáže zastavit. Můžou všechno. Třeba přepadnout tenhle bar na nejlépe hlídaném místě planety. Ještě tři hodiny sem nikdo nepřijde.“

JFK nic z toho nevnímal. Ležel v rychle se zvětšující kaluži krve a pekelnou agónií se propracovával ke smrti.

„Za tři hodiny budeš mrtvý. Spíš dřív,“ usoudil Tribett. „A já budu muset žít s tím, co vím.“

S těmi slovy se nad Kovářem sklonil, vytáhl mu z pouzdra zbraň, odjistil ji a hodil na dosah bezvládných prstů do krvavé louže.

Už se nezvětšovala a na okrajích začínala zasychat.

Boorman seděl v Kovářově křesle a sledoval na mapě pohyb Kešhe Tribetta. John se sice už několik hodin nehlásil, ale schůzka zřejmě proběhla úspěšně, protože se mu na pátrače podařilo pověsit štěnici. Zatím se Tribett stavil na drink a na oběd a teď opouštěl veřejné území a aerotaxíkem letěl k… někam.

Boorman trpělivě čekal. Zatím mohl taxík zamířit kamkoliv, ale s každým dalším kilometrem, který urazil směrem do vnitrozemí, se možný výběr gild, koncernů a konsorcií, na jejichž území mohl přistát, snižoval. Přerušovaný signál štěnice s narůstající vzdáleností slábl.

Nemohl to nijak ovlivnit, vrátil se raději ke své práci. Kdysi dávno, když ještě býval člověkem, a vlastně i mnohem později, jako kyborg se svalovým aparátem na biologické bázi, si rád zacvičil. Dobře věděl, že pokud chce člověk dosáhnout co nejlepších výsledků, přiblížit se svému maximu, musí si přípravu pečlivě naplánovat. Střídat období maximálního úsilí se sníženou intenzitou cvičení, měnit techniky, způsoby zatěžování. Právě v tom spočívalo mistrovství trenérů, kteří dokázali tréninkový plán ušít přímo na míru svého svěřence a zařídit tak, aby maximální formy dosáhl právě před klíčovými závody.

Boorman se na řízenou válku odehrávající se na hranicích Sluneční soustavy pokoušel dívat podobně. Někdo se snažil z potenciálu lidstva vyždímat vojenské maximum. Stimuloval ho útoky, menšími i většími, přepady i velkými invazemi. A také obdobími klidu, kdy se lidé zotavovali z utržených ran. X-Hawk nehodlal nechat tuhle civilizaci vykrvácet, potřeboval z ní vyždímat co největší a nejvýkonnější armádu. Trénoval ji pro válku a Boorman se snažil odhalit, kdy přijde klíčový okamžik.

GODův emisar mu odmítl cokoliv prozradit a Zvědavcova osobnost se dočasně rozsypala – její hlavní integrující součástí byl Kovářův implantovaný čip pro komunikaci se Sítí. Boormanovi to nevadilo, věděl, že se k výsledku dopracuje sám. A to hned dvěma cestami. Jednou na základě matematických analýz a druhá využije lidskou intuici, založenou na vojenských zkušenostech.

Znovu si promítl výpis nejdůležitějších vojenských operací za posledních patnáct let, k tomu na další obrazovku seznam vojenských inovací, které vždy vyplývaly z konkrétních bitev, a na třetí ztráty spolu s ekonomickou výkonností lidské civilizace jako celku. Původně jen nejasné nepříjemné tušení začínalo nabývat ostřejších obrysů, už to nebyl jen mlhavý přízrak, ale nejprve cihlová, pak železobetonová zeď. Intuice Boormanovi říkala, že lidé už mají natrénováno a za chvíli všechno začne naostro.

Pravděpodobný čas vypuknutí globálního konfliktu právě nastal, kapacita vojensko-průmyslového komplexu Sluneční soustavy je na maximu. Současný stav je dlouhodobě neudržitelný, dostal výstup z matematické analýzy, se kterou se s pomocí superpočítačů posledních pár hodin lopotil. Jen potvrdil jeho vlastní odhad. Pomalu vypustil z plic vzduch a otočil se ke kávovaru.

„Tak co ty na to?“ zeptal se GODova emisara.

„Souhlasím, pode mě čas t₀ nastane v řádu dní, spíš než týdnů či měsíců.“

„Nepotěšil jsi mě,“ zavrčel Boorman a stiskem jediné klávesy odeslal výsledky svého pátrání Kovářovi, ať už se nacházel kdekoliv. Sám přitom zachmuřeně přemítal, co by se stalo, kdyby se místní superflotila přesunula do reality, kde se nacházela agenturní báze. Jediný těžký kosmický křižník stačil na to, aby porazil lidstvo. Vojenská technika jedenadvacátého století si proti místní stála stejně jako kamenný sekeromlat proti těžkému kulometu. Ta představa naháněla hrůzu.

Dveře se otevřely a bez klepání vešla Amélie. V okamžiku, kdy zjistila, že uvnitř není Kovář, ale Boorman, jí zajiskřily oči.

Kyborg si znovu s překvapením uvědomil, že ona ho doopravdy miluje. Nic jí nezatajil, přesně jí popsal, co je zač, ale jí to vůbec nevadilo, možná právě naopak.

Přešla až k němu, zaklonila hlavu. Položil jí dlaně na boky a políbil ji. Byla živá, teplá, křehká, nádherná. Polibek se prodlužoval.

„Nerad bych, aby nás tady John takhle viděl,“ dokázal se od ní konečně Boorman odtrhnout.

V prvním okamžiku chtěla protestovat, ale pak se zarazila.

„No, nebylo by to, řekněme, zdvořilé,“ souhlasila nakonec.

Boormana její zdůvodnění překvapilo, ale nekomentoval to.

„Mám dobré zprávy. Ještě váhám, ale je to nejlepší nabídka, kterou jsem kdy dostala,“ vyhrkla. „Chtěla bych to s tebou oslavit. V soukromí. Celý život jsem měla tolik plánů, přání, představ, a teď to vypadá, že je budu moci realizovat.“

Boorman si nedokázal pomoci a bříšky prstů ji pohladil po tváři.

„Oslavíme to, ať je to cokoliv.“

„Dostala jsem obchodní nabídku od INTERSTELARU. Má o BIOTECH zájem a nabízí finanční propojení za velmi výhodných podmínek. Jde hlavně o biotechnologii, kterou právě vyvíjíme. S naším přispěním by pak mohli konkurovat CYBORGCORPU.“

Boorman věděl, že technologie byla odvozena od killerbota, který před časem málem dostal Kováře.

Zámek dveří cvakl, jako by se někdo dobýval dovnitř a moc mu to nešlo, oba se s očekáváním otočili. Pak klika nezvykle pomalu klesla a dveře se váhavě otevřely. Za nimi napůl stál a napůl se opíral o zeď Kovář. V obličeji byl sinavě bílý, na sobě měl dlouhý plášť, který mu na první pohled nepadl. Vpotácel se dovnitř a Boorman zahlédl pod oděvem krev.

„Doktora, potřebuju doktora.“

Boorman se podíval na Amélii, ale ta už ho podle výrazu tváře volala.

John se svalil do křesla, okamžik to vypadalo na poslední věc, kterou v životě dokázal. Pak se mu do obličeje opět vrátil život.

„Ten zkurvysyn mě chtěl zastřelit. Napálil mi to do břicha, třikrát.“

Do místnosti se vřítil Améliin osobní lékař, doktor Kaligary, v patách za ním automatická sestra. Přítomným věnoval jen zběžný pohled a okamžitě se sklonil nad Kovářem.

„Vy jste se zbláznil, člověče! Aplikovat na sebe vývojový typ vojenského nanozdravotníka! Víte, co vám to udělá s vnitřnostmi? Přebuduje je to podle poslední vyhlášky generálního štábu!“ zareagoval okamžitě.

„Dva zdravotníky, dva, doktore,“ zachroptěl JFK. „Měl jsem je na sebe připojené permanentně. Tušil jsem, že se pokusí o nějaký podraz, ale počítal jsem spíš s otravou a ne dávkou do břicha.“

Doktor už skalpelem s kauterizačním nástavcem rozřízl gelovitým povlakem překrytou ránu – rychle vytvořené polymolekulární řetězce speciálně navržených bílkovin fungovaly jako pojivo a obvaz současně. Pak vsunul Kovářovi do těla optické vlákno s objektivem, na jedno oko si nasadil okulár.

„Jeden obratel je naprasklý, odneslo to několik žeber, rozvíjí se sepse z prostřeleného střeva, kterou nanoboti nezvládají. Musíte na sál, okamžitě.“

„Později, doktore, musím teď něco zařídit. Kam ten šmejd odletěl?“

Boormanovi bylo jasné, koho Kovář myslí. Otočil se na obrazovku, kde byly zobrazovány výsledky Tribettova sledování.

„Musí za ním stát zatraceně mocný hajzl, protože porušil polovinu článků Zemské ústavy,“ vyplivl Kovář.

„CYBORGCORP,“ přečetl Boorman jméno poslední destinace a obrátil se zpět na Kováře.

Ten přikývl, jako by nic jiného nečekal a… omdlel.

„Pomůžu vám, doktore,“ zabručel Boorman. „Nikdy neví, kdy má dost.“

S ohleduplností, kterou by v něm na pohled hledal málokdo, zvedl JFK do náruče a zamířil ke dveřím.

„Bude to rychlejší než s nosítkama,“ prohodil na vysvětlenou.

Baronka von Techlowitz ho přitom pozorovala obdivným pohledem a aniž by si to uvědomovala, potřásala přitom hlavou.

Netušila, že někdo takový jako Boorman může vůbec existovat. Jí ukazoval jen svou lidskou tvář, ale byla v něm nebezpečná šelma, obrovský jeskynní medvěd. V jeho přítomnosti se cítila v bezpečí, v pohodě. Necítila potřebu hrát dokonalou baronku von Techlowitz. Okamžik přemítala, zda si takové myšlenky může dovolit, ale pak to hodila za hlavu. Může, ona může všechno.

Doufala, že se z nemocnice vrátí brzy. Kovář byl tuhý chlap, nepotřeboval chůvu. Znala takové. Manipulovala jimi, využívala je. K práci i pro osobní potěšení. Ale Boorman… on byl něco jiného.

15. BARONKA VON TECHLOWITZ VS. AGENTKA STELAROVÁ

Kovář ležel v posteli a očima popoháněl křivku grafu vykreslovanou na monitoru lékařskou diagnostikou. S doktorem se dohodl, že vydrží v posteli do okamžiku, kdy se křivka dostane do oranžového pásma. Trvalo to déle, než doufal, protože Tribett se pojistil – použil sice normální střelivo, ale povrch kulek byl penetrovaný speciálním jedem. Použití dvou nanozdravotníků sice účinek jedu zpomalilo, ale nezastavilo docela. Vypořádalo se s ním až plné vybavení operačního sálu.

Díky připojení na Síť mohl Kovář pracovat i vleže a Boormanova analýza ho nutila, aby zbytečně nepromarnil ani vteřinu.

Tribett pracoval pro CYBORGCORP, který se před nějakou dobou pokusil úskokem získat kontrolu nad BIOTECHEM. Stravinski původně pracoval pro X-Hawka na klonování profesora Maurbyho. Teď byl z nějakého důvodu v ilegalitě a sledoval vlastní plány. PSYCHOBIL zajišťoval, aby nikdo netušil, že se lidská civilizace stala obětí ďábelské šarády. Všechno to znělo šíleně a dohromady to nahánělo děs. Nejhorší bylo, že stále věděl příliš málo; Střih reality, totální transformace části vesmíru, vše přemazával. Měl jednu jedinou páku, otázkou bylo, zda ji bude umět použít.

„Můžete se stavit?“ zavolal Boormanovi. „Chci něco probrat, osobně.“

„Oba?“

„Nevykám ti.“

„Jasně.“

Frank vypadal nejlépe za celou dobu, co se tady vyskytoval, a to i přes totální tělesnou přestavbu, kterou podstoupil. JFK byl zvědavý, jak novinku ponese. Pouze zvědavý, protože pokud se na něho bude moci i nadále spolehnout jako na parťáka, bylo mu jedno, jak se Boorman bude doopravdy cítit. Ve hře byly mnohem důležitější věci než osobní pohoda jednoho kyborga.

Boorman přišel za pět minut, sám.

„Amélie tu bude za chvíli,“ vysvětlil a posadil se na jedno z křesel, která před chvílí přinesli na Kovářův požadavek.

„Doslechl jsem se, že jste s Amélií něco měli,“ řekl, když se ujistil, že plastikové křesílko přece jen jeho váhu unese.

„Jo, ale skončilo to dřív, než ses objevil,“ odbyl ho Kovář suše.

Boorman nevypadal příliš přesvědčeně, ale neřekl už nic.

Absolutní vládce gildy BIOTECH, baronka Amélie von Techlowitz, opravdu dorazila zanedlouho.

„Vidím, že už je ti mnohem lépe,“ zhodnotila stroze Kovářův vzhled.

JFK jen přikývl. Přemýšlel, jestli před tím, než se stali milenci, měla v očích také takový chlad. Vypadala, jako by se něčeho bála. Že zkazí její románek s Boormanem? To asi ne, ale nechtěl odhadovat, čeho by byla schopná, kdyby si opravdu myslela, že ji nějak ohrožuje. Boorman se svou dokonalou tváří vymodelovanou podle bůhvíjakých vzorů vypadal netečně, ale Kovář věděl, že to není pravda. Podle drobných náznaků – vrásek okolo očí a svalů, až příliš ostře vystupujících pod ebenovou kůží – věděl, že je kyborg napjat.

„Našel jsem agentku Stelarovou,“ oznámil jim JFK.

Boorman se zatvářil potěšeně překvapeně, Amélie podezřívavě překvapeně.

„Proč s tím děláš takové ciráty? Mohl jsi to poslat přes Síť,“ odpověděla nespokojeně.

„Tamhle na stole jsou dvě složky, pro každého jedna.“

Boorman zareagoval rychleji, jednu složku podal Amélii a druhou pomalu otevřel. JFK ho přitom pozoroval. Opět se změnil. Chvíli mu trvalo, než přišel na to jak – pohyboval se jinak než dřív. V čem ta odlišnost spočívá, však definovat nedokázal.

„Porovnat DNA všech lidí,“ pronesla nahlas Amélie. „To muselo stát spoustu počítačového času. A jak ses vůbec dostal ke chráněným datům?“

John mlčel. V tuto chvíli to nebylo tak důležité.

„To není možné!“ sykl Boorman.

On už byl na poslední stránce.

„Nesmysl,“ téměř zaječela Amélie vzápětí. „Blbost!“

„Těší mě, že vás poznávám, agentko Stelarová,“ zareagoval JFK klidně.

„Tohle jsou naprosté nesmysly, na které jsi vyplýtval celé jmění počítačového času mého BIOTECHU!“ soptila.

„Amélie,“ mluvil dál Kovář klidně, „máš se Stelarovou víc společného genetického materiálu než se svým případným dítětem. Zapříčinil to Střih reality. Změnil tě v někoho jiného, ale zůstalo vám něco společného. Ty jsi posedlá INTERSTELAREM, ona byla posedlá organizací, která tu existovala před ním. Stejně jako ji, i tebe přitahuje Země. Ne kvůli bohatství, ale protože má něco společného s tajemstvím, které jsi se snažila odhalit. Vzpomeň si, sama ses o tom zmiňovala. A ani na chvíli tě nepřekvapilo, když jsem ti prozradil, odkud jsem já. Vzala jsi to jako něco naprosto normálního.“

Amélie jen nesouhlasně vrtěla hlavou.

„Jsem baronka von Techlowitz, magnátka gildy BIOTECH. Pamatuji si na své rodiče, pamatuji si své dětství. Neukradneš mi můj život, ne!“ přešla od šepotu zpět ke křiku.

„Otoč stránku,“ navrhl jí JFK.

Poslechla a zatajila dech. Věděl, že se teď dívá na portrét agentky Stelarové. Sám nad fotografií proseděl celou hodinu a snažil se zjistit, co mají společného. Nedokázal to, přesto věděl, že tam něco je.

„To nejsem já, to nejsem já,“ šeptala Amélie a celá se třásla.

Boorman k ní přistoupil, objal ji kolem ramen a pozoroval Kováře nečitelným pohledem.

„Agentka Stelarová, narozena…,“ citoval zpaměti JFK, „v dětství týrána, utekla z domova, vystudovala na státní náklady, služba v armádě. Vdala se, s Humpreyem Gowerem měla dvě děti. Při automobilové…“

„Zastav,“ okřikl ho Boorman. „Proč to děláš?“

„Amélie, uvědom si, že někdo ti ukradl život, tak jako miliardám ostatních. Pomoz nám ty parchanty zničit, pomoz nám, aby se to už nikdy nestalo!“ tlačil na ni dál JFK.

„Já nechci tamten život,“ vzlykala, „tenhle je mnohem lepší.“

Baronka Amélie von Techlowitz se přitiskla k Boormanovi a dlouhou dobu se ozýval jen pláč.

„Ale byl to tvůj život. Nikdo si nemůže hrát na boha,“ řekl ještě JFK a pak se odmlčel, protože už nebylo co dodat. Doufal jen, že se bývalá agentka Stelarová rozhodne správně. Potřeboval ji.

„Pomůžu vám,“ vzpamatovala se nakonec a probodla Kováře záštiplným pohledem. „Ale neobětuji kvůli tomu své postavení ani BIOTECH. A zůstanu zde. Tady jsem doma, tady jsem se narodila. Alespoň ve svých vzpomínkách…“

Kovář věděl, že nic jiného jí ani nezbývá, protože Střih reality byl ireversibilní tak, jako například rozbití sklenice.

„Jak si přeješ,“ přikývl.

„Co potřebuješ?“ zeptala se.

Uvědomil si, že Boormana do svého slova nezahrnula. Stal se pro ni ochráncem, bez něj by se nedokázala přenést přes takový otřes, nedokázala by zůstat na vlastních nohou.

„Chci, abys zjistila, proč ti jde INTERSTELAR tak na ruku. Proč ti udělal tak výhodnou nabídku.“

Trhla sebou, okamžik to vypadalo, že se listy ze složky rozletí po zemi.

„INTERSTELAR mi nabídl, po čem jsem vždy toužila – stát se jedním z velkých hráčů. To mě chceš připravit o všechno?“

„Zjisti, o co jim ve skutečnosti jde. Nejprve chtěl BIOTECH spolknout CYBORGCORP, a teď INTERSTELAR. To nemůže být náhoda. Někde v těch dvoutisících stranách právnických dokumentů se musí skrývat stopa,“ vysvětloval dál klidně JFK. „To je začátek.“

„Jak jsem řekla, pomůžu,“ odsekla.

Záštiplný pohled se změnil v nenávistný.

JFK se cítil naprosto vyčerpaný. Bez Amélie a prostředků, jimiž disponovala, by se v krátkém čase, který jim zbýval, nehnuli z místa.

Boorman spolu s Amélií odešli a JFK se na lůžku uvolnil. Když se probudil, seděl kyborg opět na svém místě. Podle časového údaje uplynulo šest hodin.

„Proč potřebuješ vědět, o co INTERSTELARU jde?“ zeptal se Frank.

„Přišla na to?“

„Ještě ne, ale nebude to dlouho trvat, neboj se.“

JFK přikývl a uvědomil si, že má hlad. Spojil se s lékařem: „To mě mučíte hlady, nebo co?“ vyjel na něj.

„Jste krmen nitrožilně, přímo do krve. To jen žaludek není spokojený,“ dostal stručnou odpověď.

„Do háje,“ zaklel.

Pokud přimhouřil oči, mohl si namlouvat, že se křivka zotavování dotkla oranžového pole.

„Odcházím, doktore, na pořádný steak, ať mi do krve pumpujete cokoliv.“

„Těžko vám mohu něco přikazovat, pane tajemníku.“

Kovář místo odpovědi jen zavrčel, protože věděl, že má Kaligary pravdu.

„Pojďme se najíst,“ navrhl Boormanovi a začal si sám odpojovat od těla jeden přístroj za druhým.

Při oblékání zjistil, že je slabší, než v leže předpokládal, ale nechtěl to přiznat před nikým, ani sám před sebou.

„Tak proč to potřebuješ vědět?“ zopakoval Boorman otázku, když v gildovní restauraci osaměli s Kovářovým vytouženým jídlem.

„Tápu a hledám sebemenší stopy. Na to, abych našel Stelarovou, jsem musel objevit Stravinského. Teď však mám pocit, že si spíš on vyhlédl mě, aby se dostal zpět na Zem. A protože jeho vzpomínky sahají za okamžik Střihu reality, musel se v té době nacházet na onom izolovaném ostrůvku, kterého se transformace nedotkla. Pracoval na klonování Maurbyho…“

„Zabíjel ty ženy, ne?“ připomněl Boorman.

Na rozdíl od Kováře nejedl a nepil. Kapacita jeho žaludku i trávicího systému se v posledních dnech dále snížila.

„Ano, ale pochybuji, že by to X-Hawkovi vadilo. Netrpí přemrštěnými morálními ohledy.“

„Možná jo,“ pokrčil rameny Boorman.

„Moment, Amélie,“ ukázal Kovářovi, ať ho nechá chvíli v klidu.

„Vyřídím mu to,“ prohlásil po chvíli.

Hovor ukončil s úsměvem, který dočasně Boormana až nečekaně polidštil. JFK napadlo, co mu Amélie asi tak řekla, zda se ho nějakým způsobem nesnaží přemluvit, aby se vykašlal na svou loajalitu. Pak si vynadal. To by Boorman nikdy neudělal. Sám tady byl příliš dlouho a stával se paranoidním.

„Jde o tu novou technologii z killerbota, co tě málem zabil,“ začal Frank vysvětlovat. „Pokud Amélie podepíše smlouvy s INTERSTELAREM, bude moci být používána jen po dohodě s jejich vedením. To znamená, že nebude moci vyrobené klony nikomu sama dodávat.“

„To mi moc nedává smysl,“ nechápal Kovář. „To jsou ti noví killerboti tak jedineční?“

„Jsou skvělí,“ přikývl hlavou Boorman. „Poměrně laciní na výrobu. Pokud však masivně použiješ nanoniku, dokážeš vyrobit ještě výkonnější boty. O softwaru teď nemluvím.“

JFK si ze setrvačnosti nabodl další sousto, příliš mu nechutnalo. Jeho vnitřnosti nebyly na masitou stravu ještě připraveny. Přesto zatvrzele žvýkal.

„Co ty na to, Zvědavče?“ vyzval expertní systém.

V průběhu jeho rekonvalescence se stáhl do pozadí, aby nerušil.

„Killerboti postavení na základě té technologie musí mít nějakou výhodu, kterou nevidíte,“ zareagoval okamžitě a rozprostřel přes rozhraní Sítě své oči.

„A co ty?“ zareagoval JFK.

„Já také ne,“ připustila umělá inteligence neochotně.

„Tak se snaž.“

„Ano, pane.“

Než se Zvědavec stáhl, zazvonil červ.

Kovář přijal spojení bez otálení.

„Vy hlupáci! Idioti!“ Stravinski se zalykal vzteky. „Vyděsili jste ho k smrti a on teď neudělá ani krok bez svých zabijáků!“

„Kdo, sakra!“ štěkl Kovář.

„No přece Maurbyho klon, Trojka! Šéf PSYCHOBILU! Vždycky byl strašný strašpytel, teď už se k němu nikdy nedostanu, ne když ho chrání lidi velkého X!“

Stravinski běsnil a ve svém vzteku připadal Kovářovi tak nějak normálnější. Nikoliv monstrum ukryté v lidském převleku, ale bestie, před kterou je třeba mít se na pozoru.

Kovář přemýšlel. Stravinski byl génius, to ano, zjevně uměl s lidskými buňkami a počítačovými kódy to, co málokdo jiný. Když však zuřil, dělal chyby – teď prozradil víc, než musel. Vůbec je nenapadlo, že by mohl existovat ještě další Maurbyho klon.

„Jaká je vaše role v celé téhle záležitosti?“ zeptal se.

Současně instruoval Zvědavce, aby rozběhl další pátrání. Z dat, která Stravinského špióni ukradli, měl získat všechny vícenásobné shody – tedy lidi, kteří vedli dvojí životy. Odpověď dostal obratem – bylo jich tři sta sedmdesát tisíc.

Zaměř se jen na lidi z okolí, kteří jsou na situaci osobně zainteresováni, požadoval JFK dál.

Jak jinak, dostal uraženou odpověď.

Pak už se cele soustředil na rozhovor se Stravinskim.

„Proč bych vám měl něco prozradit? Předpokládal jsem, že se skrze vás dostanu Trojce na kobylku. Teď to nedokáže nikdo.“

JFK vycítil, že Stravinski v dalším okamžiku přeruší spojení. To nemohl dovolit, musel ho nějakým způsobem zaujmout.

„Jak je možné, že muž vašich kvalit klesl tak hluboko? X-Hawk se většinou lidí s vašimi schopnostmi nezbavuje, nebo ano?“ řekl rychle.

Lichocení bývá málokdy chybou.

„Ne, velké X není hlupák,“ přisvědčil o něco klidněji Stravinski. „Jinak bych se s ním nikdy nespojil.“

Kovář si všiml, že Stravinski neřekl nepracoval bych pro něj, ale nespojil. Jeho ego nebylo z nejmenších, to opravdu ne.

„Jenomže Maurby, profesor Maurby,“ procedil Stravinski skrze zuby, až to vypadalo, že mu z úst místo slov vychází krvavá pasta, „Maurby byl prostě hlavní prioritou velkého X.“

JFK cítil, že se stále pohybuje na hraně, sexuální bestie na druhé straně byla stále připravena spojení v kterémkoliv okamžiku ukončit. Nesměl zapomínat, že byl skutečně chytrý, velmi chytrý, pravděpodobně geniální.

„A Maurby nebyl žádné ořezávátko, Maurby byl génius,“ řekl nakonec.

Stravinski se nadechl a vydechl, silou vůle se uklidnil.

„Ano, Jednička byl génius,“ přiznal neochotně. „Po správné stimulaci,“ pobaveně se zašklebil, „skutečně objevil svatý grál, prokázal existenci negace efektu, který sám postuloval, a dokonce i našel postup, jak to udělat.“

Tahle informace potvrzovala Kovářovy odhady.

„Trojka je všechno jiné než génius. Uvědomuje si, že jsem mnohem chytřejší než on, a využil mé záliby k tomu, aby mě odstranil.“

Kovář se zachvěl. Tvor, s nímž komunikoval přes Síť, nepatřil mezi lidi. Měli by ho popravit, nebo alespoň zavřít do těžební jámy, kde by kopal až do své smrti, jako to dělali dávní Aztékové. Zabíjení žen označoval za osobní zálibu. On zde však nebyl proto, aby ho potrestal. Měl na práci něco úplně jiného a potřeboval ho.

„Jsem opatrný a nepovedlo se mu to úplně,“ pokračoval Stravinski. „Vás jsem chtěl využít k tomu, abych se ho definitivně zbavil. Ale potom, co jste ho tak postrašili, už pro mě nemáte žádnou cenu. Buďte rádi, že vás nezabiju. Moc práce a žádná zábava,“ Stravinski se zachechtal.

JFK už věděl, koho mu připomíná. Plazí lidi, tvory stvořené vrtochem někoho neznámého a na dlouhá tisíciletí postavené na roveň bohů. Tvory s inteligencí, ale bez empatie, vědomí pospolitosti, bez schopnosti cítit cokoliv kromě…

Ne, nebyl tu proto, aby soudil a trestal, on Stravinského potřebuje, připomněl si znovu. Zvedl se mu žaludek, ale nedal to na sobě znát.

„Možná byste neměl naši spolupráci končit předčasně. Myslím, že si stále můžeme být vzájemně prospěšní,“ navrhl schválně téměř bez zájmu.

„Řekněte mi jedinou informaci, která by pro mě měla být zajímavá, a uvěřím vám,“ odbyl ho Stravinski.

„Pokud vám nezáleží na vaší identitě a minulosti, pak žádnou takovou nemám,“ pokrčil JFK rameny. „Sbohem.“

„Počkejte? Co tím myslíte?“

„Trojka chystá další Střih reality.“

Viděl, jak Stravinski ztuhl. Vzápětí opět vypadal nad věcí, ale John věděl, že se mu svou informací dostal pod kůži.

Sekundu se vzájemně pozorovali, pak Stravinski pochopil, že se prozradil, a přestal hrát divadlo.

„Parchant, sakra. Doufal jsem, že to bude tak století trvat.“

Tentokrát tahal za delší konec John a dobře si to uvědomoval.

„Musím teď něco zařídit. Pokud se se mnou budete ještě chtít spojit, za deset hodin přesně vám budu k dispozici,“ ukončil spojení.

Potřeboval čas, aby se připravil a ze Stravinského pak vyrazil co nejvíce informací.

„Pokusí se nás podrazit,“ namítl Boorman, který celý hovor poslouchal.

„Budeme s tím počítat,“ zkonstatoval JFK. „Jdu zpátky do postele, nějak pořád nejsem ve své kůži. Tři kulky to břicha a je ze mě mátoha. Hrůza.“

„To jsou ti lidi,“ pokrčil Boorman rameny bez úsměvu.

John se cítil, jako by ho protáhli sem a tam několika válkami a pak ještě po něm chtěli, aby ten krvavý nepořádek uklidil. Měl pocit, že toho na něj začíná být moc. Kosmické flotily na oběžné dráze, kloni dávno mrtvého profesora – tady muselo jít o naprosto jinou technologii klonování, než si on dokázal představit. K tomu další chystaná transformace světa a Amélie – bývalá agentka Stelarová. Někde v pozadí výstražně svítila rudá kontrolka označená nápisem Negace Maurbyho efektu. Totální maglajz. A kdo ho do něho dostal? Na tuhle otázku neměl odpověď.

„Mám shodu v osobách z našeho okruhu,“ probral ho z klímání Zvědavec.

„Jednu osobu se dvěma identitami?“ ujistil se JFK.

„Ano. Šéf PSYCHOBILU a CYBORGCORPU je jedna a táž osoba.“

„Trojka,“ doplnil si JFK. „A šéf INTERSTELARU?“ zeptal se ještě.

„Někdo jiný.“

Nevěděl zatím, jak tuto informaci využít, ale doufal, že z ní později něco vytěží.

„Zvědavče?“

„Ano, pane?“

„Potřebuji psychologický profil Stravinského.“

„Musím vás upozornit, že to není má specializace, pane.“

„Taky jsem se nevyučil profesionálním záchranářem světů.“

Stravinski nevydržel a zavolal dříve. Zvědavec to neodhadl, což nebylo příliš povzbudivé, naštěstí už s Boormanem stačili probrat další postup.

Kovář přivřel oči, ale červa signalizujícího spojení viděl stále zřetelně. Vlnil se tak nějak obscénně, netušil, proč ho to slovo napadlo, ale vsadil by se, že si člověk na druhé straně se svou osobní ikonou vyhrál. Nesměl zapomenout, že je to génius. I když perverzní a nelidský.

Frank v křesílku přikývl na znamení, že je napojen a visí Kovářovi za očima. 

„Potřebujeme, abyste nás s Trojkou zkontaktoval,“ začal JFK rozhovor přímo.

Uvědomoval si, že se pohybuje na tenkém ledě. Stravinski byl jednou z jejich mála možností.

„Proč bych vám měl pomáhat?“

Stravinského hlas se chvěl. Ani on nebyl klidný, to ani náhodou.

„Protože ani vy nechcete, aby další transformace přemazala vaši osobnost. Nechcete se stát někým jiným.“

JFK už si dávno zvykl na komunikaci po Síti a dokázal při ní sledovat okolí. Boorman teď souhlasně přikývl. Jedna věc bylo dívat se na změnu historie i obyvatel celého slunečního systému jako na globální věc, druhá jako na osobní. Pak teprve člověku docházela příšernost toho, co se doopravdy stalo.

„Proč si myslíte, že zrovna já mohu zprostředkovat setkání s Trojkou? Obává se mě stejně jako vás. Kdyby mohl, nechal by mě zabít,“ zazněla další otázka.

„Váš spor byl osobní, navíc vás zná, pracovali jste pro společného zaměstnavatele. My hrajeme za druhou stranu. Nebude s námi vyjednávat, v žádném případě.“

„Se mnou také ne.“

„Proč myslíte?“ nadhodil JFK.

Stravinski se začínal rozčilovat a to bylo dobře.

„Jak už jsem řekl, ten bastard je trouba, nemá v sobě ani špetku velikosti původního profesora. Nikdy by nepochopil princip Negace Maurbyho efektu a už vůbec na něj nemá šanci přijít. Jen mě očernil před velkým X, který na Maurbyho klony dá. A pak mi ukradl mou práci. Ubožák.“ Stravinski hlasitě zasyčel a JFK zaslechl, jak se něco s lupnutím zlomilo.

„Jak to, že není tak geniální jako profesor?“

„Informace zadarmo?“ zasmál se Stravinski. „Klidně. Je to zábavná historka.“ – „Pracoval jsem na všech klonech. Jednička vyšel naprosto dokonale, duševní replikace se podařila lépe než jsem čekal. Ten chlap byl skutečně novým profesorem.“

JFK netušil, co může duševní replikace být, ale nevyptával se. Věděl, že teď mají skvělou příležitost nahlédnout do kuchyně X-Hawka, nebo velkého X, jak mu říkali jeho lidé.

„Jenomže byl až příliš stejný. Pořád věřil ve velkou správnou věc Agentury,“ úšklebek ve slovech JFK přímo slyšel. „Věděl, že ho zlomíme, tak se na nás připravil. Udělal, co jsme po něm chtěli, dokonce vyrobil i první sérii zbraní odolných vůči degradaci. Jenomže když chtěl velké X všechno sbalit a přemístit jinam, kde bychom nebyli tolik na očích – prásk – poslední Maurbyho finta. Nevím, jak to zařídil, ale kus prostoru prostě vymazal, překroutil, nezbylo nic, všechno totálně zničené,“ ve Stravinskiho slovech teď zněl neskrývaný obdiv. „Spousta lidí zemřela, sám velké X měl namále. Já přežil jen díky štěstí. Tak jsem potom u dalších klonů pracoval na vštípení jisté míry loajality vůči velkému X. To už se tak docela nedařilo. Trojka je nejlepší z dlouhé řady totálních zmetků, ale zdaleka není jako Maurby. Vzmohl se jen na to, že se z přírodních zdrojů snaží vytvářet umělé vojáky, kteří budou použitelní i ve světech s výrazně horší technickou úrovní než tady. K tomu jsem ho vlastně také přivedl já. Ubožák.“

„Killerboti a CYBORGCORP,“ neslyšně zahláskoval Boorman a JFK jen přikývl.

Trojka, nedokázal o nepříteli přemýšlet jako o profesorovi Maurbym, si dělal zbytečné starosti. Nikdy by nepřišli na to, v čem je technologie jeho killerbotů tak jiná. Pokusy dostat ji zpět pod kontrolu ovládnutím BIOTECHU jen zbytečně čeřily vodu.

„Jste tedy vlastně i jeho tvůrce,“ nadhodil JFK.

„Ale pyšný na to nejsem,“ zachmuřil se Stravinski.

„Bude ho lákat se s vámi setkat. Zvláště když mu něco nabídnete,“ pokračoval dál JFK.

„Muselo by to být hodně zajímavé,“ odpověděl pochybovačně Stravinski. „A navíc pro mě riskantní. Půjde po mně.“

„Chcete se Trojky zbavit…“

„To dokážu i bez vás. Časem.“

„Jenomže nevíte, kolik vám ho zbývá. A pokud bychom transformaci tohohle světa likvidací Trojky nezabránili, pořád bychom se s jeho pomocí mohli dostat na ono chráněné místo, odkud ji chce provést.“

„Trojka je X-Hawkovi absolutně oddaný. Sice není génius, ale tohle zafungovalo dokonale, nic z něj nevymáčknete. Nechá si rozdrtit holeně i klouby, než aby svému bohovi ublížil.“

„Vždycky se to může zkusit,“ řekl JFK neutrálně.

„Nedostanu ho nikam z jeho pevnosti,“ odmítl nakonec Stravinski. „Ne po tom, co jste ho tak idiotsky vystrašili.“

„Ani když mu řeknete, že pro něj máte tajemství Negace Maurbyho efektu?“ pronesl Kovář téměř šeptem. „A budete to moci dokázat?“

„To,“ vydechl Stravinski překvapeně, „to zabere. Ale musí uvěřit. Pak zničím toho šmejda a opět se stanu pánem své sekce.“

„Sekce čeho?“ zkusil to JFK.

„Já jsem přes loajalitu,“ zasmál se Stravinski. „A lámání lidí. Pokud mě nebude chtít velké X, najde se spousta jiných zájemců. Máte opravdu Negaci?“

JFK jen zavrtěl hlavou.

„Jen jsme získali přístup do schránky, v níž Maurby své tajemství ukrýval. Bohužel je prázdná. Ale na přesvědčení Trojky by to mělo stačit.“

„Jo, to bude,“ odtušil zkušeně Stravinski. „Tajemství Negace působí na lidi jako magnet. Nikdo se moc nedívá nalevo ani napravo.“

Kovář chvíli mlčky přemítal, odkud tenhle ne-člověk vlastně je. Vypadal jako někdo, kdo má s harcováním ze světa do světa spoustu zkušeností. X-Hawkova armáda žoldáků bude asi různorodější, než si mysleli. A větší.

„Jsme domluveni?“ zeptal se podivně unaveným tónem.

Handrkování se Stravinskim bylo vyčerpávající.

A špinavé.

„Zkusím to, ale požaduji nějaké záruky. Chci se s vámi osobně setkat a dohodneme se z očí do očí,“ prohlásil Stravinski rozhodně.

„Ano, souhlasím,“ přikývl JFK a Boormanův pohled cítil jako záři gigawattového reflektoru.

Tohle Zvědavec odhadl správně. Stravinski si ho nějakým způsobem proklepl a pokoušel se maximálně využít jeho osobních vlastností.

Když ukončil spojení, otřel si čelo.

„Z toho ti nebude dobře na duši,“ pronesl po chvíli tiše Boorman. „Ten chlap je zabiják žen, sadista, miluje utrpení jiných. A ty mu slíbíš, že mu pomůžeme uniknout Střihu reality a pak ho necháme zmizet.“

„Řekl bych, že budu muset udělat spoustu věcí, které se mi budou líbit ještě méně,“ přikývl Kovář a dlouho upíral pohled do země.

Když ho zvedl, měl oči jako dva studené kameny. Boorman to znal, okamžik, kdy se člověk, či kyborg, pohybuje na hranici, jejíž překročení má fatální neodstranitelné následky. A kudy dělící čára přesně vede, nebylo na první pohled nikdy zřejmé.

„Musíme zařídit spoustu věcí a času zbývá málo.“

16. SCHŮZKA Z TROJKOU

Boorman procházel ulicí, na pohled jeden z mnoha lidí ženoucích se korytem sevřeným vysokými stěnami z nejrůznějších supermoderních materiálů. Nesoustředil se na své okolí, ale na záplavu informací, kterou mu posílaly stovky mobilních čidel vznášejících se okolo a provrtávajících se, plazících se a kráčejících nově budovaným komplexem INTERSTELARU. Stavba byla podivuhodně klidná – zjevně z důvodu nějaké technologické přestávky. Boormanova pozornost byla neustálým přílivem dat zatížena na maximum, ale stejně poslal další dotaz: Proč je tam takový klid? 

Odpověď dostal téměř okamžitě. Není tam klid, skelet je právě provrtáván myriádami mikrorobotů připravujících prostory pro vedení elektrických i počítačových sítí, pro vyztužovací vlákna, která dodají stavbě odolnost větší, než by ji měla ocelová struktura. 

V pořádku, uznal v duchu Boorman. Všechno vypadalo až příliš dobře. Stravinskému stačilo pouhých čtyřiadvacet hodin, aby vylákal Trojku na schůzku, volba místa také zdánlivě vyhovovala všem. Jenomže Boorman nevěřil, že by v této partii hrál kdokoliv podle pravidel. Očekával tuhý elektronický boj o získání špionážní převahy na místě setkání, jenže data přicházela v naprosto dokonalém stavu, bez jakýchkoliv náznaků, že ho někdo totálně napálil a předestírá mu falešný obraz skutečnosti.

Pokud by měl nepřítel až takovou převahu, mohli to rovnou vzdát.

„Zatím všechno OK,“ poslal Boorman Kovářovi, „ale smrdí mi to.“

„Je to na tobě,“ dostal odpověď. „Pokud nepřijdeš na nějaký opravdu velký zádrhel, půjdeme do toho podle plánu.“

JFK se o chycení Trojky zajímal jen okrajově, sám pracoval na něčem dalším a Boorman byl rád, že neví na čem. Stačilo mu tušení, jaká dilemata musí jeho partner řešit. Ta byla pro lidi, ne pro kyborgy.

Další okruh kolem skeletu ohromné budovy, která čímsi připomínala kostru jakéhosi monstra. Monstra většího, než co kdy stvořila biologická evoluce. (Boorman věděl, že tady si nemůže být jistý, jeho znalosti biologie se omezovaly na akvarijní rybičky.) Tahle kostra se zanedlouho obalí svaly, dalšími tkáněmi a kůží, až se změní v živoucí organismus.

Všechno dál vypadalo v pořádku, pocit, že mu uniká něco naprosto zásadního, ho však neopouštěl. Znovu začal probírat sled událostí.

Ve chvíli, kdy se Trojka vyděsil – při jeho průniku do centrály PSYCHOBILU – se u něj zhmotnili dva noví bodygárdi. Tahle civilizace vlastnila technologii interrealitního hyperprostorového přenosu a samotná Amélie ji zdokonalila na takovou úroveň, že byla použitelná k preciznímu transportu jednotlivců – problém byl v tom, že on později při prohledávání všech možných detektorů v okolí nezaregistroval nic, co by nasvědčovalo, že šlo právě o tohle. Navíc, ti dva chlápci byli divní. Hodně sebevědomí a tak nějak odtažití, jako by se jim to vůbec nelíbilo. Trojka jim však důvěřoval.

Další kolo, čas se krátil. Nepřítel stále nepodnikal žádné přípravy. Žádné, které by dokázal odhalit.

Boorman měl pocit, že mu hlava hoří, jak usilovně se snaží najít háček, který je všechny může stát život. Marně.

„Podpůrný tým na místě,“ ozvalo se hlášení.

Sám ty chlapy vybíral. Byli to vesměs Améliini nejlepší muži, kteří jí v Klání na Prstenci vydobyli právo přemístit se na Zem.

„Do času t₀ zbývá hodina padesát.“

Čekání je vždy ta nejhorší část.

Boorman naposledy obešel kostru interstelarského komplexu a zaujal své místo v baru přes ulici, nasadil si brýle, aby nikdo v okolí nezachytil horečnou aktivitu jeho síťového přepojení, a dál uvažoval.

Hodina do času t₀.

„Jsem na místě,“ ohlásil se konečně JFK trochu udýchaně.

Boorman nebyl rád, že se chce akce zúčastnit osobně, protože zdaleka nebyl v obvyklé kondici, ale zakázat mu to nemohl. Byla to jejich společná akce a hrálo se o hodně.

„Letecká aktivita u hlavní citadely PSYCHOBILU,“ oznámilo jim IT ústředí.

Boorman, Kovář a útočný tým byli jen vysunutými tykadly celé armády mužů a žen dělajících všechno proto, aby uspěli.

„Jak velká?“ chtěl vědět Boorman.

„Jediný stroj. Ozbrojený.“

Frank se kousl do rtů. Tady něco nehrálo, zatraceně nehrálo. Odhadoval, že se Trojka obklopí malou armádou. Nečíhají už někde v okolí? Nepřehlédl něco?

„Budou u vás tak za padesát minut,“ dostal další zprávu.

Minuty běžely jedna za druhou, tisíce miniaturních elektronických informátorů pohybující se v okolí ani stovky uší a očí rozesetých po Síti nepřinesly nic nového. Na vedlejší stoličku si k baru sedl muž, odložil rozměrné zavazadlo a objednal si pivo s výrazem člověka, pro kterého je to ta nejlepší věc, co ho za celý den potkala.

Třicet minut.

Muž odešel, Boorman se zvedl a i s taškou zamířil na toaletu. Byla těžká, pořádně těžká. Brzo ráno toaletu navštívil specialista, který pomocí nepříliš rozšířené technologie lehce otupil nainstalovanou sledovací techniku. Málo na to, aby si toho někdo všiml, dost na to, aby Boorman při použití obvyklého chameleonware neměl problém s navlékáním do bojového kompletu střední třídy.

Dvacet pět minut.

Do kabinky se nevešel, muselo mu stačit zákoutí. V nejlepším ho přistihl návštěvník toalety, který měl zjevně vylepšené vidění a Boormana díky tomu zahlédl.

„Chystám se na maškarní ples, máte něco proti tomu?“ zeptal se tiše Frank.

Tohle neplánované vyrušení mohlo zhatit celou akci.

„Ne, nemám nic proti maškarním plesům,“ odpověděl muž opatrně.

Bylo mu jasné, že se právě do něčeho namočil.

„Doporučuji vám, abyste se na půl hodiny zavřel tady,“ ukázal Boorman na kabinku. „Pak budeme mít oba jistotu. Já, že mi ples nezkazíte, a vy, že vám žádný z tanečníků nešlápne na nohu. V maskách se to občas stává.“

„Jistě, to zní rozumě,“ řekl muž a poslechl.

„Zrychlili, už jsou na dosah pasivních čidel přímo na místě,“ ohlásil se tým Beta.

Boorman se znovu maximálně otevřel všem vstupům, které se na něj valily. Nic, stále nic. Nedetekovaly žádnou nepřátelskou aktivitu.

„Do prdele,“ zašeptal.

Ozbrojené antigravitační vznášedlo obkroužilo skelet budovy. Jednou, podruhé, jako by to mělo být jediné bezpečnostní opatření Trojky.

Boormanovi se před očima míhaly desítky záběrů. Na prázdné sály na zbytky montážního vybavení, na zkušenou krysu přežívající i v supertechnické civilizaci, na poletující chmýří pampelišky, na opatrného brouka, na svazek jemné tkaniny používané pro izolaci…

„Jestli máme zaujmout pozice, musíme na místa, šéfe,“ promluvil velitel týmu Beta.

JFK mlčel, čidla dál zamořovala Boormanovu hlavu negativním šumem. Třetí okruh vznášedla.

Prázdné sály, prázdné okolí, uschlý kus trávy, mrtvý brouk, mrtvá krysa.

„Zůstaňte na místech!“ štěkl Boorman.

Už věděl, na co se jeho špióni mají zaměřit. A vzápětí začal dostávat záběry mrtvých brouků, myší, krys, dokonce i netopýrů a ptáků; ti všichni nalezli dočasné útočiště v rozestavěné budově. Teď byli mrtví a jediný detektor nezachytil stopu energie, která zabila všechno živé v budově.

„Sakra,“ slyšel Boorman zaklení na bojové lince, ale hlas nepoznal.

Trojka, nebo koho vznášedlo vezlo, se chystal na přistání přímo do středu labyrintu nedostavěného komplexu.

„Útočný tým zůstane na místě, vrhneme se na to jen my dva, Johne,“ změnil Boorman na poslední chvíli plán. „Až dám pokyn.“

Vznášedlo dosedlo s lehkostí, která prozrazovala, že pilot nedůvěřuje nosnosti podlahy, jemné šumění antigravů neutichlo. Na obloze stroj vypadal křehce a titěrně, teď však bylo zjevné, že jde o malou létající pevnost. Spíš vojenský stroj upravený pro civilní potřeby než obyčejná, i když superluxusní aerolimuzína.

Boorman cítil vzrůstající napětí. Uvěřil Trojka a přijel osobně, nebo poslal zástupce? Šlo o technologii Negace Maurbyho efektu, o největší věc v celém metauniverzu.

Dveře obklopené tetelícím se vzduchem, jenž prozrazoval elektromagnetický pancíř, se bezhlučně otevřely, vystoupil vysoký muž v plášti, který vypadal jako ušitý podle posledních návrhářských trendů někým, kdo módě, alespoň zdejší, nerozuměl. Optika najednou ztratila část rozlišení, jako by ji něco rušilo. Boorman chvíli nedokázal rozeznat, jak příchozí vypadá, pak pochopil, že mu obličej stíní kapuce. Muž udělal dva kroky a rozhlédl se. V jeho pohybu nebyla ani stopa po obavách. Pouze lehký zájem. To už se venku objevil jeho dvojník. Boorman si byl jistý, že jsou to stejní dva, kteří už Trojku jednou chránili.

„Vidíte něco?“ ozvalo se z hloubi vznášedla.

„Ne, pane. Mrtvo, naprosto mrtvo,“ odpověděl první a druhý se zasmál.

„Jak jinak.“

Pozitivní hlasová identifikace, uvnitř je Munit Kinsley, klon číslo tři! dostal Boorman hlášení.

„Jdeme do toho!“

Plop. Amélií vypiplaná technologie hyperprostorového přenosu stále fungovala bezvadně.

Boorman a Kovář se přenesli do nejvyššího podlaží rozestavěného komplexu.

„Vše v pořádku, pane Kinsley, můžete vyjít ven,“ oznámil muž, který opustil palubu vznášedla jako první.

„Přesně tak,“ potvrdil Dvojka, jako by verifikace předchozího hlášení patřila k předem domluvenému protokolu.

Munit Kinsley, o patnáct a půl kilogramu těžší než originál, neboli prototyp, jak on sám ve svých myšlenkách profesora Maurbyho nazýval, obezřetně vystoupil.

Okolí vypadalo přesně tak, jak jeho bodygárdi slibovali – mrtvě.

„Nikdo nikde,“ zkontroloval spokojeně. „Už víte, kde je tělo?“

„Ne, pane, každé mrtvé tělo zatím vnímáme stejně. Ale nebude to dlouho trvat – v našem vlastním zájmu. Pobyt zde se nám vůbec, ale vůbec nezamlouvá,“ odpověděl Jednička.

„A bolí,“ doplnil Dvojka se sarkastickým nádechem.

„Tam!“ vykřikli oba současně, ale každý se otočil jiným směrem.

Zpoza masivního podpěrného sloupu se v hlubokém předklonu vynořil muž v bojovém obleku. Pod zkráceným štítem helmy se blýskala jeho temná pleť, pohyboval se nadlidskou rychlostí a v každé ruce držel zbraň.

Z opačného směru se proti trojici řítila jeho menší kopie, maskování chameleonware rušil brutální exoskelet, drapáky bojových bot vyrývaly z podlahy celé fontány štěrku. V obou rukou držela jen jednu zbraň, zato se dvěma hlavněmi. Záblesk vyšel z obou současně.

Oheň z Boormanových zbraní vymazal tmu jen o tisícinu sekundy později. Čas zpomalil, změnil se v sirup, pak malvaz a úplně nakonec v hustý med. Jednička i Dvojka se roztočili v plavné piruetě a oba synchronizované mávli rukou, jako by se snažili rozhrnout oponu. Drobné exploze přímo ve vzduchu zničily desítky letících projektilů; rozevláté gesto zakončil úsečný pohyb dlaní. Vpřed vyrazilo něco neviditelného, vzduch v bezprostřední blízkosti zkondenzoval do bílé mlhy. Boorman díky svým strojovým reflexům zareagoval včas – vrhl se dolů a do boku. Nebylo mu to nic platné – jako by se brouk pochodující přes kovadlinu snažil utéct kovářskému kladivu. Exploze. Změť kompozitů, roztříštěné podlahy a zbytků superodolných materiálů, z nichž bylo vyrobeno kyborgovo tělo, se rozlétla do okolí. Boormanovo torzo klouzalo po podlaze stranou, kyborg dál s neskutečnou urputností ve správných intervalech mačkal spoušť a zasypával Jedničku proudem výbušných střel.

Vykoupil tím Kovářovi pár okamžiků. Exploze inteligentního projektilu z podvěsného granátometu se srazila s neviditelným taranem řítícím se na agenta, okamžik to vypadalo na plichtu, pak se energie granátu rozptýlila a JFK se s předstihem vrhl stranou. Téměř se mu to podařilo, neznámá zbraň mu utrhla nohy jen od kolen dolů. Padl na břicho a opět zmáčkl spoušť. Z roztříštěných nohou mu trčely holenní kosti ze sendvičového metalplastu. Kovářova strojová kopie bojovala až do konce.

Jednička i Dvojka se zastavili, jako by se obdivovali kulkám explodujícím ve vzduchu jen pár metrů od nich samotných, vzápětí pod jejich upřeným pohledem oba ranění bojovníci explodovali.

„Jsou to nějací zkurvení čarodějové,“ zamumlal skutečný JFK.

Kryl se za sloupem a přerývaně oddechoval. Teď anebo nikdy. To bylo jasné.

„Howardův teorém,“ ozval se na bojovém okruhu Frankův hlas.

Na něm předchozí fyzická námaha ani vzrušení nebyly patrné.

„Co to je?“

„Chceš to vysvětlit teoreticky, nebo stručně?“

„Stručně, vysoké matematice nerozumím.“

„Ani čaroděj neodolá poctivé oceli.“

„Aha.“

„Akce!“

Boorman vystartoval současně se svým rozkazem, spolu s ním čtyřicet devět těžkých bojových bootů s vyspělým taktickým software. Sami o sobě byli v boji nepoužitelní, ale v souvislosti s řídícím centrem, kterým byl Boorman, tvořili dokonale kooperující jednotku s extrémním ničivým potenciálem.

Z druhé strany nastoupil John. I on už o jednoho boota přišel, takže jich měl také jen čtyřicet devět.

Padesát Boormanů a padesát Johnů Francisů Kovářů – v rychlosti, jakou se pohybovali, nebylo možné zaznamenat nedostatky chameleonware vytvářejícího zdání stejnosti – sevřelo oba čaroděje do zničující křížové palby. Pečlivě vybraná kolekce zbraní nejrůznějších ráží, kadence a druhu munice disponovala potenciálem, který by během pár sekund zlikvidoval prapor tanků M1A2 Abrams, vrchol tankové technologie konce dvacátého století.

Časoprostor ztuhl.

Jednička vzpažil pravou ruku a protáhl se do výšky, jako by se chystal k odhození basketbalového míče, pak rychlostí vymykající se gravitačnímu zrychlení klesl k zemi a pěstí udeřil do podlahy. Dvojka se roztočil v piruetě otáčkami konkurujícími modernímu gyroskopu a pak rotaci umocnil připažením.

Po podlaze se rozběhla síť prasklin směřujících ke spurtujícím a pálícím Boormanům, sekundovala jim rotující matně viditelná ostří útočící na Kováře.

Tisíce kusů ve vzduchu ničených střel vykouzlily ohňostroj destrukce.

Přímo před Boormanem pukla podlaha, dokázal se vrhnout stranou, kotoulem se posunout vpřed. Robot za ním již to štěstí neměl, síla kouzla ho rozpárala, jako by byl z vaty.

JFK stačil zahlédnout jen zrcadlení neviditelného ostří, pak se před něj vrhl robot, k zemi ho srazil jiný a tím mu zachránil život za cenu vlastní destrukce.

I to byla jedna z funkcí robotických bojovníků – chránit řídící centrum za každou cenu.

Další úder pěstí Jedničky do podlahy, zkamenění Dvojky a pak rotace na opačnou stranu.

Klapot odhazovaných zásobníků, ječení rychlopalných zbraní, rachot explozí, mizející a zase se objevující Kováři i Boormani, využívající technologii hyperprostorového posunu. Neviditelná pružná membrána je však až příliš často posunovala zpět a nedovolovala jim dosáhnout určené místo. Přesto metr po metru postupovali vpřed – ale platili za to příliš vysokou cenu.

JFK zjistil, že už má poslední čtyři dvojníky. Mihnutí kouzla před ním, aktivace hyperprostorového skoku v poslední chvíli, obličej Jedničky, stále stíněný kápí, jen pár metrů daleko. Dva granáty a zbytek nábojů ze zásobníku opustily hlaveň téměř současně, Jednička namířil ruku na nepřítele, Kovářův hrudní reaktivní pancíř explodoval, nevydržel to ani ochranný plát pod ním. Dvojice rubínových bodů místo očí, intenzivní elektrická aktivita Kovářova mozku na okamžik zamrzla v zakonzervovaném stavu. JFK pochopil, že tentokrát má smůlu, těmhle zaměřovačům už neunikne – tělo mu odepřelo poslušnost. Viděl ten pohyb přicházet, nepatrné pohnutí konečků prstů rozevřené dlaně. Teprve nedávno vyléčené svaly, i díky bojovým posilovačům namáhané daleko za hranici toho, co by vydržel normální člověk, odmítly dál snášet požadované napětí a sevřely se ve vůlí nekontrolovatelné křeči – a spasmem ho dostaly z linie smrtícího kouzla.

Ležel na zemi a bolestí křičel, Dvojka ho udiveně pozoroval.

Frank Boorman skočil vpřed a proletěl mezi dvěma rovnoběžně rotujícími magickými čepelemi, ještě ve vzduchu mrštil obě své prázdné zbraně proti Jedničce. Ten jim věnoval zlomek své pozornosti, pohasínající ohňostroj na okamžik posílily dvě silné exploze. Boorman se místo dopadu do kotoulu jen odrazil vpřed jako člověk, kterému je druh následného přistání ukradený. Letěl jako kopí – šíp – inteligentní naváděná střela – s pravicí napřaženou před sebe. Jednička se ještě zmohl na poslední gesto, kyborgova pěst prošla jeho hrudí jako opravdová hlavice rakety určené k ničení železobetonových bunkrů. Místo exploze přerazila páteř.

Druhý čaroděj okamžitě vycítil smrt partnera a otočil se. V jeho očích se zablesklo, mrak ohně konkurující žáru slunečního plazmatu zahalil Franka i s mrtvým nepřítelem, pak však rychle pohasl. Dvojka zavrávoral, udiveně se otočil a spadl před Kováře pokoušejícího se postavit. Vojenský medidoktor už zvládl křeče koňskou dávkou relaxátorů.

„Ty,“ řekl ještě Dvojka a přetočil se na břicho, ze zad mu čněla rukojeť vrhacího nože.

Částečně ohořelý Boorman konečně vyprostil ruku z těla a nechal ho dopadnout na zem. Svou paži si prohlížel způsobem, jako by ji nikdy předtím neviděl.

„Říkal jsi, že čaroděj neodolá oceli,“ připomněl mu JFK.

Stále klečel, neměl sílu na to, aby se zvedl.

„Tohle je lepší,“ usoudil Boorman.

„Vytáhněte ven Kinsleye,“ obrátil se na poslední tři válečné roboty, kteří jim zůstali, „dřív, než se při pokusu zvednout to do vzduchu zabije.“

Bojové stroje téměř lidským gestem potvrdily příjem rozkazu a zmizely v útrobách vznášedla.

Exploze konvergentní žárové pumy vymazala všechny stopy, které by při následném vyšetřování mohly vést k pachatelům – z budovy nezůstalo nic kromě nerozlišitelné spečené hmoty.

Sotva se přenesli do nejlépe chráněného jádra gildy BIOTECH, Kovářovi už na spánky bušil Stravinski. Při rozhovoru s ním si uvědomil, že pokud se situace vyvine nepříznivě, budou jeho pomoc potřebovat i nadále. Nesměl ho nechat čekat moc dlouho.

Zajatce znehybněného pouty na bázi uhlíkových polymerů položili na stůl, technik – specialista na vyslýchání – mu bez ptaní začal umísťovat na tělo elektrody. Nesvlékal ho, jednoduše rozřízl oblečení a přiložil senzor na tělo. Pouze hlavu, ke které připojil nejvíce kabelů, zručnými pohyby, dávajícími tušit letitou zkušenost, vyholil dohola.

Kovářovi se to vůbec nelíbilo a Boorman se raději díval stranou. Tyhle karty si nevybrali dobrovolně a hra, která je čekala, byla zatraceně složitá – a o vysoké sázky.

Další technik, specialista na odposlouchávání, se činil u protějšího konce místnosti. Oni čtyři spolu se zajatcem na stole malou zvukotěsnou a na sto dalších způsobů izolovanou místnůstku téměř přeplnili.

„Kdo jste?“ zeptal se JFK, když mu technici ukázali, že může začít, a světelným paprskem deaktivační pistole přejeli roubíkem ucpaná ústa muže na stole.

Nejraději by se posadil, tak mizerně se po akci cítil, ale potřebovali zajatce vyslechnout okamžitě.

„Munit Kinsley, majitel PSYCHOBILU!“ podařilo se muži říct, sotva spolykal hmotu roubíku, rychle se rozkládající na jednoduché uhlovodíky.

„A ředitel CYBORGCORPU, Bawril Laisungi?“ nadhodil Boorman.

„I tohle víte? Ano, ale tím spíš byste si se mnou neměli zahrávat.

     JFK uvolnil spojení, Stravinski někde venku teď mohl sledovat výslech.

„Pracujete pro pána z Jestřábí Lhoty, Xaveria Hawka, neboli X-Hawka,“ řekl JFK bez otazníku na konci.

Munit Kinsley zaváhal, ukazatele na displejích přístrojů připojených k jeho tělu vystřelily do žlutých hodnot.

„Ano, pracuji pro lorda X-Hawka,“ připustil nakonec.

„A jste třetí klon profesora Maurbyho, je to tak?“ zapojil se znovu Boorman.

Kinsley se opět odmlčel a ukazatele atakovaly hranice červených polí.

„Ano,“ odhodlal se nakonec k odpovědi; poté se uklidnil.

„Chystáte se v tomto světě již podruhé provést takzvaný Střih reality,“ řekl JFK a pozorně přitom vyslýchaného sledoval.

Technik ukázal, že může pokračovat.

„Chceme vědět, kdy, jak a odkud,“ dokončil Kovář.

Ručičky přístrojů indikujících zdravotní i psychický stav Trojky vylétly do červených polí, krevní tlak i nervová aktivita mozku atakovaly hranice slučitelné se životem.

„Na to vám nic neřeknu,“ odpověděl Munit a rázem se uklidnil. Ukazatele klesly.

„To je to zatracené kondicionování. Je loajální až za hrob,“ zabručel přes spojení na Síti Stravinski.

JFK se naklonil nad Munita. Děkoval bohu, že ten člověk se skutečnému Maurbymu, kterého viděl na Prstenci, vůbec nepodobá. Bylo by to potom ještě těžší.

„Můžeme vás přinutit,“ začal klidně a přejel spoutanému konečky prstů přes spánky. Kinsley sebou trhl, ale uhnout nedokázal, neměl kam.

„Můžeme vás mučit a použít k tomu veškeré vědecké vybavení, které máme k dispozici. Vy nám to prozradíte. Nechcete to říct dřív, než se změníte v kvílející hromadu krvavého masa?“

Trojka se začal zuřivě kroutit, ale popruhy ho držely dokonale, široké a elastické, zaručovaly, že si zajatec ani při sebeúpornější snaze nezpůsobí žádná zranění.

„Nemůžu, nemůžu vám to říct a neřeknu!“ mluvil Kinsley stále rychleji a hlasitěji. „Lorda nezradím, ani kdybych tisíckrát chtěl! Nemusíte do mě řezat, stačí dráždit mozková centra pro bolest, až se zblázním. Stejně nic neřeknu. Je to zbytečné! Vím to, sám na programu loajality pracuji!“

Technik mající na starosti přístroje, sledující Kinsleyho zdravotní stav a kontrolující spojení místnůstky se světem, na Kovářův nevyslovený dotaz přikývl.

„Stejně to budeme muset vyzkoušet,“ oznámil JFK tvrdě.

Boorman odněkud vytáhl příruční okružní pilu, jejíž kotouč se měňavě leskl. Chvíli váhal a pak ji podal Kovářovi.

Nedokážu to, říkal jeho pohled.

„Myslím, že bude vhodné začít něčím méně abstraktním, než je dráždění mozkových center bolesti, co myslíte, doktore. Jste přece lékař, nebo se mýlím?“ obrátil se JFK na Trojku a přitom převzal od Boormana nástroj.

„Nedělejte to! Nedělejte to!“ křičel Trojka. „Nic vám neřeknu, nikdo, kdo projde programem upevňování loajality, vám nic neřekne!“

„Máme na to jen vaše slovo, doktore,“ pokrčil rameny JFK a z jeho očí se vytratila lidskost. „A to není mnoho.“

Nasadil si plastikový štít.

„Blokádu neprolomíte,“ ševelil na druhém konci spojení Stravinski. Znělo to, jako by byl sexuálně vzrušen.

Zřejmě byl sexuálně vzrušen, usoudil JFK a ještě okamžik naslouchal.

„Ten bastard zase využívá jen toho, co jsem začal já. Na konci mě mé oběti ctily a milovaly jako boha…“

Stísněný prostor místnosti zahustil jekot pily.

„Vezměte si sluchátka,“ doporučil Kovář ostatním, „předpisy jsou předpisy. Levé nebo pravé chodidlo?“ dal Kinsleymu na výběr.

„Nééé!“ zařval ten místo odpovědi.

„Tak tedy pravé,“ rozhodl Kovář a přiblížil lesklý kotouč rotující rychlostí několika tisíc otáček za minutu k pravému kotníku.

Vřískot utichl.

„Zkolaboval, zkolaboval!“

JFK, jako by to neslyšel, dokončil pohyb, pila zabrala a zakousla se do kůže a do kosti, bílé stěny zrudly krví.

„Je mrtvý, sakra, on je mrtvý!“

Kovář zastavil motor a odložil tkání potřísněný štít.

„Stravinski? Mohl jste nás varovat, že to přijde tak brzy, nedostali jsme z něj naprosto nic,“ řekl prázdně. „Já jsem první část naší dohody splnil. Spojím se s vámi později, teď mám dost.“

„Ale líbilo se vám to, ne?“ uslyšel ještě šustivý hlas. „Jste tak trochu jako já a jednou vás to seže…“

JFK přerušil spojení. Technik kývl, lékařské diagnostické přístroje ožily a prozradily, že Munit Kinsley je ve skutečnosti jen v hlubokém komatu. Automatický medidoktor se okamžitě začal zabývat ránou na noze zajatce.

„Bez naší podpory by fakt exnul,“ hlásil technik od diagnostiky. „Ještě, že jste spojení ukončil tak brzy a my mohli začít jednat.“

JFK unaveně odložil pilu a sesul se do křesla. Doufal, že tahle maškaráda k něčemu bude.

„Bylo to nutné? Myslím jít s tou pilou až do konce,“ zeptal se Boorman tiše Kováře.

„Jo, bylo. Potřeboval jsem, aby mi Stravinski uvěřil, aby viděl, jak jsem na dně, znechucen sám sebou. Je prohnaný, možná geniální, a já neumím tak dobře lhát.“

17. RANNÍ MEZIHRA

Frank Boorman potichu vyklouzl z postele a opatrně se postavil. Apartmá baronky von Techlowitz bylo postaveno i vybaveno s maximální řemeslnou péčí, ale pod jeho dvě stě, teď už vlastně o něco více, kilogramy mohla podlaha snadno zavrzat. Přesunul se ke konci postele, kde z večera nechali šaty, a ze změti svršků lovil ty své. Při pohledu na Améliiny kalhotky ho napadlo, zda by nebylo možno najít přesnou matematickou zákonitost mezi složitostí a vypracovaností krajky, celkovým množstvím použitého materiálu a cenou. Pravděpodobně ano, odhadoval to na nějaký druh exponenciály.

Uvědomil si, že po dlouhé noci se cítí až příliš strnule. Lehce se rozkročil a začal se protahovat. Jeden sval po druhém, postupně a pozvolna. Když skončil, cítil se fit a v dokonalé formě.

„Měla jsem tě za medvídě, ale ty jsi spíš šavlozubý panter,“ ozvalo se z postele. Otočil se stranou a zjistil, že Amélie ho pozoruje.

„Je to jen maso z laboratoří,“ pokrčil rameny.

„Ne, je to tvoje tělo. Ty ho používáš, ovládáš a ať chceš nebo nechceš, pomalu přetváříš k obrazu svému,“ odpověděla s pousmáním.

Přemýšlel, zda si rty nalíčila, zatímco ho pozorovala, nebo byla kosmetika v tomto světě natolik sofistikovaná. Každopádně vypadala dobře, sexy a kupodivu vůbec ne vyzývavě, i když shrnutá pokrývka odhalovala její ňadra. Nebo právě proto? V takových otázkách Boorman kovaný příliš nebyl.

„Miluji tě,“ zašeptala. „Ne, nic neříkej,“ řekla, než stačil zareagovat. „Sama nemám ráda, když mě kdokoliv nutí k nějakým prohlášením.“

Boorman čekal, pokrčené šaty v ruce.

„Je to s tebou odlišné než s kýmkoliv jiným, koho jsem poznala. Něco takového bývá obvykle krátké, ale já bych si přála opak.“

Amélie najednou vypadala křehce a opuštěně. Boorman se k ní přiblížil dvěma dlouhými kroky, naklonil se nad ni a než stačil cokoliv udělat, držela se ho oběma rukama. Narovnal se a vytáhl ji tak z postele.

Obemkla ho nohama kolem beder, což ho okamžitě vzrušilo. Jednou rukou ji přidržoval u sebe, druhou podpíral pod hýžděmi.

„Je to lepší?“ zeptal se po minutě ticha, kdy mu po celou dobu zarývala obličej do prsou a smáčela kůži slzami.

„Jo, už jo,“ řekla zastřeně. „Mnohem. A teď to bude ještě lepší,“ vrátila se do jejího hlasu stará Amélie, povolila sevření nohou a zavrtěla boky, aby sklouzla o kousek níž…

18. JEŠTĚ JEDEN VÝSLECH

JFK seděl u bohatého stolu prostřeného pro čtyři a čekal. Do zahájení snídaně chyběly tři minuty. Odhadoval, že první přijde Boorman a za ním, s odstupem minuty nebo tak nějak, Amélie. Nebo přijdou společně, pokud přestanou zachovávat nepsanou dohodu neukazovat se spolu. Bylo mu to jedno. O deset minut později měl dorazit čtvrtý stolující.

Frank přišel s pětiminutovým zpožděním v pomačkaných kalhotách a košili, v nichž ho viděl už včera.

„Amélie nedorazí,“ oznámil stručně.

„Kávu?“ zeptal se ho JFK místo pozdravu a bez čekání na odpověď mu nalil. „Je vynikající, z nejlepších zásob,“ vysvětlil své jednání.

„Vůbec všechno tady vypadá exkluzivně,“ ocenil Boorman stůl. „Bohužel, poslední dobou toho moc nesním.“

„Asi se ti starostmi scvrknul žaludek,“ usoudil Kovář vážně.

„Přesně,“ odpověděl bez mrknutí oka Boorman.

„Až to tady skončíme, nějakou dobu tu zůstanu. Tedy pokud to dopadne dobře.“

„Pokud to dopadne špatně, zůstaneme tu všichni a nebudeme vědět, že někde zůstáváme,“ nalil si JFK druhý šálek. „Kvůli Amélii?“

„Ano. S ní nejsem sám, jestli mi rozumíš.“

„Jo.“

„Už jdou,“ přerušil ticho Boorman po chvíli.

JFK na něj vrhl tázavý pohled.

„Mám teď o něco citlivější sluch, slyším zvuk elektromotorů ovládajících dveře.“

Trvalo to ještě chvíli, než host dorazil. JFK přitom uvažoval, které dveře to Boorman vlastně slyšel.

Munit Kinsley přišel v doprovodu dvou vojenských klonů, speciálně upravených pro boj beze zbraní.

„Dobré ráno,“ popřál příchozímu Kovář, aniž by vstal.

Boorman mlčel a pozoroval Maurbyho klon přes opar vůně stoupající z šálku kávy, z něhož si ani neusrkl.

Trojka vypadal dobře. Možná trochu bledší, než by měl být, ale na to, že ze svého subjektivního hlediska jen o vlásek unikl smrti, se ovládal dobře.

„Posaďte se,“ pobídl ho Kovář.

Metoda cukru a biče dovedená ad absurdum, znovu si připomněl Boorman.

Sám ji s JFK předchozí noc probíral, a přesto nebyl přesvědčen, že vyjde. Záleželo na tom, jakým způsobem byla loajalita Trojky vybudována.

„Kávu? Čaj? Nebo snad šampaňské, pokud byste se chtěl zrelaxovat?“

„Ani narkotiky nezlomíte mou oddanost lordovi,“ znejistěl nad nabídkou trochu Kinsley.

„Vyzkoušeli jsme to,“ připustil JFK. „Dokonalé kondicionování.“

Kinsley se posadil.

„Kávu a šampaňské, sklenička mi po ránu udělá dobře,“ posadil se Trojka. „A dnes už pracujeme na mnohem vyšší úrovni,“ vrátil se k předchozímu tématu.

„Stravinski říkal, že pokračujete v jeho práci,“ řekl Boorman.

Kinsley sebou trhl.

„Ten úchylný bastard! Samozřejmě že ne! On jen uspokojoval své odporné choutky a já řeším náročný psychologicko-fyziologický problém! Žárlí na mé úspěchy a snaží se mě zničit za každou cenu! Dokonce se kvůli tomu spřáhl s vámi!“

Kinsleymu Stravinski očividně stále ležel v žaludku.

„S nepřáteli X-Hawka,“ doplnil JFK.

„Raději ho tituluji lord,“ řekl Kinsley odměřeně.

„Ten svůj program kondicionování provádíte v rámci práce korporace CYBORGCORP?“ zeptal se Boorman.

„Ano,“ připustil Kinsley po zaváhání.

Vypadalo to, že každou odpověď zváží z hlediska výhodnosti či nevýhodnosti pro svého pána. Nebo to za něj udělá něco jiného.

JFK si posloužil toustem, namazal ho tenkou vrstvou másla a pak doplnil dvěma silnými plátky šunky, kterou přizdobil worčestrem.

„Po všech těch zásazích automatických doktorů a nanodoktorů mám nějak horší chuť, všechno chutná jako hadr,“ okomentoval svou volbu.

Kinsley si dopřál kaviár a francouzskou veku. Boorman je trochu lítostivě pozoroval.

„Stravinski vás vylákal na naše přání,“ posunul rozhovor JFK o kousek dál. „Předpokládali jsme, že možnost získat technologii Negace Maurbyho efektu zajistí vaši osobní angažovanost.“

Trojka přemýšlel tři sousta a pak přikývl.

„Nejprve jsem měl za to, že jsme o tuto technologii při Střihu reality přišli, že se prostě transformovala v epos, zpěv velryb nebo cokoliv jiného. Tak to ten sabotér,“ v hlase Trojky zaznělo odsouzení namíchané s jistou dávkou obdivu, „asi naplánoval. Pak se objevily indicie, že by to tak nemuselo být, ale mezirealitní komunikace je vždy problematická… prostě jsme nevěděli, na čem jsme. Stravinského popis klíče od neprostorové schránky mě přesvědčil. A osobně jsem riskoval,“ zdůraznil Trojka, „abych technologii pro svého pána získal.“

„A co Kešh Tribett?“ zeptal se JFK s nepříjemným trnutím v žaludku.

„Zaměstnal jsem ho prostřednictvím CYBORGCORPU a využil jeho posedlosti – nasadil jsem ho na vás, aby vám znepříjemňoval život. V žádném případě vás neměl zabít, chtěl jsem vás živého,“ dodal Trojka skoro omluvně.

Kovář přikývl, jako by o nic nešlo.

„Nyní je zjevné, že Stravinského zpráva byla jen trik, jak se mě chtěl zbavit. Vydal mě do vašich rukou. Ale ujišťuji vás, pánové, že jsem vám naprosto k ničemu. To už jste zjistili. Navrhuji, abychom se dohodli.“ dokončil svůj projev Kinsley spokojeně.

Náhle zmlkl a upřel užaslý pohled na předmět, který JFK položil na stůl mezi mísu s ovocem a karafu s čistou vodou – kvarkovou pumu.

„Tahle věc je tu nestabilní, může zdegradovat každou sekundou,“ vydechl Kinsley.

„Pokud není totálně negován Maurbyho efekt,“ řekl lhostejně JFK.

„Možná nějaké dokonalé brzdné pečetě,“ chytal se stébla Kinsley.

„Jako u čarodějů, co vám dělali bodygárdy?“ chtěl vědět Boorman.

„Ano, ti byli chráněni pečetěmi, těmi nejlepšími. Ale i tak byly jejich schopnosti sotva desetinové proti těm, kterými by vládli v netechnickém světě. Navíc zde mohli pobývat jen několik málo hodin,“ připustil Kinsley a nespouštěl přitom oči ze zbraně na stole.

„Kolik hodin myslíte, že by zde vydržela v pořádku, za předpokladu, že by byly použity ty nejlepší brzdné pečetě?“ zeptal se Boorman.

„Třicet minut?“ řekl nejistě Kinsley.

Nebyl sice tak dobrý jako profesor Maurby, ale znalosti o zákonitostech metauniverza měl větší než kdokoliv jiný.

JFK se podíval na hodinky.

„Je devět hodin patnáct minut, ve tři čtvrtě na deset budeme mít odpověď.“

Kinsley mlčel, bylo na něm vidět, že zoufale uvažuje.

„Vy tedy máte tajemství Negace Maurbyho efektu,“ uznal po čtvrthodině Trojka.

Kovář si ukázal na hlavu.

„Všechno je implantováno tam. A až provedete druhou transformaci reality, definitivně se to rozplyne jako dým.“

Kinsley obrátil oči v sloup. Tohle byla nejšílenější šaráda osudu, kterou nemohl naplánovat vůbec nikdo.

„Potřebujeme zastavit vámi plánovaný Střih reality,“ řekl JFK.

„To je nemožné,“ zavrtěl hlavou Kinsley téměř zoufale.

„Pak se tedy musíme dostat na místo, ze kterého bude Střih reality proveden, abychom se vyhnuli jeho působení. Nikdo z nás si nepřeje přijít o své já a skutečnou podstatu,“ řekl tiše Boorman. „Můžete nám s tím pomoct?“

„Snad, ale je to velmi obtížné,“ odpověděl Kinsley vážně.

Zakódovaná loajalita byla obejita – Maurbyho klon číslo tři usoudil, že je v nejlepším zájmu jeho pána, aby se dostal k téměř zázračné technologii, a byl zjevně ochoten udělat pro to všechno.

„Je možné, že vaše nepřítomnost zabrání provedení Střihu reality?“ položil JFK další otázku a soustředěně Kinsleyho pozoroval.

Spolu s ním celý tým psychologů, který měl později určit, zda lhal, nebo mluvil pravdu.

„Ne. Jsem sice hlavní operátor masky a je vyladěna na mou mysl, v bázi INTERSTELARU však nepřetržitě sedí dva náhradníci. Sice při Střihu přijdou o život, ale splní rozkazy našeho pána.“

„Proč INTERSTELARU? To je také X-Hawkem řízená společnost?“

„Jednička ke své sabotáži využil skutečnosti, že lord a jeho lidé osobně řídili největší průmyslový komplex v tomhle světě. Navíc se to ukázalo příliš nápadné, protože na to přišla i ta agentka. Rozhodli jsme se proto naše centrum ukrýt prostřednictvím skutečné společnosti. Generální ředitel INTERSTELARU Sigmund Drexler má jen upravenou psychiku, aby mi pokaždé, když to potřebuji, maximálně vyšel vstříc.“

„Takže nás pohodlně dostanete až do vašeho centra, ukrytého právě na jeho území, a technologie Negace bude zachráněna,“ navrhl JFK.

Kinsley jen zavrtěl hlavou.

„Ani sám Drexler nezlomí bezpečnostní mašinérii chránící srdce jeho impéria. Pokud by se o to usilovně snažil, správní rada by ho označila za nepříčetného. Náš vztah je více soukromý. Já se tam dostanu kdykoliv, ale vy ne.“

„Ale bezpečnostní systém, který chrání vaše centrum, určitě dokonale znáte, ne?“ zeptal se Boorman.

„Samozřejmě, sám jsem pracoval na jeho vylepšení. Tajně.“

„Tak pak není co řešit,“ zhodnotil JFK. „Vy nám řeknete, jak se dostaneme do centra, a my se o to pokusíme. Buď se nám podaří Střihu reality zabránit, nebo alespoň uchráníme svou identitu a současně i tajemství Negace.“

„V druhém případě já zaniknu,“ zkonstatoval Kinsley.

„Ano, ale lidé vašeho pána budou mít šanci to tajemství získat zpět. A pokud jim dokážete poslat zprávu, pravděpodobně se jim to i povede,“ poukázal Kovář na druhou stranu mince.

Když pak s Boormanem osaměli, JFK se postavil, jako by mu nějaký vnitřní mechanismus nedovolil sedět.

„Připrav únikovou cestu, odsud. Dokážeš to zařídit?“ požádal Boormana. „Na čas těsně po Střihu reality. Takovou, abych se zbavil pronásledovatelů, ať jsou cokoliv.“

„Pokusím se, mám své kontakty,“ přikývl Frank. „Ale on se nás pokusí podvést.“

„Stejně jako Stravinski,“ přidal JFK. „Žádná změna.“

19. PRŮNIK

Buš byla stará, horká a vyprahlá, jen matný světlejší pás Prstence vysoko na obloze, odrážející se v měsíčním světle, prozrazoval, že se nepohybují dávnověkou krajinou, ale ohromnou rezervací supertechnického světa. Z hlediska Johna Francise Kováře to bylo jedno. Nedávno zahojené, nedávno obnovené a pak zase zahojené rány cítil i přes nepřetržité dávkování modifikovaných nenávykových opiátů. Tvrdohlavě kráčel první, podvědomě se vyhýbal ve tmě ukrytým proláklinám, za sebou slyšel neohrabaného Stravinského. Jejich miniaturní skupinku uzavíral Frank. Kdyby je někdo spatřil na videu, usoudil by, že vidí tři lovce už druhou generaci obývající rezervaci. Vyzbrojeni byli pouze kopími a loveckými noži, všechno ostatní nesli na zádech v ohromných koších. Dokonce byli ozdobení i rituálními jizvami, aby nic nerušilo dojem, který se snažili vyvolat.

„Zasrané horko,“ zamumlal Stravinski. „A vy dva pořád mlčíte.“

„Mě horko nevadí, mí předkové byli v buši jako doma,“ ozval se zezadu Boorman.

JFK se ušklíbl. Měl to být úsměv, ale zahryznutí bolesti bylo najednou o něco silnější. Boorman a jeho předkové. Netušil, zda byl před kyborgizací doopravdy černoch. Klidně mohl patřit k umělé rase zelenáčů. Stravinski nebyl nervózní z toho, že spolu nehovořili. Byl nervózní z toho, že spolu nekomunikovali ani na soukromé lince. Byla seřízena tak, aby měla minimální dosah a nikdo je z dálky nemohl odposlouchávat. Navíc používali vojenský šifrovací protokol. Jenomže Stravinski byl na takové věci expert a JFK mu nechtěl dopřát žádnou další výhodu. S Boormanem postupovali jako dva skuteční divoši, odkázaní jen na své instinkty, zkušenost a sehranost. Obešli trnitý keř, z tmavého stínu je upřeně pozorovaly dvě planoucí oči.

Je to jen odražené světlo, uklidňoval se Kovář, aby překonal nával adrenalinu, jenomže poté, co se nedávno střetl s čaroději, pro něj staré pravdy ztratily část důvěryhodnosti.

„Potřebuji si odpočinout,“ vydechl po dalších třech kilometrech Stravinski.

JFK s úlevou zastavil, a když se otočil, chvíli mu trvalo, než zjistil, kde Boorman stojí. Od jeho ebenové kůže se měsíční světlo téměř neodráželo.

Tři muži se posadili, bez zvuku jejich kroků bzukot cikád a dalšího hmyzu zdánlivě zesílil. Pohybovali se po okraji území patřícího CYBORGCORPU, které sousedilo s obrovskou africkou rezervací INTERSTELARU. Protože pro Stravinského zůstal Kinsley mrtvý – doručili mu i perfektní mrtvou kopii z Améliiných laboratoří –, museli si pro lokalizaci centra pro Střih reality připravit krycí historku. Podle ní polohu centra určili analýzou prachu, spór a dalších nečistot z Kinsleyho oblečení. Všechny pečlivě připravené indicie ukazovaly na místo v africké buši právě na území CYBORGCORPU. Skutečnou polohu centra samozřejmě před Stravinským zatajili. Bohužel ho ale museli vzít s sebou, protože jim v opačném případě hrozil prozrazením. Stačilo anonymní udání bezpečnostním složkám CYBORGCORPU a ocitli by se ve velkých problémech. A on se určitě samozřejmě pojistil mnohem lépe. Okázale každých deset minut posílal na Síť krátkou zprávu – jedna z jeho bezpečnostních pojistek.

JFK mu ani v nejmenším nevěřil a po celou dobu přemýšlel, kdy a jak se jich pokusí zbavit on. On sám byl rozhodnut nechat ho svázaného v buši těsně předtím, než překročí hranici a vstoupí na území INTERSTELARU. Pak by už před jeho odvetou měli být v bezpečí, protože on netušil, že se Kinsleyho centrum nenachází na území CYBORGCORPU. Hlášení pro státní polici o ilegálním narušení území gildy nepovolanou osobou bylo připravené i s přesnými koordinátami. Stačilo jen poslat aktivační kód.

„Jdeme, už sedíme dvacet minut,“ probral ho z myšlenek Frank.

JFK se poslušně postavil. Pokud Stravinski usoudí, že je k dohledání centra vlastně nepotřebuje, pokusí se je zabít u posledního napajedla na jejich trase, usoudil JFK s jistotou. Šest kilometrů mu trvalo, než si uvědomil, proč si je tak jistý – tam bude mít Stravinski pohodlí stínu i vodu a navíc celý den na to, aby z nich dostal další informace o cíli jejich cesty. Pokud si myslí, že nějaké další ještě mají. Možná si to ale ani myslet nepotřeboval, Stravinski sice raději zabíjel ženy, ale JFK nepochyboval, že se v případě nedostatku spokojí i s mužem.

Navíc pokřivený génius neměl rád, nebo spíš z duše nenáviděl, když jím někdo manipuloval. Příležitost k tomu, aby se Kovářovi a Boormanovi revanšoval po svém, určitě nepomine.

Došli na místo, trnitý akáciový porost, kterým se neustále proplétali, ustoupil rozložitým baobabům, ve vzduchu se vznášel pach pižma velkých zvířat.

„Tady počkáme,“ rozhodl Boorman.

Po poslední přestávce se automaticky ujal vedení a JFK tomu byl rád. Měl víc času na přemýšlení a také na boj se sebou samým, protože cesta byla opravdu namáhavá.

„Hadi, škorpióni a jiný hmyz,“ varoval ho Boorman, než se stačil sesunout na místo, které považoval za nejpohodlnější v okolí.

„Prohlédneš to svýma očima?“ chtěl vědět Kovář.

Frank jen zavrtěl hlavou, sebral větev a několikrát praštil do okolních kořenů.

„A co škorpióni?“ chtěl vědět JFK.

„Ti už jsou také pryč.“

Víc Kovář nepotřeboval.

Vybalil deku, posadil se na ni a pouzdro s nožem si položil na kolena, aby mu při dlouhém sezení nepřekáželo. A také proto, aby měl nůž okamžitě po ruce. Stravinski nemá nejmenší naději. Zbraně a další výstroj nesli v koších. Pokud se Stravinski nedostane k něčemu ze své výbavy, neměl proti nim, trénovaným bojovníkům, šanci. A vlastně by ji neměl ani s bazookami místo očí. Na Franka by to nestačilo. Jeho pohybový vzorec se opět mírně proměnil a Kovář to připisoval další úpravě, kterou podstoupil. Ani ho nenapadlo mu ji rozmlouvat, se zvyšujícím se bojovým potenciálem stoupala pravděpodobnost úspěchu jejich mise.

„Kdy budeme pokračovat?“ zeptal se Franka.

Věděl, že díky svým nelidským smyslům ví o okolí mnohem víc než on.

„Ráno, v okolí je teď moc domorodců.“

JFK přikývl. Domorodci nebyli jen obyvatelé buše, atrakce pro super high society, ale také bojovníci vytvoření v laboratořích CYBORGCORPU, kteří se po buši potulovali jako jednotlivci i kmenové skupiny a obstarávali základní ostrahu. Tu globální měl na starosti mnohokrát zálohovaný družicový systém.

Těsně před odchodem odsud se Stravinského zbaví, rozhodl se JFK. Hranice byla už jen kousek. Víc užitečný jim být nemohl a další otálení jen navyšovalo riziko. K chystanému Střihu reality zbývalo necelých sedmadvacet hodin.

Svítání a následné rozednění proběhlo rychle, jako vždy v tropech. Boorman dál seděl netečně jako sfinga, zato Stravinski se vysoukal z lehkého spacího pytle poskytujícího ochranu před hmyzem a chvíli se protahoval. Potom se otočil ke koši a začal se v něm hrabat.

Kovář otevřel ústa, aby mu přikázal, ať toho nechá – pokusil se otevřít ústa, ale svaly ho neposlouchaly.

Stravinski se dál bez skrupulí prohraboval svou výbavou, a když skončil, držel v ruce velkou pochromovanou pistoli konstrukce, která byla Kovářovi cizí. Ráže hlavně byla impozantní. Podle rozměrné rukojeti s emblémem laboratoří INTERSTELARU JFK odhadoval na akcelerační kompenzátor. Takovým zbraním příliš nevěřil, na střelnici byly jejich účinky skvělé, pokud však nefungovaly dokonale, zaplatil za to střelec obvykle životem. Věc, kterou držel Stravinski, však nevypadala, že by měla mít poruchu.

„Tak co, kyborgu, tohle udělá díru i do tebe, nemyslíš?“ otočil se Stravinski na Boormana a opřel mu zbraň o hruď.

Frank se ani nehnul a JFK pochopil, že i on je nějakým záhadným způsobem zpacifikovaný.

„Mučit hardware mě nikdy nebavilo, i když znám lidi, co si to dokáží užít a dosahují v tom, řekněme, obdivuhodných kvalit,“ zasmál se Stravinski a otočil se ke Kovářovi.

„Ale s tebou, s tebou to bude něco jiného,“ vyplivl.

Johnovi opět připomněl Lovercraftovy hadí lidi. Opravdu mu při jeho grimase zakmital mezi rty rozeklaný jazyk? Blbost, za tyhle představy mohli čarodějové. Jenomže nic to neměnilo na tom, že mu teď zarýval hlaveň své přehnaně lesklé zbraně pod žebra. John si uvědomil, že hýbat se sice nemůže, ale bolest cítí.

„Jste si mysleli, že vám na to skočím, že vám uvěřím, že je Trojka mrtvý!“ chrlil ze sebe opovržlivě Stravinski a hlavní pomalu vytvářel do Kovářova těla další díru.

Ten jen čekal, kdy nějakým způsobem zařídí, aby mohl mluvit. Stravinski nepatřil mezi dravce, kteří si s kořistí nehrají.

Bývalý X-Hawkův šéfgenetik na okamžik získal strnulý výraz a za moment JFK zjistil, že ovládá svaly hlavy a krku. Také hlasivky.

„Jenomže jste měli lékařské přístroje doopravdy napojit na signál mrtvého a ne to jen simulovat – to znamená, že Trojka žije. A vzhledem k tomu, jak jste se úporně snažili mě přesvědčit o jeho smrti, jste se nějakým způsobem dostali přes jeho kondicionování. Protože kondicionování je můj obor, napadá mě jediný způsob – nabídli jste mu tajemství Negace Maurbyho efektu. Museli jste mu poskytnout důkaz, jinak by vám nepomohl dostat se až sem a narušit X-Hawkovy plány. A co jste se dozvěděli vy se teď dozvím i já,“ zasyčel, až se málem zalkl slinami.

Stravinského úchylná osobnost se postupně vynořovala na povrch, zrůdný a obrovský tvar, při pouhém pohledu na něj člověka mrazilo až někde v srdci.

JFK neodpovídal, jen ho pozoroval.

„Vím, že už můžete mluvit, s armádou sofistikovaných lékařských nanobotů bylo jen otázkou času, než je přeprogramuju a stanete se loutkou v mých prstech.“

Podcenil ho, opravdu ho podcenil.

„Myslíte si, že mně odoláte? Mně?“ štěkl vztekle Stravinski a uhodil hlavní Kováře přes obličej.

Byl to silný úder a JFK cítil, jak mu při něm lupnulo v krční páteři, na kůži ucítil horko krve.

„To jsi neměl,“ utrousil lhostejně.

„Proč?“ skoro zajásal Stravinski, zjevně doufal v nenaplnitelné výhrůžky.

„Na tohle se má používat rukojeť, vychýlíš si mušku. Ví to každej kluk, z komiksů.“

„Co to žvaníš, ty idiote?“ zaklel Stravinski a uštědřil Kovářovi další sérii úderů.

U svých obětí byl zjevně zvyklý na větší poddajnost.

„Mohl bych tě mučit sofistikovaně, bez špetky krve, ale já to mám rád jinak,“ vzpamatoval se Stravinski a nasadil spokojený úsměv. „Do poledne budu vědět všechno, co víš ty, a pak mě až do večera budeš prosit, abych to s tebou skončil.“

Kovář se v duchu proklel, že si nenechal do nervového systému nainstalovat pojistku, která by ho zabila. Takhle bude trpět a pravděpodobně všechno stejně prozradí. Správný postup zlomí každého. Čas běží, zbývá necelých dvacet čtyři hodin, musí vydržet dvacet čtyři hodin, upřel se k jediné myšlence a dělalo se mu z ní zle.

Boorman dál zůstával ve vězení vlastního technického těla.

„Nedostaneš ze mě nic, špíno,“ odpověděl Kovář pohrdlivě. „Jsi nula, myslíš si, jak nejsi geniální, a přitom jsi ještě neschopnější než Trojka.“

Buch, buch, buch, další série ran zohavila JFK obličej, na okamžik se ocitl v bezvědomí.

Probudil ho stejnoměrný zvuk pleskajících kapek. Chvíli mu trvalo, než pochopil, že to je krev z nosu, v pravidelných intervalech se rozstřikující o jeho kolena. Zpěv ranních ptáků svou hlasitostí soupeřil se soundem rockové kapely. Všechno slyšel až příliš hlasitě, něco se mu hrabalo v nervech.

„To se ti nepovede,“ vzpamatoval se postupně Stravinski. „Nevyprovokuješ mě k tomu, abych tě zabil. Já jsem génius, a to ve všem, do čeho se pustím!“

Slunce se mezitím celé vyhouplo nad čáru horizontu, členěné vodorovnými pruhy zbytků nočních mraků připomínalo obrovského narudlého plynného obra.

„Další nádherný den v buši. Bude tady, i když my odejdeme a zbude z nás jen prach,“ podařilo se zaskřehotat JFK.

Viklaly se mu přední zuby a jazyk měl napuchnutý žízní.

Stravinski mu po jeho replice věnoval podezřívavý pohled, pak se na pár minut vrátil do strnulosti, v níž komunikoval s nanoboty v Kovářově těle.

„Jsi v pořádku,“ usoudil nakonec, „nezbláznil ses.“

Z plastikové kazety, označené logem nástrojařské gildy KRUMPACH, vytáhl malý skalpel. Na pohled vypadal naprosto obyčejně, ve skutečnosti tvořily jeho čepel řezné kotouče o průměru dvou desetin milimetru, otáčející se v magnetických čepech.

Stravinski soustředěně nasadil na jednu stranu čepel pásek kauterizační jednotky.

„Tímhle z tebe začnu odřezávat malé kousky,“ vysvětlil spokojeně JFK.

John si uvědomil, že se bojí, že se zatraceně, přímo kurevsky bojí. Potřeboval vydržet mlčet téměř jeden celý den a pochyboval, že se mu to podaří. Naštěstí se nemohl třást strachy, to jediné bylo pozitivní.

„Měl sis raději vzít lžíci,“ doporučil Stravinskému.

Ten na něj jen vytřeštil oči.

„Je tupá a víc to s ní bolí,“ vysvětlil mu s pohrdavým úšklebkem.

„Až z tebe budu dolovat morek, budeš přehrávat jinou skladbu, a pořád dokola,“ zasyčel Stravinski vztekle.

Pustil přístroj a vyrobil Kovářovi na předloktí první dlouhý šrám. Díky kauterizační jednotce nekrvácel, rána zůstávala čistá. Pak to zkusil znovu bez ní a kůži začala pokrývat miniaturní rudá tsunami.

Tohle se ještě dalo docela vydržet, usoudil JFK. Nepochyboval, že přijdou mnohem horší chvíle.

Zapraskání suchého akátu, pak další. Dal si pozor, aby se za zvukem nepodíval. Stravinski nic neregistroval, pouze se Kovářovi upřeně díval do očí.

„Tak co, bolí?“ chtěl vědět.

„Budeš si muset najít něco většího, tohle nefunguje,“ podařilo se Johnovi ušklíbnout.

Někdo stál proti slunci, v jeho zesilující záři nedokázal rozpoznat kdo.

„Taky bych řekl, použil jsem o poznání lepší hardware, abych se toho bastarda zbavil, a stejně to nezafungovalo,“ zaznělo suše.

Stravinski se bleskově otočil, aby sáhl po pistoli, kterou předtím neopatrně odložil na batoh, ale nebyla tam.

JFK teprve teď ten skřípavý unavený hlas poznal. Kešh Tribett se posunul o kousek stranou, John už proti obloze rozeznával jeho hubenou siluetu změkčenou rozepnutým ošoupaným pláštěm. Nejen ošoupaným, ale i ohořelým, potrhaným a na pár místech možná prostříleným.

Štěkl výstřel, štěněcí blafnutí oslabené tlumičem. Stravinski nadskočil, jak kulka rozvířila zeminu jen kousek od jeho ruky. Snažil se dosáhnout na kazetu s nástroji.

„Nech to na pokoji,“ doporučil mu Tribett lhostejně a namířil na Johna.

Takhle se zachránce nechová, usoudil Kovář po dlouhé chvíli vzájemného pozorování. Od jejich posledního setkání urazil Tribett opět pořádný kus cesty – po sestupné spirále. Únava, rezignace a porážka.

To všechno měl vepsáno v očích. A také smrt. JFK měl pocit, že ji u nikoho neviděl tak zřetelně, jednoznačně a jasně. Černý anděl pomsty? Asi, možná. Ruka se zbraní, lesklá stopa na hlavni prozrazovala, že nedávno také schytala nějaký ten šrám, se však ani nepohnula.

„Vy jste Stravinski? Koch Stravinski?“ hodil Tribett otázkou.

„Ano,“ odpověděl Stravinski rychle, zjevně se rychle snažil bývalého pátrače zařadit a odhadnout o co mu jde a jak toho využít.

„Na začátku byla žena,“ začal pomalu Tribett. „Možná o mě moc nestála, nebo stála a potřebovali jsme jen trochu času,“ pokračoval.

Přivřel oči, jako by se současně propadl do vzpomínek.

Stravinski se natáhl ke kazetě, štěknutí pistole, nevěřícně zíral na svou ruku, poslední článek ukazováku mu chyběl.

„Au, sakra,“ zařval.

Tribett mu dál nevěnoval pozornost.

„Potřebovali jsme jen trochu času,“ zopakoval. „A pak ji někdo zabil,“ dodal.

JFK se zachvěl. V poslední době si nějak zvykl na bolest a umírání. Přízrak hekatomb Armageddonu vznášející se mu trvale nad hlavou způsobil, že zapomněl na smrt přinášející ryze soukromou bolest. Poslední Tribettova věta byla její esencí.

„Přísahal jsem, že toho parchanta najdu, dostanu ho a pomstím ji.“

Kešh Tribett pokračoval ve svém proslovu dál, najednou bez jakýchkoliv emocí.

„Než jsem to však stačil udělat, objevil ses tam ty.“

Lhostejnost vystřídal vztek a nenávist, Stravinski nadšením vypískl jako puberťák.

„Vidím, že máme něco společného!“ zajásal.

Tribett ho umlčel jediným pohybem pistolí.

„Zemřela, aby nějaký parchant prodloužil svou perverzní existenci. Jenomže toho bastarda jsi našel ty! Kvůli tobě jsem se nemohl pomstít, dodržet slovo! Choval ses ke mně jako k poslednímu šmejdovi, jako bych jí ani nebyl hodný!“

JFK mlčel. Kromě mluvení nemohl dělat nic jiného a nezdálo se mu, že by jakoukoliv replikou mohl situaci zlepšit.

„Rozhodl jsem se tě zničit, ukázat ti, co jsem doopravdy zač. Jenomže, jenomže…“ bývalý pátrač zavrtěl hlavou, jako by něčemu sám nemohl uvěřit, „jenomže jsem se přitom spojil s lidmi, kteří nepřímo mohli za její smrt. Mučení a zabíjení používali jako nástroje výchovy k poslušnosti, oddanosti. Já to viděl, já pro ně pracoval,“ Tribett najednou šeptal a JFK pochopil porážku, kterou našel v jeho očích.

„Oni používali mučení a smrt jako nástroje. Vytvářeli kopie lidí stále znovu, nechávali je umírat a pak je znovu probouzeli se starými vzpomínkami,“ Tribett zoufale vrtěl hlavou. „Našel jsem tam ženu, která se jí podobala, už jsem to nemohl vydržet.“

„Používali?“ odvážil se JFK zeptat na minulý čas.

„Už ne, už tam nic nezůstalo, jen trosky,“ usmál se bývalý pátrač, ale nebyla v tom ani stopa triumfu.

„A to všechno jste vymyslel vy, že?“ obrátil se na Stravinského a dál přitom mířil na Kováře.

„Ujišťuji vás, že mé metody by byly mnohem sofistikovanější,“ vzmohl se Stravinski na bleskovou odpověď.

Štěkl výstřel, JFK trhl hlavou, až pak zjistil, že kulka nebyla určena jemu. Stravinski se skácel do prachu s rukama zabořenýma do břicha. Tiše kvílel a znělo to, jako když z pneumatiky postupně uchází vzduch.

„Já pro ně pracoval,“ zopakoval ještě jednou Tribett a namířil na Kováře.

JFK vrhl poslední pohled na Boormana, ale ten dál zůstával nehybný.

„Zpackal jsem to, všechno.“

Blafnutí nestojící za řeč, dobrovolný konec jednoho muže.

Zbraň dopadla na zem dřív než Tribett. Slunce už stálo výš a jeho paprsky zaplavovaly zemi sílícím žárem. JFK se díval na těla před sebou, jedno nezadržitelně chladnoucí a druhé postupně se blížící k hranici mezi živým a mrtvým; přitom přemýšlel, kdy se objeví první mrchožrouti a jak dlouho jim bude trvat, než se pustí i do něj. Na Boormanovi by si vylámali zuby, ten se bát nemusel.

Stravinski umíral dlouho a Kovář po celou dobu musel poslouchat jeho sténání. Těsně před polednem to konečně skončilo, v poslední křeči se převalil na bok a JFK spatřil jeho strnulé bělmo. Zanedlouho se odněkud vynořili termiti a pustili se do něj. Boormanovi se na hlavě usadil pták a dlouhým trilkem celému světu zvěstoval, že našel skvělé místo k odpočinku. Nebo něco podobného, Kovář si uvědomoval, že po několika hodinách bez přísunu vody, v žáru horkého dne a zraněný, se na své smysly a úsudek nemůže plně spolehnout.

Na konci pomyslné siesty se Boorman zvedl, chvíli se přehraboval v kazetě s lékařskými nástroji, jeden si vybral a pak poklekl ke Stravinskému. Díky dokonalé technice lebku rozřízl bez nejmenších problémů a rychle začal plátkovat mozek. JFK byl příliš otupělý na to, aby si uvědomoval, jak je celá scéna příšerná. Několik kousků tkáně kladl Boorman před sebe na baobabový list. Skončil, až když se prořezal k prodloužené míše. Potom se posadil a dvacet minut jen upřeně hleděl na rozkládající se kousky masa před sebou. Stravinského mrtvola už začíná zapáchat, uvědomil si Kovář. Současně spatřil první hyenu.

„Pohni se sakra, mělo by to už jít. Přeprogramoval jsem ty svině,“ probral ho Boorman z myšlenek a podal mu polní láhev s vodou.

JFK si všimnul kousků masa a krve na jeho ruce, ale nijak to nekomentoval a pokusil se natáhnout ruku. Šlo to! Dopřál si několik hltavých loků a pak se zastavil.

Boorman ho chvíli spokojeně pozoroval, potom za nohy odtáhl Stravinského i Tribetta současně o sto metrů dál do stínu velkého baobabu. Hyena pochopila, že hostina se bude konat na jiném místě, a poslušně odtáhla.

„Jak ses z toho dostal?“ chtěl vědět JFK, když se Frank vrátil.

„Stravinski nepočítal s mým posledním upgradem. Prostě na můj nový operační systém jeho viry nestačily,“ vysvětlil Boorman klidně a začal se protahovat.

„To dlouhé sezení mi nedělalo vůbec dobře.“

„Také tě infikoval nanoboty?“

„Ne, klasicky mě hacknul. Jenomže se mi nedávno něco stalo a já jsem si zavedl ještě jednu bariéru, přes kterou se nedostal. Ošetřím ti, co ti zbylo z obličeje. Myslím, že ani Andrea by tě nepoznala.“

To jméno patřilo do jiného světa. Kovář neřekl nic, jen poslušně nastavil tvář.

„Příchod Tribetta byla tvá práce?“ zeptal se Boorman, zatímco aplikoval na rány hojivý a krycí gel.

„Jo,“ s přivřenými rty nezřetelně artikuloval JFK. „Poslal jsem mu informace o Stravinského a Kinsleyho metodách. Pracoval pro CYBORGCORP, takže se mu podařilo dobrat se jádra věci.“

„Taková pojistka,“ usoudil Boorman s podtónem, který JFK nedokázal identifikovat.

„Dalo by se to tak říct. Jen jsem předpokládal, že se do toho pustí později a ne s takovou vervou. Ale pomohlo nám to, bez něj bych už byl pravděpodobně mrtvý. A taky jsem tu nechtěl nechat Stravinského běhat jen tak.“

Boormana napadlo, zda JFK už svou linii oddělující zlo od dobra nepřekročil. Vypustil zabijáka na stopu… Ale byla to jeho hranice.

„To, že Stravinski umřel, mi pomohlo, nemusel jsem bojovat s nákazou tajně. Víc by to bolelo. Ale byl to vážně génius, parchant jeden,“ věnoval mrtvému stručnou pohřební řeč.

Kovář zauvažoval, jak moc by to Franka bolelo. Znal ho, tedy znal ho z dřívějška, a věděl, že před pár měsíci, nebo před staletími, připadalo mu to jako celé věky, by smrt žádného člověka nekomentoval tak klidně jako konec Stravinského. Kyborgové byli v tomhle jiní než lidé, alespoň ti normální, kteří si ponechávali zdravou osobnost. Ale byla to jeho věc…

„Jsem hotov, řekl bych, že vypadáš ještě lépe než dříve,“ skončil Boorman ošetřování.

JFK na něho vrhl nedůvěřivý pohled a v lesklé čepeli jednoho ze skalpelů zkontroloval svůj zevnějšek. I pověstný Leatherface byl větší hezoun.

„Potřebuji si ještě chvíli odpočinout,“ prohlásil, když se přemístili na druhou stranu napajedla, dál od smečky bojujících hyen a stáda slonů, které dorazilo chvíli před večerem.

„Máme čas, tak dvě hodiny,“ přikývl Boorman.

20. A UMÍRALI V KRVI

Opět kráčeli noční buší plnou zvuků a života, tentokrát už na výsostném území INTERSTELARU. Vzhledem k maskování si JFK nedovolil ani tentokrát použít žádný přístroj pro noční vidění. Pouze si kůži okolo očí natřel speciálním krémem, který díky své schopnosti usměrněně vést v povrchové vrstvě fotony optických vlnových délek zajišťoval Kovářovi noční vidění srovnatelné se schopnostmi lva. Nebo sovy, tu teď připomínal víc. Boorman na tom byl nepochybně lépe i bez podobných pomůcek.

Pod příkrovem baobabů si JFK neodpustil občasný pohled vzhůru. Družicový systém chránící rezidenci prezidenta INTERSTELARU by je dokázal upražit na místě – pokud by mu k tomu dali sebemenší záminku. Tohle však byl nejmenší problém – nejmenší, protože ho nemuseli a hlavně nemohli nijak řešit. Museli se vyhýbat supercitlivým, pod zemí ukrytým senzorovým sítím, pohyblivým automatickým jednotkám a hlavně obyvatelům buše – ti všichni zaručovali nedotknutelnost území konsorcia.

Boorman se zastavil a JFK ponořený v myšlenkách do něj málem narazil. Neptal se, proč stojí, Frank využíval svého rozsáhlými počítačovými periferiemi posíleného intelektu a hromady čidel a konfrontoval jejich další postup s mapou území a informacemi, které získali od Kinsleyho.

„Nacházím se na hranici gravitačního senzorového pole, půjdeme po jeho okraji tak, aby změny způsobené naší přítomností byly v pásmu tolerance. Drž se za mnou, pár kroků stranou a vyhlásí poplach.“

JFK si myslel, že Boorman bude postupovat opatrně, jako by se plížili minovým polem, on místo toho nasadil rychlý klus, pouze čas od času ostře měnil směr.

Vlastně to bylo jasné, zjistil John z paměti svého taktického počítače, gravitační čidla fungovala integrálně. Po dalších sedmi kilometrech už nepřemýšlel, pouze proklínal svého kyborgizovaného partnera za jeho neunavitelnost.

Svítání přišlo v okamžiku, kdy to chtěl vzdát.

„Hodinku pauza a pak budeme dál postupovat jako potulní lovci. Do centra to nemáme vzdušnou čarou víc než deset kilometrů,“ oznámil a jako první se ponořil do moře sloní trávy dosahující výšky patrového domku.

Kovář si dával pozor, aby se držel za ním a do styku s tuhými stvoly přicházel jen minimálně. Boorman pokračoval dalších pět metrů, pak vyšlapal kruh o průměru tří metrů a než se stačil posadit, JFK ležel na dece a oddychoval.

„Vstávat, nezbývá nám moc času.“

JFK se zvedl.

„Sotva jsem si lehl,“ zabručel nespokojeně.

„Dostal jsi třicet minut navíc,“ odbyl ho Boorman a udělal první krok směrem do stěny sloní trávy.

John neoponoval. Dostal třicet minut z posledních pár hodin existence tohoto světa, než ho další Střih reality opět změní k nepoznání. Jakým způsobem? Aby se X-Hawk stal v myslích miliard bohem a oni v jeho jménu zabíjeli tam, kam je pošle? Raději tu představu zaplašil. Boorman by ho nenechal odpočívat déle, kdyby to nepovažoval za nezbytně nutné, tahle myšlenka byla mnohem vhodnější.

„Jak jsme na tom?“ zeptal se po prvním kilometru rychlé chůze, když nevěděl, zda se má vyzvracet, udusit nebo pokálet.

Doktor měl pravdu, patřil do postele a do péče lidského a elektronického doktora. Ne do spárů napůl šíleného kyborga Franka Boormana, který, což bylo nejhorší, vlastně naplňoval jeho vlastní plán.

„Špatně,“ dostal odpověď.

„Jak moc?“ odvážil se ještě jednou zeptat.

„Hodně. Měli bychom to skončit co nejrychleji, už se o nás pár systémů otřelo.“

„Umíš člověku dodat sebedůvěru.“

„Od toho máš kamarády.“

Kamarády? Křeč z vyčerpání a celkového katastrofálního zdravotního stavu srazila Kováře na kolena a donutila ho zbavit se i posledního obsahu žaludku.

Zatímco sbíral síly a zkoumal, co právě vyvrhl, sám sobě přikývl. Ano, kamarády a přátele.

Okolo desáté, když se vzduch nad vyprahlou zemí začínal tetelit horkem a zvířata se stahovala do vzácného stínu, na chvíli spatřili obrysy prezidentského centra INTERSTELARU. John by nejraději zamířil k obrysům mrakodrapů rozmazaným vedrem, ale Boorman nemilosrdně opět změnil směr a obrysy cíle se ztratily za zvlněnými pahorky.

Cíle, John by si odplivl, kdyby to dokázal. Cíl byl smrtelnou pastí, do níž se museli za každou cenu dostat. Další klopýtavé metry, boj s rozpáleným sluncem a vlastní slabostí.

„Nejsme sami,“ oznámil a až pak si překvapeně uvědomil, co udělal.

Boorman se zastavil a otočil, JFK si poprvé všiml, že jeho tělesné funkce se začínají odlišovat od lidských do té míry, že se ani v africké výhni nepotí.

„Proč si to myslíš?“

Neodpověděl mu. Prostě to věděl.

„Jo, máš pravdu,“ pronesl po chvíli Boorman a pohybem, který by každý jiný přehlédl, uvolnil poutko nože na opasku. JFK si uvědomil, že on ho má již rozepnuté. Sám sklonil kopí k zemi a držel ho téměř vodorovně, s hrotem zhruba ve výšce pasu.

Stáli a čekali, dokud se zpoza věky ohlazeného balvanu nevynořil první černý bojovník. Vysoký, štíhlý, spíš na kost vyhublý. John si tak představoval Núbijce. V životě se s nimi nepotkal, ale znal je z ilustrací dobrodružných příběhů, které před věky a věky četl jako kluk.

Nezůstalo u jednoho domorodce, napočítal jich sedm, z toho dva chlapce, kteří měli do puberty daleko. Obklopili je v půlkruhu, vyzbrojení stejnými zbraněmi, jako měli oni sami – kopími a noži za pasem. Nesli ošoupané batohy a kromě bederních roušek jim jako oděv sloužily pestrobarevné pruhy látky obtočené okolo ramen. Víc dekorace a znak postavení než oblečení, v tomhle vedru nebylo potřeba.

Mlčení se prodlužovalo.

„Hledáme nová loviště, volná loviště. Proto ostatní muži a ženy zůstávají doma,“ prolomil mlčení Frank.

JFK ho musel obdivovat, sám by mu uvěřil, že je lovcem v buši, který se snaží, aby přežil další den.

Nejstarší bojovník, podle chování ostatních vůdce, chápavě přikývl. Dva chlapci začali něco štěbetat v neznámém dialektu a se zubatými úsměvy vyrazili nadšeně k Johnovi.

JFK naklonil hlavu na stranu, jako by se jim snažil co nejvíc porozumět. Pohotovější a bystřejší už byl na dosah. John jednoruč máchl kopím, čepel nože cvakla, jak naběhla do funkčního režimu, jen o zlomek sekundy později bodl levačkou rychlejšího hocha do podbřišku a silou potáhl vzhůru. Sek kopím vzdálenějšího chlapce zpomalil, protože mikroskopické zuby rotující v magnetických ložiscích rychlostí více než dvacet tisíc otáček za minutu v mžiku přeřízly jeho pažní kost a zakously se mu hluboko do trupu. Přesto se nezastavil a vrhl se skokem plavmo vpřed. JFK pustil nůž, postoupil o krok a přímo v letu chytil hlavu do zámku a díky setrvačnosti těla i jeho vlastní síle se mu podařilo zlomit chlapci vaz. Šlo to špatně, dokázal to jen s vypětím všech sil.

Teprve teď se JFK vymanil bojovým reflexům a uvědomil si, co právě udělal. Ohlédl se po Boormanovi – z černých bojovníků nebyl naživu jediný, jejich trupy ležely na zemi, buď zbavené končetin, nebo rozmáčknuté, jako by sloužily pro zkušební jízdu válcovacího stroje. Krve z nich však teklo velmi málo, až příliš málo.

„Jak jsi poznal, že to jsou roboti?“ zeptal se Frank.

Kovář se posadil. Třásly se mu ruce. Ne protože mohli zemřít, ale z toho, jak zareagoval a co se mohlo stát, kdyby se zmýlil.

„Já nevím,“ řekl nakonec. „Nepřemýšlel jsem nad tím. Pohybovali se v době siesty, nikdo z těch kluků si neutrhl mango, co roste támhle,“ ukázal na strom, „chovali se divně… Já nevím. Mohl jsem zabít děti!“ vydechl.

„Nebyly to děti ani muži. Nejvýkonnější typ vojenských killerbotů chránící území INTERSTELARU. Jsou maskovaní jako nativní obyvatelé Afriky,“ přerušil ho studeně Boorman. „Kdybys ty dva tak efektivně neeliminoval, měli bychom smůlu. Díky tomu nestihli varovat ostatní jednotky. Máme tak jednu až dvě hodiny, než se někdo začne pídit po tom, proč se tahle skupina neozývá.“

Boorman s necitelností, kterou projevoval ke všem umělým výtvorům určeným k zabíjení odtáhl těla k patě nejbližšího stromu, zaházel je větvemi a bez milosti hnal Kováře dál.

Buš sahala až k samotnému okraji centra. Z dálky se jevilo jako ostrov neskutečně zářivé zeleně, skrz kterou prosvítala bělost štíhlých věží sídla jednoho z nejbohatších a nejmocnějších mužů planety. Teď už JFK tu scenérii dokázal vnímat – po derivátu g-maxu, složitého koktejlu chemických stimulantů, hormonálních aktivátorů a specifických blokátorů určených k potlačení druhotných příznaků únavy se cítil o něco lépe. Věděl, že v budoucnu, pokud nějaké budoucno bude, zaplatí za tohle ždímání buněčných rezerv svého těla i s úroky. Cokoliv vzdálenějšího více než několik minut ho však nezajímalo.

„Je to jako deštný prales přesazený do vyprahlé savany,“ zhodnotil Frank okouzleně při jedné z četných krátkých zastávek, kdy plánoval další postup. Snažil se, aby co nejvíc připomínali dvojici lovců potulující se buší, a současně se potřebovali dostat urychleně k centru.

Nad zelenou hladinou stromů se tu a tam tyčili obrovští pralesní velikáni a ty přerůstaly již jen křehké konstrukce z polyskla, oceli a uhlíkových kompozitů.

„Akvárium. Minimální, téměř samostatně udržitelný ekosystém,“ usoudil JFK. „Jdeme?“

Boorman místo odpovědi opět vykročil.

Během hodiny se přiblížili o další kilometr, přitom zjistili, že celé centrum chrání téměř neviditelná kopule. Zjevně nešlo o stavební konstrukci, ale o optický klam vznikající lomem světla na rozhraní vlhkého vzduchu tropického pralesa a suchého vzduchu buše. Jaký fyzikální trik tady fungoval se Kovář odhadovat neodvážil.

Zhruba sto metrů od zářivě zelené stěny prvních křovin a stromů ucítili stoupající vlhkost.

„Lvi, sakra!“ ucedil JFK a uchopil kopí oběma rukama.

Ze stínu stromů je lhostejně pozorovala skupina lvic. Samce nikde neviděli.

„Obejdeme je, o kus dál jsem zahlédl antilopy, ty nás zajímají,“ zareagoval okamžitě Boorman a změnil směr.

Lovci, jsme lovci pátrající po kořisti, připomněl si JFK a otřel si pot z čela.

Popruhy opticky částečně maskovaného batohu – proutěného koše se mu bolestivě zařezávaly do ramen. Za jak dlouho vyhlásí bezpečnostní systém pohotovost? To záleželo na tom, jak moc samostatně bioboti v buši operovali. Doufal, že hodně samostatně.

„Byli to skuteční lvi, nebo robotičtí hlídači?“ zeptal se Boorman, když konečně dosáhli hranice stromovitého porostu.

Z dálky sice vypadal jako přírodní deštný prales, ve skutečnosti však bylo mezi stromy dost místa a spodní vegetační pásmo působilo chudě a nevyvinutě. Možná to tak však mělo být, to JFK netušil.

„Nevím, mně připadali skuteční a cítil jsem od nich pach masa,“ zabručel.

Boorman udělal ještě několik kroků ke kmeni obrovského stromu s kořeny vystupujícími vysoko nad úroveň země.

„Zatím to šlo všechno dobře, myslím, že jsme se sem dostali nepozorovaně,“ zkonstatoval spokojeně a složil své zavazadlo na zem.

Maskování batohu, které při šarvátce se strážci utrpělo značné poškození, vypovědělo poslušnost úplně, proutěný koš se proměnil v sofistikovaný kontejner určený k pěšímu transportu zbraní a další výstroje.

JFK Franka napodobil a sám se posadil. Podruhé už stimulant použít nemohl, musel se silami šetřit.

„Podle Kinsleyho dovolují domorodcům potloukat se okrajovými částmi. Vchody do podzemí už jsou jen čtyři sta padesát metrů odtud,“ četl Boorman z mentální mapy. „S trochou štěstí se tam dostaneme. A na mě tady čeká ještě jeden kontejner s trochou vybavení,“ dodal spokojeně. „Nevěřil jsem, že ho rozvědka BIOTECHU dokáže dostat až sem.“

„My to snad dokážeme,“ pronesl JFK téměř udiveně.

Nedával jejich šílenému podniku větší než třicetiprocentní šanci. Teď to vypadalo mnohem lépe.

„Nebo taky ne,“ dokončil změněným tónem, s pohledem upřeným do změti velkých dužnatých listů vyrůstajících rovnou ze země.

Jako by jeho poznámka byla pozváním, vynořilo se ze svého úkrytu něco mezi kudlankou a chodícím nakladačem. Čerň materiálu dlouhých chůdovitých končetin byla až nepřirozeně dokonalá a dávala tušit stupeň technologie, na jejímž základě byl tvor postaven. Vzhledem k nohám bylo tělo malé, nejvýraznější část z něj tvořily mozaikové optické senzory a – a gatlingův kanón.

Tvor se zvedl do výšky. JFK musel poopravit své mínění o jeho rozměrech – nebyl tak malý, jak si myslel. V dalším okamžiku ho vyhledala temná ústí gatlingu. Křach. Boorman jediným švihem kopí prosekl superodolnou končetinu, vzápětí za torzo potáhl, sám se tak vyšvihl vzhůru, dopadl na tělo hmyzoidního stroje a sérií bleskových úderů, razancí pokořujících i nejvýkonnější vibrační kladiva, zmasakroval komunikační periferie. JFK uskočil, hvízdání točícího se svazku hlavní se smísilo s vytím palby. Ta ustala stejně rychle jako začala. Hmyzoid se skácel k zemi, Boorman dopadl do kotoulu, v ruce amorfní hroudu rychle tmavnoucí hmoty, která zřejmě byla řídící jednotkou.

„Běží nám čas,“ řekl pouze a z křoví zatáhnutím za jeden ze zdánlivě obyčejně vypadajících šlahounů vytáhl maskovaný kontejner velikosti osobního vozu. Pak se vrhl se ke své schránce, překlopil ji na podstavu a otevřel.

JFK ho napodobil jen o sekundu později.

Do zorného pole se mu vkreslila mapa centra a současně se probudil Zvědavec – napojil se na Síť. Dál se nemělo cenu skrývat, teď po nich pátraly nebezpečnější věci než kybernetičtí slídiči. Chvíli váhal, a pak sáhl k poslední záloze, kterou měl k dispozici – poslal po Síti do systému BIOTECHU soukromé kódové heslo. Doufal, že to nebude muset udělat takhle, ale…

Transportní schránka se okamžitě po otevření aktivovala, už cítil, jak ho zahaluje oblak hutného, na kůži ulpívajícího aerosolu – základ pro první vrstvu bojového oděvu.

„Otočte se kolem dokola,“ ozval se pokyn.

Poslechl.

„Postavte se čelem ke schránce, předpažte.“

Na ruce se mu namotal trikot z pružné síťoviny, stačilo si ho natáhnout na tělo.

Následoval další pokyn. Během minuty a dvanácti sekund byl kompletně oblečen, sám pořádně nechápal, jak ho ustrojovací automat do všeho nasoukal.

Pak přišly na řadu zbraně. Dalších třicet dva sekund.

„Konec,“ oznámil kontejner a znehybněl.

„Jsem připraven,“ otočil se JFK na Boormana.

Ten už však dávno netrpělivě čekal. Pokud JFK vypadal jako rytíř ze starých časů, kterého si do parády vzalo tisíciletí vývoje válčení, Boorman se změnil v noční můru, zhmotnění představ o stvůře z pekla. Pod množstvím zbraňových nadstaveb se naprosto ztrácely jeho humanoidní rysy.

Zvědavec už se díky předchozí pečlivé přípravě stačil zorientovat a vyznačil cestu k nejbližšímu tunelu, k tomu polohu automatických palpostů. Většinu z nich eliminovaly přístupové kódy od Kinsleye, jimiž digitální rozhraní systému protivníka zaplavoval Boorman.

To už běželi vpřed, Frank první, JFK za ním.

Nalevo zablikala rudá ikona ožívajícího palpostů – někdo pohotově pracoval na overrajdu jejich kódů. Kovářův granátomet štěknul, implozivní puma spolehlivě zničila nepancéřovaný cíl.

Urazili prvních padesát metrů, Boorman náhle zahájil palbu z ramenního raketometu a až exploze zviditelnila trojici pásových tančíků; dva ukončily svou existenci okamžitě, třetí stačil kyborga zasáhnout z děla. Boormana obklopil oblak plazmatu – důsledek akce inteligentního reaktivního pancíře.

Utíkali dál, Frank najednou příliš vpředu, zkracoval si cestu tím, že přerážel menší stromy. JFK jen se štěstím uhýbal odmrštěným kmenům.

Dalších sto metrů. Virtuální bojiště, jak ho ukazoval Zvědavec, se začínalo hemžit červenými ikonami ožívajících nepřátel.

„Tunel!“ signalizoval Boorman, že se dostali k vstupu do technologického podzemí.

Tahle cesta byla ideální v případě, že by o nich nevěděli. Pokud už identifikovali jejich pozici – k čemuž stačilo podívat se, kde hořely nepřátelské stroje – mohli je v podzemí snadno lokalizovat a zamknout.

„Plán B!“ odpověděl JFK na komunikačním okruhu a zaťal zuby, aby Boormana dostihl.

Prales naráz skončil, otevřel se jim výhled na idylickou scenérii parku s jezírkem, plameňáky, dokonale udržovanými trávníky a – a výstavní zámek vyšlechtěný technologiemi třiaadvacátého století.

Vzduchem se k nim blížily první létající automaty, z vody se vynořil kráčivý bitevní robot, ze vzdálenějších budov se rojili pěšáci. Zvědavec je označoval za těžkou pěchotu a specializované killerboty.

„Prostřílíme se,“ seznámil JFK s plánem B Boormana.

Stačilo se dostat do věže, kde měl Trojka tajnou laboratoř, centrálu určenou pro provedení Střihu reality.

„Šance na přežití osmnáct procent,“ oznámil pohotově Zvědavec a s každou sekundou srážel údaj o desetiny procenta dolů.

„Skvělý plán,“ ocenil Boorman a vyrazil, od nohou mu odletovaly kusy hlíny. JFK ho následoval, ale i přes fyzickou pomoc externího skeletu mu nestačil. Kinsleyho kódy, které měly síly obrany INTERSTELARU paralyzovat, přestávaly fungovat.

Z oblohy se zablesklo, exploze otřásla zemí a Kováře srazil k zemi déšť hlíny.

„Orbitální odstřelování!“ identifikoval původ výbuchu Zvědavec. „Pravděpodobnost přežití šest procent!“

Kovářovi připadalo, že ten šmejd skoro jásá. Věděl, že Boormana hned tak nedostihne, proto nastavil svou zbraň do dálkového módu a částečně řízenými střelami se snažil likvidovat nejrychlejší aeroboty. Jeden, dva, tři… A blížilo se jich třikrát víc.

Boorman zaklekl, jako by dál nemohl. Johnův taktický počítač signalizoval dočasné přetížení, když musel v jediné milisekundě odpovídat na dotazy kyborgových útočných systémů kontrolujících, zda je opravdu přítel.

Vzápětí Frank zmizel v oblaku záře. JFK měl v první chvíli za to, že ho zasáhlo orbitální dělo, to však kyborg odpálil většinu toho, co s sebou nesl. Celých devět sekund trvalo, než hlavně, raketové nadstavby, schránky inteligentních pum a další výtvory lidského umu vychrlily svůj smrtonosný náklad.

Hrozivá červeň nepřátelských ikon, valící se na ně na virtuálu ze všech stran, začala pohasínat, Boorman, už přece jen trochu víc připomínající humanoidního tvora, se zvedl, JFK sprintoval za ním.

Dokážeme to, my to dokážeme, zaklínal se Kovář a snažil se ze svého zmučeného těla vydolovat maximum.

Někde stranou práskly dvě exploze, na bojišti opět začalo přibývat válečných systémů INTERSTELARU. Ani Boorman nemohl natrvalo zastavit útočnou vlnu těžící z téměř nekonečných rezerv gigantického konsorcia. Všechno, co s sebou nesl, jim vykoupilo dvacet, třicet sekund života.

Na obloze se objevila kondenzační stopa ukončená zábleskem světla, za ní další, orbitální ostřelování zesílilo, ale tentokrát se soustředilo na vzdušné cíle. Z prázdnoty se vynořovala štíhlá pouzdra volnopádových výsadkářů – brzdili pomocí náporových antigravů až těsně nad zemí. Zhruba polovinu jich zlikvidovala obrana už ve vzduchu, další čtvrtinu v okamžiku přistání, zbytek bez váhání začal bojovat se silami INTERSTELARU.

„Co to sakra je?“ zaklel Boorman a zpomalil.

To umožnilo Johnovi ho dohnat.

Záplava ohně, nepřetržité dunění explozí, krátery rozrývající půdu, první věže hroutící se k zemi.

„Nevím, ale důležité je, abychom se dostali tam!“ zalhal a ukázal na budovu před nimi.

Zvědavec, který mu vše pomáhal naplánovat, k údaji pravděpodobnosti přidal další čítač: začínal na dvou tisících pěti stech a nepravidelně ubýval, po jedné, po pěti… po patnácti. Elitní, ale nepočetná armáda BIOTECHU měla právě dva a půl tisíce lidí. Už jen sedmnáct set čtyřicet tři… třicet devět.

Zpoza nízké, travou porostlé budovy, která na první pohled splývala s terénem, se vynořila skupina obránců. Čtrnáct chlapů s osobními zbraněmi bez další výbavy, v crescendu všeobecné palby nebylo jejich automaty slyšet. Druhou stranu nechal JFK Boormanovi. Krátkými, přesně cílenými dávkami likvidoval jednoho za druhým, helma mu rezonovala pod opakovanými zásahy, panáček ukazující opotřebení jeho bojového pancíře ztrácel zelenou barvu a žloutl.

„Jdeme!“ houkl, když vyčistil svou část perimetru, a bez dalšího zdržování vyrazil k věži C3.

Zvědavec se proboural do databáze technické údržby centrály INTERSTELARU a rychle z ní vytahoval informace, které jim mohly jakkoliv pomoci.

Boorman stačil cestou někde sebrat dva kulomety, v každé ruce držel jeden, nábojové pásy za ním vlály jako dlouhé šály zběsilého boha války.

Chvíli uháněli podporováni přepadovým oddílem výsadkářů, pak desítku mužů vymazala palba, jejíž zdroj nedokázal JFK ani identifikovat. Sám utrpěl tolik zásahů, že jeho oděv začal ztrácet integritu. Už stačila jediná kulka…

Dvanáct set třicet dva…

Boorman soustředěnou střelbou vykousl z nicoty dvojici superrychlých autonomních střeleckých věží. Jejich taktické počítače ho okamžitě vyhodnotily jako prioritní cíl a zaměřily na něj palbu. JFK se granáty snažil oslepit jejich čidla, ale marně. Frank přesto vzdoroval záplavě dopadajících projektilů a s posledním nábojem v každém kulometu je nakonec umlčel.

„Kryjeme vás! Pokračujte!“ dostal JFK zprávu od velitele biotecháckého útoku. „Nevydržíme dlouho.“

To už mu říkat nemusel.

Sprintovali s Boormanem relativně bezpečným koridorem, který jim vyčistili jejich spojenci. Už stáli před vstupními dveřmi, Kinsleyho koordináty naštěstí stále fungovaly a ve stěně ze silovým polem vyztužitelné slitiny, používané na pláště kosmických křižníků, se před nimi otevíral průchod.

Pravděpodobnost přežití sedm procent, ukazatel počtu živých vojáků armády BIOTECHU klesl pod tisíc.

„To jsou Améliini vojáci! A všichni tady umřou, pokud se hned nestáhnou!“ křikl Boorman.

JFK věděl, že neustoupí ani jeden.

To už vbíhali dovnitř, rachot běsnící vřavy trochu polevil, vzápětí se aktivovalo vnitřní osvětlení a studené paprsky obnažily vyčkávající nelidské monstrum. Tady se nikdo ani nesnažil jakkoliv zamaskovat skutečný účel výtvoru – prosazovat vůli vlastníka.

Kovář bez zaváhání zahájil palbu, kulky jiskřily o bytelné šasi vytvořené z bůhvíjakého superdoolného materiálu.

„Nestřílejte, v této budově není povoleno používat jakékoliv kinetické zbraně!“ pronesl strážní robot a bez jakéhokoliv doprovodného efektu přešel z vyčkávací pozice do akční. Působil tak ještě výhružněji. Kovář i přes riziko blízké exploze vypálil poslední ze svých granátů. Exploze na chvíli přemazala optické i audio vjemy. Možná to způsobila tlaková vlna, která ho mrštila pět metrů zpět proti stěně.

„Ve všech prostorách budovy C3 je zakázáno používat jakékoliv střelné zbraně,“ robotův hlas dosáhl intenzity motoru startujícího raketoplánu.

JFK vyměnil poslední zásobník, puklá helma mu sklouzla z hlavy, současně odpadly i náholenice a chrániče kolen.

„Opakuji, v prostorách…“

„Neřvi,“ mumlal Kovář sám pro sebe a opět stiskl spoušť.

„Zajali Amélii!“ dopátral se pravé příčiny sebevražedného útoku armády BIOTECHU Boorman. S mrtvou majitelkou a šéfkou v jedné osobě zanikal statut gildy jako právnické osoby a všichni její členové by pak přišli o svou příslušnost, práva a vůbec všechno. Stali by se lidmi bez pána, kteří by si museli v lepším případě hledat nového zaměstnavatele, v horším by se ocitli na úplném dně společnosti. Tohle pravidlo si uvědomovali všichni…

JFK definitivně ukončil palbu, Boorman se teď postavil před něj do cesty postupujícímu strážci. Stroj byl optimalizovaný pro akci v obytných prostorách, byl vysoký dva metry dvacet, jeho vícekloubové manipulátory jen vzdáleně připomínající lidské končetiny byly vybaveny předimenzovanými syntetickými silikonovými svaly.

„Ve vlastním zájmu opusťte prostor budovy C3,“ doporučil jim robot.

Za jejich zády stále zuřila vražedná bitva.

Boorman z jedné z kapes brnění vyčaroval malý váleček a přitiskl si ho ke krku.

Lícní svaly mu zaškubaly, jak mu mechanismus v jediném okamžiku napumpoval do tepny obsah schránky.

„Podezřívám vás z požívání zakázaných substancí. Zadržím vás do příchodu pořádkových oddílů,“ změnil robot názor.

Boorman zbledl a zapotácel se.

„Pospěšte si, sakra, a vytáhněte baronku ven!“ bušil v komunikátoru na JFK velitel biotecháckého útoku. John mu neodpovídal, jen vydal rozkaz k ústupu. Stejně už bylo pozdě, věděl, že stíhací oddíly INTERSTELARU nenechají odejít nikoho živého.

„Co sis to sakra vzal?“ obrátil se na Boormana, který se pohledem vpíjel do stroje před sebou.

„Říkej tomu třeba nanobolika,“ dostal odpověď.

„Kolik je tady takových fušerských konstrukcí, jako jsi ty?“ chtěl vědět Frank a přiblížil se k strážnému robotovi.

„To zní jako urážka. S devadesátidevítiprocentní pravděpodobností nejste objekt lidského původu. Představujete hrozbu, zlikviduji vás ve shodě s předpisy a bezpečnostním protokolem budovy.“

Gigantická ruka se pohnula rychlostí kontrastující s její mohutností, ale Boorman byl ještě rychlejší. Jeho prsty se s kovovým cvaknutím sevřely okolo silikonové tkáně.

„Uvidíme, nádhero,“ zavrčel a jediným trhnutím manipulátorovou končetinu oddělil od skeletu.

Pak úhybem unikl háku druhé paže, přiblížil se stroji tělo na tělo a uchopil ho za základní nosný segment. Manipulátor udeřil s razancí exploze houfnicového granátu, Boorman však v poslední chvíli uhnul hlavou a rána zasáhla jen jeho rameno – a to vydrželo. V další milisekundě svíral strážného robota nad hlavou a mrštil jím ven, do chaosu palby ničící ustupující jednotky BIOTECHU.

„Možná nečestné a nesportovní, ale účinné,“ ucedil Boorman, tvář zdeformovanou křečí.

Otočil se ke stěně a úderem spojenýma rukama ji jako beranidlem roztříštil.

„Mám dvě minuty na to, abych zničil všechno, co nám tady bude překážet. A ničit musím, nebo mě to samotného roztrhá,“ vysvětlil Kováři. „Veď mě!“

John netušil, co vlastně ta takzvaná nanobolika s Boormanem provedla – ze všeho nejvíc teď připomínal reaktor, z něhož někdo vytáhl všechny řídící tyče a trochu ho přikrmil plutoniem.

„Jasně,“ nebádal dál a vyrazil po schodech dolů.

Všechno nad zemí sloužilo jen k odpoutání pozornosti.

O deset metrů níž skluzem utekl dalšímu strážnímu robotovi, přesné kopii toho prvního. Setrvačností doklouzal ke stěně, otočil se současně s kovovým zarachocením – znělo to jako v gigantické šrotovací lince – a přesně tak to vypadalo. Boorman stál uprostřed ocelových a jiných trosek, robotovy oči právě vyhasínaly.

„Dál!“ štěkl Frank jenom a JFK poslechl.

Za dveřmi je čekal obrovský laboratorní sál a další dva strážci. Unikl jim skokem z posledních sil a díky pořádné porci štěstí. Dopadl mezi stovky umělých děloh, zvuk tříštěného skla a plastů se mísil se sténáním mnohem odolnějších materiálů. JFK musel chvíli zůstat ležet na zádech, snažil se přitom neutonout v proudu syntetické plodové vody. Některé z děloh byly zdánlivě prázdné, v jiných plavali dospělí lidé stočení do fetální podoby – Kinsleyho supertajná laboratoř.

„Můžeme dál?“ vzpamatoval se JFK po dopadu a otočil se za sebe k Frankovi.

Měl dojem, že Boorman právě vyplivl kus segmentovité součástky z leskle modré slitiny, vzdáleně připomínající páteř, kterou právě přehryzl… ale to se mu určitě jen zdálo. Oba robotičtí obránci byli každopádně mimo provoz.

„Asi proto tu Trojka netrpí střelné zbraně,“ zhodnotil Boorman okolí.

Střet se dvěma specializovanými obránci ho připravil o zbytek bojového oděvu a kůži na polovině trupu. Svaly pod ní nepřipomínaly nic, co kdy JFK viděl, vypadaly jako samostatné organismy, které se z bůhvíjakého důvodu rozhodly Franka podpořit. Neměl čas na to, aby partnera zpovídal.

„Zbývá mi sedmdesát pět sekund, jdeme!“ zavelel Boorman, tvář opět zdeformovanou k nepoznání.

„Docela silný nanobolika,“ zachroptěl Kovář a rozběhl se vpřed.

Další sál, další laboratoř s vybavením, které ani nedokázal identifikovat… a další obránci.

Boorman je masakroval s děsivou lehkostí, kuřata v kurníku by lišce dala zabrat víc.

Realita se změnila v kaleidoskop špatného videoklipu, záběry se střídaly příliš rychle na to, aby je neapgrejdovaný lidský nervový systém stačil vnímat.

Během minuty se propadli o další tři patra pod zem a ocitli se v sále vytesaném do holé skály. Veškerou techniku v něm symbolizovala smolná pochodeň zasazená do pukliny ve stěně.

Tohle je TO místo, pochopil JFK okamžitě. Z kamene se vyloupl kříženec dinosaura se sofistikovaným autonomním bojovým systémem. Místo čidel měl ohromnou lebku, v jejíchž očních důlcích zářily zelené oči.

Tohle vypadalo na propojení magie a technologie. Stravinski Kinsleye možná podceňoval, napadlo Kováře, než jím neznámá síla smýkla vzhůru.

Náraz o strop mu vyrazil dech a polámal pár žeber.

Hybrid nočních můr šamanů a hi-tech designérů vyrazil proti Frankovi se zrychlením popírajícím přírodní zákony. Boorman neuhýbal, intenzitou odrazu sroloval podlahu a kopem vycházejícím z klasického maigeri, ale vylepšeným padesáti megawatty okamžitého výkonu, vyrazil proti útočníkovi.

JFK dopadl na podlahu, inženýrsko-kouzelnická stvůra a nadopovaný kyborg se srazili. Boorman prohrál, skončil na zádech, před očima se mu zhmotnil škorpioní bodec, hrot opalizoval krvavou červení. Oči monstra vítězně zazářily – a pohasly, když lebku, která je chránila, rozbil úder pěsti tvrdší než chromniklová ocel.

„Skončil jsem, Johne, došla mi šťáva,“ pronesl Boorman unaveně a zůstal ležet.

JFK se zvedl na kolena, potom na nohy. Frank měl možná dost, ale dostal je tam, kam se dostat potřebovali. Jen kousek od něj se nacházel primitivní kamenný oltář, spíš jen katafalk, na němž ležela křišťálová maska. O ní už Trojka nemluvil, ale základní věci, co rozhodují o životě a smrti, jsou alespoň občas jasné.

John Francis Kovář se zvedl, pokusil se udělat krok a s jistým překvapením zjistil, že to dokáže. Maska položená na hrubě tesaném kameni byla klíčem k Střihu reality. Nemusel být génius, aby to pochopil.

„INTERSTELAR nemohl zajmout Amélii,“ pronesl Boorman z podlahy tiše. „Jen za cenu porušení diplomatických protokolů, a to by ho zničilo.“

Po odeznění účinku nanobolik, ať už to bylo cokoliv, začal analyzovat situaci a JFK věděl, že je jen otázkou času, než zjistí skutečnost.

Zvládl i druhý krok.

„A neměl šanci se k ní jakkoliv dostat,“ přidal Boorman.

„Neměl,“ nepřel se JFK a natáhl ruku ke katafalku.

Frankův hlas zněl až příliš kovově, netušil, jak zareaguje, až mu všechno dojde.

Byl sice na dně, ale obyčejného člověka by pravděpodobně dokázal zabít pohledem – nebo alespoň sevřením palce a ukazováku.

„Tak jak to, že se její lidi obětovali, aby ji zachránili?“

Kovář se prsty dotkl masky a současně zkontroloval čas. Poslední minuta do Střihu.

„Amélie je zavřená ve své ložnici. Zaručuje jí maximální soukromí a má dokonalou zvukovou izolaci. Než mi odebrala osobní kódy, nainstaloval jsem jí do řídícího systému trójského koně,“ řekl.

Opatrně masku zvedl a přiložil si ji k obličeji. Zatím to byl jen kus dokonale tvarovaného křišťálu; to, co z ní mělo udělat nástroj jednoho z největších zločinů, do ní mělo sestoupit až v okamžiku t₀. Kouzlo – JFK neměl magii rád a teď s ní byl přímo konfrontován.

„Takže jsi ji využil, i její lidi,“ zkonstatoval Boorman. „Obětoval jsi je. Taková další pojistka.“

JFK se k němu otočil, ale už ho neviděl, křišťál změnil skupenství, dokonale přilnul ke tváři, místo v podzemní místnosti se John ocitl někde mimo rovinu Mléčné dráhy a shlížel z dálky na ohromné množství hvězd. Transformace začínala.

„Připrav ústupovou cestu,“ požádal místo odpovědi Boormana. Pak už ho do kleští sevřely předpřipravené světočáry chystané transformace.

Zahlédl jen část X-Hawkových plánů, jejich velikášství a současně hrůzná dokonalost zmrazily nejniternější část jeho já, viděl kosmické flotily masakrující méně vyspělé světy, prolétal skrze sterilizované sluneční soustavy, sledoval černé díry kouzly směřované do sluncí a zhasínající je se snadností kulky tříštící neonovou zářivku. Tohle nechtěl dovolit, tohle nemohl dovolit. Použil všechno, co v něm ještě zbývalo, a postavil se Střihu reality, který měl zkáze připravit cestu. Nešlo to, bolelo to, rvalo to mozek na kusy, ale John stále hledal způsob, jak ve vytyčených mantinelech najít skulinu.

Boorman se unaveně postavil. JFK strnule stál u kamenného stolce, masku přilepenou k obličeji jako nějakého parazita, zpod jejího okraje odkapávala krev. Ať udělal cokoliv, platil za to poctivou cenu.

„Zničil jsi ji, nechal jsi umřít tisíce chlapů, jen abychom se dostali až sem,“ pronesl Boorman chraplavě a zavrtěl hlavou. „Jsi pěknej parchant, ale jsem rád, že to nebylo na mně, nedokázal bych to.“

Z vedlejší místnosti se ozvalo chroupání skla, jak někdo kráčel přes trosky vybavení laboratorního sálu.

Boorman se lhostejně otočil za zvukem. Neměl žádnou zbraň ani sílu; škody z předchozího zatěžování kyborgizovaného organismu daleko nad projektové parametry byly ohromné.

„Ten mizera mě zničil! INTERSTELAR mi vyhlásil válku!“ zazněl známý hlas zdeformovaný vztekem.

Amélie se blížila, v ruce velkou automatickou pistoli, jindy elegantní kostým pomačkaný a zbrocený krví.

„Zabiju ho!“

Namířila na JFK, dál zůstávajícího v zajetí pekla křišťálové masky. Okolo něj se rozšiřovaly kaluže krve.

„Nedělej to,“ snažil se ji Boorman zastavit.

Jen zavrtěla hlavou.

„Zabiju ho, ale chci, aby o tom věděl,“ zasyčela a dál mířila na Kováře.

Křišťálová maska se náhle s vlhkým mlasknutím odlepila od jeho tváře, dopadla na zem a roztříštila se na tisíce kousků.

Uspěl, či nikoliv? Boorman netušil, ale v životě neviděl někoho tak prázdného, vyhaslého…

John upíral lhostejný pohled na Amélii a neudělal jediné gesto, aby se jí pokusil její úmysl rozmluvit.

„Důvěřovala jsem ti a tys mě využil a zničil,“ řekla a namáčkla spoušť.

„Ano,“ nepřel se.

„GLOBÁLNÍ VÁLEČNÁ POHOTOVOST, GLOBÁLNÍ VÁLEČNÁ POHOTOVOST!“

Hlášení ze Sítě s maximální prioritou potlačilo soukromí všech lidí na světě, obrazovky i reproduktory, holovizní přípojky, tiskárny, voperované mikročipy, všechny nástroje komunikace hlásily stejnou zprávu:

„K ZEMI SE BLÍŽÍ NEPŘÁTELSKÉ KOSMICKÉ FLOTILY, NAŠE VLASTNÍ SÍLY JSOU MNOHONÁSOBNĚ PŘEČÍSLENY! PŘIPRAVTE SE NA ÚTOK!“

Boorman se otočil ke Kovářovi. Co to mělo znamenat? Střih reality nakonec proběhl?

Tvář jeho přítele zůstávala bez výrazu.

Napojil se na Síť širokopásmovým připojením a v okamžiku věděl vše.

Okolo Slunce už neobíhala jedna Země, ale pět obydlených planet, v prostoru Sluneční soustavy operoval stejný počet gigantických kosmických flotil, které i přes chaos, jenž pětinásobný Střih reality vyvolal, spolu právě začínaly bojovat. Kovář propojil pět nezávislých realit do jediné. X-Hawkovy armády připravené plundrovat světy se pustily jedna do druhé.

„Ty jsi nezničil jenom mě, ale celý můj svět!“ vyplivla Amélie a stiskla spoušť.

„Ne!“ vykřikl Boorman, to už však stál před JFK.

Tři střely z krátké dávky ho zasáhly do hrudi, pak ještě další dvě, než Amélie pustila spoušť.

„Franku!“ vykřikla zoufale, ale Boorman i přes zásahy ze supervýkonné zbraně držel na nohou, jen zakolísal. Kovář dál stál nehybný jako kámen.

„Tam,“ ukázal najednou Frank a současně mentálním příkazem aktivoval instalaci průchodového portálu.

Amélie se nejistě otočila a spatřila, jak se z prostoru vynořuje něco nepřirozeného, objekt, jehož černota do sebe nasávala okolní světlo. Vzdáleně to připomínalo člověka – s prodlouženými žraločími ploutvemi místo rukou a tlamou s mnoha řadami zubů nahrazující obličej.

„Dej mi své tajemství,“ zasyčelo to a pohnulo se to směrem ke Kovářovi.

Nepřítel nekráčel, spíš polykal prostor před sebou.

„Pátrač, kterého uvolnili z bázového skladiště, aby po tobě šel,“ identifikoval ho Boorman.

Magie sálající z přízračné bytosti způsobovala, že jeho intelekt střídavě pohasínal a střídavě získával nepřirozenou ostrost.

Amélie začala instinktivně střílet, projektily v černotě cizince vykreslovaly rychle pohasínající miniaturní hvězdy. Boorman dál neváhal, otočil se, uchopil kamenný katafalk a mrštil ho proti Pátrači. Hmota zasáhla střed proměnlivého těla. Náraz ho na okamžik zastavil, katafalk ztuhl v letu, pak zmizel a magický tvor pokračoval v cestě.

„Dej mi své tajemství a umřeš v pokoji,“ nabídl Kovářovi.

„Utíkej, Johne, za tebou je portál. A pořádně se odraz!“ zavyl Boorman a vyrazil proti nepříteli.

Tajemství Negace Maurbyho efektu nesměl nepřítel získat za žádnou cenu.

Amélie mrštila vyprázdněnou pistolí proti příchozímu z cizího světa a postavila se do bojového postoje. Nevěděla, co je zač, ale vycítila, že se právě střetla s nejcizejším a největším zlem svého života.

Boorman patou kopem z otočky zasáhl hlavu, řady zubů hlučně cvakly naprázdno. Dopadl zpět do střehu pružně jako kočka a rukama uštědřil černotě celou sérii zásahů. Člověka, kyborga i vojenského killerbota by údery mající energii dělostřelecké munice zlikvidovaly, Pátrač jen o krok ustoupil a zaváhal, jako by se rozhodoval, zda má opravdu bojovat. Boorman periferním viděním viděl, jak se John rozbíhá k otevírajícímu se oknu přechodového portálu, současně se rozvolnily Pátračovy obrysy, chtěl se přesunout jinam. Kyborg znovu zaútočil, aby svému druhovi vykoupil čas nutný k úniku. Tělo se stalo beranidlem, ruce klepety majícími nepřítele roztrhat na kusy.

Bylo to příliš rychlé na to, aby lidské oko dokázalo zaregistrovat přesný sled událostí. Amélie pouze zahlédla ruku přízraku, změněnou v čepel tmy. Snad se mihla z boku, zasáhla Boormana do krku a s nepřirozenou snadností oddělila hlavu od superodolného těla. Nebo se to stalo úplně jinak. Dál se Pátrač kyborgem nezabýval a vyrazil za Kovářem mizejícím v portálu.

Amélie klesla na kolena, zvedla useknutou hlavu a ještě spatřila poslední záblesk života v pohasínajících očích. Ještě se na ni usmál. Možná.

John Francis Kovář skočil a téměř okamžitě se do něj zakousl mráz meziplanetárního vakua. Podvědomě otevřel ústa, aby vzduch z plic unikl v jediném okamžiku a způsobil mu co nejmenší barotrauma. Veškerý spěch byl najednou ten tam, plavně letěl temnotou, kůži mu spalovalo tvrdé záření přicházející z blízké hvězdy, kousek pod jeho břichem se vznášel plynný obr krášlený pestrobarevnými prstenci. Kovář se sám pro sebe usmál a sáhl do schránky na opasku. Frank to zařídil dobře, moc dobře.

Z plochy portálu za ním vylétl Pátrač, bez zjevného pohonu zrychloval a doháněl Kováře. Ten si uvědomoval, že sekundy, po které ještě zůstane při vědomí, ubíhají jedna za druhou. Vytáhl kvarkovou pumu, jediným pohybem prstů ji odjistil a měkkým pohybem ji šoupl za sebe vstříc nepříteli. Pak teprve pohlédl vpřed. Druhý portál se nacházel už jen deset metrů daleko, vypadalo to, že si svůj skok vyměřil správně a trefí ho, usoudil lhostejně. Jako by na tom záleželo.

Proletěl dvourozměrnou plochou a přechodová brána se zhroutila dřív, než kvarková puma roztrhala prostor i s Pátračem. JFK se rozplácl na podlaze opuštěného bytu a zůstal ležet. Někde jinde právě začínala jedna z největších bitev od počátku světa, desetitisíce kosmických lodí se srážely v kataklysmatickém střetnutí a ukazatel ztrát naskakoval po šesticiferných číslech.

Svět si musím zasloužit, napadlo mechanicky Kováře.

Zůstal ležet.

Nestál o to. Ne. Opravdu.

21. DOHRA

John Francis Kovář seděl v téměř prázdném zapadlém baru a pozoroval lidi korzující za okny. Pršelo, všichni se choulili do kabátů, tváře sklopené k zemi, kola projíždějících vozů rozstřikovala špinavou vodu. Boorman mu umožnil návrat do Prahy – jeho vlastní Prahy. Klidně si mohl tu práci ušetřit, JFK se tu cítil jako naprostý cizinec. Ukázal barmanovi, že si dá ještě jednu whisky, a přes telefon zkontroloval další ze svých emailových adres.

„Drž se při zemi. Bude to trvat.“

Stejnou zprávu už četl stokrát. Byl to vzkaz od Whitackera – pátrání po zběhlém agentovi, který způsobil nevratnou změnu několika světů a byl přímo odpovědný za smrt stovek milionů lidí, se rozběhlo na nejvyšší obrátky, vnitřní oddělení povolalo nejlepší lidi, aby viníka zatkli, padala obvinění, hrozily nejvyšší tresty, telepatické výslechy byly na denním pořádku. Po dlouhé době Agentura opět vydala oběžník s hlavičkou Hledán živý nebo mrtvý. JFK se nemohl spojit s nikým, ani se svými přáteli, nikdo nesměl tušit, kde se vlastně nachází. Pouze Whitacker riskoval a své varování posílal do stovek realit.

John se napil. Whisky chutnala mdle, jako by ji někdo půl napůl naředil vodou. Všechno chutnalo mdle, i vzduch, který dýchal. Život chutnal mdle.

Zachytil pohled černovlásky od vedlejšího stolu.

„Nejsem vhodný společník. Ne v tuto dobu,“ řekl bez úsměvu.

„A já jsem řekla, že někoho hledám?“ odpověděla pobaveně.

„Vy nikoho hledat nemusíte, oni přijdou sami.“

Uznale pokývla hlavou.

Číšník jí přinesl presso, Kovář od sebe odsunul sklenici na znamení, že už nebude.

„To spíš vy vypadáte, že potřebujete společnost,“ nadhodila.

„Já?“ opáčil JFK. „Jsem tajný agent, tvrďák a samotář, v jehož náplni práce je ničení celých světů a tak podobně. Nikdo mi nemůže věřit. Mí přátelé ani přítelkyně.“

„Něco jako James Bond?“ nadhodila.

„Přesně, jen nejsem na protřepat, nemíchat, ale pro vás to klidně udělám. Dáte si se mnou skleničku?“

Ve tváři zůstala vážná, ale oči se jí smály.

JFK se přesunul k jejímu stolu, číšník zpozoroval změnu situace a přispěchal.

„Dvakrát martini s ginem, protřepat, nemíchat,“ objednal si JFK se smrtelně vážnou tváří.

„Jistě, pane,“ odpověděl číšník.

„Věra,“ představila se u přípitku.

„John František, pro přátele JFK.“

Drink najednou chutnal o poznání lépe, téměř jako dřív.

„Před chvílí jste působil napůl mrtvý, teď jste ožil a dokonce jste se pousmál, čemu?“ chtěla vědět.

„Jen jsem se zamyslel,“ připustil.

„A nad čím, smím-li vědět?“

„Nad tím, jakou barvu má vaše spodní prádlo.“

„Zajímavá otázka,“ přimhouřila oči. „A co soudíte?“

„V některých věcech na odhady moc nejsem, raději hraju na jistotu.“

„Myslím, že to je chvályhodná filosofie,“ souhlasila a usadila se o poznání pohodlněji.

Měla nohy tanečnice, opravdu zatraceně hezké nohy, potvrdil si svůj předchozí úsudek John. Déšť za okny čistil ulice, barvy města ožívaly a podvečer teprve začínal. JFK si dopřál malý doušek. Nebylo kam spěchat.

THE END

Poděkování:

Za četné konzultace a množství nápadů, bez kterých by technologie budoucnosti nebyla zdaleka tak důvěryhodná, děkuji Tomáši Bartošovi.

Miroslav Žamboch

agent

John Francis Kovář

14

PROKLETÍ LEGENDY II 

HRA GENTLEMANŮ

Miroslav Žamboch

ilustrace na obálce: Marek Hlavatý

vnitřní ilustrace: Petr Vyoral

odpovědný redaktor: Milena Matějková

jazyková redakce: Zuzana Kupková

grafická úprava: Jan Doležálek

DTP: Petr Teichmann

tisk: Sprint Praha

Ve spolupráci s EF

vydalo nakladatelství

Triton, Praha/Kroměříž

jako svou 1167. publikaci

v edici Trifid svazek č. 249

vydání první

2008

ISBN 978-80-7387-048-5

www.agent-jfk.cz 

Obsah

1. KURÝR

2. KYBORG A KYBORG

3. BOORMAN A DVOJITÁ VDOVA

4. KEŠH TRIBETT NEMÁ ŠTĚSTÍ

5. VETERÁNI

6. AGENTKA STELAROVÁ

7. FRANK BOORMAN JSI JDE ZAPLAVAT

8. JFK SE PŘIPRAVUJE NA VEČÍREK

9. BOORMAN SE VYNOŘUJE

10. PÁRTYTIME

11. ŽENY A MUŽI

12. BOORMAN SE VYPTÁVÁ

13. ZMĚNA K HORŠÍMU

14. ROZHOVOR S PÁTRAČEM

15. BARONKA VON TECHLOWITZ VS. AGENTKA STELAROVÁ

16. SCHŮZKA Z TROJKOU

17. RANNÍ MEZIHRA

18. JEŠTĚ JEDEN VÝSLECH

19. PRŮNIK

20. A UMÍRALI V KRVI

21. DOHRA