Anděl bez slitování

Miroslav Žamboch

(2006)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Válka se blíží, je čím dál jasnější, že po více než třech stoletích bude na bojištích rozhodovat i magie. Hon na nadané – potenciální čaroděje – je v plném proudu, speciální jednotky podřízené přímo crambijskému císaři nemají žádné skrupule, když chtějí získat, co po nich jejich panovník žádá. Přesto navzdory extrémnímu nebezpečí operují v hlubokém týlu nepřítele v utajení vyhledavači talentů pracující pro druhou stranu – tajemného hraběte Dask. Mezi nimi, samotářský, nelítostný zabiják, který má jediné přání…

Miroslav Žamboch

Bakly – Anděl bez slitování

© Miroslav Žamboch, 2006

Illustrations © Jan Doležálek, 2006

Cover © Milan Fibiger, 2006

© TRITON 2006

ISBN 80-7254-825-5

Nakladatelství Triton, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.triton-books.cz

Poryv větru nadzvedl kůži zavěšenou ve dveřích a zaplnil chalupu změtí vířícího listí; plameny loučí zaplápolaly a zhasly, vzduch zaplnil pach dýmu.

„Zavřete.“

Hlas nebyl vzteklý ani panovačný, pouze unavený

„Ano, pane,“ zazněla odpověď, podlaha zapraskala pod spěšnými kroky, vzápětí zarachotil stůl a někdo se zaduněním upadl na zem.

„Promiňte, pane.“

V omluvě se skrývala bolest.

„Nehýbejte se,“ následoval další rozkaz, ozval se zvuk zápalky a mihotavý plamen ozářil místnost. Dva starší muži stáli u převrženého stolu, pod kterým ležely pokrčené mapy. Mladík v uniformě císařských speciálních oddílů klečel na zemi a držel si ruku poraněnou o železnou trojnožku, na kterou spadl.

Podsaditější z dvojice narovnal převrženou olejovou lampu, zkontroloval ji a zapálil. Pak obrátil stůl a lampu na něj postavil. Druhý muž zatím pečlivě zkoumal chránič na svých prsou. Byl ze silné hověziny, zajištěn třemi řemeny kolem trupu a ramen. S prostotou kůže kontrastoval dokonalý křišťál pečlivě zasazený do středu chrániče. Kryt kamene, sametem vystlaná ocelová čepička, nebyl nasazen a houpal se na závěsech.

„Něco jsi nám chtěl říct, Wingu,“ promluvil podsaditý muž k mladíkovi.

Že i on sám je voják, prozrazovaly pouze seržantské nášivky na ramenou. Jeho oděv: kalhoty, košile s třásněmi a vesta, vše z jelenice; spíš připomínal zálesáka zvyklého pohybovat se v divočině než příslušníka pravidelné armády.

„Právě se vrátila poslední hlídka, všechny samoty v okolí jsme prošli.“

„A kolik mám celkem lidí?“ zeptal se seržant.

„Třicet sedm,“ odpověděl Wing a po očku stále pozoroval druhého muže.

„Pane? Rád bych zkontroloval, jak jsou zajištěni. Je nás jen patnáct, a tihle horalé jsou dost tvrdí na to, aby se o něco pokusili,“ obrátil se seržant na velitele.

„Jistě, Smile, zůstaneme tady na noc. Postarejte se o to.“

Oba vojáci vyšli do tmy a vpustili do domu další várku listí.

Muž s polodrahokamem na hrudi si vybral jednu z map a pokračoval ve studiu. Bledou protáhlou tvář brázdily hluboké vrásky kolem očí a koutků úst; aniž si to uvědomoval, svíral čelisti tak silně, až mu naskakovaly boule žvýkacích svalů.

„To nebude jednoduché,“ zamumlal sám pro sebe.

Jako by někdy něco bylo jednoduché.

Zuzana sledovala, jak rozmisťují zajatce na noc. Původně to provedli mladí muži v uniformách, teď vše přeorganizovával šedovlasý padesátník, kterého titulovali seržant.

„Proč jsou ta děcka všechna dohromady?“ zeptal se.

„O nic se nepokusí, když budou vědět, že máme ty jejich malý parchanty pod palcem,“ odpověděl mu jeden z mladších mužů. Jmenoval se Horác a patřil k šestici nováčků mezi samými veterány.

„Tomuhle děcku není ani rok, bez matky umře. Rozkaz zněl dopravit je za každou cenu živé do Rachwondu. Ještě jeden takový kiks a nebudu čekat, až tě postaví před popravčí četu, ale zabiju tě sám.“

Pozorovala vzpurný výraz na Horácově tváři, ale to bylo vše, co si mladík dovolil. Zdálo se, že seržantova slova nikdo nebere na lehkou váhu. To však neznamenalo, že Horác není nebezpečný, alespoň těm, kteří jsou slabší než on, zařadila si ho. V šestici nezkušených vojáků měl hlavní slovo.

Spolu s ostatními mladými ženami ji odvedli do vedlejšího domu hned u návsi. Nechala si spadnout vlasy do tváře, ale nebylo to nic platné. Snad po sté proklela svou smůlu, že nevypadala víc jako kluk, přestrojení by spoustu věcí zjednodušilo. I když tihle mladíčci by obtěžovali i ovce, kdyby neměli po ruce nic lepšího. Zarazila ji vlastní cynickost i to, jak o nich smýšlí. Nebyla starší než oni. Vítr zesílil a přinesl s sebou chlad a sychravost. Hory byly nedaleko, zítra mohl klidně přijít první mráz. Přitáhla si dlouhý kabát blíž k sobě, tím ale zdůraznila ňadra.

„Sakra,“ zaklela polohlasem.

„Kam tak spěcháš, dušinko, zůstaň s náma, zahřejem tě, celou noc budeš rozhicovaná.“ vytáhl ji Horác z řady.

Málem při tom upadla, pouta na nohou nedovolovala dlouhé kroky. Vzhlédla a přitom k němu natočila levou půlkou obličeje.

„Ošklivá jizva, někdo tě ztloukl? To se přece takovým hezkým holkám nedělá!“

Přitáhl si ji ještě blíž, jeho kumpáni se naklonili, aby lépe viděli.

Potlačila strach. Už se dostala i z horších šlamastyk, z mnohem horších. To ale nebyla v poutech obklopena spoustou nepřátelských vojáků.

„Nám to ale nevadí, my dokážeme být přátelští i k takovým šeredám, jako jsi ty,“ řekl a triumfálně se rozhlédl po svých společnících.

Poslušně a spokojeně se jeho vtipu zasmáli.

NesklopiIa oči a místo toho studeně opětovala jeho pohled. Možná bylo ideální vyprovokovat ho k okamžitému násilí na místě. Neexistovalo žádné možná, musela se rozhodnout i jednat okamžitě.

„Nedivím se. Ty to můžeš dělat maximálně se šeredama. A to ještě slepýma a hluchýma,“ řekla tiše.

Nedostala políček, jak čekala, ale ránu pěstí do obličeje. Ani nemusela předstírat, že upadla.

„Máme je doručit živé a zdravé, tak zní rozkazy,“ zaslechla nad sebou.

Vzhlédla opatrně, aby se pokud možno dokázala vyhnout případnému kopanci. Tenhle hlas neznala.

„Ha, seržantův mazánek se ozval,“ odsekl Horác posměšně. „Kdyby se uměla chovat, nic by se nestalo. Musí se naučit respektovat autoritu.“

Že do ní kopne, věděla dřív, než to doopravdy udělal. Noha se však o ni sotva otřela, Horác hekl a pak se zřítil do mokrého listí vedle ní. Viděla jeho zbledlou, bolestí zkřivenou tvář. Musela to být dobrá rána, odhadla, nestačil zareagovat a zpevnit svaly břicha. V duchu se usmála. Tak nějak přemýšlel její otec. Už dlouho ho neviděla. Najednou se cítila slabá a zranitelná.

„Co se to tady děje?“ rozbil napětí seržantův hlas.

„Jak to, že ta holka ještě není uvnitř? Pokud se ti líbí válet se v bahně, Horáci, bez problémů. Ale nejdříve chci, aby byly splněný rozkazy, jasný?“

Smile v duchu zuřil. Incident znamenal, že bude muset postavit k domu se ženami ještě jednu hlídku. Nemohl riskovat, že se Horác nebo někdo z jeho bandy pokusí vkrást dovnitř a některou ze žen znásilnit. Zvláště po tom, co ho Wing tak uzemnil, to bude považovat za otázku cti. Každá hlídka navíc znamenala dalšího unaveného chlapa, a oni budou potřebovat sílu a schopnosti každého z nich.

Naposledy prošel vesnicí, spíš shlukem chalup na konci dlouhého údolí, zkontroloval, zda

Jsou dvě hlídky na místech, a zastavil u chalupy, kterou si vybrali k přenocování Horác a spol.

Vstoupil dovnitř a rychle za sebou zavřel, aby s sebou přinesl co nejméně sychravosti listopadové noci. Muži si nerozdělali oheň v ohništi, ale přímo na podlaze, aby se kolem něj mohli lépe rozložit; topili rozštípaným stolem a židlemi. Tím způsobili majitelům značnou škodu. Parchanti, zaklel v duchu a pak si uvědomil, že nikdo z místních se sem s největší pravděpodobností nevrátí. Tohle byla opravdu zkurvená služba, pokračoval v duchu v nadávkách – akce proti civilistům.

„Jestli zjistím, že kdokoliv z vás porušil mé rozkazy, zařídím mu, že bude viset. Je vám to jasný?“

Nevěřili mu to, viděl jim to na očích.

„Už se stalo, že jednotka jako naše dostala obdobný úkol. Doručit skupinu lidí na velitelství. Chlapi neměli ženský, tak si vybrali jednu z nich. Doručili ji živou, ale protože se jich na ní vystřídalo hodně, pomátla se. A pak se ukázalo, že právě ona byla tou hledanou osobou. Celá jednotka včetně velitele byla pro výstrahu popravena. Takže se ptám ještě jednou! Je vám to jasný?“

„Jedno zašukání ještě nikoho nezabilo,“ řekl Horác tiše.

Smile potlačil nutkání vytáhnout toho spratka z kutlochu a osobně mu vysázet dvanáct ran bičem. Jenomže to by ničemu nepomohlo.

„Kdo poruší mé rozkazy, bude viset,“ zopakoval a odešel.

„Wingu, na hlídku k ženským, o půlnoci tě vystřídá Tom,“ vydal rozkazy v domě, kde přenocovali veteráni s jedním mladíkem, a sám se vydal za kapitánem Gatem.

Sloužili spolu už dvacet let. Na některé okamžiky by nejraději zapomněl, protože naháněly děs a hrůzu. Některé nebyly tak špatné a jiné přežili, jen proto, že on a starý se v řemesle vyznali.

První, co ho překvapilo, když vešel do jejich

provizorního velitelského stanu, byl poštovní holub procházející se po stole. Nechápal, jak tihle novošlechtění ptáci dokázali najít místo, na které byli posláni. A proč tam vůbec byli ochotni letět.

„Něco zajímavého?“ zeptal se ho kapitán, než se stačil ohlásit.

„Ne,“ pane. Lidé ze samot jsou místní, tady v téhle dědině jsme chytili pět cizinců. Podle mě nic neobvyklého. Vede tudy stezka přes Zelené sedlo. Pro docela velký kus země nejpohodlnější cesta přes hory. Vlastně se zde lidé usadili právě kvůli tomu. Příbuzenské vztahy máme zaznamenané.“

Velitel jen přikývl.

Smile byl zvědavý, zda se dozví něco bližšího o nově doručených rozkazech. Až teď si uvědomil, že kryt křišťálu je na svém místě. Už dříve měl podezření, že ve skutečnosti jde o jakési oko, kterým jejich nadřízení vidí, teď si byl jistý. Když s ním kapitán promlouval více méně soukromě, pokaždé krytku nasadil.

„I my máme přejít přes Zelené sedlo a nejpozději pozítří se na stezce máme setkat s majorem Gubernym a stovkou lidí jeho doprovodu. Poskytnou nám ochranu. Za další tři dny, ve vesnici…,“ kapitán nahlédl do miniaturního svitku pergamenu, „… ve vesnici

Gorovo, bychom se měli setkat s plukovníkem Smutleyem a jeho specialisty.“

„Ale to jsou mučitelé, inkvizitoři,“ vydechl Smile dřív, než si uvědomil, že mluví nahlas.

„Ano. Pak, už v režii Smutleyho, doprovodíme jím vybraný objekt na Rachwondu,“ nechal kapitán jeho přerušení bez povšimnutí. „Až do té doby jsme za zajatce zodpovědni my.“

„To znamená, že mezi obyvateli tohoto zapadákova je nějaký talentovaný. Možná i čaroděj,“ doplňoval si Smile, co našel mezi řádky.

„Podle toho, jak rozkaz zní,“ kapitán znovu pohlédl na svitek, „si velení myslí, že jsme na stopě nejlepšího čaroděje všech dob.“

Smile jen přikývl.

A oni splní rozkaz. Jako poprvé, jako vždycky, i když časem jsou ty rozkazy horší a horší, stejně jako se přitvrzovala tahle nevyhlášená válka císařství proti hraběti Daskovi.

„Ještě jednou zkontroluju muže,“ oznámil kapitánovi. Nečekal na propouštěcí gesto a otočil se k odchodu. Znali se už dlouho a ušli spolu velký kus cesty. Oba tušili, kam je nakonec přivede.

Smile se venku zastavil, zhluboka se nadechl sychravého podzimního vzduchu. Listí ve tmě stále vířilo a šustilo. Aniž by na to myslel, došel k domu se zajatými ženami oklikou a tím se vyhnul otevřené ploše návsi. Winga v první chvíli neviděl. Objevil ho, teprve když začal prozkoumávat místa, která by si pro hlídání vybral sám. Z nadřízených má ten kluk vítr a občas se pak projeví jako nemehlo, ale jinak je šikovnej, ocenil ho v myšlenkách.

„Jak to jde, Wingu?“ oslovil mladíka, když se přiblížil na doslech.

„Klid, pane.“

„To s tou holkou jsi zvládl dobře,“ pochválil ho.

„Díky, pane.“

„Jenomže ne vždy budou rozkazy souhlasit s tím, co se ti líbí. Pak se budeš musel zachovat podle nich.“

„Ano, pane.“

Smile okamžik rozvažoval, zda mladík říká pravdu, nebo ne. Pak to nechal plavat. Až přijde na lámání chleba, přežijí jen ti, co se rozhodnou správně. Na odchodu se za sebou ještě jednou ohlédl. Stačilo pár kroků a nedokázal Winga v temnotě najít. Pokud byl opravdu tak chytrý, jak se zdál, měl by teď změnit místo. Na okamžik se mu zdálo, že ve tmě zahlédl pohyb, ale klidně to mohly být jen holé větve stromů komíhající se ve větru. Jedním si však byl jist.

Pokud se Horác pokusí dnes večer vyrovnat skóre, ráno ho najdou studeného. A on, seržant Smile, nebude hlídce plnící své povinnosti způsobovat zbytečné problémy.

Zuzana se soustředila a přestala vnímat vzlykání a vyděšené hovory žen okolo. Kdyby odešla o den dříve, kdyby nepřespávala ve vesnici. Nechala kdyby na pokoji. Stalo se, zajali ji, ale to neznamenalo, že svůj úkol nesplní. Pochybovala, že je v okolí nějaký čaroděj, přesto si dávala pozor, aby se při probouzení svého vnitřního zraku, jak smysl, skrze který vnímala linie moci, nazývala, nedemaskovala. Okamžitě zaregistrovala ohnivě zářící skvrnu s rozmazanými okraji. Informátoři, špióni maskovaní za potulné obchodníky a mnichy nejrůznějších řádů, se kterými se v posledních dnech roztrhl pytel, se nepletli. Objevila člověka s nadáním manipulovat s mocí. Byl talentovaný jako nikdo jiný, koho dosud potkala, ale neuměl vůbec nic. Dokonce se neuměl schovat před pátravými znaky lovců, kteří slídili po jemu podobných. Potenciální čaroděj se nacházel v domě, kam zavřeli muže a pár dětí. Představila si jednu tvář po druhé, ale nenašla žádný spojovací článěk. Kdo je nadanou osobou, zjistí až ráno. A pak s ním uteče. Nebude to jednoduché, ale věřila, že to dokáže. Pro jistotu, aby se ujistila, že nepřehlédla žádného magicky aktivního nepřítele, ještě jednou prozkoumala okolí. Když se nesoustředila na oslepující vědomí, dokázala rozeznávat víc podrobností, dokonce i občasnou slabou linii moci vlastní okolí. Najednou ztuhla. Jen kousek od ní, za zdí, objevila drobnou, jakoby plápolající jiskru. Zaklela, obraz se rozsypal, musela projít celou koncentrační mantrou, než vnímání obnovila. Jiskra patřila vojákovi hlídajícímu dům. Jeho nadání bylo příliš malé na to, aby dokázal mocí manipulovat. Avšak pokud by ho kultivoval, dokázal by občas alespoň moc pasivně vnímat. I takových lidí bylo zatraceně málo, jeden z deseti, spíš dvaceti tisíc.

Znovu si připomněla průběh zatčení, výslechy, otázky. Utvrdila se v tom, že voják o svém talentu neví. Kdyby ano, už by potenciálního čaroděje dávno objevil. Kdykoliv jindy by udělala všechno, aby se o něm dozvěděla co nejvíc, a zkusila ho přetáhnout na jejich stranu. Teď se však musela pokusit zachránit budoucího čaroděje. A toho kluka, dobře věděla, že to je muž, který se jí večer zastal, by správně měla zabít. Jenomže to ona asi nedokáže.

Uzavřela se magii a začala registrovat okolí. Většina jejích nedobrovolných společnic už dávno spala, někdo naříkal ze snu, ve vzduchu se vznášel pach čerstvé moči. A čelist ji pořádně bolela. Opatrně, aby nezařinčela řetězy, položila dlaň, na sedřené místo. Zítra odsud zmizí a bude klid. A až se vrátí domů, dopřeje si veškeré pohodlí a zhýralý luxus, po kterém zatouží. Příjemná myšlenka ji uklidnila, rychle usnula.

„Dědo, dívej,“ vyrušil Andrease z klímáni vnuk.

„Tiše, Tome,“ varoval ho šeptem.

V chalupě byla taková tma, že neviděl ani na krok. Ucítil, jak do něj chlapec strká dlaněmi. Uchopil ho za zápěstí a hmatem zkoušel přijít na to, co mu ukazuje. Ve chvíli, kdy mu to došlo, ho polil studený pot. Chlapec si pouta uvolnil. Už odmala doháněl rodiče k šílenství kousky, o kterých nikdo nevěděl, jak je provedl. Andreasovi to došlo jako prvnímu a od té doby se snažil všechny podobné Tomášovy vylomeniny zatajit nebo vysvětlit jakýmkoliv přirozeným způsobem. Dokonce se kvůli nim po smrti jeho rodičů odstěhoval do podhorské vesnice. Ale nakonec ho přece jen našli. Kdyby uvízli v tenatách podobné razie někde ve městě, považoval by to za nešťastnou náhodu. Ne však tady. Uvědomil si, že děti vojáci nepoutali do okovů, ale do silných lýkových provazů.

Na omak konce vláken necítil jako přeřezané nebo přepálené, spíš zpuchřelé stářím, usoudil, když si k nim opatrně přičichl. Raději se neodvažoval přemýšlet, jak to jeho vnuk vlastně provedl.

„Nehýbej teď s rukama,“ požádal ho a na podruhé se mu roztřepené konce lana podařilo pevně svázat.

„Nesmíš za žádnou cenu před nikým ukázat, že tyhle věci umíš, je ti to jasný?“ šeptal mu do ucha. „Jinak tě odvedou pryč a už se nikdy neuvidíme!“

Pohladil ho a cítil, jak chlapec přikyvuje.

„A jestli můžeš, zkus se ten trik s provazem naučit co nejrychleji. Může se ti hodit, když budeš někdy potřebovat utéct,“ dodal a málem se přitom zajíkl.

To bylo poprvé, kdy připustil, že chlapec něco doopravdy umí, a kdy ho dokonce ponoukal k tomu, aby se ve svém – Andreas se v myšlenkách zakoktal – ve svém čarodějnictvi, nazval věc pravým jménem, zlepšoval. Časy se mění, za jeho mladých let čaroděje upalovali, teď na ně pořádají hony a podle toho co se povídalo, z nich dělají vysoce postavené pány. Tedy z těch, co všechno přežijí. Andreas ale nepochyboval o tom, že obyčejný člověk z toho málokdy vyjde bez úhony, a určitě nikdy s vlastním prospěchem.

„Ale jak se odtud dostaneme, dědečku?“

Andreas z tónu poznal, že naléhavost jeho vlastních slov chlapce vyděsila.

Neznal odpověď. Byl starý muž, v životě už spoustu odpovědí našel, ale v tomto rychle se měnícím světě měl pocit, že neví vůbec nic, cítil se jako tříska v klokotavém proudu řeky. Na něm už tolik nezáleželo, ale ten malý si zasloužil víc než pár ubohých let.

„Když vydržíme dlouho a nikdo nás neodhalí pomůžou nám,“ vypomohl si první lží, která ho napadla.

„Kdo nám pomůže?“

Spáč ve tmě zasténal ze snu, sláma, na které všichni leželi, zašustila, v rohu bylo slyšet škrabání myší.

„Andělé. Zjevují se za temných studených nocí a takovým, jako jsi ty, pomáhají. Odnášejí je do bezpečí,“ vypomohl si historkou, která se ve městech občas povídala. „Ale jen když se předtím nikomu neprozradí.“

„Tak jo, já se určitě neprozradím.“

Andreas chmurně přikývl. On v záchranu nevěřil.

„Tak kolik jich sakra je, Hermane! Dostáváš dvojitý žold jako šéf stopař, tak si ho do hajzlu zasluž, nebo si to s tebou vyřídí sám Guberny!“

To bylo poprvé, kdy se poručík zaklínal majorovým jménem.

Herman si posunul kožešinovou čapku víc do čela a po očku se podíval na Kritliho s Ňagunem. Ti se ve stopách také docela slušně vyznali. Jenomže říct poručíkovi, že vidí stopy jen jednoho muže a na zemi leží tři jeho nejlepší chlapi, se neodvážil.

„Jsou zkušení, pane,“ začal opatrně. „Zřetelný jsou stopy pouze jednoho z nich, a podle toho, jak se boří, je to těžkej bejk. Ale řekl bych, že tady budou nejméně další dva, spíš tři.“

„Čtyři chlapi že by zvládli něco takového?“ poručík ukázal na těla roztroušená okolo vývratu starého smrku.

Herman na to neměl co říct. Mrtví byli veteráni několika tažení a mnoha speciálních akcí. Teď tady leželi tuzí, se zlomeným vazem, proseklým krkem, rozpáraným břichem. Jak umřel poslední, nebylo na první pohled zřejmé.

„Jestli jsou tak dobří, mohou se skrývat kdekoliv,“ vmísil se do debaty Kritli.

Hermanovi se ulevilo, přistoupili na jeho výklad.

„Je nás dvacet,“ odsekl poručík. „Nic by si nedovolili. Pokud jich ovšem není mnohem víc!“ podíval se výhružně směrem na Hermana.

Ten jen zavrtěl hlavou.

„Jsem si jistej, pane. Není jich víc než pět.

Natolik se ve stopách vyznám.“

„Jdeme dál! A klusem!“ rozhodl poručík.

Herman jen přikývl, zkontroloval tesák v pouzdře a jako první vyrazil po sotva znatelné zvířecí stezce. Zabijáci už ze zálohy odpravili deset mužů a Guberny byl rozhodnut stůj co stůj je dostat. Poručík si dobře uvědomoval, že rozkaz musí splnit za každou cenu, a bylo jasné, že na ně bude tlačit, jak nejvíc to půjde.

Muselo se mu však nechat, že on nebude jednotku brzdit. Byl stejně hubený a vyšlachovaný jako ostatní, uvyklý dlouhým přesunům v sedle i po svých; Herman by se vsadil, že si poradí i na člunu.

Vyhnul se neprostupnému houští, před světlinou se na okamžik zarazil, ale žádnou léčku neobjevil. Shrbený až k zemi, s nepříjemným pocitem v hrdle, ji přeběhl. Tohle byla nevýhoda štvanice. Člověk nemohl být tak opatrný, jak by si přál. Stopa zůstávala zřetelná, muž se ji nesnažil zamaskovat. Jenomže to pořád byla jedna stopa. Herman si byl čím dál víc jistější, že právě v tom spočívá hlavní úskok. Přesvědčit je, že je jich jen málo. Ale na dvacítku veteránů by jich muselo být minimálně jednou tolik. Přestal přemítat a soustředil se na terén. Opatrnost, pozornost a pečlivost, jen tyhle vlastnosti mu mohly pomoct.

Muž klečel ukrytý za kmenem rozložitého buku a pozoroval pramen před sebou. Před okamžikem holinou prošel sám a teď čekal, až se objeví pronásledovatelé. Čelo měl orosené potem, dokonce i v jeho šedých, na ježka ostříhaných vlasech se leskly kapičky vlhkosti. Z batohu vytáhl halenu z lehké pleteniny a přehodil si ji přes mokrá záda. Netušil, za jak dlouho se jeho pronásledovatelé objeví. Doufal, že nebudou příliš pomalí. Vědomě zpomaloval, aby svůj náskok zbytečně nenatahoval, ale současně si dával pozor, aby o něj ani úplně nepřišel. Doufal, že najde podobné místo, jako bylo tohle. Za poslední dvě hodiny se terén zvedl, přibylo kamení a dubo-jilmový prales vystřídaly buky s jeřáby, dlouho nekřižoval žádný potok. Až narazil na tenhle vydatný pramen.

Nezaregistroval kdy, ale ve stínu zakrslého modřínu se objevil obličej. Všiml si ho jen proto, že se muž při rozhlížení pohnul. Čapka ze špinavě zabarvené králičiny dokonale splývala s terénem, stejně tak i sluncem a deštěm zešedlá látka jeho oděvu. Když věděl, co má hledat, objevil další podobně oblečené typy. Byli rychlejší, než očekával, mnohem rychlejší. Když se shromáždili na planince, napočítal jich dvacet, jeden jako druhý vychrtlí, s výraznými tvářemi, ozbrojeni krátkými meči nebo tesáky a kompresními luky. On sám byl jejich opakem. Vážil zhruba dvakrát tolik co největší z nich, na první pohled vypadal zavalitě, až tlustě, a zdálo se nemožné, že uplynulé dvě hodiny unikal smečce cvičených chrtů. Dokázal by běžet ještě další hodiny, i dny, kdyby bylo třeba. Teď jen čekal, jak se situace vyvine, a nabíral síly.

V sázce bylo hodně, ale on nehyl napjatý, nervózní. Udělal, co bylo třeba a jak nejlépe to šlo.

Víc nebylo v lidských silách.

Poručík si doplnil polní láhev, zhluhoka se napil a rozhlédl se po okolí. Voda byla studená, skoro ledová. Další doušky polykal jen opatrně, nepotřeboval se nachladit. Jeho muži se zachovali stejně.

„Tak, Hermane, jak daleko jsou před námi?“ zeptal se stopaře zkoumajícího otisk v rozměklé půdě u pramene.

„Ne víc než čtvrthodinku, pane,“ odpověděl voják. „Nějakou dobu se tu zdrželi a pak vyrazili tímhle směrem,“ ukázal po vrstevnici k suťovišti. „Ale jsou po čertech rychlí. Tímhle

tempem bysme uštvali i jelena, sakra,“ ulevil si.

„Divný, celou dobu mířil do kopce, a teď najednou změní směr?“ přemýšlel nahlas poručík.

„Mrkněte se, co dělá stopa dál!“ rozkázal. Herman se podíval na Kritliho s Ňagunem.

Bez řečí přikývli a ztratili se mezi stromy.

„Pořád si nejsi jistý, kolik jich je?“

„Ne víc než pět,“ zavrtěl Herman hlavou. Protože nedostal žádnou další otázku, začal

planinku obcházet. Bylo to okouzlující místo, obklopené vysokými stromy a hustým podrostem, chráněné strmým svahem. Ideální pro tábořiště, odpočinek. Dokázal by si představit, že by se tu na pár dní utábořil, zalovil by si a nebo se jen pořádně porozhlédl po kopcích. Kdyby nebyl v armádě, jo, to jo. Už měl tý podělaný armády plný zuby. A smlouva mu měla vypršet až za dva další roky. Nedalo se nic dělat.

„Po třech stech metrech se stopa stáčí vzhůru, chvíli stoupá a pak směřuje zpátky. Mohla by to být léčka, proto jsme se vrátili,“ zaslechl Kritliho hlášení poručíkovi.

Léčka, při tom slovu ho zamrazilo. Ideální místo pro léčku bylo právě tady, pokud nepřátel bylo dvacet třicet.

„Musíme odsud vypadnout,“ vyhrkl směrem k poručíkovi a pak s úžasem sledoval, jak se tři stojící muži hroutí, vzápětí ležel na zemi i on sám. Necítil nohy od kolen dolů. Co to, k sakru?

Pak si všiml, že se za mohutným bukem o kus výš ve svahu objevil muž. Herman nikdy nikoho tak obrovského neviděl. Jeho gigantičnost se neskrývala ve výšce, ale v proporcích.

Měl na sobě jen černěnou drátěnou košili bez dalších chráničů, ale i tak vypadal, jako by bylo celé jeho tělo oplátované. A ono bylo oplátované – desítkami kilogramů svaloviny. A tohohle valibuka jsme honili? nedokázal pochopit Herman.

Muž přešel k prameni, zalovil ve vodě a zpod jednoho z kamenů vytáhl skleněnou kostku se spoustou dírek. Z větší části byla už čistá, jen v menšině otvorů zbývala narezlá, pomalu se rozpouštějící látka.

Pak přistoupil k poručíkovi, žádnému jinému muži nevěnoval pozornost.

„Otrávil jsem pramen. Pokud vám nedám protijed, do půlhodiny zemřete. Už teď otrava ochromila vaše končetiny, to cítíte,“ oznámil suše, jakoby mluvil o počasí neho o přednostech toho či onoho loveckého psa.

„Stačí pár odpovědí a dám vám protijed.“

„Používání jedů je zakázáno! Je to nelidské!“ zachraptěl poručík.

Herrnan s ním souhlasil, ale měl pocit, že i některé z jejich metod by se daly označit za nelidské. Pokusil se ohnout nohu v koleni, ale nešlo to. Nedokázal ani sáhnout pro nůž. Ruce už ho také neposlouchaly.

„Je mi to jedno,“ pokrčil muž rameny. „Teď ty otázky –“

„Dejte mi protijed hned, jinak vám nic neřeknu!“

Herman musel uznat, že poručík hraje vabank.

Strašně moc, tak jako ještě nikdy v životě, si přál, aby byl na poručíkově místě. Jenomže jeho se nikdo na nic neptal. Vyšší šarže vždycky měly nějaké výhody. Visel poručíkovi na rtech, jako by na něm závisel i jeho život. Třeba pak ten velký muž dá lék i ostatním. Byl to nesmysl, ale lepší než přemýšlet o smrti.

Obr sáhl do svého tlumoku, vytáhl papírovou krabičku a vysypal z ní hrst pastilek. Jednu z nich vložil poručíkovi do úst.

„Za chvíli ucítíte zlepšení. Kdo je váš velitel? Kolik máte lidí? Jakou výzbroj?“ začal se vyptávat.

Poručík mu odpovídal a Herman měl ehuť křičet, že to ví taky, že chce také pastilku, ale hlasivky mu odmítly poslušnost.

Takže major Guberny má poskytnout ochranu a doprovod oddílu kapitána Gata a později i plukovníkovi Smutleymu. Obr jména vyslovoval, jako by mu něco říkala a jako by současně něco plánoval.

„Pokud nemáte několik set mužů, nemá smysl se o cokoliv pokoušet!“

Jak protijed začínal účinkovat, poručíkův hlas získával na sebevědomí a síle.

„Jsem sám,“ prozradil obr.

„Vy jste se zbláznil! Jste bez šanee! Sám proti početné elitní jednotce, nemáte na své straně jedinou výhodu!“ vybuchl poručík pobouřením.

Herman zjistil, že se mu začíná hůř dýchat a lapá po dechu. Podle mnohohlasného sípání na tom ostatní byli obdobně.

„Mám jednu výhodu. Na rozdíl od vás je mi jedno, zda při tom nějakou nešťastnou náhodou umřu,“ řekl ten obrovský muž. „A nemám lidi rád, nezáleží mi na nich. Zabíjím je jakýmkoliv možným způsobem. Bez výčitek, co nejjednodušeji, právě tak jako vás.“

S těmi slovy se v jeho ruce zaleskla čepel.

Herman ještě poznal profilované ostří kalzbalgru a pak pochopil, že vyšší šarže mají vždy spoustu výhod, ale pro tentokrát to poručíkovi prostě nevyšlo. Umřel dřív, než přijde na řadu on.

Smile chmurně pozoroval průvod. Kapitán jel v čele a jeho bledá kamenná tvář neprozrazovala žádné myšlenky. Dva muži pročesávali cestu před nimi, dva tvořili zadní voj. Zbytek hlídal zajatce. Museli dopravit všechny v pořádku. To byl rozkaz, který jim velitel ráno vtloukal do hlavy. Všechny? Stačil jediný pitomý lučištník schovaný někde v lese a mohl si cíl vybrat jako na dlani. Stačilo, aby věděl, kdo je ten čaroděj. Potřeboval by desetkrát tolik lidí a nejlépe pár povozů, aby dokázal takový úkol splnit.

Mrak tahající své rozervané břicho po úbočí kopce klesl a ocitli se v mlze. Ne moc husté, ale i tak stačila. Jestli bude chtít kapitán pokračovat i v téhle situaci, hazarduje, zhodnotil Smile situaci po svém.

„Přerušíme cestu! Zajatci do středu na cestu, koně a ostatní okolo nich! Seržante, postavle hlídky!“

Smile zařídil potřebné, předal svého koně mužům a přispěchal ke kapitánovi. Koutkem oka přitom zahlédl Winga, jak podle rozkazu prohlíží kraj lesa, zda tam neobjeví stopy po případných hostech. Horác stál u kruhu vesničanů a také on pozoroval Winga. Smile si odplivl. Teď nemohl potřeboval rvačku kohoutů.

„Muži jsou na místech, pane,“ ohlásil se, když k němu jeho velilel vzhlédl.

Kapitán se opět prohíral mapami a dalšími věcmi ze své truhlice.

„Máme sice ochránit všechny, ale když už o někoho náhodou přijdeme, bylo by lepší, když to nebude ten jeden. Rozumíte mi, seržante?“

Smile rozuměl víc než dobře.

„Mám tady soupravu pro podobné příležitosti. Podle všeho není příliš úspěšná, ale něco lepší než nic. Vyzkoušíme jednoho zajatce po druhém a ty, které to označí, budeme hlídat pečlivěji.“

„Ano, pane. Co mám zařídit?“

Kapitán odlomil pečeť s emblémem štábu a vysypal z něj podlouhlý, mléčně zbarvený krystal.

„Sežeňte mi hrnek něčeho horkého, Nějakou dobu mi bude trvat, než si připomenu, jak se s tím přesně zachází.“

Zuzana napínala uši, aby slyšela, o čem velící důstojník se seržantem hovoří. Ta věc, se kterou si hráli, přímo přitahovala její pozornost. Musela se ovládat, aby se na ni nesoustředila a nezačala ji zkoumat svým vnitřním zrakem. V tom to bude, uvědomila si. Jestli to takhle bude působit na ni, jak zareaguje Tomáš? Hned ráno věděla, kdo je tím talentovaným, koho jednotka hledá. Předstírala, že se znuděně rozhlíží okolo. Uvědomovala si, že je pod permanentním Horácovým dohledem, ale zatím se jí dařilo nestřetnout se s ním pohledem. Malý Tomáš na rozdíl od ostatních promočených dětí neklidně poskakoval a neustále se po něčem ohlížel. Jeho neškolené vědomí krystal také registrovalo, jenomže on se svým talentem neuměl pořádně zacházet.

„Takže začneme.“‚ uslyšela velitelův hlas.

Muž, který zařizoval provádění jeho rozkazů, opatrně nesl nádobu. Podle toho, jak ji nesl, v ní byla voda. A ta věc, ten krystal plaval v ní, pochopila.

„Pane!“‚ zahulákal náhle seržant. „Ta věc se zbláznila!“

Zuzana tušila, co voják vidí. Krystal přivázaný ke kusu dřeva, který ho držel na hladině, se roztočil jako šílený. To do jeho blízkosti protáhla tu nejjednodušší a nejslabší linii moci, jakou svedla. A protože jich v blízkosti bylo víc a krystal si jich ani nevšiml, musel reagovat na změnu rozložení moci, ne na moc samotnou. Žádného skutečného nadaného by tím nemohli odhalit. Byla to hračka pro děti. Pokud samozřejmě ten nadaný svůj talent studoval a dokázal ho ovládat. To pro Tomáše neplatilo – až tu věc přinesou k němu, odhalí ho.

Smile postavil plecháč s vodou před muže s velkou růží na levé tváři. Krystal se chvěl a poskakoval, nijak se však neotáčel.

„Podívej se na to,“ poručil kapitán.

Vesničan poslechl, ale nic se nezměnilo. „Trochu se to však hýbe,“ poznamenal suše Smile.

„Uvidíme, jak se to bude chovat u ostatních,“ odmítl jeho názor kapitán a něco si poznamenal do tlustého notesu.

U všech dospělých se zařízení chovalo stejně, Zuzana to poznala z jejich víc a víc zklamaných pohledů. Teď přišly na řadu děti. Tomáš byl třetí.

„Neposkakuj, sakra, a podívej se na tu věc!“ přikázal Smile a uštědřil chlapci štulec.

Tomáš se horlivě naklonil nad plecháč a automaticky po něm sáhl.

„Nedotýkat se, sakra! Ty seš nějakej zvědavej!“ zachytil seržant jeho ruku, než stačil hrnek převrhnout.

„Je to pořád stejný, pane,“ otočil se k veliteli. Kapitán přikývl a zapsal si další poznámku. „Pokračujme.“

Když byla celá procedura u konce, Zuzana si oddechla. Nebylo ani tak těžké do krystalu celou dobu strkat, aby nebyl y klidu, ale utlumit ho, aby se nezmítal ve chvíli, kdy se na něj Tomáš soustředil. Otřela si pot z čela a uvědomila si, že Horác ji stále pozoruje. To gesto byla chyba. A udělala ještě jednu. Měla na někoho ukázat, aby si mysleli, že mají svého člověka. Možná zatím není pozdě. Úkosem pohlédla na seržanta. Právě z pleháče vyléval vodu.

Nevadí, dnes v noci stejně uprchne.

Smile vrátil krystal kapitánovi a sledoval, jak ho pečlivě ukládá zpět do váčku.

„Nedozvěděli jsme se nic, ta věc prostě nefunguje, přesně tak, jak jsem si myslel. Velitelství nám pěšákům nikdy nedá nic, co by v těchhle záležitostech bylo ku pomoci.“

Na to neměl Smile co říct.

„Mlha se zvedla, pane.“

„Pokračujeme v cestě,“‚ rozkázal unaveně kapitán.

Mlhu vystřídal déšť, po něm opět přišla mlha a pak zase déšť. Smile si už po několikáté přitáhl límec ke krku, ale stejně byl mokrý skrz naskrz. Měl pocit, že mu v botách rejdí pulci a postupně se přeměňují v žáby.

„Pane?“ přijel k němu z boku Wing. Přikývnutím mu naznačil, ať promluví.

„Někteří ze zajatců jsou nachlazení.“

„Sakra, mladej, my všichni jsme nachlazení.

Každej chlap má nudli u nosu a chrchlá o sto šest!“

Měl pocit, že ten kluk se zbláznil.

„Máme je dopravit ke Gubernymu zdravé, tak jsem pochopil rozkaz,“ odpověděl mu mladík a zpříma se na něj díval.

Smile chvíli uvažoval, zda je ten kluk tak hloupý, nebo tak chytrý. Možná jen netušil, co Guberny a pak hlavně Smutley se zajatci provede. Toho konkrétního člověka, o kterého jim jde, dokážou vyléčit, i kdyhy ho měl hrobník na lopatě. Na ostatních jim záleželo asi jako na koňském kobližku na cestě. Na druhou stranu, do setkání s Smutleyem zbývalo ještě pár dní a horečka spojená s únavou cesty dokáže i dospělého chlapa zabít pěkně rychle.

„To je pravda,“ přitakal nakonec. „Promluvím s kapitánem.“

Výsledkem krátkého hovoru bylo, že se utábořili dříve a horkou polévku a čaj měli dostat i zajatci. Velitel dokonce chtěl, aby se mužstvo s vesničany podělilo o polovinu dek. Smile měl chvíli chuť prozradit chlapům, kdo za to může, pak to ale překousl. Ten mladík nebyl vůbec špatný, jen za sebou zatím neměl žádné špatné volby, což znamenalo volby, kdy si vlastně nemohl vybrat. Nezáviděl mu. On sám si to už prožil. Poprvé to bylo nejhorší, a pak pokaždé snazší a snazší.

S večerem padla hustá mlha, která ohně změnila v rozplizlé skvrny oranžového světla, a Smile se přistihl, že jejich provizorní tábořiště obchází už po třetí a neustále přitom napíná uši jako nervózní hlídací pes. Wing, třebaže na něj shodou okolností vybyla povinnost rozdělit se o přikrývku, seděl u ohně s hlavou vytočenou stranou a přivřenýma očima. Buď spal, nebo dával pozor stejně jako Smile, a nebo po očku pozoroval některou ze zajatkyň. To většina mužů.

„Dnes v noci s vaším chlapcem uteču,“ zašeptala Zuzana, když přerovnávala smrkové větve, aby ji netlačily ve spánku do zad.

Nebyla od starého muže dál než na dosah ruky a nikdo jiný její slova nemohl zaslechnout. Přesto byla ve střehu, připravená starce okamžitě poslat mentálním úderem do bezvědomí. Mohl zazmatkovat, mohl nesouhlasit a pokusit se ji prozradit. On však dál jen strnule seděl a nijak nedal najevo, že informaci slyšel.

„Ano, to bude asi nejlepší,“ odpověděl, když už si myslela, že spí s otevřenýma očima.

Mračil se a jeho oči se utápěly v černi stínů. Nedokázala rozeznat, jak se tváří.

„Budete potřebovat nějak pomoct?“

Zuzana si oddechla a pomalu se chystala ulehnout.

„Zkuste s ním promluvit, připravit ho na to a přesvědčit ho. Ale tak, ať o tom nikdo neví. Pomohlo by mi to.“

Starý muž jen přikývl a přitáhl si lněnou plachtu přes ramena až ke krku. Najednou se skrčil, jako by mu byla mnohem větší zima než před chvílí. Zuzana ho nechala jeho pochybám a soustředila se na útěk. Nemínila riskovat. Snícím stačilo do mozku jen trochu šťouchnout a jejich spánek byl mnohem hlubší. Tohle kouzlo nastudovala z dvoutřetinového fragmentu jednoho učebního diagramu. Nebyla si jistá, zda zbývající třetinu doplnila správně, ale fungovalo to, a to bylo hlavní.

A až se dostanou z tábora, bude záviset jen na její schopnosti splynout se zemí a lidmi v ní.

Wing se postavil a okamžitě se vzdálil od ohně, Smile sebou trhl a pak teprve uslyšel zvuk kopyt. Někdo se řítil po stezce směrem k nim, určitě víc než deset jezdců, podle tempa spěchali a jejich zvířata už mlela z posledního.

Dva muži se bez rozkazu vzdálili a už za poklusu napínali tětivy na luky, čtyři další se stáhli do stínu. Blízko, aby dokázali včas zasáhnout, a současně dost daleko na to, aby si jich příchozí hned nevšimli. Mladíci se jako opravdoví jelimani stáhli do hloučku mezi dvěma ohni.

„K zajatcům. Nikdo nesmí utéct, nikomu z nich se nesmí nic stát! Je vám to jasné?“ houkl na ně.

Horác se teprve teď líně zvedl ze svého místa, věnoval Wingovi posměšný pohled a houpavým krokem se přemístil mezi klímající vesničany. Smile neměl čas, aby zjišt’oval, jak si tam povede.

Jezdci se blížili. Pohledem vyhledal kapitána. Ten se ke spánku ještě ani nezačal připravovat. Právě schovával poslední mapu do nepromokavého pouzdra.

„Promluvím s nimi,“ oznámil suše a shodil ze sebe plášť, aby bylo vidět jeho důstojnické výložky.

Z melasovité mlhy vytrhované z temnoty plápoláním ohňů se vynořili první jezdci a zastavili hned za hranicí světelného kruhu. Z koní stoupala pára, jejich srst stejně jako postroje se vlhce leskly. Muži měli na hlavách klobouky s širokými krempami a nikomu z nich nebylo vidět do tváří. Postroje koní vypadaly jako standardní císařské. Smile se trochu uklidnil, ale ne moc. Postroj, uniforma, všechno se dá ukrást. Někdy dokonce i vzhled.

Postupně dojížděli další a další jezdci, ale ti zůstávali vzadu. Bylo jich okolo dvaceti. To znamenalo, že by oni sami neměli šanci. Možná si zachránit holou kůži, ale nedokázali by se postarat o jejich drahocennou kořist.

Jeden z opozdilců se protlačil mezi dvojstupem jezdců. Jel na výstavním grošákovi s hřívou, která i v noci zářila barvou zralého obilí. To musí být velitel, usoudil okamžitě Smile. Nikdo jiný by tak skvělé zvíře vlastnit nemohl.

Muž si sundal klobouk, čůrek vody z krempy zažbluňkal na zemi. Byl holohlavý, výrazný nos dělil protáhlou tvář na dvě nestejné poloviny. Jedna se tvářila zachmuřeně, druhá ještě zachmuřeněji. Brada výrazně vystupující dopředu by docela dobře posloužila jako kloun pancéřované bitevní lodi.

Pohledem obsáhl celé jejich skromné tábořiště, na okamžik se zaměřil na vesničany namačkané mezi třemi ohni v jednom hloučku. Pokud si všiml lučištníků, kteří na něj mířili, nebo čtveřice připravené zaútočit na muže z boku, nedal to najevo. I když zaútočit by znamenalo podepsat nad sebou ortel smrti. Tím si byl Smile jistý.

„Plukovník Smutley,“ představil se neznámý bez jakýchkoliv otázek.

„A vy, pane,“ otoěil se k ostražitě stojícímu kapitánovi, „budete zajisté kapitán Gat.“

„Ano, pane.“

Smile byl rád, že nemusí s plukovníkem mluvit on sám. Jeho hlas řezal a mrazil současně. Nemohl přijít na to, čím to je.

„Přejímám nad touto operací velení. Vy a vaši muži nyní podléhají mým rozkazům.“

Neptal se, nepřikazoval, pouze a jen konstatoval.

„Nebudeme čekat. Čím dříve oddělíme zrno od plev, tím lépe pro nás všechny.“

Seržanta zamrazilo – oddělit zrno od plev.

Plukovník to myslel, přesně jak to řekl.

„Ano, pane.“

„Budeme potřebovat víc světla.“

„Ano, pane.“

Smile se snažil odhadnout, kolik je Smutleymu let, ale nedokázal to. Mohlo mu být třieet stejně jako padesát.

„Seržante, pošlete šest mužů na dřevo, ostatní ať dál hlídají tábor,“ obrátil se na něj kapitán.

Smile zasalutoval a odspěchal ke své jednotce. Dva lučištníky však nechal stát na místě. Opatrnosti nikdy nebylo nazbyt.

Zuzana s rostoucím znepokojením pozorovala horečnatou aktivitu. Skomírající ohně se změnily ve vatry, hlouček vesničanu hlídal z bezprostřední blízkosti tucet mužů, odhadovala, že další okruh strážných se ukrývá o pár kroků dál ve tmě. Teď se o útěk pokusit nemohla, bylo by to čiré bláznovství.

Smutley se usídlil mezi dvěma vatrami čelem k vesničanům, jeho ordonanc ze dvou zavazadel vykouzlil skládací stolek a židli. Plukuvník teď z jezdeckých vaků vytahoval několik knih a tři malé truhličky hustě pobité železem.

Malý Tomáš vedle ní se neklidně zavrtěl, ona sama to pocítila vzápětí.

„Teď mě musíš na slovo poslouchat, jinak tě najdou a odvezou, je ti to jasný?“ zašeptala, ale k chlapci se přitom neotočila.

Úkosem zahlédla, jak se hoch podíval na svého děda. Ten se k němu sklonil, jako by ho konejšil, registrovala uklidňující zvuk jeho slov, ale nerozuměla mu. Mlha zhoustla, prohrábla si vlasy, ruku měla mokrou, jakoby ji právě vytáhla z potoka. Dřevo v ohni syčelo a prskalo, ale silný žár se s vlhkostí bez problémů rychle vypořádal. Kromě osobního sluhy se v Smutleyho blízkosti držela trojice mladých mužů. Odhadovala, že nejstaršímu z nich nebude o moc víc než jí, dvacet, dvaadvacet let, nejmladšímu ne víc než šestnáct. Všichni na sobě měli oděvy podobného střihu připomínající kvalitním zpracováním uniformy, které si nechávali ušít vyšší důstojníci císařské armády. Jeden jako druhý se po celou dobu tvářili vážně, ostražitě, jako by byli o celá desetiletí starší, než odpovídalo jejich skutečnému věku. A oči se jim leskly jako šupiny murén.

„Dobře, budu tě poslouchat,“ řekl skoro příliš hlasitě Tomáš.

„To je dobře,“ odpověděla mu stejně hlasitě, přitáhla k sobě a objala. Dostalo se jí jen pár lhostejných pohledů. Nikomu se nezdálo nic zvláštního na tom, když mladá žena konejší dítě, se kterým si jeho starý opatrovník neví rady.

„Dnes neutečeme, je příliš rušno. Až zítra. Ale nesmíme se nechat chytit, je to jasný?

Je to taková hra na schovávačku,“ vykládala potichu a současně nepřestávala sledovat okolí.

Smutley si na okamžik přitáhl jednu z truhliček, v prstech se mu jako zručnému eskamotérovi objevil klíč. Otočil jím, víko překvapivě odskočilo, ale on ho vzápětí zase přirazil.

Bylo to, jako by ji někdo čepelí probodl podél páteře od šíje až dolů do rozkroku. Ledový a současně žhavý výron nespoutané moci. Jen díky tomu, že očekávala nějakou zradu, dokázala své reakce ovládnout. Dokonce stačila k sobě přitisknout Tomáše a udusit tak jeho výkřik. Uvnitř musel být nějaký artefakt, nějaký zatracený silný artefakt, o kterém neměl tušení ani hrabě sám, ani nikdo z lidí, kteří pro něj pracovali. Přivřela oči a přehrála si před svým vnitřním zrakem celou scénu ještě jednou:

Smutleyho škubnutí hlavou, když truhličku otevřel, zalapání po dechu nejstaršího z trojice jeho nohsledů a tlumené vyjeknutí toho nejmladšího. Už věděla, co jsou zač. Všichni byli čarodějové, nebo aspoň potenciální čarodějové. A už také věděla, proč vypadají, jak vypadají. Zřejmě prošli výcvikovým centrem pro nadané. Císař se tam snažil rozvinout jejich schopnosti a současně si je zavázat loajalitou. To znamenalo, že panovník přikládá této misi extrémní důležitost. Podle odhadů vévodových špiónů neměl mít víc než osm vyškolených čarodějů, deset potenciálních a jednou tolik nadaných dětí. A teď do tohohle zapadákova poslal polovinu svých magických sil. A s tak malým doprovodem. Sakra, vždyť vůbec netušila, čeho jsou schopní, co mají v záloze. Každý měsíc se objevila nějaká neověřená informace o tom, co se podařilo odhalit ze starých nálezů, kam zas nějaký experiment navržený císařskými vědci posunul hranice jejich schopností a znalostí.

Když Smutley svůj pátrací pokus zopakoval s připravenými pozorovateli, očekávala ho a dokázala předstírat netečnost. Vlastně měla zatracené štěstí, uvědomila si. Kdyby Smutleyho nezradil otevírací mechanismus, měl by ji i malého Tomáše. Asi zdaleka nebyl tak citlivý a neuvědomoval si, že svým činem každého čaroděje v okolí velmi důrazně varoval. Horác, kde je Horác? Ten z ní poslední dva dny nespouštěl oči. Ztuhla strachem. Přinutila se zhluboka nadechnout a vydechnout.

„Spi, mnsíš být odpočinutý,“ políbila Tomáše na čelo a postrčila ho k jeho dědovi.

Přitom se rozhlédla okolo. Horáce zahlédla stát v šeru dál od ohně na hlídce. Zdálo se jí, že se triumfálně usmívá. Strach přerostl v paniku. Otec jí vždy říkal, že panika je zbytečná. Strach ne, ten bystří smysly. A to říkal právě on, člověk, který se nikdy a ničeho nebál. Potřásla hlavou. Vlastně o sebe se nikdy nebál. O ni ano. Vzpomínka byla teplá a bůhví proč jí pomohla, opět byla schopna logicky uvažovat. Horác ji po celou dobu pozoroval a díky její reakci na první otevření truhlice ji možná odhalil a s ní i Tomáše… , ale zatím ji neprozradí. Bude se to snažit využít k tomu, aby se s ní mohl vyspat.

Přitáhla si kolena k bradě, obtočila kolem sebe deku a začala zvažovat všechny možnosti. Potřebovala zachránit Tomáše, získat víc informací o Smutleyho výstroji. A zachránit si život, připomněla si po chvíli. A proti sobě má minimálně čtyři císařské čaroděje s blíže neurčeným vybavením. A výslechy budou určilě pokračovat, tohle byl začátek.

Smile byl pověřen udržováním ohňů čtyř ohnišť v rozích pomyslného čtverce, v jehož středu se plukovník se svými muži zdržoval. Díky tomu viděl většinu z toho, co se tam dělo. Dva vojáci, vždy za asistence jednoho z arogantně vyhlížejících mladíků ze Smutleyho doprovodu, přiváděli vesničany jednoho po druhém, plukovník jim opakovaně pokládal stále stejné otázky týkající se jejich rodin, příbuzných, způsobu jejich obživy. Víc než odpovědi ho zajímaly předměty v otevřených truhličkách, do nichž však nikdo kromě jejich majitele neviděl. A také nějaká věc, kterou měl Smutley zavěšenou na krku pod uniformou. Při každém rozhovoru ji aspoň na chvíli stiskl v dlani. Zatím celý výslech vypadal nevinně, ale SmiIe věděl, že se časem změní k horšímu. Byla to moudrost získaná za léta služby v armádě.

Z myšlenek ho vyrušilo hlasitější bubnování kapek, které se vzápětí slilo v temné hučení. Déšť se změnil v průtrž mračen, voda zatékala za krk i pod natěsno přitažený límec pláště. Stejně to bylo jedno, protože za chvíli budou všichni promočení a promrzlí až na kost.

„Přiložte sakra všechno dřevo, co máte, a utíkejte pro další!“ houkl na trojici nováčků starajících se o jedno z ohnišť. Pokud by déšť plameny uhasil, už by ho nikdy nerozdělali. On sám neměl nejmenší chuť stát se terčem plukovníkova hněvu.

Všichni Smileho muži začali horečně pracovat, se znásobenou intenzitou osekávali větve z přitažených soušek a kmeny řezali na dlouhá polena, kterými ohniště obkládali.

Současně s tím, jak plameny vojáky udržovaných ohňů šlehaly výš a zalily okolní prostor světlem, se tábořiště zajatců postupně nořilo do tmy. Tam vodní příval vítězil, plápolající polena syčela, řezavý popel se rychle měnil ve studenou břečku.

Tahle noc pár lidí zabije, napadlo Smileho, a s očekáváním se podíval na svého velitele. Kapitán stál pod provizorním přístřeškem a zíral do tmy. S příchodem vyšší šarže se uzavřel do sebe a neprojevoval žádnou iniciativu. Vlastně to bylo to jediné rozumné, pak si nebude muset vyčítat nic z toho, co se zde bude dít. Zhodnocení chutnalo hořce a Smile si uplivl. Jeho slina ani nedoletěla k zemi, splynula s proudy vody padající z nebe.

„Seržante?“

Smile sebou trhl. Na plukovníkův odosobněný hlas zjevně hučení vodního přívalu nepůsobilo, slyšel ho naprosto zřetelně, jako na přehlídce před kasárnami.

„Ano, pane.“

Stačila dvě slova a měl ústa plná vody, která mu jako příval stékala po tváři. Plukovník ho probodával svýma studenýma očima, jeho ordonanc už stačil nad místem, kde zrovna seděl, vztyčit šikmou plátěnou střechu, která velitele chránila před nejhorším. Přesto se i jeho pleš ve svitu syčících ohňů vlhce leskla.

„Přiveďte mi jednoho z vašich mužů, toho s poraněnou rukou.“

Smutley ho neprobodával očima, opravil Smile svůj dojem, on se jen díval skrze něj, jako by seržant neexistoval a byl jen duchem vykonávajícím příkazy. Tak nějak to mohlo být, lidé pro něj byli jen stíny poslušné jeho vůle.

„Winga,“ pochopil Smile, o koho se jedná.

„Dojdu pro něj.“

„A ať ty ohně dál hoří, potřebuji je.“

Pokud voda ohně uhasí, potrestám vás, přeložil si Smile poslední větu do reálného jazyka. Potrestání mohlo znamenat, že ho pověsí na nejbližší strom nebo dostane padesát ran bičem. Nic z toho se mu nezamlouvalo. Musel k ohništím převelet všechny spolehlivé muže a Winga poslat k plukovníkovi. Rychlým krokem zamířil do šera za splněním úkolu. Boty čvachtaly a klouzaly v bahně, při pohybu mokrou trávou si připadal jako plavec v rybníce. Až na to, že ti nezakopávají.

Při návratu na stanoviště si uvědomil, že zajatce teď hlídá zbytek nováčků s Horácem v čele. P1ukovníkovi muži tvořili až vnější obranný kruh. Tedy pokud je jejich velitel opravdu nechal i v tomto nečase na stráži.

Po dvou hodinách Smutley sice na chvíli přerušil výslechy, avšak Zuzana současně objevila jeho tápavé prsty úplně jinde. Snažil se testovat vesničany, aniž by je předvolával. A skákal od jednoho ke druhému zatraceně rychle. Začala sestavovat trvanlivé maskovací kouzlo pro chlapce na svém klíně. Pokud bude spát, mělo by ho chránit. Ale je na hranici mých schopností, povzdechla si v duchu.

„Potřebuješ si odskočit!“ řekl někdo, současně ucítila šťouchnutí do boku.

Vzhlédla k hlasu, tím se pohnula a dovolila studené vodě, aby zatekla na dávno mokrá, ale prohřátá místa. Okamžitě ji rozklepala zima.

„Přece nebudeš chcát přímo mezi lidmi, na to seš moc slušná holka, ne? Nebo fajnová?“

Už ho poznala, ne podle hlasu, ale podle pohrdavé arogance v něm obsažené. Odsunula spícího chlapce z klína směrem k jeho dědovi. Starý muž ji pozoroval. Do tváře mu neviděla, ale naklonění šíje, hlava zatažená mezi ramena mluvily za vše. Bál se a styděl se současně, že nedokáže nic podniknout.

„To bude dobrý,“ zamumlala a poslušně se zvedla.

Kouzlo bylo hotové, ale teď už ho ukotvit na chlapce nedokázala. Místo toho ho roztáhla jako kupoli nad všemi klímajícími vesničany. To by mělo stačit.

„Půjdeme tam,“ řekl Horác, stiskl jí paži a natočil patřičným směrem.

I ten stisk byl příliš silný, takový, aby způsobil každé ženě pořádnou zhmožděninu, zhodnotila a vykročila naznačeným směrem. Už nedrkotala zuby a zima byla zapomenuta. Přemýšlela, kalkulovala, hodnotila, hledala cestu, jak z toho ven. Vojáků v okolním šeru viděla jen pár, zato okolo ohňů plukovníka panoval čilý ruch. Přesně věděla, o co Horácovi jde.

„Začnu křičet, prozradím tě,“ zkusila to. Sevřel ji ještě pevněji, v hlase skrytý triumf. „Zkus to! Já vím, že jsi ta, kterou hledají.

Viděl jsem, jak jsi sebou škubla, když plukovník otevřel tu truhlu. Jdou po tobě.“

Došli na hranici louky, černá kolmá stěna stromú se tyčila do výše, zvuk deště se změnil; šustil vysoko nad nimi, kolem nich bubnování listú a ševelení tiššího jehličí.

„A to se mě nebojíš?“ zeptala se ho.

Pod nohama ucítila měkký, vodou nasáklý mech, Horác ji dál tlačil před sebou a stále pevně držel. Byl mnohem silnější než ona a ve rvačkách zkušený, to poznala z toho, jak s ní manévroval.

„Dřepělas v zapadákově stejně jako ostatní drnohryzové. Hledají tě, nevím proč. Každopádně nepředstavuješ žádný nebezpečí, jinak bys jim dala pokouřit. Teď mi podržíš a já pak nikomu neřeknu, že seš to právě ty, koho chcou. To je dost dobrý obchod pro čubku, ne?“

Zastavil ji a trhnutím otočil k sobě.

Vnímala ho jen jako temnější plochu proti mapě černé a šedé prosvítající z okraje lesa.

„Nesmí se o mně dozvědět, za žádnou cenu,“ zašeptala. „Je to důležité.“

„To si myslim.“

Registrovala jeho nadřazený smích a zkoušela odhadnout, jak to bude chtít.

„Teď se ti to přece nemůže líbit. Musíš být mokrý jako já, je zima, prší.“

„A proč si myslíš, že mi jde o to, aby se mi to líbilo?“

Chytil ji za vlasy a praštil do žaludku. Rána ji poslala do kleku, nečekala ji. Držel ji v částečně vzpřímené poloze a nedovolil jí svinout se do klubíčka.

„Důležitý je, že tobě se to nebude líbit,“ zasmál se, současně si druhou rukou rozepnul opasek.

„A zatraceně se snaž, nebo tenhle kšeftík neuzavřem. A neboj, tohle je jen začátek.“

Nemyslela si, že to bude tak jednoduché, sebevědomý arogantní parchant. Poslušně se k němu naklonila, ucítila pach moči a potu, obemkla prsty kořen penisu a pak v jediném okamžiku přehmátla na varlata a ze všech sil stiskla. Na to, abys zabila, nemusíš být fyzicky silná, stačí odhodlání, nemyslet na to a udělat, co je nutný, vybavila se jí věta, kterou ji otec opakovaně rozčiloval.

Něco těžkého se na ni sesulo a přepadlo to přes ni dozadu. Nejhorší byl pocit drcené tkáně rychle tu myšlenku potlačila. Uvědomila si, že pláče a bojuje se zvracením. Uvolnila sevření, tělo konečně sklouzlo až na zem.

Mechanicky si utřela ruku do mokrého mechu, slyšela svůj vlastnr dech, hluboký a pravidelný, žaludek se uklidňoval. Musela to udělat, nezbývalo nic jiného. Hned poté, co by ji znásilnil, by ji udal. Byla to pravda tak jistá, jako že zítra vyjde slunce. I když třeba skrz mraky nebude vidět. Musela. Vždy dělej jen to, co považuješ za správné. Jen tak přežiješ. Nebo umřeš, ale nikdy nebudeš živořit. Vzpomínky z dětství se jí vracely s neobvyklou jasností.

Musela, udělala, co považovala za správné.

Sklonila se a pohmatu ho našla. Ležel křečovitě zkroucený s hlavou mezi koleny. Prsty měla tak prokřehlé a zbavené citlivosti, že nedokázala poznat, zda dýchá. Ze sukně vytáhla záměrně umolousanou hedvábnou šňůru. Měla ji tam právě pro podobnou příležitost, i když nepředpokládala, že by k ní někdy došlo. Provlékla ji Horácovi kolem krku, omotala ji kolem látkou chráněných dlaní, zapřela se kolenem o páteř a přitáhla škrtící smyčku. Napočítala do stovky a pak teprve skončila.

„Zasloužil sis to, ale stejně na tebe nikdy nezapomenu,“ řekla mrtvému, zvedla se a opatrně se vydala na cestu zpět do tábora.

Až když se nikým nepovšimnuta usadila zpět na své místo, si uvědomila, že promarnila jedinečnou šanci k záchraně. Jenomže zatím nesplnila úkol, proto nemohla utéct. Od klimbajícího starce si vzala spícího Tomáše a při vinula ho k sobě. Bylo tak příjemné chovat ho na klíně. Okamžik se oddávala pocitu blízkosti dítětě, pak se mezi lidmi objevila trojice vojáků pro dalšího vesničana, Smutley pokračoval v klasických výsleších.

Ráno bylo zamračené a sychravé, ale díky bohu už přestalo pršet. Smile postával vedle kapitána a stejně jako on choval v dlaních plecháč s horkým čajem.

„Zařiďte, ať každý se zajatců dostane něco teplého do žaludku,“ prolomil dlouhé mlčení jeho nadřízený.

Seržant se neubránil překvapenému pohledu. „Pokud jich teď polovina umře na zápal plic, plukovník by nám to klidně mohl přičíst k tíži,“ dostal odpověď‘ na nevyřčenou otázku.

„Ještě ho neodhalil,“ zkonstatoval Smile a napil se. „Bude pokračovat. Nezdá se, že je bude chtít všechny transportovat dál.“

Oba muži chvíli mlčeli a Smile do sebe v rychlosti nalil zbytek nápoje. Díky odslouženým letům dobře věděl, co si kdy mohl dovolit. Stejně jako kapitán odhadoval, že vesničané nebudou umírat na zápal plic. Na ten nezbude čas.

„Nezdá,“ přikývl kapitán, „ale člověk nikdy neví,“

Smile se místo zasalutování jen ukazovákem dotkl spánku a otočil se k odchodu.

Rozdal rozkazy, chvíli sledoval, jak jeho muži přinášejí dřevo a znovu rozdělávají ohně. Šlo jim to špatně, ale nakonec to zvládli. Se skrývanou škodolibostí sledoval obdobné, ale neúspěšné počínání Smutleyho mužů u jejich vlastních ohnišť. Možná byli elitním oddílem čarodějného bastarda, ale v divočině se moc nevyznali. Čekal, jak dlouho jim bude trvat, než si přijdou říct o žhavý popel nebo pár planoucích větví. Stačilo mu dvakrát obejít kruh okolo vesničanů a jeden z plukovníkových mužů zamířil rovnou k pracujícím vojákům. Smile své tempo načasovaI tak, aby se s ním střetl, než stačil promluvit. Muž neměl nárameníky, ale podle chování byl minimálně poddůstojník.

„Dejte nám trochu žhavého popela,“ obrátil se na jednoho z vojáků stavějícího z kamenů trojnožku na kotel s vodou.

„Došla nám menáž, potřebovali bychom vypomoct,“ promluvil Smile a muž se k němu překvapeně otočil.

„Sami máme málo.“

„Dostal jsem rozkaz napojit zajatce horkým čajem, o zapalování vašich ohňů se neříkalo nic. Požádejte plukovníka,“ odpověděl klidně.

„To si odskáčete!“ vypěnil muž, „víte, kdo já jsem?“

„Podle hodnosti obyčejný voják, ještě slovo a nechám vás zbičovat za neuctivé chování k nadřízenému,“ odtušil znuděně Smile. Hrál trochu moc vysoko s malými kartami, ale bylo mu zima, měl hlad a byl naštvaný na celý svět, který ho dostal do téhle šlamastyky.

Z dalšího licitování ho vysvobodil křik. „Hlídky někoho našli! Hlídky vedou zajatce!“

Smutleyho muž okamžitě zamířil za křiklounem; podle toho, jak hovořil s ostatními, měl nad nimi navrch. Smile jen stiskl zuby. O trochu lépe nebo hůře…

„Pane?“

Wing byl promáčený a ušpiněný stejně jako všichni ostatní, ale tvářil se jako po týdnu odpočinku v kasárnách. Ne že by ho měli příliš často. Smile kývnutím naznačil, že slyší.

„Horác chybí.“

Lhostejné konstatování.

Smile měl chut zeptal se, co mu udělal, ale

nechal to být.

„Od kdy?“

„Naposledy jsem ho viděl, než mě k sobě povolal plukovník Smutley. Pak zhasly ohně.“

„Je to major Guberny!“ prořízl chaos šokovaný výkřik.

Všichni kromě hlídek se rozběhli k mužům vláčejícím napůl zhrouceného nešťastníka. Smile byl na místě mezi prvními. Velitele jednotky, která jim měla poskytnout ochranu, než se setkají s plukovníkem Smutleym, znal od vidění. V tomhle na smrt vyčerpaném muži s polovinou tváře změněnou ve změť sedřené kůže, roztrhaného masa a polámaných kostí, by ho však stejně nepoznal. Celý byl od bahna, jednu nohu měl pochroumanou, na levé ruce mu chyběly tři prsty.

„Napadl nás. Démon. Zabil všechny, spálil, posekal. Nesmrtelný! Démon!“ vyrážel ze sebe přerývaně major.

„Rozchod! Na místa! Okamžitě!“

Plukovník spěchal ze svého přes noc zbudovaného stanu dlouhými kroky, kamennou masku jeho tváře nic nenarušilo, ale hlas zněl jako třesknutí devítiocasé kočky. Stačila čtyři slova a bylo po shromáždění. Smile odcházel mezi posledními a ještě zahlédl, jak odvádějí bezvládného Gubernyho do Smutleyova stanu.

Jeden muž rozprášil stočlenný oddíl veteránů? To byl nesmysl, ale co když… polkl. Slina chutnala po žluči. Uvědomil si, že ho jeho muži po očku pozorují.

„Jsou už všichni zajatci nakrmení?“ houkl. Byl tady ještě problém s Horácem, ale ten mohl pár hodin počkat.

Před polednem mezi mraky vykouklo poprvé slunce a za chvíli byla obloha jako vymetená.

Vlhkost sloupala z každé pídě země, z každého póru látky. Smile si uvědomil, že je zpocený i za ušima. Tohle byl prokletý kout země. Odhadoval, že k večeru je zaplaví hordy komárů. A vůbec netušil, co si má myslet o posledním plukovníkově rozkazu. Všichni, vesničané i vojáci, se měli shromáždit před jeho stanem. Zatímco je Smutley nechal čekat, jeho poskokové připravovali provizorní lavici ze špalků a kulatin, přes kterou přehodili jednu deku.

Smile se nenápadně rozhlédl. Před jeho jednotkou seděli na zemi vesničané, plukovníkovi muži byli rozestavěni ve dvou soustředných kruzích, celkem napočítal osmnáct lidí. Další pětice, když nepočítal ordonanc a tři holobrádky, hlídala plukovníkův stan. Ostatní zřejmě tvořili předsunuté hlídky. Už mu také došlo to, co kapitánovi. Smutley nechával veškerý kontakt s vesničany a jejich zaopatření na nich. Určitě aby na ně mohl shodit případný neúspěch míse.

Plukovník se konečně objevil, ve vyžehlené uniformě bez poskvrny vypadal jako z jiného světa. Pohledem přelétl zástup shromážděný na jeho rozkaz.

„Stíny, jsme pro něj jen stíny,“‚ zamumlal Smile tak, aby to kromě něj nikdo neslyšel.

Tři mladíci se rozestavěli po stranách svého boha, jejich pohledy nebyly lhostejné, ale pohrdavé. „Major Guberny před chvílí zemřel,“ oznámil Smutley stroze.

Smile sebou překvapeně trhl a podíval se po straně na svého přímého nadřízeného.

„Plazil se bůhvíkolik kiláků, aby hodinu potom, co ho ošetří, chcípl?“ zamumlal. „Byl ošklivě pošramocený, ale…“

„Plukovník říká, že zemřel, pak zemřel,“ odbyl ho kapitán stroze.

Smile sklouzl pohledem na vlastní mužstvo.

Znepokojeně si mezi sebou šuškali, pouze Wing upřeně pozoroval pána nad jejich životy.

„Předtím se mu však podařilo krátce promluvit,“ pokračoval plukovník.

S hlubokým zabzučením kolem Smileho zakroužil čmelák a sedl mu na rameno. Nechal ho být.

„Jednotka majora Gubernyho byla napadena silným záškodnickým oddílem pod vedením velmi schopného čaroděje. V nerovném boji všichni vojáci podlehli, ale podařilo se jim zabít všechny nepřátele, včetně čaroděje. Major Guberny obětoval svůj život, aby nás informoval o tomto krvavém vítězství a podlých metodách, které nepřítel používá.“

Smile zaklonil hlavu k nebi a nechal kapky potu stékat po krku dolů. Tak nabubřelý proslov mohl znamenat jediné – totální průser. Guberny musel narazit na něco, co z něj i jeho lidí nadělalo fašírku. A Smutley ho zavraždil, aby to v komatu neprozradil někomu jinému. I ve vedru ho zamrazilo. V tom případě jejich vlastní životy taky nebudou mít příliš velkou cenu. A jestli bude slunce takhle svítit až do večera, budeme všichni spálení na troud, napadlo ho bez souvislosti.

Odpoutal pohled od nebe a začal opět poslouchat, část proslovu mu utekla, ale odhadoval, že to stejně bylo jen opěvování hrdinství mrtvých.

„Přišli jsme sem, abychom nalezli talentovaného jedince, který může posloužit císařství. Možná o svém daru ví, možná ještě ne. V každém případě bude za službu královsky odměněn. Panovník miluje své věrné,“ deklamoval dál plukovník.

Smile si odplivl.“ To věděli všichni, že hledají čaroděje, už od začátku.

,Je tady někdo, kdo má zvláštní schopnosti?

Umí předvídat budoucnost, rozdělat oheň myšlenkou? Pohledem rozbít kámen nebo něco jiného neobvyklého?“

Vesničané jeden po druhém překvapeně pokukovali, vojáci také, ale ne tak vyděšeně.

Smutley nechal informaci chvíli působit, na pleši mu přistál ovád. Smile očekával, že se po něm ožene, ale on nezareagoval. Pouze svýma rybíma očima dál pozoroval přítomné.

„To není všechno,“ promluvil opět. „Zjistil jsem, že mezi přítomnými je nepřátelský čaroděj, který chce talentovaného poddaného císaře unést a odvléci do otroctví.“

Tentokrát zahlučeli překvapením všichni, vesničané i vojáci. Smile zalitoval, že si tehdy na trhu nekoupil jantarový přívěsek proti kouzlům. Ta holka říkala, že je perfektní. Teď jí věřil, ale tehdy jí místo toho nabídl pět stříbrných za pomilování. Možná neměl šetřit a koupit od ní i ten jantar.

„Jsem si tím naprosto jistý,“ hovořil dál Smutley a díval se na všechny a na nikoho. „Každého z vesničanů jsem podrobil testu magických schopností a u každého vyšel test negativně v rámci tohoto místa,“ plukovník ukázal rukama okolo sebe, „negativně. Obdivuhodná schopnost anulace testu, obdivuhodná a naprosto přesná.“ Plukovník se odmlčel, Smile odhadoval, že má svůj projev pečlivě promyšlený. Prozrazoval víc, než bylo obvyklé.

„Pak jsem testy prováděl skrytě, ve chvílích, kdy jste seděli v táboře. Zkoumané osoby jsem zkoušel rychle a namátkově. Ať jsem se snažil, jak jsem se snažil, nenašel jsem ani stopu magických schopností. Dokonce ani u člověka, který stál mezi vesničany na stráži, a jak jsem si už dříve ověřil, jisté minimální množství latentního talentu má.“

Smilemu došlo, proč to všechno plukovník říká – aby ten drnhý čaroděj věděl, že on ví.

Začal si v duchu vybavovat jednu veselou melodii. Naposledy si ji pískal před bůhvíkolika lety, bylo to v květnu. Tehdy se mu podařilo ukrást májku a stal se hrdinou celé vesnice. Teď mu zbývala právě ta melodie a vzpomínka; dostal se do rvačky mezi dvěma zatracenými čaroději a ani nemohl utéct, protože by ho popravili za dezerci.

„Přiveďte Andrease Papogyho,“ poručil Smutley a stál dál jako socha.

Dva vojáci v doprovodu jednoho z uniformovaných mladíků se vmísili mezi vesničany a vytáhli starého muže. Smile odhadoval, že je mu pár let přes šedesát, rozhodně ho už moc let nečekalo. Když si uvědomil, kam ho vedou, opravil se: moc minut. Spíš jen pár.

„Tento muž je příliš starý, a pokud by právě on byl tím, koho hledáme, nepřinesl by císařství velký užitek. Odhalení nepřítele je proti tomu důležitější.“

Smutley odstoupil od lavice, s rukama za zády se předklonil směrem k sedícím vesničanům. Smilemu připomněl brodivého mrchožrouta marabu, zbývalo jen postavit ho na jednu nohu.

„Ale slibuji vám, že pokud se okamžitě přiznáte, propustím toho muže a vám zaručím řádný vojenský soud.“

Starý muž byl polomrtvý strachy, ale Smile v něm viděl jakési odhodlání, kterému nerozuměl. Jaké odhodlání, když člověka poutají k mučicí lavici?

„Začneme prostým vykloubením,“ oznámil Smutley a luskl prsty.

Jeden z mužů hlídající plukovníkovi záda, sympaťák s vousy i vlasy stejné délky, předstoupil a sklonil se ke starci. V nastalém tichu znělo lupání ničených kloubů nepatřičně hlasitě. Při třetím začal starý muž sténat.

To byly prsty, uvědomil si mechanicky Smile.

Smutley stále stál ve svém groteskně výhružném postoji, rybí oči těkající po davu.

„Teď přijdou na řadu ramena,“ oznámil lidem suše.

Smile si uvědomil, že stojí s křečovitě zatnutými zuby. Zvuk kloubní hlavice navracející se do svého lože znal důvěrně z vlastní zkušenosti.

„Zkurvenej svěl,“ zamumlal a otočil se, co na mučení kapitán.

Tvářil se nezúčastněně unaveně jako vždy.

Smile mu záviděl jako nikdy v životě. Pak si všiml napruženého Winga, mladík se už téměř neovládal. Přiblížil se k němu a položil mu ruku na rameno.

„Synu, ničemu nepomůžeš, zabijou tě, než řekneš švec.“

Nevěděl, co zapůsobilo víc, zda dotek, nebo hlas, ale mladý muž se uvolnil. Alespoň na pohled.

„Omdlel, pane,“ ohlásil mučitel plukovníkovi.

„Stále nic?“ rozhlédl se Smutley po okolí.

„Nechte téct krev, je to spektakulárnější podívaná,“ poručil.

Smile už jen stál a snažil se nevidět a neslyšet, ale bylo to marné. Ani za nic by se nechtěl ocitnout v roli čaroděje, po kterém šli. Pro toho to muselo být ještě tvrdší, samozřejmě, pokud to nebyl podobný zmrd jako Smutley a spol. Možná jsou takoví všichni, usoudil.

„Umřel, pane, omlouvám se.“

Plukovník mávl rukou, jako by pochybení jeho podřízeného bylo naprosto pochopitelné.

„Přineste Jakuba Salského,“ řekl pouze. Uniformovaná trojice se opět vmísila mezi vyděšené vesničany, jedna z žen začala ječet, úder bijákem ji srazil do bezvědomí. Muži se vrátili k lavici a položili na ni kokon látky. Smíle polkl a zavřel oči. Tohle přece není možné, tohle nejde. Prosím, já tady nechci být, slyšel svuj vnitřní, stále dokola opakující hlas.

„Podle informací, které mám k dispozici, nemůže být toto sedmiměsíční dítě hledaným objektem. V době, kdy byl na tržišti v Sandbridki zaregistrován pohyb talentovaného, nebyl ještě na světě. Začněte hned s noži.“

„Zkurvenej bastard.“

Smileho slova nezněla jako zaklení, ale zasténání.

„Já jsem ten hledaný čaroděj,“ postavila se Zuzana.

Věděla, že tohle přiznání znamená selhání, že nesplní úkol, ale nedokázala – nechtěla jednat jinak. Dělej, co považuješ za správné, a klidně přitom umři, připomněla si. Schované v dlani do prstové klece se tetelilo mocí nabité kouzlo. Po vyčerpávajících dnech a noci strávené skrytou válkou se Smutleyem a jeho pohůnky jí trvalo dlouho, než ho sestavila, ale nakonec se to podařilo. Věděla, že dokáže zabít jakéhokoliv císařského čaroděje.

„Žena? To by mě nenapadlo,“ utrousil překvapeně Smutley.

„Zabij to děcko,“ rozkázal.

Zuzana reagovala instinktivně, třeskla ostrá rána a voják u mučicího stolce zmizel v krvavých cárech. V dalším okamžiku už ležela na zemi bez dechu, sražená něčím, co vnímala jako ze železa kovanou stěnu ježící se desítkami ocelových trnů. Jenomže to nebylo železo, ale vlákna moci strukturovaná do vražedného kouzla. Pokusila se zdvihnout, rozbít drtící tíži tisknoucí ji k zemi, jenomže struktura se před ní proměňovala a nedokázala najít vhodný bod.

Pochopila, že na ni spojenou silou útočí čtyři čarodějové současně, v čele se Smutleyem. Ten bídák počítal s tím, že bude připravena, a také předvídal, že se za každou cenu pokusí zachránit batole. Podařilo se jí roztavit několik hrotů směřujících na její životně důležité orgány, ale za nimi se skrývaly další. Umře.

Smile bez dechu pozoroval mladou ženu ležící na zemi. Netušil, co se děje, ale její tělo bylo neviditelnou silou zatlačováno do rozměklé hlíny. Plukovník a tři jeho poskoci na ni poulili oči, ruce sevřené v pěst; pokud to dokázal posoudit, každý v dlani skrýval nějaký předmět. Dívka už napůl zmizela zatlačena do země, na povrchu těla se jí postupně objevovaly drobné krvavé skvrny.

Všichni, vojáci i vesničané, bez hlesu přihlíželi magickému souboji, nebo vlastně popravě, zvolil správné slovo Smile a stiskl pevněji Wingovi rameno, aby mladík neprovedl nějakou nerozvážnost. Věděl, jak se cítí, pamatoval si sám sebe, když něčemu podobnému přihlížel poprvé.

Zapraštěl kloub, těžké žuchnutí, zvuk prolamované kosti.

Smile se už s napůl taseným mečem ohlédl za zvukem. Zahlédl jen tělo v divokém saltu rozmazané rychlostí, jeho dopad a zadrnčenÍ prošlápnutého hrudníku, další mrtvý nebo zmrzačený ležel kousek vedle. Hned tři muži s meči se hnali k místu rvačky, jenomže – jenomže Smile žádného nepřítele neviděl. Nejrychlejší náhle zakopl, potom, jako by ho nabral býk, odletěl směrem ke smrku, o jehož kmen si přerazil páteř, dalšího zahákl neviditelný kolotoč, zatočil s ním do kruhu a poslal ho proti poslednímu z trojice. Druhá vlna mužů se vyděšeně zastavila, nikdo nechápal, co se vlastně děje. To už však smrt vpadla mezi ně. Praskání kostí, kloubů, drcení chrupavek a trhání svalů, řev zmrzačených, poslední steny umírajících.

Nejstarší z trojice Smutleyho uniformovaných mladíků se jako ve zpomaleném filmu otočil, poklesl na jedno koleno, v jeho ruce se zaleskl velký hnědý kámen. Něco vykřikl, místo šarvátky zakryla obrovská bublina ohně. Ječení se zmnohonásobilo. Stěnou plamenů proskočil temný stín, překulil se a vzápětí už stál na nohou. Smile s úžasem pozoroval obrovského, neforemně mohutného muže v kroužkové zbroji, jeho obrysy se vynořovaly z nicoty, jak dohoříval plášť, který ho původně maskoval. Zabijákův ježek původně šedivých vlasů, byl zčásti ohořelý, zčásti pokrytý krví, dlouhé, zdánlivě neforemně gigantické ruce vyvažovaly podsaditý buldočí trup na silnýcb nohách, i jeho hlava působila dojmem smrtelně nebezpečné zbraně. A vůbec nejhorší bylo, že ten muž měl holé ruce. Smile nepochyboval, že právě on představuje věc, se kterou se srazil oddíl majora Gubernyho.

„Takže mládenci, přišel čas umřít,“ řekl muž, v jeho rukou se zhmotnil katzbalger se širokou čepeli a řemdih na červení zářícím řetězu.

Čaroděj vykřikl vztekem, propletl prsty obou rukou do složitého útvaru, zaječení protrhlo Smileovi bubínky a uši mu zaplavila krev. Zabiják jen před sebou mávl katzbalgrem v úsečném gestu, ocel zajiskřila, odkáplo z ní několik ohnivých slz, ječení se zlomilo v tiché ševelení. Ať to muž udělal jakkoliv, kouzlu se ubránil. Pak napřáhl řemdihem, koule se rozletěla vpřed neomezována délkou řetězu a zasáhla do zad levého z trojice čarodějů a rozdrtila mu páteř i hrudník. Pak se nějakým zázrakem vrátila zpět.

Hráz moci tísnící ji k zemi a párající její tělo se zachvěla. Zuzana vycítila nestabilitu a zaútočila na nejslabší bod. Kouzlo se rozsypalo, explozivně se uvolňující moc ji ožehla, ale ještě víc poranila původce kouzla. Ústa měla plná krve, sdrce jí bušilo o závod a za týlem lebeční kosti se rozrůstala černá skvrna totálního vyčerpání. Přesto dokázala zformovat jednoduché primitivní kouzlo a jako kladivem jím bušila do zářícího obrazu Smutleyho. Oslepující síť linií moci označujících jeho já se rozsypala, aby odhalila další, komplikovanější, ale slabší strukturu. Teprve teď přešla skrze obranný val artefaktových kouzel, kterým nikdo nerozuměl! Pochopila a zmocnilo se jí zoufalství. Přesto dál bušila, posledním kouzlem, které dokázala udržel, napájela ho mocí z okolí, ze sebe; bušila znovu a znovu.

„Zabijte ho!“ rozkázal Smutley dvojici podřízených čarodějů a ukázal na zabijáka, který se k nim prosekával chumlem obránců.

Krystaly ukryté pod jeho oděvem se jeden za druhým tříštily, zběsilé útoky mladé čarodějky cítil až v kostech.

„Já si to vyřídím s ní!“

„Kapitáne?“ obrátil se na Gata, „kdyby se boj vyvíjel nepříznivě, nikdo z vesničanů se nesmí dostat do rukou nepřítele! Všechny je zabijete!“

„Rozkaz, pane!“

Smileho okamžitý souhlas velitele nepřekvapil. Jeho noční můra se začínala plnit. Zabiják se právě vypořádal se všemi ve svém okolí, stála proti němu jen dvojice čarodějů. Příliš daleko na to, aby na ně dosáhl, pokud znovu nepoužije svůj příšerný řemdih, usoudil Smile. Jeho vlastní meč mu ve srovnání se silami používaným k boji připadal jako dětská hračka.

První čaroděj zaútočil, ohřebovaná koule mu vylétla v ústrety, svět se otrásl. Smile najednou ležel na zemi se sežehlou tváří. Útočník vypadal otřeseně, bojovník měl tvář zbrocenou krví, ale zdálo se, že si to neuvědomuje. Vykročil vpřed. Řemdih při střetu s magií zmizel.

Nové třesknutí vražedných kouzel, čepel katzbalgeru se mihla v komplikovaném obrazci, ocel žhnula žárem, ve který se transformovala energie kouzel. Muž opět postoupil o krok, vojáci v okolí jen přihlíželi souboji.

Zuzana využívala každého okamžiku k opakovaným zásahum. Pak přišel okamžik, když už nemohla popadnout dech, nemohla uštědřit další úder. Intuitivně odhadla krátkou pauzu před vražedným protiútokem, vrhla se stranou, země a kameny vylétly do výše. Na místě, kde před okamžikem klečela, zůstal třímetrový kráter. Smutley měl síly dost, ale sáhl jen k nahrubo směřovaným a ne implicitně cíleným kouzlům, došlo jí i přes clonu vyčerpání. Další útok magickým taranem, tentokrát neunikla včas a zasáhl ji rozptýlený okraj moci.

Ležela na zemi, svaly ji neposlouchaly, z posledních sil vědomí spletla složité kouzlo a usadila ho do středu už nechráněné Smutleyho struktury. Ve zlomku času měla jeho krev začít vřít. Jenomže hlídací pes ukrytý v jednom z posledních funkčních artefaktů zareagoval včas, Smutley přišel pouze o ruku v zápěstí.

Pak přišel přímý zásah taranem. Jako hadrová panenka se přetočila v saltu vzad, než dopadla, vymrštil ji další magický kopanec ještě víc do výše, z úst jí vyšplíchla krev. Viděla rudé obláčky postupně získávající dokonalý tvar kapek a spolu s ní padající k zemi. To byl konec, ale udělala, co považovala za správné.

Nebo ne?

Smile sledoval, jak bezvládné tělo mladé ženy dopadlo do kaluže a zůstalo tam ležet. Pak sklouzl pohledem na svou ruku rozervanou explozí. Bez známek paniky vytáhl řemen z kalhot a zaškrtil si ránu, jako by to byla ta nejjednodušší věc na světě.

„Chcípni!“ zaječel jeden z mladých čarodějů.

Smile se ohlédl zpět k zabijákovi.

Stál dva kroky od svých protivníků, oba čarodějové divoce gestikulovali, obrovský muž jim čelil podivným stínovým šermem. Zóna, kde se útok střetával s obranou, se podobala rozpálené kovářské výhni. Pak už čepel neunesla množství moci, kterou musela absorbovat, ocel se rozletěla ve smršti žhavých úlomků a zabiják náhle stál s holýma rukama.

Ve tvářích mladíků se objevil triumf a jako sehraný tým oba poklesli do kolen, spojili své paže a vytvořili trojúhelník k seslání posledního definitivního kouzla. Smile bolestně vnímal sílu shromažďovanou na jeho hrotu. Zabiják jen předpažil a nastavil moci otevřené dlaně. Zásah, obrovský muž se zatřásl, kolena se mu zachvěla, tvář zdeformoval výraz čiré agonie. Přesto postoupil o poslední krok, se zavřenýma očima uchopil oba čaroděje za spánky a srazil jejich hlavy. Byl to závěrečný akord činelisty, akord doprovázený třesknutím prolamovaných lebek. Mozková hmota mrtvých čarodějů zářící magií se smísila a protékala obrovi mezi prsty.

„Říkal jsem, že je čas umřít,“ řekl muž, padl na kolena a pak tváří do bahna.

Smile téměř cítil lítost, že to obr nedokázal, že skončí tak blízko svého cíle. Nijak jinak to dopadnou nemohlo, protože Smutley z postroje, na kterém byly původně navěšeny celé desítky drahokamů, odepjal poslední kámen a s lehkým zapotácením zamířil k bezvědomému muži. Krystal v jeho ruce intenzivněji a intenzivněji světélkoval, do tváře plukovníka se vracela síla.

Černota představovala hypomagické kóma. Teď už věděla, co znamenal termín tolikrát zmiňovaný a nikdy nevysvětlovaný ve starých knihách. Bezvědomí, do kterého upadne čaroděj, jenž vyčerpal všechny rezervy a sáhl ještě o kousek dál. Jenomže ona ještě neudělala vše, nebo ano? Zuzana se zvedla na loktech a spatřila záda Smutleyho postupujícího směrem od ní. Nikdo jí nevěnoval pozornost, všichni sledovali pouze plukovníka. Možná už nemohla čarovat, ale ještě stále nevyčerpala všechny možnosti. Začala se plazit k mrtvole vojáka opodál.

Smutley hekl a ztuhl uprostřed kroku, pak, podobně jako před chvílí šedovlasý zabiják, neochotně poklekl. Smile zahlédl střenku nože, který ho zasáhl do zad pod pravou lopatku.

Chvíli mu trvalo, než zjistil, kdo nůž hodil. Byla to ta holka, kymácela se zepředu dozadu, vlasy jí spadly do čela a nebylo vidět, jak se tváří, přesto se stále držela na nohou.

„Nikdo,“ zachrčel plukovník, tvář zkřivenou úsilím, „nikdo z nich nesmí přežít! Zabijte je všechny! Je to roz…“ poslední slovo nedokončil, jen věnoval Gatovi poslední dlouhý pohled a zhroutil se.

„Ano, pane,“ odpověděl mechanicky kapitán a tasil.

„Pane,“ oslovil Smile svého nadřízeného, „zvítězili jsme, nikdo z nepřátel není na živu, můžeme zajaté eskortovat až na místo určení.“

Kapitánova kožená tvář nevyjadřovala vůbec nic, maska člověka dokonale ukrývajícího své pocity a myšlenky. Možná tak dokonale, že mu už žádné nezbyly.

„Slyšel jste rozkaz, seržante.“

„Nemůžeme je zabít! Jsou to civilisté, ženy, děti!“ vykřikl Wing a s tasenou zbraní ustupoval zády k vesničanům, jako by je mohl uchránit proti převaze vlastních spolubojovníků a několika posledních mužů, kteří zbyli ze Smutleyho jednotky.

Smile si olízl rty. Vždycky věděl, že ten kluk nakonec udělá nějakou pitomost. Pokud ho nějakou náhodou nezabijí teď, popraví ho za protivení se rozkazu.

„Zlikvidujte je,“ promluvil kapitán a pohlédl na své muže. „A dejte se do toho hned, ať to máme za sebou.“

„Nemůžeme zabíjet naše vlastní lidi!“ zopakoval mladý muž a sledoval, jak se okolo něho pomalu stahuje kruh zlostí zkřivených tváří. Dělal jim to ještě těžší a oni ho za to nenáviděli.

Smile zrychlil, aby předhonil zužující se smyčku.

„Tenhle posraný rozkaz já určitě neposlechnu,“ zavrčel a postavil se Wingovi po boku.

Řada zaváhala.

„A vy všichni si tenhle den budete pamatovat až do konce svých posraných životů, chvíli, kdy jste zabíjeli děcka, ženský, slyšeli jste jejich křik a pak jste je museli dorážet a dívat se, jak se topí ve vlastní krvi, jak žadoní a prosí. Bude vás to pronásledovat až do smrti.“

Jeden z veteránů, aniž by mrkl okem, se přesunul k nim. Bylo to tři proti desíti, spočítal rychle Smile. Proč ne. Jeden ze Smutleyho lidí se pokusil překvapit Winga, ale nečekal tak bleskovou odvetu a skončil na zemi s přeseknutým krkem.

„Výborně,“ zachraptěl Smile, „máme první bod.“

A zaútočil.

Bylo to rychlé, krvavé a bestiální. Jako by se ještě ve vzduchu vznášela ozvěna předchozího masakru, která je všechny proměnila v berserky.

Smile si uvědomil, že sedí na zemi. Někdo mu podložil záda, aby se cítil aspoň trochu pohodlněji. Spodní polovinu těla nevnímal, z rozseknutého břicha mu tekla krev a s ní ještě něco dalšího, co se raději neodvážil pojmenovat.

Kousek od něj stál Wing, jediný, kdo se po kruté srážce držel nad nohou.

„Zvítězili jsme, seržante,“ řekl mladík tiše, ale v jeho hlase se neskrývala ani stopa triumfu.

Jo, chlapče, zvítězili, ale je to k ničemu, chtěl mu Smile odpovědět, ale nedokázal to. Pro lidi, kvůli kterým si nechal rozpárat břicho, to stejně nic neměnilo. Vzdálený obzor se zamlžil, bylo to dobře, alespoň se mohl soustředit jen na věci okolo sebe. Hora, nebyla to hora, vlastně jen menší pahrbek, se pohnula. Nebyl to pahrbek, ale ležící muž – Zabiják. Nejprve se zvedl na čtyři, pak na kolena a nakonec se postavil. I teď, když už to vlastně nebylo vůbec důležité, kolem sebe šířil hrůzu. Smile ji cítil, vnímal ji jako opar halící muže a jeho bezprostřední okolí.

Zabiják pohledem a pohmatem prozkoumal svá četná zranění. Lhostejně, pouze s profesionálním zájmem.

„Chcípnout je snadný, ale žít, to bolí,“ řekl pouze.

Musel jsem na nějakou dobu omdlít, uvědomil si Smile. Jeho rána byla ovázaná, ale cítil se mnohem hůře než prve, vedle něho položili kapitána. Pohlédl svému veliteli do tváře. Byl bledý, měl fialové rty a skelné oči. Také umíral.

Pak Smileho pozornost upoutal pohyb. Do jeho zorného pole vstoupil Zabiják podpírající mladou čarodějku. Pozvedl jí bradu, podíval se jí zblízka do očí a políbil ji na čelo. Smile si nedokázal představit, že člověk… ne, tvor nebo spíš netvor jako on, dokáže být tak něžný.

„Přibylo ti vrásek a jizev,“ slyšel obra, jak tiše šeptá. „Doufám, že umřu dřív než ty.“

S poslední větou od dívky odstoupil a tím jakoby zrušil kouzlo. Obrátil se k vesničanům a opět se změnil v démona, ztělesnění nočních můr.

„Nemám vás rád a vůbec mi na vás nezáleží.

Ale pokud tady zůstanete, pokud se vrátíte domů, objeví se zanedlouho vyšetřovací tým, který se bude zajímat, co se tady stalo. Nemají moc vybíravý metody. A až budou vědět dost, jednoduše vás všechny pověsí. Ale jak říkám, je mi to fuk, nezáleží mi na vás,“ hovořil k vesničanům.

Smile mu věřil každé slovo, byl přesvědčen, že kdyby se neznámý rozhodl, dokázal by zabít všechny na louce a ani by se u toho nezadýchal.

„Zanedlouho přijede pan Lasička. Teda jestli se někde nefláká, jak má ve zvyku. Ten vám dá pár dobrých rad. Řiďte se podle nich a možná se dostanete až na území hraběte Daska. Potřebuje lidi, jako jste vy.“

Obr si odplivl.

Další pauza hezvědomí. Musela být, protože najednou stál na louce povoz a tři jezdečtí koně. Muž s tváří malé kočkovité šelmy usazoval na vůz jednoho z vesničanů – malého chlapce. Lasička muselo být jeho krycí jméno, usoudil Smile. Podobal se jí.

Tmělo se mu před očima a dýchat dokázal jen povrchně, obvaz na jeho hřiše už stačil téměř celý zrudnout.

„Pojedu s nima, pane,“ uslyšel odněkud z dálky, kam nedohlédl.

Wingův hlas ale ještě poznal.

„Budou potřebovat ruku s mečem. Zuzana na tom není moc dobře.“

„Mnoho štěstí, chlapče,“ dokázal najednou promluvit Smile.

Věděl, co to je, poslední ulehčení před smrtí, někdy prý přichází.

„Zase jsi rozpoutal masakr a vyplýtval polovinu hraběcího magického pokladu?“ slyšel promlouvat Lasičku.

„Jinak to neumím,“ odpověděl mu Zabiják. Smile už je neviděl, ale sluch mu stále sloužil.

„Doufám, že jsi mi přivezl tu druhou půlku,“ odfrkl Zabiják. „A mé náhradní zbraně. O tyhle jsem přišel.“

Pak už Smile slyšel jen zvuk kroků procházející kolem něho pryč, směrem k lesu. Věděl, kdo to je a kam jde. Byl to Zabiják. Mířil za dalším úkolem, za dalším talentovaným, o kterého svede krvavou bitvu s císařovou armádou.

„Ale zachránili jsme je, že ano, pane?“ promluvil směrem, kde tušil svého kapitána, a vydechl naposledy.

Nevěděl, že na rozdíl od svého nadřízeného, který zemřel s tváří křečovitě staženou bolestí a očima plnýma olova, se on na své poslední cestě usmívá.

Malý Andreas nepokojně poskakoval a nejraději by utekl, ale jeho otec ho držel pevně. Věděl, kam jdou, ale to neznamenalo, že by se bál méně. Konečně dorazili na místo. Jako pokaždé se strachem vzhlédl k žulové soše zobrazující bizarně mohutného bojovníka s mečem v jedné a ohřebovanou koulí na řetězu v druhé ruce. Stál na hromadě mrtvých, svýma nohama drtil lidské lebky, ze zvířeckým úsilím zkřivené tváře hleděly neúprosné oči bez slitování.

Poprvé v životě v sobě našel Andreas dost odvahy, aby se na démonickou sochu zeptal.

„Kdo to je, tati?“ zašeptal nervózně, jako by svou zvědavostí mohl monstrum probudit.

Jeho otec nezvykle dlouho mlčel.

„Anděl, který neměl rád lidi,“ odpověděl nakonec, položil kytici k hromadě ostatních a otočil se k odchodu.

The End.

Miroslav Žamboch

(sběratelská minisérie)

Koniáš – Konec vlka samotáře

Bakly – Návrat zabijáka

Jennifer – Důl Quake

Basil – Valašský vojvoda

Maverick – Pěšec na odpis

Bakly – Anděl bez slitování

Trifid

Miroslav Žamboch Bakly – Anděl bez slitování

Vydalo nakladatelství TRITON v Praze roku 2006

jako svou 936. publikaci, v edici TRIFID svazek 180.

Vydání 1.

Ilustrace Jan Doležálek.

Ilustrace na obálce Milan Fibiger Grafická úprava obálky Dagmar Krásná Vytiskla tiskárna Sprint.

ISBN 80-7254-825-5

www.triton-books.cz

Doporučená prodejní cena 69,– Kč (členové SFK TRIFID59,– Kč)

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai