Bez slitování

Miroslav Žamboch

(2003)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Bakly… postrach gladiátorů a všech profesionálních bojovníků bez rozdílu. Sám sobě noční můrou, v noci se budí na potem zbrocené posteli, lidi dělí na ty, co mu stojí v cestě a ty ostatní. Nemá rád ani sebe a tvrdí, že jen to nejhorší je pro něj dost dobré. Důvěrnější vztah udržuje pouze s láhví mizerné kořalky. Krvavé dluhy minulosti splácí penězi, potřebuje jich hodně a nejlépe hned. Nechává se najímat na špinavou práci a jeho poslední zakázka kupodivu vypadá jednodušeji než spousta předešlých. První zdání samozřejmě klame. Šachová partie je složitější, než se zpočátku jeví, nehrají jen dva hráči, ale i u bočních stran šachovnice někdo sedí a přihazuje své figurky do hry. Protivníků přibývá, svět se přibližuje zlomu, realita se mění. Lidé, kalkulovatelné položky v gigantických plánech mocných, umírají, nikdo nevěří nikomu, nikdo nezná všechna pravidla a zádrhely. Bakly se krvavou skrumáží probíjí jako ozubená koule řemdihu, zbraně, kterou tak mistrně ovládá, nemá slitování s nikým, ani sám se sebou. Kupodivu však není sám, protože cestou se jemu navzdory jeho osud proplétá s osudy dalších lidi. Uprostřed intrik, zabíjení a utrpení a se rodí přátelství i lásky, pro které stojí zato žít … a umírat.

Miroslav Žamboch

Bez slitování

PROLOG

Elisa zaslechla vrznutí létajících dveří a spíše ze zvyku, než že by doufala v příchod některého z jejích stálých zákazníků, stočila pohled za zvukem. Mezi zárubněmi stál podsaditý muž, už podle oděvu cizinec odněkud z daleka. Tvář mu stínila široká krempa klobouku, dlouhý kabát sahal až ke kotníkům a zakrýval ostatní části oděvu. Pod levou paží držel smotanou deku, ze které vyčníval dlouhý jílec meče. V první chvíli si myslela, že příchozí je malý a má na sobě nějaký druh uniformy se zdůrazněnými nárameníky, ale když vkročil dovnitř, postřehla svůj omyl. Skříňovitě široká ramena a býčí šíje způsobovaly, že vypadal menší než ve skutečnosti. Elisa ho odhadla na dva tři centimetry přes metr osmdesát. V dobách, kdy si mohla zákazníky vybírat, volila vždy vyšší a silnější muže. Obvykle s nimi bylo snazší pořízení. Cizinec zamířil k malému stolku pro dva, blízko barového pultu, bez váhání se posadil a klobouk položil před sebe. Elisa se rychle podívala jinam. Měl ostře řezanou tvář s těžkou hranatou bradou a příliš velkým nosem, vrásky kolem koutků očí způsobovaly, že se permanentně mračil. Právě oči ji polekaly. Přemýšlivé, studené a vypočítavě nemilosrdné. Zábleskem intuice pochopila, že cizinec si právě tyto vlastnosti záměrně pěstuje. Byl nebezpečnější než muži, se kterými se obvykle setkávala, protože oni si svou krutost neuvědomovali. On ji používal jako nástroj. Natočila se stranou, aby si ho mohla podrobněji prohlédnout úkosem, a vzápětí si uvědomila, že její uskok prohlédl.

Kapitola první – PIJÁK A DĚVKA

Strčil jsem do dveří a vstoupil. Velký sál, jehož vzdálenější stěny se částečně ztrácely v tabákovém dýmu, kruhový bar uprostřed, spousta stolů pro dva, pět nebo i víc lidí, dvě schodiště do mezipatra s hodinovými pokojíky pro holky. Hospoda, herna a bordel v jednom. Na světě existuje spousta lepších, ale také mnohem horších míst. Ze všech přítomných si mě všimli jen tři lidé. Stárnoucí štětka u baru, štíhlý muž v kožené kazajce a jezdeckých kalhotách u jednoho z velkých stolů a obtloustlý chlapík sedící v rohu po mé pravé ruce. Byl napůl plešatý, šaty měl střižené na míru a vypadal nervózně. Posadil jsem se k malému stolku určenému pro balení stydlivých kunčaftů. Štětka se o mě skrytě zajímala. Kdysi musela být mnohem hezčí, ale ještě stále v ní zůstávalo něco, co ji odlišovalo od jejích mladších konkurentek na stoličkách. Než přede mě barman položil pivo, měl jsem to. Její tvář zatím nepřekrývala tlustá vrstva okoralosti, která po čase překryje, rozleptá jakékoliv já a změní život v přežívání. Určitě se jí kvůli tomu ale nežilo lépe. Právě naopak. Vytáhl jsem z brašny kovovou truhličku a položil ji před sebe na stůl.

Plešoun v rohu se postavil a váhavě se vydal ke mně. On byl příjemce.

„Myslím, že pro mě něco máte,“ vypravil ze sebe s námahou.

Patřil jinam než do podezřelé putyky. Nechápal jsem, proč si obchodník jako on vybral k předání jedno z nejubožejších míst ve městě. Zřejmě to byla jeho představa konspirace.

Ukázal jsem na prázdnou židli, posunul před něho truhličku a čekal. Ignác Karnsuf, člověk, který si mě najal, tvrdil, že jeho bratr u sebe určitě bude mít klíč. Bylo to prý u nich něco jako rodinný talisman. Nespletl se. Plešatec sundal z krku řetízek se starobyle vyhlížejícím klíčkem a napoprvé truhličku otevřel. Třesoucíma se rukama vyndal dvě obálky. Zapečetěnou dychtivě otevřel, aniž by před tím pořádně zkontroloval otisk prstenu ve vosku.

„Já, já, strašně vám děkuju!“ skoro vykřikl, když dočetl.

„Neděkujte a přečtěte si, kolik mi máte zaplatit,“ pobídl jsem ho a ukázal na druhou obálku.

„Šest set deset zlatých? To přece nemůžete myslet vážně! Tolik nevydělám ani za rok!“ vybuchl poté, co očima přelétl text.

Lakota se k němu hodila víc než vděčnost. Pokrčil jsem rameny.

„Dohoda je dohoda.“

Osobně mi šest stovek a jedna desítka k tomu za dva tisíce ujetých kilometrů s partou cizích chlapů v zádech připadalo jako odpovídající odměna.

„Mohl jste částku přepsat, dopis zfalšovat!“ dostával se do varu.

„To mohl,“ souhlasil jsem, „ale taky jsem celou truhličku mohl výhodně odprodat lidem, kteří mě pronásledovali. Řekl bych, že jejich zaměstnavatele dobře znáte.“

Neměl jsem chuť se s ním handrkovat. Poslední dva měsíce jsem si víc a víc uvědomoval, že okamžik vyrovnání dluhů se blíží. Tu chvíli jsem si představoval patnáct let a začínal jsem být víc a víc nervózní. Peníze, které mi skrblík Karnsuf dlužil za doručení zásilky, představovaly poslední splátku.

„Chci mzdu hned, jinak si to vezmu zpět,“ přitvrdil jsem.

„Musíme do banky, tolik peněz u sebe nenosím,“ řekl rychle.

Něco v mém hlase ho přesvědčilo, že to myslím vážně. Měl pravdu.

V bance jsme byli za chvíli. Zůstal jsem sám v přijímacím salónku a nechal ho jednat s úředníky. Z náznaků jsem pochopil, že jsem mu přivezl ověřený šek na peníze, který musel začít čerpat, aby mě vyplatil. Za půl hodiny mi říkaly pane dva měšce nadité zlatými desítkami. Přestože už bylo pozdě, donutil jsem úředníka, aby mé zlato přijal a částku převedl na další účet. Měl jsem štěstí, protože Karnsuf byl stejně jako já klientem Císařské imperiální banky. Úroky tady nebyly nejvyšší, služby nejlacinější ani nejrychlejší, ale Císařská imperiální měla jednu základní přednost. Byla absolutně spolehlivá, neutrální a za její solventnost ručil svou pokladnou sám císař. Zlé jazyky tvrdily, že moc Crambijského impéria nespočívá ani tak v síle císařských legií a armád jednotlivých velkých feudálů, ale na Císařské imperiální. Dokonce i když císař vedl ekonomické války s Obchodní ligou, nikdy neovlivňoval chod banky. Díky ní se impérium stávalo uzlem, přes který všichni ostatní proháněli své zlato. A část z něho samozřejmě zůstávala císaři za nehty. Podle mě je měl určitě pěkně dlouhé. Převod peněz, který jsem požadoval, se neodehrával v hotovosti, ale prostřednictvím ptáků létajících mezi jednotlivými bankovními pobočkami. Já složil částku plus deset procent, následně vyletěl poštovní holub nebo vrána s informací, kam mají být peníze převedeny, a poté, co dorazil, byl vypuštěn další okřídlený kurýr s potvrzením.

Doba, za kterou se celá transakce uskutečnila, závisela na vzdálenosti pobočky, kde bylo vedeno cílové konto. Deset procent z převáděné částky si banka účtovala za zprostředkování a informování o úspěšném ukončení transakce.

Když jsem odcházel z banky, zbylo mi právě šestnáct zlatých. Nesčetněkrát jsem nad touhle chvílí přemýšlel, představoval si, jak budu šťastný, spokojený, že jsem vyrovnal dluh a po patnácti letech získal svobodu. Skutečnost byla jiná jako vždy. Cítil jsem se pouze prázdný a unavený. A protože jsem nevěděl, kam jinam bych měl jít, vrátil jsem se zpět do hospody.

Můj stolek byl stále volný. Posadil jsem se a k pivu si nechal přinést láhev žitné. Bezbarvá pálenka hořela v hrdle a od třetí sklenky milosrdně vyplňovala prázdnotu alkoholovou otupělosti. Dvě štětky u baru si mě všimly a něco si mezi sebou špitaly. Neměl jsem na ně náladu. Jediná společnost, po které jsem toužil, byla láhev a možná ještě jedna její kolegyně.

„Mohu si přisednout, pane?“ Starší šlapka stála u mého stolu a vyčkávavě mě pozorovala.

Nevšiml jsem si jí přicházet. Buď jsem byl opilejší, než jsem myslel, nebo mě opustila opatrnost.

„Holky jsou tady houževnatý, nenechají vás jen tak na pokoji, znám to,“ pokračovala.

„Nejsem sám,“ řekl jsem a ukázal na láhev.

„Když mi koupíte jeden drink, máte od všech pokoj. Já vás nijak obtěžovat nebudu.“

To stálo za úvahu. Připomínala velkého smutného ptáka se zplihlým peřím, který už nemůže létat a sedí na větvi, co se má každou chvíli ulomit. Ukázal jsem jí, ať si sedne, a přivolal barmana. Dala si pohár vína.

Několik panáků se ztratilo v nenávratnu a ostré hrany skutečnosti se rozplizly. Chvíle, kdy mi bude docela dobře, se blížila.

„Hej, moje holky musí makat a ne se tady nalívat s kdejakým obejdou!“

Dvoumetrový pořez s břichem přetékajícím přes silný pásek mi položil ruku na rameno. Ani jeho jsem neviděl přicházet. Z jedné strany to bylo na pováženou, z druhé mi to bylo fuk. Dluh jsem splatil, na ničem nezáleželo.

„Slyšels, mizero?“ zafuněl a prskl mi do tváře štědrou dávku slin.

Dlaň se mi pokusila zmáčknout trapéz, ale byla moc malá. Možná to ve skutečnosti nebyl místní pasák a jen se chtěl předvést. Všude se najdou takové typy. Koktejl žitné, piva a únavy mě neladil příliš přátelsky. Zjistil jsem, že mi jeho vyrušení přišlo téměř vhod. Zplihlá prostitutka vypadala vystrašeně.

„Tvoje holky?“ opáčil jsem zpěvavě, aby to všichni slyšeli, „někdo, kdo si hned nadělá do gatí, se přece nemůže starat vo žádný holky. Vodprejskni, nebo ti roztluču tu tvou nevymáchanou držku.“

Štětka zbledla, stisk prstů na mém rameni zesílil, ale pořád to nebylo nic moc. Druhou ruku tlusťoch váhavě přibližoval k noži.

„Tady si dopás, trpaslíku“ popíchl jsem ho ještě.

V tu chvíli tasil a napřáhl se k bodnutí. Zbytečně rozmáchle. Vytočil jsem se trupem, jeho ruka sklouzla z mého ramene, a aby neztratil rovnováhu, musel se opřít o stůl. Levačkou jsem uchopil za útočící zápěstí a mírně změnil směr bodu. Místo do mě se trefil do hřbetu dlaně vlastní levičky a připíchl si ji k desce stolu. Zaječel a nevěřícně se díval na nůž. Krev se mísila s rozlitým pivem a pomalu se roztékala po hrubě opracovaných prknech.

„Pomozte mi, pomozte!“ skučel.

Pokusil se vytrhnout čepel ze dřeva a osvobodit se. Téměř omdlel, ale nakonec se mu to podařilo. Přál jsem si, aby se pokusil ještě o něco dalšího a já mohl nechat jeho vnitřnosti vypadnout na podlahu, jenomže odhadl své šance správně a vyklidil pole. Nalil jsem si dalšího panáka.

„Vyleje si zlost na mně. Budu bita, hodně bita. Možná mě i zmrzačí,“ řekla štětka.

„Musí všem dokázat, že na svou práci stačí,“ souhlasil jsem.

Byl jsem opilý. Hodně opilý a jako vždy v takovém stavu jsem se cítil v pohodě. Nic se mě nedotýkalo, všechno mi bylo ukradené.

„Možná mé umlátí k smrti,“ pokračovala v úvahách a těsně pod povrchem jejího zdánlivě klidného hlasu klokotal strach. Každý se něčeho bojí, mě nevyjímaje.

Pokrčil jsem rameny a napil se přímo z lahve.

„To by mu zlepšilo reputaci,“ přitakal jsem.

„Vám je to jedno,“ zkonstatovala a najednou ještě víc připomínala ptáka, co už neumí létat.

„Netýká se mě to,“ potvrdil jsem.

Propíchla mě těma svýma smutnýma a náhle nelidsky pronikavýma očima a přikývla.

„Budete žít tak dlouho, dokud se budete starat jen sám o sebe.“

Přestože nemluvila o nic hlasitěji než před chvílí, připomněla mi vědmu, kterou jsem kdysi dávno navštívil. Po zádech mi přejel mráz. Věřím na věštby, ale lidé, kteří je pronášejí, mi nahánějí hrůzu, protože jsou to poloviční čarodějové.

„Udělal jsem důležitý obchod, a abych nevyplašil štěstí, musím se pokaždé o zisk s někým podělit,“ řekl jsem a položil před ni jeden desetizlaťák.

Nelhal jsem, ale současně jsem chtěl podplatit osud, pokud se skrýval právě ve věštbě téhle stárnoucí ženy. Touhle mincí mohla zaplatit chlápkovi, který by tlustého giganta vyřídil jednou provždy. S lahví v ruce a mečem v dece pod paží jsem se zvedl od stolu a zamířil ven. Katzbalgr v pochvě u pasu mi jako vždy překážel v chůzi. Teď ještě trochu víc než jindy. Hned při příjezdu jsem pro koně pronajal slušnou stáj. Na shánění hotelového pokoje jsem teď nějak neměl náladu.

Kapitola druhá – POSLEDNÍ DŽOB

Ráno bylo kalné a bolavé, jak už rána po večeru s pálenkou a noci ve stáji bývají. Na dvoře jsem se opláchl studenou vodou ze žlabu pro zvířata, nechal pacholkovi měďák za to, že mě nebudil, a vyrazil do ulic, prohlédnout si Ribenod. Meč zabalený v dece jsem si vzal s sebou. Abych nebudil zbytečnou pozornost, zakryl jsem kusem látky vyčnívající část pochvy i jílce, deku stáhl dvěma řemeny a přivázal ji na popruh. Nebylo to moc pohodlné, ale on vlastně žádný způsob, jak pohodlně nosit tak dlouhou zbraň, ani neexistuje.

Ribenod nebyl žádná vesnice, ale sídelní město Belfontského hrabství. Procházel jsem ulicemi mezi lidmi spěchajícími za svými povinnostmi, na trhu si koupil k snídani vařené vepřové maso s čerstvým chlebem a křenovou omáčkou a ve výčepu pod širým nebem se stavil na džbán studeného piva. V poledne jsem měl lelkování plné zuby a ani mě nebavilo obdivovat leštěnou žulou obložené věže hraběcího hradu. Mockrát jsem v životě někde čekal, ale pokaždé to mělo nějaký důvod. Teď jsem mohl v Ribenodu zůstat, jak dlouho jsem chtěl. Nic mě nehonilo. Lelkoval jsem stranou od ruchu na hlavní ulici a prohlížel si vodu třpytící se v příkopu chránícím hrad. Pivo už dávno ztratilo svou sváteční chuť.

Štíhlý mladík v jezdeckých kalhotách a kožené kazajce se vynořil z proudu lidí a zamířil rovnou ke mně. Měl kudrnaté vlasy a v levém uchu zlatou kruhovou náušnici. Okamžitě jsem si vzpomněl, kde jsem ho už viděl – včera v hospodě. Vypadal neozbrojen, ale podle způsobu, jakým se mu kazajka pnula kolem boků, jsem odhadoval, že skrytě nosí nejméně jeden velký nůž a možná nějakou skládací formu meče.

„Někdo by s vámi chtěl mluvit,“ řekl stroze.

„To má smůlu, nemám chuť na klábosení,“ odbyl jsem ho.

Povýšený úsměv na tváři mu zamrzl, ale po chvíli to překonal.

„Deset zlatých za rozhovor. Tolik se takovým typům, jako jste vy, obyčejně neplatí. Nebo ano?“

Snažil se mě urazit, ale moc mu to nešlo. Deset zlatých je deset zlatých. Dají se za ně získat tři noci ve slušném bordelu. Nebo jedna noc orgií v hodně neslušném bordelu.

„Za peníze u císaře audience,“ odpověděl jsem a následoval ho.

Kam mě vede, jsem pochopil, až když nám elegantně oblečená stráž u hradní brány zasalutovala. Vstupovali jsme do sídla Drexlera Belfonte, vládce Belfontského hrabství. V minulosti jsem se poučil, že alespoň částečně se vyznat ve vztazích panujících mezi těmi nejmocnějšími a nejbohatšími je víc než užitečné. O hraběti Drexlerovi jsem věděl, že v posledních dvaceti letech postupoval po společenském žebříčku stále výš a v poslední době udržoval velmi přátelské vztahy s několika členy rady guvernérů.

Jen opravdu bohatý a vlivný člověk se mohl dostat do tak exkluzivního klubu. Belfontské hrabství se rozlohou ani nerostným bohatstvím nemohlo rovnat lénům velkých feudálů. To znamenalo, že Drexler musel být podnikavý člověk a jeho bohatství nespočívalo v pronajímání půdy a povinných dávkách nevolníků. Tohle všechno jsem si zjistil, než jsem přijal poslední zakázku, která mě přivedla na jeho území.

Přes dvě mramorová schodiště a tři dlouhé chodby pokryté červeným běhounem mě mladík uvedl do prostorného, luxusně zařízeného sálu, kde mě zanechal na starost pohledné ženě. Byla oblečená podle konzervativní imperiální módy s malými obměnami. Konzervativní v tomto případě neznamenalo upjaté a nesvůdné. Šněrovačku měla staženou, až se zdálo, že kostice skřípějí na pánevní kosti, a prsa jí přetékala přes okraj. Silná vrstva pudru a líčidel dodávala její tváři lemované kadeřavými blonďatými vlasy panenkovitý výraz, který ještě více zdůrazňovaly plné rty namalované tmavou červení. Pozdravila mě způsobným pukrletem. Nebyla dámou, ale služebnou. Bylo zřejmé, že pán sídla má svou manželku vycvičenou a ženský personál si musí svou mzdu vydělávat spoustou nejrůznějších způsobů. Bez ptaní přede mě postavila servírovací stolek s nejrůznějším pitím.

„Budete si přát?“ zeptala se měkce modulovaným hlasem.

Vyčkávavě mě pozorovala. Její oči zůstávaly stále stejně bezvýrazně, neobjevil jsem v nich ani trochu zvědavosti nebo něčeho jiného. Dokonalá loutka. Sklonil jsem se nad pojízdným barem. Sklenky byly z broušeného křišťálu, destiláty v elegantních karafách hrály všemi barvami od dokonale bílé po měkce zlatavou a v porcelánové misce se topily kostky ledu. Posloužil jsem si zlatou kořalkou, podle vůně a chuti pálenou převážně z kukuřice. Když jsem váhal, zda si nalít třetí drink, vyrušil mě sluha v zelené livreji a odvedl do zahrady.

Procházeli jsme po cestičkách sypaných bílým pískem, míjeli řady tújí, zahradnickými nůžkami pečlivě formované tisy, smuteční vrby a rozložité duby, v jejichž stínu byla vybudována místa k posezení. Zastavili jsme před nízkým, ale rozlehlým domkem utopeným v jilmovém hájku.

„Jděte prosím dovnitř,“ pobídl mě sluha a sám zůstal stát venku.

Poslechl jsem. Dům nebyl skutečným domem, ale malými lázněmi s otevřeným atriem uprostřed. Atrium ze dvou třetin vyplňovalo jezírko, ze kterého se v ještě chladném dubnovém vzduchu kouřilo, ve vzduchu se vznášel neznatelný zápach síry. Soukromé lázně vybudované kolem termálního pramene. Pan hrabě měl rád luxus. Ležel na lehátku u vody, na jeho zádech právě pracovala útlá dívka. Zkušeně ho masírovala a v rychlém sledu střídala jednotlivé masážní styly. Když si mě všimla, zarazila se, ale potom pokračovala dál. Drobné, ale vypracované svaly se jí při práci střídavě napínaly, v horku, obklopujícím jezírko jako oblak mlhy, se jí pokožka leskla potem. Já se nepotil. Vlhký vzduch vnikal pod kožený kabát jen pomalu, navíc mám teplo rád.

„Vy jste Bakly,“ řekl muž, když se uráčil věnovat mi pozornost.

Protože to nebyla otázka, mlčel jsem. Mávnutím ruky ukončil masáž, pružně se zvedl z lehátka a vklouzl do županu, který mu dívka úslužně přidržela. Hrabě Drexler Belfonte byl vysoký, pevně stavěný muž se sudovitým hrudníkem, hranatou bradou, která by víc slušela profesionálnímu rváči než šlechtici, a modrýma očima utopenýma pod oblouky huňatého obočí. Byl holohlavý, vlastně celé tělo měl, pokud jsem dokázal zahlédnout, úplně holé. Lazebnice s ním musely mít hodné práce. Přestože žil v pohodlí a luxusu, byl svalnatý tím zvláštním nehezkým, ale účelným způsobem.

Většina lidí se nahá tváří v tvář oblečenému člověku cítí nejistě, u něho to však neplatilo. Okamžik mě studoval stejně jako já jeho, poškrábal se na mateřském znaménku pod levým prsním svalem a teprve potom se zahalil.

„Přinesl jste Karnsufovi peníze. Od jeho bratra,“ obvinil mě. „Koupil jsem jeho směnku na dvanáct set zlatých. Ručil za ni svým majetkem, který má čtyřnásobnou cenu.“

Pokrčil jsem rameny. Právě jsem se dozvěděl, pro koho pracovali lidé, kteří se mě tolikrát pokusili zastavit. Nejednali zrovna v rukavičkách.

„Pomohlo mu to?“ zeptal jsem se.

Přišlo mi pravděpodobné, že odpověď zní ne. Karnsuf už zřejmě ležel někde v mělkém hrobě, nebo „dobrovolně“ svůj majetek odepsal. Nahlas jsem to však neřekl, protože jsou věci, které plebejec, i když svobodný, nemůže šlechtici říct do očí.

„Dneska se vyplatil. Tohle kolo vyhrál. Je obchodník a já jsem také obchodník. Něco jiného je zabránit doručení zásilky a něco jiného je porušovat císařské a vlastně i mé vlastní zákony. Můžete mi říct, jak jste se zbavil mých lidí? Jsou velmi zkušení. Pochopil bych, kdybyste je zabil, ale dostal jsem vzkaz, že jste jim unikl a oni se vrátí, jakmile vyřeší nějaké nepříjemnosti.“

„Za to bude těch deset zlatých?“ vrátil jsem se k z mého hlediska důležité otázce.

„Dostanete je od Albeda při odchodu z paláce,“ ujistil mě.

„Tušil jsem, že po mně někdo půjde. Karnsufův bratr mě varoval. Tvářil jsem se, že nic nevím, a nechal je přijet blíž. K ránu si mě chtěli podat, ale já se sbalil už v noci. Splašil jsem jim koně a zničil sedla. Tím jsem získal náskok. V jednom městečku lapkové přepadli místního obchodníka. Přidal jsem se k němu a tvrdil, že okradli i mě. Popsal jsem jednoho z vašich lidí. To je také zdrželo. Pak střídali koně a zase mi dýchali na záda. Jeli jsme kupeckou stezkou procházející častými lesy. Nastražil jsem jednoduchou past. Počítám, že někdo z nich to schytal. Dál jich jelo jen sedm.“

Drexlerův výraz v obličeji ztvrdl.

„Dva koně museli zabít a tři muži si polámali nohy,“ řekl suše.

„Měli si dávat větší pozor,“ odtušil jsem a pokrčil rameny. „Po téhle skrumáží jsem doufal, že se na další pronásledování vykašlou, ale byli příliš houževnatí. Věděl jsem, že přitvrdí a budou se chtít pomstít. Sám jsem toho měl plné zuby a potřeboval jsem si odpočinout, můj kůň byl navíc vyčerpán. Dal jsem si tu práci a strhl most přes Vaken. Před tím jsem zapálil stodolu, aby se vesničané naštvali. Většinou to pak odnesou cizinci. Nejbližší brod představoval dvoudenní zajížďku. To už nezvládli a ztratil jsem se jim,“ popsal jsem zevrubně svou práci v průběhu posledních dvou měsíců.

„Přiznáváte se k těm věcem příliš lehkomyslně. Klamání úřadů, ničení císařského majetku – všechny mosty patří císaři, to asi víte. Asi by vás nepověsili, ale strávil byste ve vězení hezkých pár let,“ pronesl hrabě a zamyšleně mě přitom pozoroval.

„Určitě jste si mě sem nepozval proto, abyste mi tohle řekl,“ odpověděl jsem.

Vlhkost se srážela na kabátě a odkapávala na zem.

„Proč jste se je nepokusil zabít, alespoň pár? Někteří lidé vás znají pod přezdívkou Řezník,“ zeptal se Drexler a očima ukázal na meč v dece. „Prý jste vynikající šermíř a zápasník.“

„Nebylo to nutné. Dělám věci, jak nejjednodušeji to jde,“ odpověděl jsem.

Myslel jsem to vážně. Na zabíjení je vždy času dost a každý, i ten nejlepší, při něm může přijít k úhoně. Začínalo mi být příjemně teplo. Klidně jsem tak mohl stát celý den. Ještě raději bych se ale v horké vodě vykoupal.

„Líbíte se mi. Měl bych pro vás práci,“ dostal se konečně k věci.

Neměl jsem zájem o žádnou práci, neměl jsem zájem o nic. Sám sobě jsem se divil, že jsem do paláce kvůli desetizlaťáku přišel. Asi mi to přišlo lepší, než znuděné postávání na ulicích. Nadechl jsem se, abych jeho nabídku odmítl.

Venkovní dveře vrzly, štěrk zaskřípěl a dovnitř vstoupil livrejovaný sluha doprovázený poslíčkem v modré uniformě. V první chvíli jsem nechápal, kdo to je.

„Císařská imperiální?“ poznal stejnokroj Drexler okamžitě. „Objevilo se něco naléhavého?“

„Ne, pane, klient, za kterým jsem sem přišel, je váš host,“ odpověděl kurýr důstojně.

Mohl si to dovolit, stála za ním autorita největšího peněžního ústavu v císařství. Hrabě se na mě udiveně podíval.

„Překvapujete mě z mnoha stran, Bakly. Vyřiďte si svou transakci. Mezi námi obchodníky je slušnost nezdržovat druhého v obhospodařování peněz.“

Ironie z jeho hlasu přímo odkapávala. Převzal jsem od kurýra svitek s pečetí banky. Okamžitě z kapsy vykouzlil pero a malý kalamář a připravil ho k použití. Zpráva byla stručná, naštěstí psaná obyčejným nekaligrafickým písmem a dokázal jsem ji bez potíží přečíst. Banka měla nedostatek leteckých poslů. Odložili realizaci mé transakce a všech ostatních na neurčito, odhadovali to na měsíc. Na druhou stranu mi nabízeli za příplatek padesáti zlatých využití speciálních služeb vyhrazených velmi důležitým zákazníkům. V tom případě by peníze mohly odejít okamžitě. Upozorňovali však, že jen několik prvních zájemců bude moci využít této nabídky. Za žádnou cenu jsem nechtěl poslední splátku odkládat. Napsal jsem, že mám zájem o okamžité odeslání peněz a poplatek ať strhnou z převáděné sumy, a vrátil pergamen i pero kurýrovi.

Úklonou se s námi rozloučil a odešel sám. Cestu znal, očividně zde nebyl poprvé. Zajímalo by mě, jak mě tady našel. Bylo možné, že s bankou za drobný bakšiš spolupracovali sluhové nebo majordomové všech velkých domů ve městě.

„Jakou práci?“ vrátil jsem se k původnímu tématu rozhovoru.

Situace se změnila a já potřeboval vydělat ještě padesát zlatých, abych zaplatil i poslední zbytek. To není až tak moc, ale když člověk nemá dobře placenou práci a pouze paběrkuje, může trvat docela dlouho, než je kulaťák po kulaťáku shromáždí.

Drexler prošel celý lázeňský areál a ujistil se, že jsme opět sami.

„Potřebuji, abyste doprovodil mého účetního do Cevinu a zjistil, zda mého syna nikdo nevydírá. Pokud ano, chci, abyste ho v pořádku dostal domů,“ řekl klidně.

Vlaštovka slétla k hladině, aby se napila vody, ale horko a příchuť síry ji v poslední chvíli odradily, prudce změnila směr letu a jako kámen vržený z praku zamířila vzhůru. Drexlerova nabídka zněla podezřele. Jeho syn se mohl dostat do nebezpečí, to se může přihodit každému, i potomkovi mocného rodu. Ale proč by hrabě tak delikátní záležitost, jakou je ochrana jediného potomka, svěřoval nájemnému chlápkovi, jako jsem já?

Zeptal jsem se na to nahlas. Drexler přikývl, jako by mou otázku očekával.

„Cevin je náš přístav ve Volné zóně. Náš – znamená dlouhodobě pronajatý císařem rodu Belfontů. Kromě nás mají svá města v Zóně čtyři další rody, A spousta dalších jich čeká na příležitost, aby se tam uchytily. Stačí jakákoliv slabost, sebemenší důkaz, že něco není podle císařových pravidel, a my o tohle privilegium přijdeme. Konkurence mé nejlepší lidi zná a bude podezřívavá, když někoho z nich pošlu. Běžná účetní kontrola, kterou čas od času provádím ve všech svých podnicích, nezpůsobí žádné podezření. S podrobnostmi vás seznámí Kylián Ochinot, účetní, který půjde s vámi.“

Pořád se mi to nezdálo. Někde se schovával háček. Jenomže kde je háček, tam se dobře platí. A já potřeboval vydělat posledních padesát, vlastně čtyřicet, zlatých, potom už na ničem nezáleželo.

„Jste pro tu práci ten nejlepší člověk. Už jsem o vás slyšel a skoro by mě bylo zklamalo, kdyby vás mí lidé dostali. Vždy uděláte, za co dostanete zaplaceno, a vaše mlčenlivost je proslulá,“ pokračoval ve vysvětlování.

Má mlčenlivost byla proslulá. Násilím jsem děsivou vzpomínku zatlačil do podvědomí.

„Beru to. Doprovodím účetního do Cevinu a dám na něho pozor. Zjistím, zda někdo netlačí na vašeho syna a pokud ano, dostanu ho z Cevinu domů. Za to chci tisíc zlatých. Dvě stě hned, zbytek po práci.“

Drexler odlepil pohled od oparu vznášejícího se nad hladinou a podíval se mi přímo do očí.

„Nebudu s vámi smlouvat. Chci, abyste mi teď dobře rozuměl. Nechci přijít o Cevin, je pro mě zdrojem velkých příjmů. Kdyby se to však stalo, vyrovnám se s tím. V žádném případě však nesmíte připustit, aby se něco přihodilo mému synovi. Nezaplatil bych vám.“

Poslední věta zazněla ostře, jako by chtěl vyřezat jednotlivá písmena do kamene. Bylo mi jasné, že slovo nezaplatil znamená něco úplně jiného. Drexler Belfonte mi mezi řádky vyhrožoval, Že pokud se jeho synovi něco stane, bude z toho vinit jen a jen mě. Stručně – pomstí se. Nezáleželo mi na tom, potřeboval jsem svých padesát zlatých. Nic víc, nic míň.

„Můžete jít. Za chvíli odjíždím. Peníze vám dá Albed a řekne vám, kde najít Ochinota,“ propustil mě stroze.

Sluha v livreji stále čekal na svém místě, masérka byla pryč. Docela rád bych využil jejích služeb, ale na mé tělo by asi byla příliš slabá. Parkem jsme se vraceli trochu jinou cestou a opět jsem měl možnost obdivovat cizokrajné stromy přivezené bůhví odkud. Rod Belfontů zde zřejmě sídlil mnoho desítek, možná i více let a park měl čas vyrůst do krásy. U dveří do paláce na mě čekal známý mladík.

„Máte mi vyplatit dvě stovky jako zálohu a odvést mě k Ochinotovi,“ prozradil jsem mu.

V duchu jsem pochyboval, že mi jen na mé slovo skutečně částku vyplatí, ale on nehnul ani brvou a dovedl mě do stroze zařízené kanceláře, kde z kovové pokladničky, volně položené na stole, vytáhl dvacet desetizlaťáků. Doufal jsem, že se do banky dostanu včas, abych mohl chybějící padesátku přidat k odesílaným penězům.

„Vy se nepřesvědčíte, zda vám nelžu?“ zeptal jsem se zvědavě.

„Proč? Hraběte byste se přece podvést nepokusil. Nebo jste opravdu tak hloupý?“ odpověděl mi s drzým úsměvem a zavřel pokladnu.

„Přidejte tam ještě jednu,“ zarazil jsem ho, „tu, co jste mi slíbil vy.“

Nelíbilo se mu to, ale poslechl. Potom jsme přešli do levého křídla paláce. Chodby zde byly o poznání užší, ale na výzdobě stěn a kobercích se nešetřilo ani tady.

„Apartmá pana Ochinota,“ řekl a ukázal na jedny z mnoha dveří. „Obávám se, že bude zaneprázdněn.“

Pokrčil jsem rameny a otevřel. Za dveřmi byl malý pokojík, šatna a předsíň v jednom, a další dvoje dveře. Nahlédl jsem za ty pravé. Byla to ložnice. Na ohromné manželské posteli s vysokými nebesy se malý nahý tlouštík skláněl nad rozevřeným klínem spící černovlásky. Šikmo přes postel ležela druhá žena, vodopád jejích bronzových vlasů spadal až na zem. Všude kolem se povalovaly štíhlé, stojící i ležící lahve vína a několik číší.

Tlouštík na mě mrkl, zazubil se a dal si prst na ústa.

„Nechte mi vzkaz, kde vás najdu,“ zašeptal a dál si mě nevšímal.

Nedivil jsem se mu, činnost, které se věnoval, byla nekonečněkrát zajímavější, než civění na mě. Černovláska ze sna zavzdychala. Zavřel jsem dveře a vrátil se na chodbu.

Albed se křenil jako člověk, kterému mečem rozsekli tvář od ucha k uchu.

„Dělá to často?“ zeptal jsem se.

„Docela jo,“ připustil a do jeho úsměvu se vmísil stín závisti.

V paláci jsem se dál nezdržoval, čekala mě spousta zařizování. Návštěva banky, nákup výstroje a poslouchání hospodských řečí, abych se seznámil s místní situací a dostal se víc do obrazu.

Ve chvíli, kdy jsem odcházel (tentokrát už jen brankou pro služebnictvo), zastavil u bílého mramorového schodiště vedoucího k hlavnímu vchodu do paláce kočár tažený čtyřmi nádhernými vraníky. Vystoupili z něj dva muži a rázně zamířili po schodech vzhůru. Jeden byl vysoký a hubený. Podle vrásek ve tváři se blížil k šedesátce, měl nezvykle dlouhé šedivé vlasy a ošklivě zjizvený nos. Navzdory věku se pohyboval pružně s jistotou lidí, kteří mají své tělo vždy pod kontrolou. Kdyby nebylo rozeklané jizvy přes obličej, byl by i ve svém věku velmi pohledný. Nespatřil jsem žádné šperky, nebo znak postavení, ale oblečení měl ušité na míru a z nejlepší látky. Druhého muže jsem zahlédl jen na okamžik. Hrbil se, oči upíral k zemi a měl v nich nepřítomný výraz. Bůhví proč mi přejel mráz po zádech.

Do banky jsem přišel pozdě, převod už byl uskutečněn a nemohl jsem částku navýšit. Musel jsem peníze poslat ještě jednou a ještě jednou zaplatit všechny poplatky. Má marnotratnost mi však tentokrát ani trochu nevadila. Dluh byl s konečnou platností vyrovnán. Zbývalo jen odvést práci, za kterou jsem dostal zaplaceno.

Kapitola třetí – OZVĚNY A PŘEDZVĚSTI

Procházel jsem městem, smlouval po obchodech, posedával v hospodách a poslouchal. Zatím jsem neměl štěstí a nic užitečného jsem se nedozvěděl. Nechal jsem si podrazit boty, a když jsem od ševce odcházel, zahlédl jsem člověka, jak se rychle vmáčkl do mezery mezi dvěma prodejními stánky. Předstíral jsem, že jsem si ho nevšiml, a šel dál. Sledoval mě. Co víc, zpětně jsem si vybavil, že jsem ho už několikrát zahlédl dřív. Zřejmě na mně visel od chvíle, kdy jsem vyšel z hraběcího paláce. Možná to byl Drexlerův člověk, možná ne. Rozhodl jsem se, že se ho zeptám. Postupně jsem se vzdaloval z nejrušnějších částí města a nořil se do klikatých uliček, kde sídlili řemeslníci a drobní obchodníci. Udržoval si ode mě větší a větší odstup. Skutečně se ve své práci vyznal, kdybych si ho nevšiml u ševce, neměl bych o něm ani tušení. Vypadal jako hubený mladík v ošumělých kalhotách a volné lněné košili, který právě nemá nic na práci a bezcílně se potuluje městem.

Stejnoměrným krokem jsem šel úzkou uličkou klikatící se mezi dvoupatrovými domy a v okamžiku, kdy jsem se mu ztratil z dohledu, jsem ustoupil do výklenku, který tam zbyl po zazděném průchodu. V okolí nikdo nebyl, slyšel jsem, jak se rytmus jeho kroků zrychlil, za okamžik se rozběhl. Když mě míjel, sáhl jsem po něm pravačkou a stáhl ho k sobě. Chtěl jsem ho usadit ranou na žaludek, aby nedělal problémy, jenomže jsem sám inkasoval ránu do hrudníku, až mi málem vyrazil dech. Vůbec se nerozmachoval, záhadným způsobem se vytočil trupem a dvakrát za sebou mě praštil ramenem. Má žebra zaprotestovala. Mrštil jsem jím proti zdi. Nečekal, že náraz bude tak prudký, hlava se mu zvrátila, udeřil se do týla a v bezvědomí se zhroutil.

Lapal jsem po dechu, hrudník mě bolel. Nechápal jsem, jak mi sedmdesátikilový střízlík mohl zasadit takové údery. Kdybych byl jen o něco slabší, promáčkl by mi hrudník. Klekl jsem si k němu, abych si ho prohlédl a prohledal ho. Dýchal mělce a rychle, ale žil. Tuctová tvář, dlouhé lícní kosti, protáhlá brada. Tělo gymnasty nebo profesionálního tanečníka. Náhodou se mu vyhrnula košile a já jsem vysoko na boku pod levou paží spatřil umělecky vytetované modré S ve stylizovaném kosočtvercovém štítu. Mladík patřil ke Stínům noci, k nindžům, asasinům. Všechna ta slova znamenala jediné. Byl cvičený zabiják.

V tu chvíli se mi všechno vrátilo. Podlomily se mi nohy, žaludek vyskočil až kamsi do hrdla, v jediné sekundě jsem byl zbrocený studeným potem. Těsně před tím, než jsem začal zvracet a ztratil nad sebou kontrolu, jsem uchopil jeho hlavu do dlaní a jediným škubnutím mu zlomil vaz.

Za hodinu jsem se částečně vzpamatoval. Měl jsem štěstí, že kolem mě nikdo neprošel, protože jinak bych už seděl někde ve vězení a vysvětloval, proč jsem na ulici zabil neznámého člověka. I teď mi stačilo, abych se na něho jen podíval, a opět jsem začal dávit. Už ale nebylo co. Všechno mě bolelo, v plicích jsem měl oheň, ve vnitřnostech led. Opíral jsem se o stěnu a belhal se pryč. Potřeboval jsem se napít, napít se za každou cenu. Nedokázal jsem dávat pozor na okolí, byl jsem rád, že se pohybuji. Vpadl jsem do jakéhosi krámku. Páchlo to tam zatuchlinou, lihem a všelijakými chemickými pachy.

„Potřebuji… napít!“ blekotal jsem.

„Peníze? Máš peníze?“ zeptal se mě někdo.

Oči mi nesloužily, nikoho jsem neviděl. Napotřetí jsem z opasku vydoloval zlatku. Vyklouzla mi z prstů. Žádné cinknutí jsem neslyšel. Neviditelný mi vtiskl do ruky hrnek a pomohl mi ho přiložit k ústům. Vypil jsem ho, se zpožděním mě zaplavil pocit horka v útrobách a ostrá bylinná vůně.

Bolest ztratila nejostřejší hrany, z kaleidoskopického chaosu různobarevných ploch se vynořila pokřivená silueta staříka s vředovitou tváří.

„Ještě!“ řekl jsem a nastavil hrnek.

„Peníze, chlapče. Tohle pitíčko je pěkně účinnej, ale taky drahej dryák!“

Vtiskl jsem mu do dlaně druhou zlatku. Stále jsem se třásl a ruce mě poslouchaly jen částečně. Tekutina nalévaná z velké skleněné baňky zažbluňkala. Zjistil jsem, že hrnek, který držím v ruce, je nejméně čtvrtlitrák. Nalil ho až po okraj a znovu mi ho pomohl vypít, abych zbytečně nevybryndal. Hltavě jsem polykal, dokud bylo co. Čekal jsem a třásl se. Konečně přišel první alkoholový kopanec, panický strach ztratil na ostrosti a soudržnosti, v hlavě se mi objevily první myšlenky. Bázlivé a nezřetelné, ale byly tam.

„Koupím flašku,“ zařídil jsem se podle té nejchytřejší.

„A nechtěl bys něco jinýho? Na sny, na zapomenutí, na spánek? Kořalička, zvlášť ta moje, je dobrá, ale mám i lepší věci!“

Stařík se bystře rozhlédl po své tmavé špeluňce, odkudsi sundal malý váček a nasypal si do dlaně hrst nažloutlého prášku.

„Po tomhle ti bude mnohem líp. Žádný problémy, žádná bolest. Jen krásný sny, přesně podle tvýho přání!“

„Co to je?“ zeptal jsem se podezřívavě.

Mírně jsem přitom zadrhával a svět se začínal roztáčet dokola.

„Nudrog! Úplná novinka, dám ti ji za zaváděcí cenu!“ vnucoval stařík své zboží.

Vzpomněl jsem si na pozvracenou mrtvolu s modrým S v podpaždí a křeče mě znovu ochromily.

„Nechej si ten sajrajt,“ zarazil jsem ho, „stačí mi ten stěnolez, cos mi už dvakrát nalil.“

Zase něco zaskřehotal, ale praštil jsem do stolu a rozfoukl jeho pitomý prášek po místnosti. Minulost se vrátila, mé myšlenky se jak myši rozutekly do všech koutů a já se opět potřeboval napít. Zatraceně hodně napít.

Láhev mi vystačila právě na cestu do hostince, kde jsem měl ustájeného koně. Přede dveřmi jsem ji rozbil o dlažbu a vstoupil. Byl jsem opilý, ale ještě jsem se držel na nohou. Modré S se změnilo v jiné písmenko, které ve mně nevzbuzovalo tolik bolesti a strachu. Zaplatil jsem si pokoj a rozhlédl se po sále. Kymácel se ze strany na stranu, ale to bylo v pořádku. Já se taky kymácel, takže jsme si byli kvit. Hledal jsem společnost, nechtěl jsem být za žádnou cenu v noci sám. „Kde je ta štětka? Ta starší, včera jsem se s ní bavil,“ zeptal jsem se hospodského.

Musel jsem otázku zopakovat, aby mi porozuměl.

„Není tady,“ odpověděl.

Sáhl jsem po něm, přitáhl ho za límec, až téměř ležel na pultu a nohy měl ve vzduchu.

„Kde je?“

„Dneska ráno ji našli rozpáranou nožem,“ odpověděl a uhnul pohledem.

Pustil jsem ho. Svalil se na zem jako pytel a pro jistotu zůstal ležet.

Rozhlédl jsem se po sále. Rozmazaný tlustý chlap s ovázanou rukou na mě mával a cosi posměšně hulákal. Vypadalo to, že nebudu mít v noci žádnou společnost. Něco takového jsem nemohl dovolit, zbláznil bych se, noční můry by mě dostaly. Na pokoj jsem odešel s lahví žitné v každé ruce.

Ráno jsem se probudil s očima potaženýma šedou blánou a s cizí hlavou, do které kdosi neustále bušil perlíkem. Bylo mi tak zle, že jsem ani nedokázal myslet – u mě vlastně nic neobvyklého. Svlékl jsem si košili, postavil se ke zdi a udělal stojku. Poprvé i podruhé jsem přepadl do boku, potřetí se mi podařilo opřít si nohy o dveře. Ve svislé poloze, s hlavou proti zemi jsem udělal klik, potom druhý. Při padesátém se mi podlomily ruce, jenomže já se zase vyšvihl do vzporu a pokračoval ve cvičení.

Před pár lety si mě obchodník jménem Max Psiv najal, abych mu opatřil důkazy, že jeho konkurent používá magické artefakty. Dle zákonů Konventu, který pronásleduje čaroděje a dbá, aby nezesílili a nezavlekli svět do další prokleté války, je pouhé vlastnictví magického předmětu hrdelní zločin. Max Psiv měl pravdu. Jeho konkurent objevil zdroj zvláštních krystalů, které zasazené do čelenky umožňovaly číst myšlenky lidí. Jenomže pak se ukázalo, že za jeho konkurentem stojí někdo mocný. Velmi mocný.

Dvě stě padesát. Opět se mi podlomily ruce. Svaly jsem měl naběhlé k prasknutí, předloktí a bicepsy protkané modrou sítí žil vypadaly jako obrovské pokroucené kořeny starého stromu. V pažích mi pulsoval oheň, jehož intenzita byla srovnatelná s pekelným bušením v hlavě. Postavil jsem se. Zárubeň dveří byla úzká, dokázal jsem je zespodu obemknout palcem z jedné a ostatními prsty z druhé strany. Prsty mě skoro neposlouchaly, jak byly ruce napumpované krví, ale po chvíli jsem se zaklesl a zavěsil do prostoru. Jedna, dvě, tři… Mechanicky jsem vykonával jeden shyb za druhým. Námaha a s ní spojená fyzická bolest mi usnadňovaly vzpomínání.

Nepředstavitelně mocný. Pro Maxe Psiva jsem nepracoval jen já, ale ještě několik dalších mužů. Zjistili jsme, že nitky vedou vzhůru. Důkazy se hromadily, kompromitujícího materiálu přibývalo. Pak přišly Stíny. Organizace, o které se nemluvilo, jen šeptalo. Někteří lidé tvrdili, že pochází ještě z předválečných časů, jiní říkali, že jsou to obyčejní, dokonale vycvičení zabijáci, které císař a členové Rady guvernérů používají na špinavou práci. Většina byla přesvědčena, že Stíny vůbec neexistují a jsou jen jedním z mýtů. Mýlili se.

Muži, se kterými jsem pracoval, se vyznali. Zkušení, tvrdí. Na vlastní oči jsem ale viděl, jak jediný Stín tři z nich zabil holýma rukama. Nakonec jsem ho dostal, potom ještě dalšího, ale to už mi došlo, do jak velkého srabu jsem se namočil. Pokusil jsem se zmizet. Jenomže ve štvaní kořisti byli nejlepší. Chytili mě.

Strach se vrátil a já neměl po ruce žádnou kořalku. Stodvacátý shyb. Prsty vyklouzly z důlků vytlačených do starého dřeva a upadl jsem na zem. Kvůli krví nalitým svalům jsem nedokázal ani připažit, ale musel jsem něco dělat. Začínal jsem se třást a potil se stále víc, i když jsem zrovna necvičil. Otevřel jsem dveře, nohama pokrčenýma v kolenou se zavěsil za jejich horní hranu a začal provádět lehy sedy. Co nejrychleji, aby bolest svalů namáhaných za hranici jejich schopností v kombinaci se zbytkovým alkoholem zahnala strach. Jako vždy to fungovalo. Když tlukot srdce zrychlil, až jsem nerozeznával jednotlivé tepy, a dech se mi zkrátil, cítil jsem se mnohem lépe. Přesto jsem cvičil dál. Dvě stě, dvě stě jedna.

Dostali mě po krátkém boji, ve kterém jsem zabil dalšího asasina. Přitom mě praštili do hlavy. Utrpěl jsem otřes mozku a zapomněl na pár nedávných věcí. Mezi nimi na to, kde jsem nejdůležitější kompromitující materiály ukryl. Byli mistry v zabíjení, v maskování, v zákeřných útocích nečekanými zbraněmi. V mučení však byli velmistry. Působení bolesti bylo v jejich podání uměním, vědou. Prosil jsem, žebral, naříkal, křičel, sliboval. Udělal bych všechno, aby mě pustili, nebo zabili; prostě všechno, aby s tím skončili. Chtěli vědět jedinou věc: kde jsou nasbírané důkazy. Jenomže já sám to nevěděl. Pracoval na mně sám jejich vůdce.

Tři sta. Břicho mi vypovědělo poslušnost. Sklouzl jsem ze dveří a udělal stojku. Tentokrát jsem si už nemusel opírat nohy o stěnu. Udržoval jsem rovnováhu a opět dělal kliky. Jeden, dva…

Po třech nekonečných dnech mě hlavní nindža nechal být. Uvěřil, že nic nevím. Aby celou záležitost vyřešili, rozhodli se odstranit samotného Maxe Psiva. Než mě stačili zabít, utekl jsem a vzápětí si na vše vzpomněl. Vyměnil jsem důkazy za bezpečí pro svého zaměstnavatele a jeho rodinu. Dodneška si pamatuji nevěřící výraz ve tváři jejich šéfa, když z mrtvé schránky vybíral krystaly a všechno ostatní. Nedokázal to pochopit. A od té doby jsem byl muž, který umí mlčet. A také se občas budím vlastním řevem na pomočené posteli. A když spatřím modré S, nechybí moc a zblázním se. Bojím se jich, bojím se bolesti. Ne té obyčejné, když vás někdo bodne nožem nebo vám usekne ruku. Příroda je moudrá, chrání vše živé. Raněný upadne do šoku, nebo rovnou umře. Bojím se bolesti, kterou dokáží působit Stíny, asasini, nindžové. Říká se jim různě.

„Panebože!“ pronesl někdo venku na schodech. Dokončil jsem dvoustý klik a postavil se.

V mezipatře stál Kylián Ochinot a nevěřícím pohledem mě pozoroval. Byl oblečený v tmavě červeném fraku se zlatými knoflíky, na hlavě vysoký klobouk z šedého hedvábí. Výsledný dojem dokreslovaly kalhoty stejné barvy a boty se zlatým zdobením. Na každém jiném by taková směsice vypadala směšně, jenomže pro něj byla jako stvořená. Hodila se k němu. Vypadal jako rozverně elegantní tlouštík.

„Z vás by mohli udělat tři normální muže! V Saxpolis jsem sledoval zápasy profesionálních gladiátorů a takovou obludu jako jste vy jsem nikdy neviděl! Kolik proboha vážíte?“ vyhrkl místo pozdravu.

Mluvil s takovým nadšením, že jsem jeho slova ani nemohl považovat za urážku.

„Nevím, snad sto pět, sto deset kilogramů?“ pokrčil jsem rameny.

To kdysi bývala moje obvyklá zápasnická váha.

Ochinot zakroutil hlavou.

„Ne, ne. Jsem fanda a dobře vím, jak vypadá stodesetikilogramový bojovník vaší výšky! Musí to být mnohem víc!“

Nechal jsem ho při tom.

„Obleču se a zajdeme se někam najíst. Přitom můžeme pracovat,“ navrhl jsem.

„Dobrý nápad,“ přikývl. „Díky, že jste mě včera v poledne nevyrušil.“

Při vzpomínce se usmál.

Nekomentoval jsem to. Umyl jsem se a chvíli pracoval kartáčem na svých šatech, ale včerejší potyčka s nindžou i následná opilecká potulka po městě jim moc nepomohla. Naštěstí většinu skvrn zakryl můj kabát z buvolí kůže. Žitnou i bylinný dryák od prodavače drog jsem stále ještě cítil, ale jen vzdáleně, překryté návalem euforie ze cvičení. A navíc jsem měl hlad, že bych snědl týden mrtvého koně.

„Teď vypadáte jako malý tlustý chlapík,“ ohodnotil můj vzhled se zájmem Ochinot, když jsem se vyparádil.

„Myslím, že z vás budou mít u Dagoberta radost!“ zasmál se. „Proč se vlastně neživíte jako gladiátor? Vypadáte, že byste si imperiální favority mohl dávat k snídani!“ zeptal se už na odchodu.

„Ti mi vystačili tak akorát na přesnídávku,“ zabručel jsem a následoval ho.

Nebyly to zase tak špatné roky, všechno tehdy bylo mnohem jednodušší.

Když jsme procházeli hospodou, přitočil se ke mně tlustý pořez, kterému jsem přibodl ruku ke stolu. Zřejmě spoléhal na mou kocovinu.

„Tu štětku jsem zabil, kvičela přitom jako prase!“ vmetl mi do tváře.

„Koho to zajímá?“ odpověděl jsem. „Ale jestli mi ještě jednou dýchneš do obličeje smrad z té tvojí nevymáchané huby, zarazím ti nos tam, kde mají jiní mozek.“

Odskočil, jako by se dotkl horké plotny.

Restaurant Dagobert se nacházel v těsném sousedství paláce nedaleko hlavního ribenodského náměstí. Fasáda byla obložená leštěnou břidlicí, každé okno zdobila stříška s malou soškou. Před dvoukřídlými dveřmi, imitujícími skutečnou palácovou bránu, postávali dva portýři. Oba se tvářili znechuceně, když pochopili, že jdu s Ochinotem. Neodvážili se však protestovat a pouze předstírali, že tam nejsem. Veškerou svou úslužnost věnovali jen mému malému průvodci.

Po spoustě zdvořilostních frází jsme konečně byli uvedeni a usazeni ke stolu.

„Aperitiv?“ zeptal se štíhlý mladík Ochinota.

Stál v polovičním úklonu, jako by si v přítomnosti tak dobrého hosta přál být co nejmenší.

„Amontillado,“ objednal si účetní.

Nevěděl jsem, co to slovo znamená.

„Pivo,“ poručil jsem si.

Měl jsem čím dál tím větší hlad a zdržování mě začínalo rozčilovat. Číšník se na mě nepřívětivě podíval a položil před nás na stůl dva jídelní lístky. Klidně by stačil i jeden, protože názvy jídel byly psány saxpolištinou, jazykem běžným v okolí hlavního města, který se používal mezi společenskou smetánkou. Zanedlouho přinesli mé pivo a Ochinotův narůžovělý likér v malé sklence na vysoké stopce.

„Vybrali jste si, pánové?“ zeptal se číšník Ochinota.

Ten si objednal a podle toho, kolik různých jmen vyslovoval, to musel být oběd nejméně o sedmi chodech.

„Můžete mi říct, co je na jídelním lístku napsáno?“ zeptal jsem se přímo.

Chlapík se ušklíbl a začal drmolit název jednoho jídla za druhým. Dal si záležet, abych mu rozuměl sotva každé třetí slovo.

Ochinot se zaujetím přihlížel, jak se situace vyvine. Možná mě sem zavedl, aby si mě otestoval. Možná však jen rád dobře jedl.

„Dal bych si lidská prsa. Pořádně propečená,“ řekl jsem.

Číšník sebou škubl a vypoulil na mě oči.

„P… prosím?“

„Lidská prsa. Pokud je nemáte, tak alespoň stehno. Ale ať to není příliš staré maso,“ změnil jsem objednávku.

Účetnímu cukaly koutky úst a v očích mu jiskřilo.

„I já si vyberu něco jiného, můj přítel mě inspiroval. Jako hlavní chod si přeji mozeček. Flambovaný. Lidský, samozřejmě,“ vmísil se do hovoru.

„Váš,“ dodal jsem.

To už číšník nevydržel a bledý odběhl. Za okamžik byl u našeho stolu sám šéf. Hlavu měl holou jako koleno a černá očka nervózně poskakovala ze mě na Ochinota.

„Pánové, obávám se, že došlo k nějakému nedorozumění,“ začal a zjevně netušil, jak má pokračovat.

„Ach, neříkejte, že nemáte čerstvé ústřice,“ vyděsil se naoko Ochinot, „v tom případě bych musel celé jídlo sestavit jinak.“

Mužík zamrkal a požádal ho, aby ještě jednou objednávku zopakoval. Ochinot se vrátil ke svému původnímu požadavku a flambovaný mozeček tentokrát vynechal. Potom se vrchní s nemenší uctivostí věnoval mně. Jako hlavní jídlo jsem chtěl čtvrtkilogramový steak obložený vepřovými játry a jako zákusek jelení kýtu. Přílohy jsem nechal na něm, jen jsem požádal, aby jich bylo dost.

„Vynikající, dostal jste ho, že nevěděl, čí je!“ začal se Ochinot smát, když vrchní odešel.

V kulaté tváři se mu přitom dělaly dolíčky. U každého jiného muže by to vyhlíželo zženštile, ale on vypadal, jako by byl pro smích stvořen.

Konečně nám přinesli první chod. Mně steak s játry, Ochinotovi nevábně vyhlížející huspeninu, do které se však náruživě pustil.

„Neznám žádné podrobnosti,“ promluvil jsem s plnými ústy. „Vím jen, že vás mám doprovodit do Cevinu a zajistit vaši a Belfonteho bezpečnost.“

Maso bylo propečené tak akorát, uprostřed zůstávala jemně krvavá stopa. Účetní se usmál.

„Je to tak. Co víte o Volné zóně?“

Věděl jsem, že Volná zóna je území velkého poloostrova na východním pobřeží impéria. Poloostrov byl s pevninou spojen velmi úzkou šíjí, která se snadno hlídala. Z obchodů uzavřených ve Volné zóně se neplatila žádná cla. Zboží se proclívalo až při převozu na pevninu, a pokud jsem si to vybavoval správně, daň závisela na tom, jak poctivě jste ho získal. Víc jsem nevěděl, protože jsem tam sám nikdy nebyl. V kostce jsem to Ochinotovi vyložil. Mezitím jsem skončil se steakem a začal vyhlížet druhý chod a druhé pivo. K jídlu se hodilo.

„Takové množství masa by normálního člověka zabilo,“ podotkl, když mi donesli játra.

„Nejsem normální člověk,“ odpověděl jsem.

Chvíli nad tím přemýšlel.

„Ani tak nevypadáte,“ souhlasil a vrátil se k původnímu tématu. „Řekl jste to správně. Jen to shrnu a upřesním. V Zóně, mám na mysli celé území Zvonového poloostrova, můžete získat jmění jakýmkoliv způsobem. Císaři je to jedno, pořádek zde udržují jeho leníci. Avšak…!“ podíval se na mě významně, „pokud odtud budete chtít odejít, samozřejmě i s majetkem a začít někde jinde v impériu nový, poctivý život, zaplatíte do císařské pokladny dvaadevadesátiprocentní daň.“

Takže ještě o trochu víc, než jsem si myslel. Imperátor se vyznal a dokázal vydělat na všem, i na zločinech.

„Jestliže máte naprosto dokonalé a kompletně průhledné účetnictví,“ pokračoval Ochinot, „a všechny vaše obchody jsou legální s pouze legálním zbožím, případně legálním koncesovaným zbožím, a navíc jste ochoten nechat se zkontrolovat císařskými úředníky nebo úředníky příslušného lenního pána v kteroukoliv denní i noční dobu, platíte při opuštění Zóny jen dvaatřicetiprocentní daň.“

„Co je to legální koncesované zboží?“ zeptal jsem se.

„Zboží, se kterým mohou obchodovat jen vlastníci speciálních koncesí, nebo dokonce pouze sám císař. Surové zlato, některé rostlinné substance, otroci. A samozřejmě čarodějné artefakty – ty se pak předávají Konventu,“ vysvětlil Ochinot, zkoumavě si prohlédl sousto na vidličce a pokračoval: „To ale není všechno, co dělá Zónu tak zajímavou. Jednotliví leníci obhospodařující části pobřeží mají jednu výhodu. Mohou nakupovat zboží, o jehož původu se nic neví nebo je i podezřelý, a dál s ním obchodovat, aniž by byly jejich zisky při vývozu ze zóny zatíženy dvaadevadesátiprocentní daní. Všechny okolnosti takového obchodu však musí dokladovat, včetně osoby, od které nakoupili. Zisk leníků z transakcí s tímto takzvaným „šedým“ zbožím se daní pětačtyřiceti procenty. Pro ostatní v Zóně je důležité, že všechno, co koupí od císařem pověřeného správce – leníka, má plně legální původ. Nemusím zdůrazňovat, že je to jeden z nejlukrativnějších druhů obchodu v Zóně. Císař tak vlastně prostřednictvím svých leníků, aniž by si pálil prsty, omezuje černou ekonomiku a zisky z ní převádí do legální sféry. A sám na tom také vydělává. Všechny daně se platí v okamžiku vývozu majetku ze Zóny do vlastního císařství.“

Začínalo to všechno být trochu složité. Ochinot se na dobu, kdy se kolem našeho stolu motali číšníci, odmlčel. Konečně mi naservírovali i poslední chod – jelení kýtu. Hladově jsem se do ní pustil a snažil se všechno si v hlavě urovnat.

„V Zóně se prolínají bílá, šedá a černá ekonomika císařství a své zisky tam legalizují i šéfové podsvětí. Navíc se hodně obchoduje s věcmi, které jsou v některých oblastech císařství volně dostupné a jinde zakázané. Jde o některé druhy drog, zbraně, smaragdy. K tomu připočtěte obchod se zaoceánskými zeměmi a máte obrovský kotel kypící penězi, jen je sbírat. Čas od času kvůli ohromným ziskům vypukne mezi některými šlechtickými rody lokální válka. Někdo vykrvácí, jiný zbohatne. Klokot peněz vyvolává klokot v politice. Občas císaře podezřívám. Že to dělá úmyslně, aby šlechtice co nejvíce popudil jednoho proti druhému a následně oslabil,“ zasmál se Ochinot.

„Jak to však souvisí s naší prací?“ ozval jsem se po chvíli.

„Co se týče Zóny, kontroluje císař jen tři věci – co se z ní vyváží, účetnictví leníků a placení daní. A nemusím zdůrazňovat, že podvody trestá. V minulosti se stalo, že šlechtic raději spáchal sebevraždu, než aby byl zabaven celý jeho rodový majetek. Mladý pán Belfonte si tohle všechno samozřejmě uvědomuje. Jeho otec ho poctil velkou důvěrou, když mu svěřil právě tento náročný a zodpovědný post.“

„A proč tam jedeme my?“ tlačil jsem dál na pilu.

Ochinotovi se k jádru věci moc nechtělo. Podezřívavě se rozhlédl, spolkl sousto a zamračil se.

„Protože účetní výkazy, podle kterých pak císaři posíláme daně, jsou poslední čtyři měsíce přinejmenším podezřelé.“

„Takže vy jste opravdu účetní,“ zkonstatoval jsem.

„Ano,“ potvrdil Ochinot a opět se usmíval. „Pomáhám bohatým, aby byli ještě bohatší. Z komplexních dokladů dokážete vysledovat pohyb peněz. Můžete poznat, zda někdo krátí tržby, zatajuje zboží, najímá mrtvé duše a spoustu dalších věcí. Mé služby se samozřejmě vyplatí jen když jde opravdu o velké peníze. Hrabě Drexler Belfonte mě najal asi před půlrokem. Řekl bych, že už v té době začal mít nějaké podezření. Na první pohled vypadalo vše v pořádku. Zisky mírně rostly, jak to u dobře se rozvíjejícího obchodu má být, a nic zvláštního se nedělo. Jenomže když jsem se na vše podíval podrobněji, zjistil jsem, že obrat vzrostl mnohem víc.“

„Co to znamená?“ přerušil jsem ho ve výkladu a nabodl na vidličku poslední sousto z jelena a vypil poslední doušek piva. Ochinot si pohladil svou dokonale hladkou bradu a přimhouřil oči.

„Řekněme, že abyste vydělal zlatku, stačilo dřív nakoupit a prodat, nebo jinak investovat pět zlatek. Teď to bylo osm, deset, dvanáct zlatých.“

„A neznamená to pouze to, že je prostě najednou vydělávání peněz těžší než dříve?“ navrhl jsem.

Ochinot kývl na vrchního, že budeme odcházet.

„Je to možné. I v obchodě přicházejí horší časy. Jenomže,“ pokrčil rameny, „něco se mi na tom nelíbí. Osobně si spíš myslím, že Belfonte junior rozjel obchody v mnohem větším měřítku a přiznává pouze část zisků. Což je pro něj osobně i hraběte Drexlera velmi nebezpečné.“

„Odhalení by je pohřbilo, možná i doslovně,“ dodal po krátké odmlce.

„Nebo někdo drží juniora pod krkem a přiživuje se na rodinném podniku,“ doplnil jsem při vzpomínce na Drexlerova slova.

Ochinot přikývl.

„Nebo ho někdo velmi chytře podvádí. Já jedu prohlédnout papíry přímo na místo a zjistit co a jak. Vy máte za úkol ochránit mladého pána, kdyby se ukázala správná vaše límcová teorie.“

Bez domlouvání jsme se od stolu zvedli oba současně.

Ochinot kupodivu neplatil, pouze se přátelsky rozloučil s personálem. Když jsem se ho na to zeptal, prozradil mi, že tady má jako stálý host otevřený účet.

Společně jsme odešli do paláce. On pro finanční podklady a své poznámky, já abych přichystal věci potřebné na cestu. Albed zřejmě vydal instrukce a hraběcí personál mi bez reptání vycházel vstříc.

Jako první věc jsem si obstaral vynikající mapu hrabství a okolí. Podle ní jsme nemuseli cestovat daleko. Hrabství sice s Volnou zónou nesousedilo, ale stačilo projet přes panství barona Colrika a některou z malých zemiček řízených Konventem, které uzavíraly vstup do Zóny jako korkový špunt hrdlo lahve. Císař byl sice svrchovaným vládcem Crambijského impéria, panoval nesčetnému množství feudálů, podrobených králů, kteří na základě jeho blahovůle zdánlivě nezávisle spravovali svá rodová území, ale v samotném srdci impéria zůstávala území, kde se musel podřídit jiné autoritě. Konventu. Bylo to tak od Velké války zhruba před třemi stoletími. Konvent od té doby vyhledával a ničil čarodějné klany i jejich pohrobky. Nepůsobil jen na území Impéria, ale také ve většině nezávislých feudálních panství na kontinentě. V posledních letech jeho moc a zuřivost, se kterou stoupence magie pronásledoval, poněkud zeslábla, ale stále si proti jeho politice nikdo nedovolil otevřeně vystoupit. Vzpomínky na Velkou válku, která téměř vyhubila vše živé, byly i po třetině tisíciletí příliš čerstvé.

Původně jsem předpokládal, že pojedeme na koních, ale Ochinot nevypadal, že by byl v sedle schopen ujet víc než pár kilometrů. Z hraběcího vozového parku jsem zvolil lehký krytý kočár s velkými koly a předimenzovaným pérováním. Kozlík byl široký a snadno se na něj vešli dva lidé. Nebo pohodlně já sám. Do zápřahu jsem vybral dva robustní valachy. Nebyli zdaleka tak krásní a bujní jako ušlechtilí klusáci, ale věděl jsem, že nepohodu a nedostatek ovsa budou snášet mnohem lépe. Zbývalo naložit potraviny, nějaké léky, věci na spaní venku a další drobnosti nutné pro táboření. Podkoní mě sice ubezpečoval, že po celou dobu pojedeme civilizovanou krajinou, ale zkušenost mě naučila spoléhat se hlavně sám na sebe. Hledal jsem Albeda, abych ho požádal o doklady ke koním. Bez nich by mi v obchodních stanicích nevyměnili zvířata za čerstvá. Našel jsem ho v chodbě před hraběcí pracovnou, jak debatuje s mužem v černém. Černé holínky z měkké kůže, černé hedvábné kalhoty, černý kabátec se stojacím límcem zapnutý až ke krku. Látka byla hrubší než hedvábí a nevrhala žádné odlesky. Vlasy měl muž ostříhané na ježka, stál s jednou nohou mírně předkročenou jako baletní mistr chystající se k obratu.

„Pan hrabě včera ráno naléhavě odcestoval. Neřekl mi kam, vrátí se do dvou dnů,“ zaslechl jsem Albeda.

Podle tónu to opakoval poněkolikáté. Šel jsem potichu, ale muž se otočil, sotva jsem se přiblížil na vzdálenost několika kroků. Zabodly se do mě dvě šedé bezvýrazně oči. Měl plochou tvář bez jediné výraznější linie. Připomínala neohoblovanou dřevěnou fošnu. Při pohybu nepatrně vytočil špičku předsunuté nohy. Stále byl připravený k piruetě, jenomže tentokrát na dvě různé strany současně. Potlačil jsem nával nevolnosti. Ve svém ošoupaném kabátě jsem vypadal jako koňák, nebo vozka. Nezaujal jsem ho, jeho oči po mně bez zájmu sklouzly.

„Zítra ráno se tady objevím. Třeba se hrabě náhodou vrátí dřív,“ odpověděl a bez pozdravu zamířil k východu. Při chůzi měl napjaté prsty u sebe, jeho dlaně připomínaly čepele prořezávající vzduch. Ten příměr ani příliš nelhal.

„Nechápu, jak se ten chlap dostal dovnitř. Strážní stojí před bránou a dovnitř nepouští nikoho neznámého,“ rozčiloval se Albed.

Nevysvětloval jsem mu, že strážní nindžu pravděpodobně vůbec nezaregistrovali. Prošel kolem nich jako stín a zůstalo po něm jen zamrazení, o kterém člověk tvrdí, že na něho sáhla smrt.

Přemýšlel jsem, zda přítomnost Stínů má něco společného s mou prací v Zóně. Usoudil jsem, že ne. Mladík, kterého jsem zabil, mě musel sledovat jen náhodou, protože v danou chvíli kromě Albeda nikdo nevěděl, že už pro hraběte pracuji. Nejspíš se mu nelíbilo, že člověk jako já odchází z paláce. A pokud si hrabě kvůli něčemu najal nindži, bylo pro mě vhodné se co nejrychleji vzdálit – což jsem se právě chystal udělat. Víc jsem si s tím lámat hlavu nechtěl a nemusel. Při přemýšlení o nich se mi opět třásly ruce a nemohl jsem polykat.

Se sebezapřením jsem s Albedem vyřídil vše potřebné a spěchal do města napít se a nakoupit kořalku do zásoby. Cestou jsem se stavil u Ochinota v jeho apartmá a sdělil mu, že vyrážíme za hodinu. Vyjíždět navečer bylo neobvyklé, ale neprotestoval, pouze si mě zkoumavě prohlédl. Nejbližší místo, kde jsme mohli pohodlně přenocovat, bylo dvacet kilometrů daleko.

Kapitola čtvrtá – POPEL A SPÁČI

Ribenod jsem opouštěl s ulehčením. S každým kilometrem, o který jsme se vzdálili, jsem se cítil lépe. Krátce po soumraku jsme dorazili do bezejmenné vesnice s obchodní stanicí. Odvedl jsem koně do stáje, Ochinot zatím zařizoval ubytování. Vůz jsem nechal stát ve dvoře a nic nevykládal, jen jsem si ze zásob vzal láhev žitné. Když jsem vešel do domu, Ochinot se stále vybavoval se šéfem stanice.

„Mají prázdno, zaplatil jsem každému z nás jeden pokoj,“ oznámil a střelil pohledem po mém elixíru na dobrou noc.

„To je nejsprostší kořalka, která se v Ribenodu prodává. Bude vás po ní bolet hlava.“

Pokrčil jsem rameny.

„Já vím.“

„A není vůbec dobrá. Smrdí jako volská moč.“

„Nemám rád žitnou,“ připustil jsem.

„Tak proč ji pijete?“ rozhovor ho očividně zaujal, i hostinský zvědavě naslouchal.

„Abych zapomněl,“ odpověděl jsem s úšklebkem.

Ten vtip byl tak starý, že si ho někteří už ani nepamatovali.

„Na co?“ zeptal se hostinský zvědavě a Ochinot vybuchl smíchem.

„Pokoj v patře, úplně vzadu,“ odpověděl na mou nevyřčenou otázku poté, co se trochu vzpamatoval.

Vydal jsem se po vrzavých schodech vzhůru a současně odšpuntoval láhev. Ochinot nelhal, jeho gastronomické zkušenosti se zřejmě neomezovaly jen na luxusní podniky, znal i obyčejné nálevny pro kmány. Kořalka opravdu příšerně páchla. Na posledním schodu jsem si dal první lok. Chutnala stejně, jako smrděla. To pravé pití pro mě.

Vzbudil jsem se ještě za tmy. Jedna láhev byla málo a pronásledovaly mě noční můry. Horší než obvykle, ale to se po nedávném setkání se Stíny dalo čekat. Abych se zbavil deprese a kocoviny, začal jsem jako vždy cvičit. Tentokrát jsem nepotřeboval opírat si nohy o stěnu, rovnováhu jsem udržel hned napoprvé. Ochinot mě přišel vzbudit, když jsem dělal ve stojce kliky na jedné ruce. Pokrčil jsem pravačku v lokti, odrazil se, zlomil se v pase a dopadl na nohy.

„Krásný kousek!“ zaaplaudoval. „Mrzí mě, že jsem vás nikdy neviděl v aréně!“

Myslel to vážně. Oči mu svítily, vypadal stejně nadšeně a spokojeně jako při ochutnávání vybraných jídel, pití luxusních likérů, případně při milování.

„Máme před sebou těžký den, objednal jsem nám trochu opulentnější snídani!“ prohlásil.

Na snídani byly ovesné vločky s medem, čaj, káva, čerstvý chléb s máslem a sýrem, klobásy a pro mě půlkilogramový steak. Na ten jsem se vrhl jako první. Já bych nikdy na něco takového nepomyslel.

„Proč to?“ zeptal jsem se a ukázal na maso.

Ochinot se zatvářil udiveně.

„Odhadl jsem vás na masožravce, spletl jsem se?“

„Nespletl, mohu maso jíst pořád. Ptám se, proč jste speciálně pro mě objednal hovězí.“

„Z mojí kapsy to nejde, žijeme na hraběcí útraty. A vám to udělalo radost, ne?“ odpověděl udiveně.

Ochinot byl divný chlápek, který pocházel z jiného světa než já. Na druhou stranu působil docela sympaticky. Dojedl jsem mnohem dříve než on.

„Jdu připravit vůz, počkám venku,“ řekl jsem a vyšel do ranního chladu.

Chtěl jsem dnes ujet co největší kus cesty a docela se to dařilo. Seděl jsem na kozlíku, občas prásknutím bičem pobídl koně a vyhýbal se těm největším dírám; s menšími si velká kola a pérování snadno poradily. Ochinot střídavě seděl vedle mě a střídavě v kočáře podle toho, jak mu bylo zima nebo horko. Jeli jsme nejkratší možnou cestou po jedné z kupeckých stezek. Krátce po poledni jsme opustili panství barona Colrika a dostali se na jedno z území spravovaných Konventem. Před sroubeným domkem postával voják, ale pouze na nás zamával, ať pokračujeme dál. Jeden nenaložený kočár pro něj nebyl zajímavý a nestál mu za námahu. Za dvě hodiny jsme dorazili k vesnici Spil. Byla jediným sídlem, kterým jsme měli před dosažením Zóny projíždět. Daleko před prvními domy nás zastavil dav lidí na cestě.

„Budete muset počkat! Máme dnes veselici!“ vysvětlil mi bodrý tlouštík, který už zřejmě stačil urazit několik korbelů piva.

„Půjdeme se podívat?“ vykoukl z kočáru Ochinot.

Vzhlédl jsem k obloze. Začínalo se mračit, ale nevypadalo to, že bude pršet hned.

„Proč ne, alespoň zjistíme, na jak dlouho to vypadá.“

Prodírali jsme se davem. Bylo zde mnohem více lidí, než bych v takovém zapadákově očekával. Mezi lidmi procházeli prodavači preclíků, cukrovinek a jiných laskomin, objevil jsem i pojízdný výčep piva, na otevřeném ohni se na litinovém plátu pekly klobásy a maso. Mraků na obloze rychle přibývalo, ale zdálo se, že si tím nikdo nenechá kazit náladu. Centrum zábavy se nacházelo před vlastní vesnicí u dřevěné konstrukce, o které se z dálky nedalo říct, k jakému účelu slouží.

Konečně jsme dorazili až tam. Co se zde děje, jsem pochopil mnohem dříve než Ochinot. Ve chvíli, kdy to došlo i jemu, zbledl a poklesla mu čelist. Uprostřed prostranství obklopeného lidmi stála velká hranice se vztyčeným kůlem uprostřed. Ke kůlu byla přivázaná mladá žena.

Hlavu měla skloněnou a nebylo jí vidět do obličeje. Dlouhé vlasy neuspořádaně spadající až k pasu se v posledních paprscích slunce leskly všemi barvami. Od zrzavé, přes bronzovou, až po temně kaštanovou. Z jednoduchých šatů zbyly jen cáry, měla je vykasané vysoko nad kolena. Běloba stehen ostře kontrastovala s modrými a černými podlitinami na holeních, prsty na nohou měla rozdrcené, nehty na rukou vytrhané.

„Co to znamená?“ vydechl Ochinot.

„Holka, kterou někdo označil za čarodějnici. Chytili ji, vynutili z ní přiznání a teď ji upálí,“ vysvětlil jsem mu.

„Jak víte, že není čarodějnice?“ zeptal se Ochinot a oči přitom nespouštěl ze zuboženého ženského těla u kůlu.

„Čarodějové už neexistují, byli vybiti. Všichni. Tohle je země ovládaná Konventem. Obyvatelé dostávají peněžitou prémii za každého chyceného čaroděje nebo člověka, který vlastní magický artefakt. Právě proto se koná slavnost,“ pokračoval jsem ve výkladu.

Věci okolo chytání a popravování čarodějů jsem měl v malíčku.

Jako na potvrzení mých slov vystoupil na provizorní tribunu muž ve formálním taláru, o chvíli později se k němu přidružil bodrý tlouštík, se kterým jsme se už setkali, a pětice prostě oblečených chlapů připomínajících dřevorubce.

„Ten v taláru je zástupce Konventu, tlouštík bude asi starosta a těch pět odhalilo čarodějnici. Teď dostanou odměnu. Úspěšní lovci pro sebe a starosta pro vesnici,“ vysvětloval jsem tiše.

Ochinot byl bledý a mlčel. Stalo se, jak jsem řekl. Padesátka pro vesnici, pět desítek pro lovce. Lidé jásali a tleskali. Pochopil jsem, proč se v okolí nacházelo tak málo obdělaných polí. Padesát zlatých bylo dvakrát tolik, než by od překupníků dostali za dobrou úrodu. Lov čarodějů se vyplácel víc.

„Jak to, že to všechno víte? Nikdy jsem o něčem takovém neslyšel,“ zeptal se Ochinot.

Popravčí zapálil pochoďeň, obešel hranici kolem dokola a každému ukázal hořící plameny. Lidé jásali. Dívka okolí nevnímala, zřejmě byla v bezvědomí. Měla štěstí.

„Pocházím z Chaabska. Před velkou válkou tam sídlil jeden z nejsilnějších čarodějných klanů a vyráběly se tam nejlepší zbraně na světě, často vylepšované magií. Nejlepší meče a zbroje v impériu, samozřejmě poctivé bez jakéhokoliv čarování, se u nás dělají stále. Ale dodnes je celé Chaabsko jako bývalá bašta čarodějů obklopeno řetězem zemiček řízených Konventem. Ty stejně jako tady hlídají, aby se nic, na čem ulpí jen stín magie, nedostalo do nepovolaných rukou. Můj otec byl mečíř, dobrý mečíř. Získával nejlepší zakázky a při jedné z jeho cest za obchodem ho chytili a označili za čaroděje. To obvinění si zaplatil nějaký jeho konkurent.“

Kat konečně přiblížil pochodeň k hranici, hladový plamen olízl suché chrastí nacpané mezi poleny a okamžitě povyrostl. Lidé se v očekávání vyvrcholení celé podívané ztišili.

„A jak to s ním dopadlo?“ zeptal se tiše Ochinot a stejně jako ostatní fascinovaně pozoroval sílící oheň.

„Upálili ho, stejně jako tuhle ženu,“ odpověděl jsem.

Tmavý oblak kouře na okamžik zakryl zhroucenou postavu. Věděl jsem, že pokud bude mít štěstí, udusí se dřív, než k ní dosáhnou první plameny. Otec štěstí neměl a křičel. Hodně dlouho křičel.

„A byl váš otec opravdu čaroděj?“ otočil se Ochinot přímo ke mně.

„Čarodějové už nejsou, byli vyvražděni,“ připomněl jsem mu, „on byl jen po čertech dobrý mečíř, možná nejlepší.“

Náhle se spustil liják, který se rychle změnil v průtrž mračen. Vypadalo to, jako by na obloze někdo otevřel stavidla. Lidé vyrazili úprkem do vesnice, já k vozu. Doběhl jsem tam během pár sekund, ale bez kabátu bych byl stejně promočený až na kost. Vlezl jsem si dovnitř a z relativního pohodlí pozoroval padající záplavu. Ochladilo se a setmělo, jako by už přišla noc. Až po chvíli jsem si uvědomil, že Ochinot stále nepřichází. Zaklel jsem, narazil si klobouk a vydal se zpět do deště. Široká krempa pod přívalem vody okamžitě ztratila tvar a můj oblíbený klobouk se změnil v neforemnou kápi. Příval v mžiku podmáčel půdu, při každém kroku jsem se bořil hluboko do bahna. Bylo jasné, že dál dnes nepojedeme.

Ochinota jsem našel u popravčí hranice. Stál, upřeně se díval před sebe a třásl se zimou. Z očouzených polen se už ani nekouřilo, liják oheň uhasil. Dívka stála u kůlu v nezměněné poloze, její pokožka v chladu zmodrala, z volně visících konečků vlasů stékaly celé vodopády vody a rozmývaly zaschlou krev na nohách.

„Měla štěstí,“ zašeptal Ochinot.

Otočil jsem ho směrem k hostinci a pomalu ho odváděl.

„Ne, smůlu. Už to mohla mít za sebou. Pokud přes noc nezemře podchlazením, upálí ji zítra. Sice bez slávy, ale pro ni to dopadne stejně,“ řekl jsem.

Ochinot se nechal vést jako jehně. Otevřel jsem mu dveře do vozu a sám se vyškrábal na kozlík. Už jsem byl stejně mokrý, nemělo cenu se schovávat.

V hostinci měli navzdory slavnosti upalování volno, proto jsme si opět mohli dovolit luxus pokoje pro každého.

U večeře se Ochinot ze svého zážitku vzpamatoval, i když vypadal stále poněkud zaraženě. Občas jeho pohled zabloudil k malému oknu, které vedlo ven do deštivé noci, ale potom se o to víc soustředil na talíře před námi. Jedli jsme u nejmenšího stolu v rohu sálu, ostatní obsadili místní muži. Pokračovali v oslavování snadného výdělku vesnice, Ochinot pil víc než obvykle. Já ne. Nebyl jsem nervózní, protože ve vaku jsem měl nachystanou jednu baňatou kamarádku plnou pálenky. Ale na tu měl přijít čas až těsně před spaním.

„Celý život děláte účetního?“ zeptal jsem se, aby řeč nestála.

V přeplněné hospodě mi to připadalo jako neškodné téma.

„Ano,“ přikývl, „otce ani matku neznám. Jako novorozence mě odložili do klášterního sirotčince. Odhaduji, že jsem nechtěným plodem lásky nějakého šlechtického mileneckého páru. Kdyby matka byla plebejka, nechala by si mě a vychovávala by mě sama. Nestěžuji si. Každý rok dostal sirotčinec slušný příspěvek na mou výchovu od neznámého dárce. Měl jsem možnost studovat a ukázalo se, že mám smysl pro čísla. V patnácti letech jsem pomohl správci kláštera snížit daně, potom mě půjčil několika svým známým. V osmnácti letech mi došlo, že si tak mohu slušně vydělat, a nechal jsem se najmout jedním kupcem v Saxpolis. Odhalil jsem, že mu jeho společník zatajuje část zisků. Jak už jsem jednou řekl, pomáhám bohatým, aby byli ještě bohatší.“

Odsunul od sebe nedojedený talíř se zelím a skopovým masem.

„Omluvte mě, necítím se dnes dobře, půjdu už spát,“ řekl a zvedl se od stolu.

Ještě chvíli jsem seděl a přemýšlel o práci v Zóně, ale brzy jsem toho nechal. Všechno záleželo na okamžité situaci. Doufal jsem jen, že Ochinot je tak dobrý, jak o sobě tvrdí, a nebude mu to dlouho trvat.

V pokoji jsem vybalil láhev a dopřál si první lok. Kořalka pálila v hrdle a v žaludku příjemně hřála. Posadil jsem se na rozvrzanou židli. Byla to obyčejná podkrovní místnost s postelí, stolkem a jediným oknem ven. To bylo větší než obvykle okna v hostinských pokojích bývají a i já bych se jím protáhl. Rozhodl jsem se zajít za Ochinotem a připomenout mu, že má zavřít okenice a zajistit je proti otevření z vnějšku. Nestál jsem o to, najít ho ráno s podřezaným krkem. Místním jsme museli připadat jako boháči a malý tlouštík jako dvojnásob snadná kořist.

Se svíčkou v ruce jsem přešel úzkou chodbu, zaklepal, a protože mi nikdo neodpověděl, opatrně vstoupil. Opřel se do mě ledový průvan a zhasl mi svíčku. Zaklel jsem a zavřel za sebou dveře. Ochinot v místnosti nebyl, pravděpodobně vylezl oknem. Měl jsem nepříjemné tušení, kam šel. Snažil se nás oba dostat do potíží. Vyhlédl jsem do tmy. Světlo z výčepu osvětlovalo okolí, zřetelně jsem viděl brázdu, kterou vyryl do bláta, když při doskoku upadl. Nikdy bych neřekl, že může mít takovou odvahu. Protáhl jsem se ven a přitom si odřel záda. S mou figurou se těsnými otvory prolézá opravdu špatně. Skočil jsem. V kluzkém terénu jsem se ani nesnažil dopad ustát a pokračoval jsem kotoulem vpřed. Poklusem jsem zamířil k hranici. Ve spoustě dřevěnic se ještě svítilo, ale svíce a olejové lampy nedokázaly prozářit clonu deště a vypadaly jen jako mihotavá světýlka světlušek.

Ochinota jsem dohonil včas, teprve šplhal po hranici vzhůru.

„Nechte toho! Tohle není naše záležitost!“ zasyčel jsem a strhl ho zpátky.

„Mohu si dělat co chci! A vy mi v tom nezabráníte!“

„Co s ní uděláte, když jí sundáte? Zajdete za místním felčarem, aby se jí podíval na rány? Je mrtvá! Nikdo a nic jí nepomůže!“

V noční tmě jsem ho viděl jen jako černou siluetu, pouze na mokrých vlasech se mu odráželo slabé světlo přicházející z nejbližších domů vesnice.

„Můžeme ji vzít s sebou!“ zakřičel, aby přehlušil burácení vichřice.

Déšť zesílil, ledové kapky mi bušily do vyholené lebky a stékaly po krku pod límec.

„Máme práci, za kterou nám platí. Tu musíme splnit a nic jiného nás nezajímá. Myslete na sebe! Na to, co se vám stane, když vás tady chytí!“ přesvědčoval jsem ho a musel přitom řvát stejně jako on, aby mě vůbec slyšel.

Mezi námi a domy zablikalo skomírající světlo a zmizelo. Upřeně jsem zíral do tmy. Další bliknutí bludičky, jako by si někdo potřeboval posvítit na cestu.

„Mizíme,“ křikl jsem na Ochinota.

Vzápětí sjel z oblohy rozeklaný blesk a vystřihl ze tmy bezbarvé siluety tří mužů brodících se bahnem k nám. Jeden měl sekeru, jeho kumpáni lovecké tesáky.

„Schovejte se za hranici!“ přikázal jsem a z hromady dřeva nachystaného k přikládání pro případ, že by tělo špatně hořelo, vytáhl dvě metrová polena, každé o průměru nějakých deseti centimetrů. Do každé ruky jsem uchopil jedno, ostrá kůra a výčnělky po špatně osekaných větvičkách se mi zaryly do dlaně. Začalo se blýskat častěji, viděl jsem je, jak se přibližují. Patnáct kroků daleko, pak chvíli tma, deset kroků daleko. Objevovali se a zase ztráceli. Poznal jsem je, byli to muži, kteří inkasovali odměnu za čarodějnici.

Pravou ruku jsem držel šikmo od těla, aby poleno viděli, levou naopak za trupem. Sekerník šel středem, jeho přátelé s tesáky po stranách. Mírně jsem se rozkročil. Bahno klouzalo všem stejně. Blížili se opatrně a vyčkávavě. Přímo nad námi se zablesklo, po krátkém oslnivém záblesku se svět propadl do tmy, ostrý třesk bodl do uší. Vrhl jsem se stranou, pravačkou švihl vzhůru, abych kryl případný bod. Zasáhl jsem, někdo zanaříkal, vzápětí jsem vodorovně udeřil i druhou rukou a trefil se i tentokrát.

Série blesků osvítila krajinu. Jeden z mužů ležel na zemi na břiše, jeho zbraň o kus dál. Sekerník zařval a se sekerou drženou obouruč šikmo před sebou se na mě vrhl. Sekl, při úhybu jsem uklouzl, to mě zpomalilo. Kdybych se nekryl polenem, hledal bych svá střeva v blátě. Dřevo náraz ostří nevydrželo, vzápětí jsem držel v ruce jen zešikma seseknutý pahýl. Rozpřáhl se podruhé. Tentokrát jsem se nesnažil ustoupit. Naopak jsem mu vyrazil vstříc a zabodl mu ostrý dřevěný hrot do krku. Blesk stíhal blesk, svět byl černý, šedý a stříbrný. Sekerník padl na koleno, z posledních sil si vytáhl kolík z hrdla a přitom si otevřel krkavici. Proud temné krve zasáhl posledního muže, který až dosud nečinně stál s výrazem strachu v obličeji. Obrátil se k útěku. V pravé ruce jsem stále držel poleno. Vrhl jsem ho za ním, rotující konec ho zasáhl do zátylku. Udělal ještě několik vrávoravých kroků a zřítil se do bahna. Prudce jsem oddechoval a rozhlížel se po dalších nepřátelích, ale žádné jsem neviděl. Zpoza hranice vystoupil Ochinot. Byl bledý, vlasy mu spadaly do čela. Kupodivu vypadal mnohem klidnější než před rvačkou.

„Teď už ji tady přece nenecháme!“ křičel.

„Necháme! Ona není naše věc. Máme svou práci!“ odpověděl jsem.

„Zaplatím vám za její záchranu! Kolik si řeknete!“ gestikuloval vzrušeně.

Oba jsme byli promoklí a třásli jsme se zimou. Díval se na mě a čekal.

„Sto zlatých,“ vyřkl jsem sumu.

Přikývl. Dál jsem neváhal. Dělám, za co mě platí. Vyškrábal jsem se na hranici, odřízl ji od kůlu, zvedl do náruče a seskočil zpět na zem. Byla ještě lehčí, než jsem čekal. Rychle jsem ji zabalil do svého kabátu a okamžitě jsem začal drkotat zubama.

„Odneste ji do kočáru, svlečte z těch mokrých hadrů a zahřejte. Musím odklidit tyhle tři!“ křičel jsem mu do ucha. Ač se to zdálo nemožné, déšť ještě zesílil a nebyla chvíle, aby na obloze nezářilo několik blesků.

Přikývl. Pomohl jsem mu dívku zvednout. Chlap, kterého jsem srazil polenem, nejistě vstával.

„Sakra,“ zaklel jsem, přiběhl k němu a kopl ho do spánku. Hlava mu bezvládně spadla obličejem do kaluže. Nehýbal se.

„Co jste to udělal?!“ vykřikl Ochinot poděšeně.

Byl jsem vzteky bez sebe. Všechno se to stalo kvůli tomu skrčkovi a on se teď divil.

„Zabil jsem ho!“ zasyčel jsem. „Si myslíte, že by si tohle zítra nechal pro sebe? Ale nebojte, je to v ceně! A teď už zmizte, nebo doopravdy zmrzne!“

Poslechl a klopýtavými kroky odcházel. Všechno záleželo na štěstí. Pokud by někdo Ochinota zahlédl, měli jsme to spočítané. Napomáhání čaroději v útěku byl hrdelní zločin.

U jednoho z mužů jsem naštěstí našel provaz. Všechny tři jsem je přivázal za nohy k sobě, zhotovil si primitivní popruh, zapřáhl se a jako opravdový soumar jsem táhl těla směrem k vesnici. Naštěstí bylo bahna dost a dobře to klouzalo. Doufal jsem, že déšť brázdu do rána rozmočí. Hledal jsem hromadu hnoje, ve které bych nebožtíky mohl snadno a rychle pohřbít. Pamatoval jsem si, že na dvoře statku blízko šibenice jsem jednu takovou zahlédl. Hlídací pes byl rozumný a v nečase se schovával v boudě. Štěstí se na mě usmálo i podruhé, našel jsem zapomenuté vidle. Hnůj byl těžký, nasáklý vodou, ale přesto se mi podařilo připravit dostatečnou prohlubeň. Uložil jsem nebožtíky jednoho vedle druhého a zase je zaházel. Mohli začít snít svůj věčný sen.

Potom jsem se vrátil na náves k rybníčku. Smrděl jsem jako žumpa a nebylo na mně nic suchého. Přímo jak jsem byl, jsem vlezl do vody a drhl se tak dlouho, dokud jsem nebyl přesvědčen, že jsem se zbavil všech krvavých skvrn a zbytků hnoje.

Pomalu jsem se vracel k hostinci. Bouřka se vzdálila, ale stále silně pršelo, navíc se zvedal vítr. Zastavil jsem se u kočáru. Žena byla zabalená do dek jako mumie a ležela na lavici. Ochinot se nad ní krčil a držel ji za ruku.

„Cítím puls, žije!“ řekl s nadějí, když mě spatřil. „Kdy odjedeme, hned?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Podezření by padlo na nás, musíme se držet původního plánu. Vrátíme se do pokojů a dospíme do rána. Pak teprve pojedeme.“

„Nemůžeme ji tady přece nechat samotnou!“ nesouhlasil.

„Musíme!“ řekl jsem, dál ho nepřesvědčoval a napůl násilím ho vytáhl z vozu.

Se štěstím jsme prošli dávno opuštěným výčepem do našich pokojů.

„Ona tam do rána zmrzne!“ snažil se mě přesvědčit.

„Jestli odsud vylezete, dostanete nás do pěkné bryndy a jí už nic nepomůže,“ vysvětlil jsem mu a zavřel za ním dveře. Sám jsem se vrátil do vlastního pokoje, převlékl se do suchého, sebral pár věcí táborového vybavení, které vždy nosím s sebou, do vaku přidal místní olejovou lampu a jako stín prošel ven. Ochinot měl pravdu. Žena byla v takovém stavu, že potřebovala, aby se o ni někdo staral, navíc by sama v kočáru zřejmě zmrzla. Jenomže on nebyl natolik obratný, aby to dokázal provést nenápadně.

Vlezl jsem do kočáru, zatemnil dveře a v koutě zapálil lampu. Všechna okna hostince byla temná, jen v Ochinotově pokoji hořela svíčka a zdálo se mi, že za sklem rozeznávám jeho siluetu. Nad malým plamínkem jsem náprstek po náprstku ohříval vodu, sladil jsem ji a potom kapku do kapce vpravoval neznámé do úst. Lomcovala s ní zimnice, chvíli měla tváře červené horkem, chvíli se třásla zimou. Potřebovala ošetřit rány, ale to jsme si teď nemohli dovolit. Díky tomu, že jsme byli v kočáru dva, se v kabině znatelně oteplilo.

Na okamžik otevřela oči. Pokud jsem to dokázal v mizerném světle poznat, byly hnědé a tak nějak měkké.

„Proč mi pomáháte?“ vydechla.

„Protože mi za to zaplatili,“ vysvětlil jsem jí.

Bůhvíproč se usmála a opět se propadla do nevědomí. Za rozbřesku jsem ji nechal samotnou. Bouře byla pryč, ale ráno bylo pěkně studené, mnohem víc, než by jeden na konci dubna čekal.

Kapitola pátá – ČARODĚJNICE

Na snídani jsme se s Ochinotem setkali časně. Kupodivu vypadal, že se vyspal do růžova, a jeho kulatý obličej víc než jindy připomínal spokojené prasátko.

Kromě pozdravu neřekl nic, jen tázavě zvedl obočí. Vztyčil jsem palec na znamení, že žije. Snídali jsme polévku s křupavým chlebem rozpečeným v troubě, když se dovnitř vřítil chlap s koňskou tváří podobanou neštovicemi.

„Čarodějnice zmizela! Někdo ji odřízl a odnesl!“

Ve chvíli byla místnost plná lidí. Chlapi se překřikovali a hádali, co by se mělo dělat. Musel jsem zasáhnout dřív, než se objeví zástupce Konventu a zorganizuje skutečné pátrání.

„Pánové, nic mi do toho není, pouze projíždíme. Ale říkali jste, že tu potvoru někdo odřezal a utekl s ní. To znamená, že včera tu byl a dnes už ne. Když zjistíte, kdo opustil tuto pohostinnou vesnici, budete přesně vědět, kdo to udělal,“ navrhl jsem jim.

Můj nápad se jim zalíbil a rozběhli se zjišťovat, kdo z místních není doma. Věděl jsem minimálně o třech. Ochinot vyrovnal účet, já šel obstarat kočár. Přišlo nám vhod, že jsem ani při příjezdu nežádal podomka o pomoc. Nikdo se teď nedivil. Když jsme opouštěli vesnici, musel jsem ustavičně myslet na to, abych nejel příliš rychle. Až za prvním kopcem jsem popohnal koně bičem a ujížděli jsme, co jejich síly a bahnitá cesta dovolovaly. Ochinot chtěl zastavit a pořádně dívku ošetřit, ale nepovolil jsem to. Nejprve jsme museli opustit Konventem spravované území a dostat se do Zóny. Po soumraku jsme konečně dorazili k hranici. Vojáci a celníci si všímali hlavně zbožím naložených povozů směřujících opačným směrem a nám dali pokoj. Ubytovali jsme se v prvním hostinci, který jsme potkali necelý kilometr jízdy za celnicí.

Měli volný jen jeden pokoj, museli jsme se tam namačkat všichni tři. Uložil jsem ji na postel a bez otálení se dal do ošetřování.

„Umíte to?“ vyptával se Ochinot nejistě, když jsem ji svlékal.

„Skutečný lékař by byl lepší, ale toho tu nenajdete. Byl jsem gladiátor, s ranami si umím poradit,“ připomenul jsem mu.

Nebyla na tom dobře. Někdo si s ní u výslechu pořádně a s nadšením pohrál. Před tím, než ji dostali do parády, to musela být krásná žena. Neměřila víc než metr šedesát a určitě nevážila ani padesát kilo, ale každý kilogram byl na správném místě.

Omýval jsem ji navlhčenou žínkou, odstraňoval špínu i zaschlou krev a pátral po zraněních. V krbu plápolal oheň a v pokoji bylo horko. Měla útlé, sochařsky modelované kotníky, plná lýtka a bílá, něžná stehna. Palce jí rozdrtili téměř na kaši, mučícími botami polámali holenní i lýtkové kosti, na pravé noze navíc na několika místech. Bylo jasné, že nehty na nohou jí už nikdy nenarostou. Vytrpěla si toho dost.

„Prosím?“ vyrušil mě Ochinot.

Uvědomil jsem si, že mluvím nahlas.

„Nic,“ zavrčel jsem a začal jí prohlížet lůno. Klín měla rezavější než vlasy.

„Co to děláte?“ vyjekl nervózně Ochinot.

„Mohli jí hodně ublížit. V tom případě by bylo dobré o tom vědět,“ vysvětlil jsem mu.

Zdálo se, že tady žádné fatální škody napáchány nebyly.

„Usmívá se,“ podotkl Ochinot. „Pokaždé, když se jí dotýkáte.“

Pokrčil jsem rameny.

„Jdu pro něco, z čeho udělám dlahy, dejte na ni pozor.“

Až do večera jsem si hrál na samaritána. Navečeřeli jsme se na pokoji, protože v sále bylo plno. Byl jsem utahaný jako štěně a měl jsem popudlivou náladu.

„Tváříte se nějak spokojeně,“ vyjel jsem na Ochinota, když si mezi sousty lehce pohvizdoval.

„Mám radost, že jsme jí pomohli,“ vysvětlil mi a dál se tvářil spokojeně.

Připadalo mi to odporné, jak může mít někdo pořád takovou radost ze života?

„Pomohli? Je z ní doživotní mrzák. Jen těžko se bude protloukat světem a žádný chlap o ni nebude mít zájem. Navíc se možná zbláznila, stává se to,“ odsekl jsem.

Dívka se pohnula a zasténala. Oba jsme se otočili. Dívala se na nás svýma velikýma mandlovýma očima. Byly ještě mnohem krásnější, než jsem si pamatoval. Potom je zase zavřela.

„Nevypadá šíleně,“ usoudil Ochinot.

Ten skrček mě rozčiloval, jenomže jsem si za to mohl sám, a proto jsem raději mlčel.

„Vím, kolik vám zaplatil váš předchozí klient, a vím, kolik dostanete od Drexlera. Teď jste si vydělal další peníze. Měl byste být velmi bohatý člověk, ale nevypadáte na to. Co se všemi těmi penězi děláte?“ přerušil Ochinot dlouhé ticho.

Otřel jsem jí z tváře krůpěje potu a vzhlédl k němu.

„Samozřejmě mi do toho nic není,“ zatvářil se omluvně.

Chvíli jsem o tom uvažoval. Všechno už to byla minulost, která nikomu nemohla uškodit. Stejně jsem ale neměl chuť se někomu zpovídat.

„Ten šílenec, který to před třemi sty lety všechno začal, myslím Velkou válku, vyvražďoval čaroděje i s příbuznými až do sedmého kolena,“ začal jsem vysvětlovat a sám jsem z toho byl překvapen. „Když konečně umřel, nebo zmizel, s ním si nikdo nemohl být ničím jistý, pokračovali jeho nástupci v genocidě, ale byli milosrdnější. Zabíjeli příbuzné lidí nadaných schopností manipulovat magií jen do třetího kolena. Dnes už jsme mnohem civilizovanější. Popravujeme nadané a jejich rodinu – manžela, manželku a děti. To stačí, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost. A v některých zemích myslím už ani to ne.“

Ochinot se tvářil zamyšleně, můj výklad ho zaujal.

„Tohle jsem nikdy neslyšel,“ řekl nakonec.

Ušklíbl jsem se.

„Na školách se o tom běžně nevykládá. Většina lidí se o takové věci začne zajímat, až když jim plameny spálí chlupy na kůži. Mého otce upálili, ale matka, já i mých šest sourozenců bylo ušetřeno. Za to jsem zaplatil všechny ty peníze,“ dokončil jsem.

Ochinot se nadechl k další otázce, ale já už neměl chuť hrabat se v minulosti.

„Jak vlastně vznikla Zóna? Platí v ní pravidla jako v žádné jiné části císařství,“ změnil jsem téma. Na rozdíl od Ochinota jsem nikdy nestudoval žádné učebnice, většinu věcí jsem se dozvěděl z povídání lidí po hospodách.

Ochinot si dolil víno, plnou sklenici posunul blíž ke mně a pohodlněji se usadil na židli.

„Volná zóna je běžně používaný název pro oblast rozkládající se na bývalém Zvonovém poloostrově.“

„Bývalém?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ potvrdil. „Asi dvacet let po Velké válce, historické prameny nejsou jednotné, došlo k poklesu severní a jižní části poloostrova a většina území byla zaplavena mořem.“

„Došlo k zemětřesení?“

„Ne, jednalo se o dozvuky Velké války vedené silami, o kterých se nám dnes ani nezdá,“ zavrtěl hlavou Ochinot.

„Máte na mysli kouzla, magii?“ ujistil jsem se a otřel dívce znovu obličej. Měla horečku.

Při zmínce o magii jsem měl nepříjemný pocit, protože v Chaabsku ji lidé ani dnes neberou na lehkou váhu.

Ochinot se napil vína, poválel ho po jazyku a přikývl. Dívka na posteli vzdychla z bezvědomí, pohnula se, cíp pokrývky sklouzl dolů a odhalil oblou křivku stehna. Byla krásná. Přesněji, kdyby nebyla zmrzačená, byla by krásná. Opět se mi vybavily její oči, tak jak jsem je viděl, když se na okamžik probrala z bezvědomí. Připomínaly mi oči klisny, která má těsně před porodem, hluboké, současně čiré, připravené na bolest i radost. Kdysi dávno jsem často rodil klisny, měly mě rády a bůhví proč byly v mé přítomnosti mnohem klidnější.

„Přesně tak,“ vyrušil mě z myšlenek Ochinot. „Magie potopila devadesát procent Zvonového poloostrova.“

Zvědavě jsem se na něho podíval a současně se napil vína. Chutnalo po černém rybízu a ostružinách. Příliš dobré pro člověka, jako jsem byl já. Sáhl jsem do kabely, vytáhl láhev a nalil si do poháru žitnou. Dobrou kořalku od špatné obvykle rozeznáte až po prvním loku. Tahle nutila k dávení už na pohled, navíc nechutně smrděla. Ochinot to nijak nekomentoval.

„A zajímavé je, že zbylých deset procent území poloostrova před zaplavením zachránila zase magie,“ pokračoval ve výkladu.

„Zabránili oceánu, aby se rozlil tam, kam mu příroda velela?“ opáčil jsem ironicky.

„Přesně tak, ale jen dočasně. Pak postavili dvě hráze, které vodě zabraňovaly, aby zatopila území pod úrovní hladiny,“ dokončil.

Po chvíli mě Ochinot vystřídal v ošetřování. Měl jsem toho po včerejší noci dost. Zabalil jsem se do deky a natáhl se na podlahu. Těsně před usnutím jsem si uvědomil, že jsem zapomněl na obvyklou dávku režné zaručující černé bezesné noci. Naštěstí jsem byl tak unavený, že jsem okamžitě usnul, a žádná noční můra mě nevzbudila. Právě naopak. Po sedmnácti letech se mi zdály příjemné sny. Sny o mně a holce s rozdrcenými palci u nohou.

Ráno jsem vstal první, dívka i Ochinot ještě spali. V sále jsem objednal snídani pro tři a vyšel ven připravit vůz a koně. První věc, která mě zarazila, byla nezvykle světlá půda řídce porostlá rostlinami vypadajícími jako len. Jednotlivé rostliny byly mnohem menší, než by člověk u lnu očekával, jako by byly nemocné, a už teď, posledního dubna, kvetly. Jejich květy měly bílou, místy až lehce růžovou barvu. Nic jiného v okolí nerostlo. Žádné stromy, keře, pole s obilím, prostě nic. Druhá překvapující věc byl nezvyklý rozhled do dálky. Včera jsme přijížděli až za tmy a neměli jsme ponětí, jak krajina vypadá. Připadal jsem si, jako bych stál na okraji lžíce a díval se dolů. Směrem k severovýchodu, východu a jihovýchodu země mírně klesala, jen na severu jsem rozeznával šedou stužku nějakých hradeb a na jihu nízký hřeben hor, který se směrem k jihozápadu postupně zvedal. V zavazadlech jsem našel mapu a začal ji studovat. Z hostince vyšel i Ochinot, vymočil se, a aniž by se díval do mapy, začal popisovat.

„To šedé na severu, co vypadá jako hradba, je ve skutečnosti patnáct kilometrů dlouhá sypaná hráz zadržující velké vlny a přílivy. Škarohlídové tvrdí, že jednou stejně praskne a všechno bude zaplaveno. O něco dál hráz přechází v severní val, čedičový masív, který pokračuje až k nejsevernějšímu cípu poloostrova a spojuje se s Oertovou pahorkatinou. Ta se rozkládá v mírném oblouku ze severu na jih a zadržuje oceán z východu. Východní pobřeží je velmi členité a za silných přílivů jsou zaplavována údolí až několik kilometrů do vnitrozemí. Z jihozápadu a částečně i z jihu zaštiťuje poloostrov jižní hřeben. Jenomže ten končí asi deset kilometrů před prvními kopci pahorkatiny. Tam naši předkové postavili druhou hráz, dvojče téhle. Ta je však příliš daleko a není odtud vidět.“

Mluvil, jako by Zónu procestoval křížem krážem.

„A proč tady roste jen tahle tráva?“ zeptal jsem se, abych ho nachytal na něčem, co neví.

„To není tráva, ale místní forma lnu, která se nevyskytuje nikde jinde na světě,“ řekl a pokračoval. „Šíje spojující hlavní část poloostrova s pevninou má v nejužším místě šířku sotva deset kilometrů. Teď jsme ještě vysoko nad úrovní moře, ale jakmile sjedeme dolů, narazíme na zasolenou neúrodnou půdu. Až po dalších třiceti kilometrech uvidíme stromy a první obdělaná pole.“

„Odkud to všechno víte?“ zeptal jsem se otráveně.

„Geografie císařství od Veeta, pokud budete chtít, půjčím vám ji.“

Číst jsem uměl, dokonce i psát, i když trochu hůř. Knihy ale nepatřily k mým koníčkům a jediné, co jsem čas od času četl, byly mapy.

Nesrozumitelně jsem něco zavrčel, zapřáhl koně a vrátil se do hostince. Snídaně už byla na stole. Dívka sice ještě pořád měla horečku, ale vypadala mnohem lépe. Nakrmil jsem ji hovězím vývarem, Ochinot ji přinutil vypít dva šálky medem oslazeného čaje, společně jsme ji naložili do vozu a vyjeli jsme. Téměř nepřetržitě jsme míjeli vozy nebo celé karavany směřující opačným směrem a naložené až po okraj nejrůznějším zbožím. Cesta byla dobře udržovaná a na mnoha místech se jezdilo ve dvou proudech vedle sebe. V poledne Ochinot vykoukl z vozu a nadšeně na mě mával.

„Probudila se! Je v pořádku!“

Měl radost jako malý kluk. Sjel jsem z cesty, zastavil a vyšplhal se za nimi do kabiny.

„I vám děkuji,“ řekla, když mě spatřila.

Horečka zjevně polevila, oči měla jasné, hlas slabý, ale pevný. Z dek jí vykukovala jen hlava.

„Není zač, zaplatil mi za to,“ odpověděl jsem a ukázal palcem na Ochinota.

„Za co tě chtěli upálit?“

„Jsem čarodějka,“ řekla a pousmála se.

„Já vím,“ ušklíbl jsem se, „ale za co?“

„Léčím lidi,“ řekla a na okamžik ji přemohl záchvat kašle.

To vše vysvětlovalo. Na území Konventu si každá babka kořenářka nebo ranhojič koleduje o malér. Něco jiného je, když je člověk vystudovaný lékař s diplomem.

V polovině cesty k východnímu pobřeží se ze dna lžíce, kterou poloostrov reliéfem připomínal, tyčila homole staré sopky. Ještě stále byla daleko před námi a já chtěl do večera dojet až k ní, protože tam mělo být místo, kde jsme se mohli pohodlně ubytovat.

Penzion U sopky měl dost koní na výměnu i jeden velký pokoj pro nás tři. Plno zřejmě bylo jen v těsné blízkosti hranice, kde byl poloostrov nejužší a kde se sbíhaly cesty ze všech měst v Zóně.

Povečeřeli jsme s Ochinotem v sále a nechali si připravit další jídlo na pokoj, abychom ji mohli nakrmit. Ještě stále byla příliš slabá. Zvedl jsem se, ještě než Ochinot spořádal svou porci.

„Půjdu jí převázat rány a zkontrolovat dlahy,“ vysvětlil jsem a vyšel po schodech do patra, kde jsme byli ubytováni. Zaklepal jsem a vstoupil.

Seděla na posteli opřená zády o navršené polštáře a mé zaklepání zřejmě přeslechla. Deku, do které jsme ji zabalili, shrnula na stranu a byla nahá. Zůstal jsem stát s vytřeštěnýma očima a otevřenými ústy. Krásné linie lýtek už nebyly hyzděny žádnými otoky a podlitinami a poslední zbytky sotva pár dní starých strupů se ztrácely před očima.

„Co to? Co to?“ blekotal jsem a nevěřícně přistoupil blíž.

Nenuceně si přitáhla deku a zakryla si klín.

„Léčím se. Kosti už mi srostly, teď dávám do pořádku tkáň,“ odpověděla.

„Ty jsi čarodějnice!“ zasyčel jsem a mimovolně ustoupil o dva kroky.

„Ale to už jsem přece říkala,“ tvářila se nechápavě.

„Nemohl byste, Bakly, schovat tu zbraň? Určitě vám nikdo nic neudělá!“

Ochinot stál ve dveřích a vypadal nervózně. Podíval jsem se na svou pravačku a zjistil jsem, že v ní držím katzbalgr.

„Nevěděl jsem, že jsi čarodějnice! Kdybych měl jen stín podezření, nechal bych tě shořet na hranici. Právě ty a tobě podobní můžete za to, co se stalo mému otci, mé rodině, za Velkou válku a všechny ostatní příšerné pozůstatky po ní! Až doteď jsem byl přesvědčen, že všichni podobní bastardi byli dávno po právu vyvražděni a dnes jsou už pronásledováni jen nevinní lidé!“ řekl jsem vztekle.

Ochinot vstoupil do pokoje a zavřel za sebou dveře.

„Tu zbraň, prosím,“ připomněl mi.

Neochotně jsem ho poslechl.

„Mám určité schopnosti spojené s manipulováním mocí. Od narození. Neumím kouzly zapalovat hrady, ani zabíjet lidi nebo jiné hrozné věci,“ promluvila pomalu, jako by se bála mé další reakce.

„Nikdo mi nikdy nic nevysvětloval, všechno jsem se naučila sama. A neustále jsem musela svou schopnost skrývat. Je to prokletí, ne dar nebo nějaká výhoda. Jediné, co umím, je uzdravovat. Napomáhat tělu, aby se snadněji vypořádalo s ranami nebo chorobami. Nic víc. Nikdy jsem nikomu neublížila.“

Po celou dobu se střídavě dívala na mě a na Ochinota. Mlčel jsem, protože jsem neměl co říct. Byla malá a vypadala naprosto bezbranně, ale to bylo jen zdání. Každý rozumný člověk by se před ní měl mít na pozoru. Když už ne ji rovnou udat, raději se vyhýbat její společnosti. Už mě nepřekvapovalo, že byla tak krásná a tolik se mi líbila. Pokud byla pravda sotva setina toho, co se v legendách povídalo o skutečných čarodějích ze starých časů, mohla mi v mžiku uvařit mozek v lebce. Trocha předstírání a klamu pro ní určitě nepředstavovala nejmenší problém.

„Zachránil jsem tě, protože jsem za to dostal, vlastně dostanu, zaplaceno. Nelíbíš se mi. Pokusíš se na mě použít svou moc a zabiju tě. Vyhýbej se mi,“ varoval jsem ji a posadil se na židli.

„Jmenuji se Kylian Ochinot, pracuji jako hlavní účetní pro hraběte Drexlera Belfonteho. Bylo mi velkým potěšením, že jsme vás potkali a mohli vám pomoci z nesnází,“ řekl Ochinot a vysekl vzorovou poklonu.

Jediné, co by mu mohl někdo vyčítat, bylo, že při tom všem věnoval značnou pozornost svůdným nohám té malé potvory.

Usmála se a víc se zabalila do deky. I tak jí sahala jen těsně nad kolena. Uměla v tom chodit.

„Trilian, přátelé, dokud jsem nějaké měla, mi říkali Tril. Pocházím z Mapturu. Před rokem jsem domov opustila a vydala se na cesty, abych,“ chvíli hledala vhodné slovo, „nasbírala nějaké zkušenosti.“

Tril, Trilian, dokonce i jméno měla krásné a líbivé. Klidně si ho ale mohla vymyslet jako vlastně všechno.

O Mapturu jsem slyšel, že to v minulosti bylo další známé středisko čarodějů. Prý tam uměl víc nebo míň čarovat skoro každý druhý.

„Jsem Bakly. Za to, že jsem tě – vás dostal z hranice, mi pan zdvořilý,“ podíval jsem se na Ochinota, „dluží sto zlatých.“

Bylo lepší od ní udržovat odstup. Rozhodl jsem se k ní chovat, jako bych s ní nikdy neměl nic společného.

Protože jsem nemusel nikoho ošetřovat, měl jsem najednou spoustu času. Ti dva si nějakou dobu povídali, ale nevěnoval jsem jim pozornost. Zašel jsem si do kočáru pro režnou a byl jsem tak vzteklý, že jsem vyprázdnil dvě lahve, než jsem usnul. Kořalka tentokrát nepomohla, zase jsem měl jeden ze dvou stále se opakujících snů. Ten horší. Stál jsem pod kvetoucí jabloní a kopal hrob.

Probudil jsem se někdy k ránu, ještě před svítáním. Svíčka, kterou nechal Ochinot bůhví proč hořet, už zhasla, v místnosti panovala naprostá tma. Nebyl jsem si jistý, jestli jsem ze spánku nekřičel, ale zdálo se, že Ochinot i ta pokrytecká čarodějnice spí. V ústech jsem měl jako vždy po mizerném pití nepříjemnou pachuť a jazyk se mi žízní lepil na patro. Věděl jsem, že se sen, pokud znovu usnu, vrátí. To jsem nechtěl za žádnou cenu. Vyšel jsem z pokoje přes prázdný sál na dvůr ke studni. Bylo zima, sotva pár stupňů nad nulou, u úst se srážela pára. Ze studny jsem si nabral džber vody, svlékl se do půl pasu, napil jsem se a polil, až mi zuby začaly drkotat zimou. Potom jsem začal cvičit. Nejprve kliky a shyby, stojky, stínový box i šerm. Byla to úleva, nemyslet na nic, jen na imaginární nepřátele, a nechat jednat své tělo v oné podivné jednotě s myslí, jak se to při opravdovém boji stává. Já bojoval se sebou samým.

Když se probudil první podomek, byl jsem dávno umytý a oblečený a chystal jsem koně na cestu. Objednal jsem snídani a zašel vzbudit ty dva.

Kapitola šestá – MOŘE LIDÍ

Vyjeli jsme brzy a pokračovali svižným tempem až do desáté hodiny, kdy jsme v jedné z přibývajících obchodních stanic po cestě vyměnili koně. Po poledni se před námi začaly zvedat první pahorky. Nebyly vysoké, sotva sto, možná dvě stě metrů, ale nepřetržitá jízda nahoru a dolů dávala koním zabrat. Na travnatých svazích s občasnými remízky bříz a borovic se pásla stáda krav a ovcí, na dně údolí se rozkládala políčka s obilím. Všude jsme viděli četné, dobře udržované cesty směřující zdánlivě všemi směry. Kupodivu nikde žádné domy, jen občas jednoduchý přístřešek pro nouzové přespání pastevců nebo uskladnění nářadí.

Všechno se změnilo, když jsme se přehoupli přes třetí zvlněný hřeben. Všude před námi se v údolích, na mírných svazích pahorků a dokonce i na jejich vrcholcích rozkládalo jediné město. Vypadalo jako moře, a kdybychom neviděli modré jazyky skutečného moře, nesměle se proplétající mezi některými kopci, zdálo by se, že lidské mraveniště pokračuje až do nekonečna.

Vjeli jsme mezi první domy, pod kopyty koní zacvakala dlažba. Ať jsme projížděli mezi dřevěnicemi, nebo domy z hlíny, či okolo výstavních rezidencí, kvalita cesty zůstávala stále stejně dobrá. Bylo mi jasné proč. Městem neustále jezdily káry, kočáry, těžké vozy naložené nákladem nebo pasažéry. Nespatřil jsem jediného jezdce v sedle.

Po hodině cesty, několikerém zabloudění a vyptávání se, jsem pochopil princip rozmístění domů. Na vrcholcích kopců nejblíže k moři stály osobní rezidence těch nejbohatších. Úměrně s narůstající vzdáleností od vrcholu klesalo bohatství obyvatel a s ním i kvalita domů. Na dně občas docela sevřených údolíček v blízkosti hladiny se tísnili ti nejchudší. V pobřežním pásu těsně u vody to bylo jinak. Tam se většinou nebydlelo, ale obchodovalo a pracovalo, kvalita místa se posuzovala podle možnosti kotvení pro lodě různých velikostí. Nejbohatší měli své pozemky hned u vody a velké lodě mohly zajíždět přímo do jejich kotvišť.

„Podle toho, co jsem slyšel, by se tu měla nacházet nezávislá území šesti šlechtických rodů. Nevidím ale, kde tohle město končí, kde má hranice,“ zeptal jsem se Ochinota, když jsme opět zastavili na křižovatce, kde ani jedna cesta nevedla správným směrem k Belfontskému sídlu.

„Je tu jediné město. Rozkládá se po celém pobřeží, aby místní využili každý přirozený přístav. Prý tu stále fouká silný vítr a s kotvením jsou problémy. Komu ta která část patří, poznáte podle erbů na krajních domech v ulici,“ vysvětlil.

Rozhlédl jsem se a na bílé fasádě dvoupatrového domu jsem spatřil erb Belfontů – husí brk zkřížený s mečem v šarlatovém poli.

„Jsme ve správné čtvrti, teď už najít jen ten dům,“ zkonstatoval jsem.

Skutečně to už netrvalo dlouho a stáli jsme před řadou šedivých budov postavených v jednotném stylu z neomítnutých kamenných bloků. Okna byla do jednoho zamřížovaná. Řada domů, jakási městská hradba, tvořila podkovu s otevřenou stranou přivrácenou k moři. Dovnitř se dalo dostat dvěma průjezdy hlídanými vojáky. Vnitřní prostranství končilo kamenným molem, za nímž se leskla mořská hladina.

„Vypadá to jako pevnost uprostřed města,“ řekl jsem.

Ochinot přikývl.

„Tvrdí se, že obchodování v Zóně může být občas nebezpečná a bouřlivá záležitost.“

Až teď jsem si všiml mosazné tabulky zasazené do kamene fasády vedle vjezdu. Nápis byl vyveden kaligraficky, ale statečně jsem si ho v duchu přeslabikoval.

„Belfontský guvernát, správní centrum Cevinu, léna hraběte Drexlera Belfonteho,“ předběhla mě Trilian, než jsem se stačil dostat až na konec.

„Myslím, že tady se naše cesty rozchází, pánové,“ dodala.

Ochinot začal drmolit, jak moc ho to mrzí, že by ji rád viděl a další podobné nesmysly. Dokonce jí strčil i svou vizitku. Dobře jsem viděl, jak si ji prohlíží. Nechápal jsem ho. V posteli s ní bych určitě nevěděl, zda se jí štítit nebo bát. Šukat s čarodějnicí! Bez pozdravu jsem se otočil a zamířil k vojákovi hlídajícímu vjezd.

„Potřebujeme dovnitř, pracujeme pro hraběte Belfonteho,“ oznámil jsem mu.

„A tohle je co?“ ukázal místo odpovědi na můj katzbalgr zavěšený v pouzdře vysoko na levém boku. Od chvíle, co jsme vjeli do města, jsem byl ozbrojen a meč jsem měl položený vedle sebe na kozlíku.

„To je zbraň,“ poučil jsem ho, „půl dlaně široká, hodně tuhá odlehčená čepel. Pravá chaabská ocel. Na délku nemá víc než šedesát centimetrů, ale dobrým švihem odsekneš hlavu i s límcem.“

Vojákovi se můj výklad nezamlouval a začal se tvářit nasupeně.

„Mám i meč, tamhle na voze. Ještě lepší věcička, než tahle, chceš si ho prohlédnout?“

Než stačil vybuchnout, stál vedle mě Ochinot. Loupl po mně nespokojeným pohledem a ukázal vojákovi jeden z mnoha dokumentů, kterými jsme byli vybaveni. Na tomhle se skvěla nádherná hraběcí pečeť. Ochinot jí říkal glejt pro analfabety.

„Můj přítel nezná místní poměry a neví, že vstup k jeho excelenci Montemerymu je omezen…“ zaševelil odměřeně a omluvně zároveň.

Nechal jsem ho mluvit a vyšplhal se zpátky na kozlík. Čarodějnice byla konečně pryč.

Ochinot to s lidmi uměl o poznání lépe než já, za chvíli nás pustili na nádvoří a zavedli do místnosti, kde za stolem z týkového dřeva seděl sporý muž s vážným obličejem. Ramena měl ohnutá, jako by ho tížil náklad starostí, který za žádnou cenu nemůže unést, oči olemované sítí vrásek a ústa, která se smála naposledy před deseti lety. Možná ještě o něco dříve. Deska stolu byla poničena snad miliónem vrypů.

„Jsem Bled Tuhuka, zástupce velitele Cevinské gardy. Řekli mi, že chcete mluvit s jeho excelencí. On, ani můj šéf tady nejsou, musím vám stačit já.“

Vypadal, že je z toho ještě nešťastnější než my. Ochinot mu podal jiný dokument, který potvrzoval, že opravdu pracujeme pro hraběte Belfonteho a že nám mají vyjít vstříc.

„Co to je Cevinská garda?“ zajímal jsem se.

„Prosazujeme zákon na cevinském území,“ odpověděl Tuhuka, aniž by přestal číst. Levou rukou otevřel zásuvku stolu, vytáhl z ní křížence dýky s perořízkem a začal jím bezúčelně rýpat do desky stolu. Záseky byly najednou jasné. Možná si ani neuvědomoval, že to dělá.

„Jaký zákon?“ zeptal jsem se.

Zvedl oči od textu a podezíravě si mě přeměřil. „Císařský zákon, zákon džungle, prostě jaký?“ upřesnil jsem.

Ochinot se na mě podíval a obrátil oči v sloup, ale Tuhuka se kupodivu vrátil ke studiu dokumentu a přitom mi odpověděl.

„Prosazujeme zákony hraběte Drexlera Belfonteho, které jsou samozřejmě v souladu s císařskými zákony. Na jednotlivých územích si právo a řád udržují šlechtici, na moři nad vším bdí císařské námořnictvo, které má sídla ve všech šesti provinciích v Zóně. Ten dokument je v pořádku. Sice se tu neříká, co máte na práci, ale určitě vás posílá hrabě,“ řekl poté, co si text důkladně prostudoval.

Seděli jsme v kanceláři ještě asi půl hodiny, během které si Ochinot domluvil schůzku s hlavním účetním, aniž by prozradil, co ho k tomu vede. Z hovoru také vyplynulo, že se Belfonte junior se šéfem svých ozbrojených sil účastní jednání s velitelem císařského loďstva a dalšími guvernéry ze Zóny. Měli nějaké problémy s obyvateli okolních ostrovů. Také jsem zjistil, že Montemeryho soukromá rezidence je bílá stavba na vrcholu kopce přímo nad námi.

Tuhuka nám dokonce nabídl i možnost přenocování, ale ani jeden jsme neměli zájem. Ochinot si chtěl pronajmout dům, nebo alespoň patro v lepším penzionu, já se hodlal spokojit s podnájmem kdekoliv.

„Možná by bylo lepší, kdybyste se snažil s lidmi vycházet po dobrém,“ řekl mi polohlasem Ochinot, když jsme se vraceli k vozu.

Pokrčil jsem rameny. Byl jsem vzteklý a potřeboval jsem si na něčem nebo někom vylít zlost. Po hodně dlouhé době jsem potkal ženu, která se zajímala o chlapa vypadajícího jako vůz naložený skříněmi. Uvědomil jsem si to v okamžiku, kdy na mě poprvé zaměřila ta svoje hnědá kukadla. Bylo to tak intenzivní, že by to poznal i mnohem větší zabedněnec než já. Ona se mi samozřejmě zamlouvala každým kousíčkem. Musela být čarodějka?

„Zkusím to, nesvědčí to práci,“ odpověděl jsem se zpožděním a snažil se, aby to neznělo jako zavrčení.

„Bratře, neznáš náhodou nějaký slušný podnik v okolí, kde bych se mohl trochu pobavit? A hostinec, kde pronajímají pokoje, ne moc drahé? Ušetřil bys mi spoustu práce s hledáním,“ požádal jsem vojáka, který nám křížil cestu.

Podíval se na mě, na Ochinota a potom s milimetrovou přesností umístil hnědý plivanec těsně před špičku mé levé nohy. Tvář měl poďobanou od neštovic a na nose mu někdo nedávno docela slušně zapracoval.

„Jdi do háje a nevotravuj,“ štěkl a chystal se jít dál, jenomže já mu zastoupil cestu.

„Ty hnusnej gyzde, jestli rychle nevyklopíš, na co jsem se ptal, rozmažu ti ten tvůj křivej frňák po ksichu, pak ti urvu ruku a tou tě umlátím!“ řekl jsem tiše.

Můj obličej přitom nebyl od jeho vzdálen víc než pět centimetrů, nemohl to přeslechnout.

Váhal jenom okamžik.

„Slušný ubytování maj v Želvě, kousek vodtaď na hlavní třídě rovnoběžný s pobřežím, holky sou dobrý v Růžovým štístku a jestli máš rád karty, nejlepší herna je Tvrz, tak kilák daleko hned u vody na sever,“ vysypal ze sebe, až téměř drmolil.

„Díky kámo, to s tím nosem jsem tak nemyslel. Není zas tak křivej.“ polichotil jsem mu a uvolnil cestu.

Ochinot se přidušeně rozesmál.

„Fakt jsem se snažil,“ řekl jsem a vyškrabal se na kozlík.

Hned jsem se cítil lépe.

Ochinota jsem zavezl k místnímu obchodníkovi s nemovitostmi a sám si šel najít nějaký pokoj. Penzion Želva nebyl špatný, ale přišel mi příliš na očích a neměl zadní vchod. Jen o pár kroků blíž k vodě jsem objevil místo pro mě jako stvořené. Dvoupatrový dům postavený ze dřeva i kamene s mírně zešikmenou střechou. Vikýřová okna prozrazovala, že právě v druhém patře jsou pokoje k pronajmutí. Většinu přízemí zabíral velký výčep kombinovaný s jídelnou, kuchyň a byt majitele. Dal jsem si na zkoušku večeři. Jídlo bylo jednoduché, ale nešetřili jím. Po dvou porcích jsem se cítil skoro najezený. Režná z výčepu byla o poznání lepší, než jsem byl zvyklý. Dal jsem si tři panáky, ubytoval se – to mi zabralo pět minut včetně zaplacení na tři dny dopředu – a vyrazil jsem za zábavou.

Kapitola sedmá – FAJN VEČER

Večer mezitím pokročil, ale v ulicích bylo stále rušno. Kočáry přejížděly neustále sem a tam, skupinky námořníků táhly od putyky k putyce, od bordelu k bordelu a hledaly ten správný podnik, kde si to užijí. Těsně u pobřeží se noblesní oblasti s pečlivě udržovanými domy hlídanými ozbrojenými portýry volně prolínaly s ulicemi, kde vrcholem luxusu byla poctivá neomítnutá cihlová zeď a průchody mezi bloky domů blokovaly hromady odpadků. Minul jsem pár domů s červenou lucernou, ale holky, které pózovaly v oknech, mi přišly trochu moc drsné zboží. Jindy by mi to asi nevadilo, ale před očima jsem měl pořád křehkou krásu Tril. Ta zatracená čarodějnice mě určitě očarovala. Nakonec jsem se rozhodl zkusit štěstí v hazardu.

Kasino Tvrz vypadalo jako třicet metrů dlouhý kus mohutné hradby vyřezaný z pradávného opevnění. Východní stěna stavby spadala přímo k moři, ale víc jsem neviděl, protože vstup do soukromého přístaviště blokovala kamenná zeď s dvoukřídlými vraty uprostřed. Dům byl vysoký, dvanáct, možná patnáct metrů, podle oken však měl jen dvě patra. Zastavil jsem se před vchodem. Dveře byly z dubových fošen zpevněných železným kováním, jako klepadlo sloužila malá kotva zavěšená na řetězu. Nezdálo se, že by nějak moc stáli o zákazníky, ale přesto jsem zabušil. Téměř okamžitě se otevřela špehýrka a za hustě zamřížovaným okénkem se objevily zkoumavé oči. Věnovaly mi jen zběžný pohled a o to déle kontrolovaly okolí. Bez jakékoliv otázky se špehýrka zavřela, vzápětí se ozvalo skřípění otevíraných závor. První, druhá, třetí. Název kasina skutečně seděl. Vstoupil jsem do pokojíku s řadou dřevěných stoliček a nízkým stolkem, na kterém trůnila baňatá, nejméně čtyřlitrová láhev, naplněná čirou kapalinou. Společnosti jí dělaly tři vysoké sklenky postavené dnem vzhůru. Dveřník, starší chlápek s rozšiřující se pleší a nosem protkaným rudými žilkami, za mnou zase zavřel. „Přišel jste si zahrát?“ zeptal se, aniž by se na mě podíval.

„Ne, přišel jsem se vykoupat,“ prozradil jsem. Jako bych neřekl nic. Odhrnul závěs kryjící pravou stěnu a odhalil tak obyčejné dřevěné dveře.

„Vejděte a odevzdejte všechny zbraně. Bez toho vás dovnitř nepustí“

„Ta flaška je tady na co?“ zeptal jsem se.

„Když přijde víc zákazníků najednou, musí čekat. Nalijí si skleničku, aby jim to utíkalo. Pozornost podniku,“ vysvětlil.

Byl jsem sám, ale pozornost podniku se nikdy neodmítá. Potom jsem postoupil do šatny, pokud se to tak dá nazvat. Zeď vysoká do pasu pokračující až ke stropu hustou mříží z černých železných prutů dělila místnost na dvě části. V oddělené kóji stál chlapík v rozhalené košili a kalhotách do půli lýtek. Zřejmě mu v zaměstnání chyběl pohyb, protože mu břicho přetékalo přes opasek. Ze všech stran ho obklopovaly police plné nejrůznějších zbraní.

„Tudy mi ty vaše železa můžete prostrčit,“ ukázal na malé okénko v mřížové stěně.

Rukojetí napřed jsem mu podal katzbalgr.

„Asi bych vám vyčítal, kdybyste ho dal někomu jinému,“ upozornil jsem ho.

Zálibně zbraň potěžkal a zavěsil do držáku.

„Já se nikdy nespletu,“ odpověděl. „Navíc je tahle věcička tak primová, že jen blázen by se vám ji pokoušel ukrást.“

„Můžu už jít?“ ukázal jsem ke dveřím přede mnou.

Mrkl očima kamsi dolů pod pult a zavrtěl hlavou.

„Nechte mi tu všecko železo, u nás ho nebudete potřebovat,“ pobídl mě.

Trochu znechuceně jsem vytáhl z pouzdra na levé botě vrhací nůž. Bota byla speciálně ušitá a na první pohled nebylo vidět, že v ní něco je. Spokojeně se zašklebil.

„Zpátky půjdu zase tudy?“ zeptal jsem se.

„Máme tu jednosměrný chodby,“ ukázal palcem za sebe. „Zaklepte, já otevřu okýnko a dám vám, co je vaše. Hodně štěstí u stolů,“ popřál mi, sáhl někam dolů a závora jistící vstup do sálu povolila.

Kývl jsem mu na pozdrav a opřel se do dveří.

Světlo, hluk a kouř mě v první chvíli zavalily jako příbojová vlna.

Sál byl obrovský, strop dobrých deset metrů vysoko. V pravidelných rozestupech stály hráčské stoly: karetní, s ruletou, pro kostky; obvod sálu lemovaly barové pulty v pravidelných intervalech zdobené soudky piva a vína. Mezi stoly se hemžili lidé. Muži v dobře ušitých šatech, hladce oholeni a dokonale upraveni, často v dámském doprovodu. Také obyčejnější chlápci, asi kupci nebo bohatí řemeslníci. Nemálo lidí vypadalo podobně jako já, surovci, živící se ostřím nebo silou svých paží. Podloudníci, námořníci, vojáci. Naprostá všehochuť, kterou člověk spatří málokdy. U každého stolu stála jedna nebo dvě spoře a rafinovaně oděné dívky. Buď v krátkých sukních nad kolena, nebo v kalhotách různých délek, a jejich blůzy, košile, šněrovačky měly jedno společné – odhalovaly tolik, že měl člověk nutkavou touhu zkoumat dál. Jenomže všichni muži, i když dívky pronásledovali chtivými pohledy, od nich udržovali uctivý odstup. Stačil jen okamžik, abych zjistil, kdo je hlídá. Člen ochranky stojící u barpultu po mé pravé ruce už mě sledoval. Ani prostá, volně střižená halena s rozhalenkou nedokázala zamaskovat široká ramena a sudovitý hrudník. Měl plochý obličej s rozpláclým nosem a hranatou bradou, hlava utopená mezi mohutnými trapézy zdánlivě vyrůstala přímo z ramen. Stál mírně rozkročen, s rukama volně svěšenýma podél těla. Nebyl to výhružný postoj, ale vyzařovalo z něj sebevědomí a klid. Hřbety rukou, klouby, malíkové hrany, špičky prstů, vše vypadalo jako jeden veliký ocelově tvrdý mozol. Ten muž byl bojovník a bojoval holýma rukama. Naše oči se setkaly. Nenašel jsem v nich ani špetku výzvy. On byl profesionál, nepotřeboval si nic dokazovat. Dělal, zač ho platili. Stejně jako já.

Zastavil jsem se u baru a dal si prvního panáka. Cena byla víc než příznivá, zřejmě se snažili povzbudit hosty ke hře. Párkrát jsem si vsadil u kostek a prohrál první zlatku. Dívka, která stůl obsluhovala, měla odvážný výstřih a pokaždé, když někdo vyhrál, mu při výplatě poskytla prémii v podobě štědrého pohledu. Mezi hosty jsem objevil deset dalších členů ochranky. Podobali se navzájem jako vejce vejci, ale můj první známý z nich ze všech budil největší respekt.

Vybral jsem si ruletu a vsadil stříbrňák na černou. Orchestr někde v přední části sálu spustil živou melodii, tempo hry se okamžitě zvýšilo. Přemýšlel jsem, co budu dělat dál. Do Zóny jsme se s Ochinotem dostali bez problémů, zítra nás čekala audience u samotného Belfonteho juniora. Nic nenasvědčovalo tomu, že by někdo držel mladému hraběti nůž pod krkem. Samozřejmě, že jistotu budu mít až po osobním setkání, ale úředníci se chovali normálně. Možná opravdu nebylo něco v pořádku v účtech, ale to se mě netýkalo. Až Ochinot zjistí co a jak, zvedneme kotvy, já vyinkasuji odměnu a bude konec. Konec – obracel jsem to slovo v hlavě pořád dokola. Konec už vlastně byl, protože poslední splátka byla odeslána a tohle všechno jsem dělal jen ze setrvačnosti. Celých šestnáct let mě držela nad vodou jen nutnost vydělat peníze. Hodně peněz, co nejvíc peněz za každou cenu. Jak dlouho to trvá, než se člověk upije? Určitě ne moc dlouho, když se do toho dá pořádně.

„Ještě jednou na černou, pane?“ vyrušila mě z myšlenek krupiérka.

Její výstřih měl něco do sebe. Oblé křivky ňader se střetávaly ve zpočátku mělkém a potom stále hlubším žlábku, který se ztrácel za stěnou z černého hedvábí. Uvědomil jsem si, že jsem šest her nechal ležet minci na políčku a šestkrát padla černá. To představovalo víc než dvanáct zlatých. V životě jsem tolik nevyhrál.

„Ne, jdu se napít,“ řekl jsem.

Počkal jsem, až ke mně hromádku mincí přistrčí, a přesunul se k baru.

„Režnou,“ poručil jsem si, „dvakrát.“

Barmanka po mně loupla okem, položila na stůl dvě sklenky a naplnila je až po okraj. Zaplatil jsem penězi z výhry. Prvního panáka jsem vypil na ex a druhého jen usrkával. Chce to hodně tréninku, aby člověk dokázal usrkávat režnou. Pozoroval jsem cvrkot kolem stolů. Mezi hráči se objevil jakýsi šum, nepokoj, který se postupně šířil z jednoho konce sálu na druhý. Po chvíli jsem zjistil, že jeho původcem je vysoká elegantní žena, oblečená v kožených kalhotách a vypasovaná bundě se zdůrazněnými rameny. Bundu měla rozepnutou, pod ní jen trikot z elastické mulawské příze, sahající těsně pod ňadra. Břicho měla holé. Pohybovala se pružně a elegantně jako kočka. Černé, kovové lesklé vlasy měla napůl vyčesané nahoru a zapletené do komplikovaného vzoru, napůl stažené stříbrnou sponou.

„Kdo je ta dáma?“ zeptal jsem se barmanky.

Trochu nespokojeně se na mě podívala, ale slovo dáma nakonec rozhodlo v můj prospěch.

„Nikita Klaar, majitelka kasina, naše šéfka.“

„Aha,“ přikývl jsem inteligentně a provázel madam Klaar pohledem.

V sále byla spousta krásných žen, ale ji od nich něco odlišovalo. Pokoušel jsem se to najít, ale marně. Možná nic takového neexistovalo, možná to bylo ve mně. Kráčela sálem jako královna, občas prohodila pár slov s nějakým hráčem nebo krupiérkou. Někdo z ochranky se stále držel poblíž, ale velmi nevtíravě, hosté si toho mohli sotva povšimnout. Byl to jen pocit, ale vypadalo to, že v pozornosti strážců je něco víc než profesionalita. Ti muži si jí vážili, měli ji rádi, obdivovali ji. Jako by byla jejich bohyní, královnou nebo modlou.

Ze svého místa jsem měl dobrý výhled na dveře, kterými se do sálu vcházelo. Objevil se v nich muž atletické postavy, středního vzrůstu. Oblečen byl jako švihák. Volné nabírané kalhoty s lampasy, vysoké holínky, široký, stříbrem zdobený opasek, bílá košile, vesta z krokodýlí kůže. Kývnutím pozdravil bodygárda, ten mu naznačil směr a muž se rázně začal prodírat chumlem hráčů okolo stolů s kostkami. V okamžiku, kdy spatřil Nikitu, zamířil přímo k ní. Počkala na něho a nastavila mu tvář k polibku. Na tváři šviháka se objevil majetnický úsměv. Asi jsem mu křivdil, měřil jen o pár centimetrů méně než já. To spíš ona byla vysoká. Chvíli hovořili a potom korzovali sálem spolu. Zastavili u baru kousek ode mě a objednali si láhev vína. Že přicházejí potíže jsem si všiml první, těsně po mně jeden z členů ochranky. Ten se však držel v pozadí. Opilý habán, který zřejmě prohrál víc, než mohla jeho peněženka unést, přiklopýtal až k Nikitě.

„Samý podvod! Všechno se tu hraje falešně, ale já z vás ty peníze dostanu!“ koktal a šermoval před sebou rukama. „I kdybych je z tebe měl vytřást!“

Nikita se podívala na svého společníka, jako by čekala, že zakročí, ale ten se zřejmě celou situací bavil.

„Odejděte, pane, a vraťte se, až budete mít opět chuť na hru!“ odpověděla a natočila se bokem.

Měla čistý altový hlas. Pozvedla číši s vínem ke rtům. Tím pro ni zřejmě byla záležitost vyřízena. Ne však pro opilce. Vyrazil po ní jednou rukou, ale Nikita se s ladnou samozřejmostí odsunula o krok, opilec ztratil rovnováhu a zřítil se na zem. V dalším okamžiku už ho vyváděla ochranka. Opatrně se napila. Při úhybu z plné číše nerozlila ani kapku.

„Nádherné, to bylo prostě nádherné!“ rozplýval se její společník, který se během incidentu ani nepohnul.

Přes tvář se jí mihl stín, který však rychle zmizel. Položila mu dlaň na hřbet ruky a tiše něco řekla. Nerozuměl jsem, ale melodie mluvila jasně. Byla mazlivá a láskyplná.

„Ještě dvě režné,“ poručil jsem si.

Z kasina jsem odcházel krátce po půlnoci. Smůle se nakonec podařilo srovnat skóre. Celkem jsem prohrál tři zlaté, ale protože jsem získal peníze za záchranu Trilian, nevadilo to. Dřepl jsem si, opřel se o zeď a čekal, až mi chladný vzduch trochu pročistí hlavu. Voněl vodou, solí a prostorem. Tři nedaleké olejové lampy osvětlovaly bezprostřední okolí kasina, ale ve vzdálenějších ulicích panovala tma. Už jsem se chystal k odchodu, když před vchodem zastavil velký kočár tažený šestispřežím.

Otevřely se dveře, na dlažbu vypadl vyděšený chlapík v plášti, po něm vyskákalo deset mužů. Dva z nich měli kuše, ostatní dýky, nebo tesáky, či meče. Nic neříkali a počkali, až jejich vězeň zaklepe na dveře, potom se stáhli do stínů. Kočár mezitím odjel a zastavil opodál mimo dohled.

Dřepěl jsem jen pár kroků daleko, ale nikdo si mě nevšiml. Vyděšenec prohodil několik slov s uvaděčem, pak se dveře zavřely a on se podle pokynů mužů v pozadí poněkud vzdálil a čekal. Za chvíli vyšel přítel Nikity Klaar. Zamířil k mužíkovi a potřásl si s ním rukou.

„Pane Ravili, nečekal jsem, že mě budete hledat tady. Mění se něco na naší dohodě?“ zeptal se.

Ve stejnou chvíli ze stínů vyběhli čtyři čekající muži. Dva sprintovali podél stěn, aby mu uzavřeli ústupovou cestu, dva přímo k němu. Ravili se rozběhl ke zdi kasina, kde se skrčil.

„Všechno se mění, Rybáři!“ vykřikl nejbližší z nich a napřáhl se tesákem k ráně.

Rybář nezaváhal. Přiskočil k němu a než rána dopadla, švihl levačkou šikmo vzhůru. Chlapík vykřikl a se zakrváceným obličejem se zřítil k zemi. Až odraz světla na čepeli prozradil, že Rybář drží nůž. Druhý útočník, ozbrojený dýkou s dlouhou úzkou čepelí, už byl u něho. Bodl zespodu, ale Rybář se vyhnul úkrokem, v pohybu stačil chytit útočící paži za rukáv a přitáhl si muže k sobě. Současně zadrnčela tětiva kuše, do zad bandity se zabořila šipka. Rozhostilo se ticho. Útočníci se zřejmě rozhodovali, jak budou postupovat dál. Jejich kořist neměla šanci, všechny výhody byly na jejich straně.

„Jdeme na to!“ zavelel někdo a ze tmy se vynořila řada mužů. Nespěchali, uvědomovali si, že mají početní převahu a nejjednodušší bude Rybáře prostě zastřelit. Ten se zatím chránil mrtvým tělem a stál. Neměl kam ustoupit, dveře hlídali dva útočníci.

„Až řeknu, vystřelíte,“ zavelel vousáč ve středu půlkruhu. „Když ho nesejmete, zůstaňte v klidu stát a zkusíte to podruhé.“

Smyčka se stáhla o další krok, Rybář se zjevně chystal odhodit svůj štít a probít se přes obklíčení. Bylo to beznadějné, ale nic jiného mu nezbývalo.

„Tady je ještě jeden!“ vykřikl chlap s kuší na kraji půlkruhu a vystřelil po mně.

Střela se zaryla do omítky nad mým levým ramenem. Málokdo umí střílet na cíl těsně u země. Vrhl jsem se vpřed přímo ze dřepu a už ve skoku tasil katzbalgr. Muž se chránil kuší, ale v poslední chvíli jsem změnil směr útoku a sekl ho vodorovně do kyčle. Další zůstal ztumpachověle stát, ťal jsem ho do ruky, ve které držel zbraň. Třetí zaútočil mečem, jeho dlouhá čepel proti mé kratší.

Z druhé strany jsem slyšel lomoz, Rybář vytušil šanci a vrhl se do boje.

Odrazil jsem jedovatý sek na rameno, pohrozil bodem na hlavu. Kryl příliš ležérně, vmykem jsem se mu dostal na tělo a sekl ho přes krk. Koutkem oka jsem zahlédl širokou čepel tesáku dopadající z boku, instinktivně jsem proti ní švihl levačkou a pádem se vrhl vpřed. Ostří mě zasáhlo částečně naplocho, zbytek úderu odvrátil chránič předloktí. Než jsem se stačil zvednout z kotoulu, přiskočil ke mně a pokusil se mě dorazit. Bez síly jsem sekl vodorovně při zemi, tuhé ostří prorazilo kůži boty a zakouslo se mu do kotníku. Zařval bolestí a zakolísal. Z kolen jsem se vrhl rameny proti němu, srazil ho na zem a rozpáral mu břicho. Ohlédl jsem se. Rybář bojoval s předposledním mužem, lučištník se díval střídavě na mě a na něho, nemohl si vybrat cíl. V dálce zaržáli koně, dlažba zvonila pod okovanými kopyty. Z černého ústí ulice se vynořil kočár, dvojče prvního, a smykem zastavil. Střelec váhal moc dlouho. Překvapeně se podíval na rukojeť mého nože vyčnívající mu z prsou a se zavzlykáním se zhroutil. Z kočáru vyskočil první muž, současně se otevřely dveře kasina, v obdélníku světla se objevila silueta se štíhlým pasem a velkými rameny, vzduchem zasvištěla šipka, muž před kočárem rozhodil ruce a upadl. Další útočník se pokusil dostat ven, ale dostala ho další šipka, třetí vzápětí prostřelila stěnu kabiny a někdo uvnitř zařval.

„Práskni do koní, než nás všechny postřílí!“ zaječel poděšený hlas.

Nocí třesklo švihnutí biče, od kopyt koní odlétly jiskry, kola zaskřípala na dlažbě a kočár smykem zmizel ve tmě. Trochu omámeně jsem se postavil. Po tolika panácích to na mě všechno bylo moc rychlé. Po dlani levé ruky mi stékala krev, při neobratném kotoulu jsem si narazil pravé rameno.

Z kasina se vyrojili lidé z ochranky, každý s pochodní v ruce, náhle bylo celé okolí osvětleno. Rybář stál zbrocený krví, ale zdálo se, že žádná není jeho.

„To byli Kurganovi lidi,“ řekl tiše a podíval se na vyděšeného chlapíka v pomačkaném plášti, který se po celou dobu tiskl ke zdi kasina.

„Odpusťte mi to, prosím. Vyhrožovali mi, musel jsem to udělat!“ blekotal.

Rybář si odplivl.

„Za zboží vám nezaplatím a na tuhle noc zapomeneme. Co vy na to?“

Chlapík se podíval na Rybáře, na jeho nože a přikývl. Udělal dobře.

Nikita Klaar v doprovodu velitele ochranky přišla ke mně a pátravě si mě prohlédla.

„Potřebujete ošetřit?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Jste skvělý střelec, madam,“ řekl jsem. „Z čeho jste to střílela? Trojranný samostříl jsem ještě neviděl.“

Usmála se. Nepatrně, ale přesto jí to slušelo. Bradavky ztopořené nočním chladem se zřetelně rýsovaly pod pnoucí se látkou.

„Tři obyčejné kuše. Můj dveřník mi je podával, máme to nacvičené.“

Nikita Klaar zaměstnávala skutečně vytříbený personál.

„Musím vám poděkovat,“ přidal se do rozhovoru Rybář.

Nelíbil se mi. Nelíbila se mi ani situace, do které jsem se zapletl. Nechtěl jsem mít nic společného s místními půtkami.

„Není zač. Vystřelili po mně, musel jsem se bránit. To je všechno,“ odmítl jsem jeho dík, otočil se a trochu víc zeširoka než obvykle zamířil směrem, kde jsem tušil svůj penzión. Těch panáků bylo opravdu dost. Věděl jsem, že žádné další potřebovat nebudu. Po zabíjení spím vždycky dobře.

Kapitola osmá – VĚCI POD POVRCHEM

Ráno jsem se vzbudil, beze spěchu posnídal a zamířil na návštěvu k Belfontovi juniorovi. Má včerejší výměna názorů s vojákem byla užitečná, protože strážný mi jen kývl na pozdrav a nezdržoval mě. Když jsem se potom potuloval po budově a hledal Ochinota, vyslechl jsem z po straně pronášených poznámek, že jsem „gorila vod toho účetního.“ Ochinot se zřejmě už dal do práce. Nakonec mi mé slídění zarazil zástupce velitele gardy Bled Tuhuka a odvedl mě přímo za Ochinotem. Prozradil mi, že jeho excelence se dnes v kancelářích vůbec nebude vyskytovat, protože včerejší jednání se protáhlo do pozdních hodin. Prý až zítra. Nevadilo mi to. Belfonteho juniora jsem mohl navštívit i v jeho soukromé rezidenci.

Ochinota jsem našel v suterénu v archivu zpola zahrabaného mezi tlustými svazky účetních knih. K ruce mu bylo několik mužů a jeden z nich vypadal obzvlášť ustaraně.

„Jak to jde?“ zeptal jsem se.

Ochinot si oprášil svou vestičku a zamrkal na mě.

„Dobře, doufám, že za dva dny budu hotový a můžeme to tady uzavřít,“ řekl nahlas, aby to slyšeli i všichni ostatní.

Asi hodinu jsem sledoval, jak listuje knihami, neustále si přitom brouká a občas si něco poznamená do tlustého notesu.

„Uděláme si přestávku?“ navrhl. „Něco k zakousnutí a kávu?“

Souhlasil jsem.

Přesunuli jsme se do místnosti, kterou mu vyčlenili jako kancelář. Byl v ní jen stůl a dvě ošoupané židle a žádné okno. Za chvíli nám služka donesla svačinu. Svačina bylo silné slovo, spíš pár jednohubek. Vyměnili jsme si adresy, kde jsme se ubytovali, abychom se v případě nouze mohli kontaktovat. Už si stačil pronajmout dům.

Při pití kávy jsme seděli mlčky a Ochinot zamyšleně civěl do zdi.

„Myslel jsem, že účetní musí záznamy studovat,“ poznamenal jsem, když jsem si vzpomněl na jeho laxní práci.

„Nezapomeňte, že já nejsem obyčejný účetní. Jsem číselný génius. Mám eidetickou paměť. Eidetickou – to znamená, že text, který vidím, si i zapamatuji. Na celý život. Pokud budu chtít, mohu si kteroukoliv stránku zase vybavit,“ vysvětlil, když viděl můj tázavý výraz. „A také intuitivně poznám, že nějaký údaj vyčnívá z řady, případně je úplně špatný – falešný a nesouhlasí s obecným trendem,“ pokračoval.

Netušil jsem, že lidé mohou mít takové schopnosti.

„Něco podobného, jako když já vidím někoho pohybovat se? Stačí jenom chvíli, ale i za deset let ho bezpečně poznám a vím, co od něj čekat,“ snažil jsem se to převést na pochopitelnější věc.

Ochinot přikývl a podíval se na mě s obdivně uctivým výrazem. „Bylo úžasné, jak jste vyřídil ty tři lovce lidí,“ změnil téma a zhoupl se na židli. „Omlouvám se za své tehdejší poznámky. Měl jste úplnou pravdu, musel – museli jsme je zabít. Vypadalo to tak strašně jednoduše, neměli nejmenší šanci! Obyčejnými poleny!“

Viděl jsem, jak se v něm sváří obdiv s hrůzou. Většině fanoušků gladiátorských her smrt nevadí, Ochinot byl jiný, mnohem měkčí. Vlastně se zmiňoval, že navštěvoval hlavně zápasy, ne souboje se zbraněmi.

„Není pravda, že neměli šanci. Mohl jsem uklouznout, mohla se přihodit jiná nečekaná událost. Pravdou je, že nebyli trénovaní. Nahánění hrůzy vesničanům je snadné. Navíc se báli. Chtěli to mít co nejrychleji za sebou a doufali v rozhodnutí prvním útokem. To je vždy chyba, velká chyba.“

„Vy jste se nebál?“

Nevěděl jsem, co mám odpovědět.

„Člověk jako já musí se smrtí počítat.“

Byla to pravda, ale vyřčená nahlas zněla tak nějak hloupě. Asi jako když člověk slavnostně oznamuje, že dvě a dvě jsou čtyři.

„Opravdu budete za dva dny hotový?“ vrátil jsem se k jeho práci.

Ochinot se ušklíbl.

„Ani náhodou. Něco tu smrdí. Dnes projdu co nejvíc dokumentů, dokud nemají čas je přepsat nebo vyměnit. Například jsem objevil spoustu výdajů vykazovaných jako nákup soli. Kdyby byly pravdivé, má každý obyvatel impéria před svým domem metrák soli. Zatím vím jen, že v oběhu je mnohem víc peněz, než se oficiálně vykazuje, a že ty peníze přinášejí zisk, který se někde ztrácí.“

„A ví o tom Montemery Belfonte?“ zeptal jsem se.

Ochinot dopil kávu a sklouzl ze židle.

„Nevím. Nemusí. Ten podvod je opravdu grandiózní. O jeho skutečném rozsahu může klidně vědět jen ten, kdo to všechno vymyslel. Představte si to jako obchody ukryté jinými obchody, hlubinné proudy peněz maskované povrchovými toky. Zatím mám jen tušení, ale…“ nechal větu vyznít do ztracena.

„Za záchranu vašich příbuzných jste zaplatil spoustu peněz,“ vrátil se k našemu staršímu rozhovoru.

„Ne všech. Otce upálili a nejstarší bratr nepřežil. Zabili ho,“ opravil jsem ho mechanicky.

„Promiňte. Zajímá mě to z finančního hlediska. Určitě jste na začátku neměl žádný kapitál. Víte, co mám na mysli. První splátku. Ten člověk, který vám pomáhal, riskoval a určitě to neudělal za dobré slovo,“ uvažoval Ochinot nahlas.

Překvapovalo mě, že nad tím stále přemýšlí a dokonce se mě na to vyptává. Ale nejvíc mě překvapovalo, že mám chuť o tom mluvit. Možná protože to všechno právě skončilo.

„Máte pravdu,“ souhlasil jsem. „V době, kdy mého otce obvinili z čarodějnictví, mi bylo sedmnáct a neměl jsem vůbec žádné peníze. Podklady pro inkvizici Konventu připravoval tehdejší správce Chaabské provincie. Tajně jsem vlezl do jeho pokojů a počkal na něho. Žadonil jsem, prosil, nabízel. Byl jsem ochotný udělat všechno, abych pomohl své rodině. Byl jsem zoufalý a on mě dost dobře nemohl odmítnout, protože netušil, co bych pak udělal. Sám to nevím, možná bych ho zabil. Učil jsem se u otce v kovárně a byl jsem silnější než většina mužů. Správce se mnou uzavřel dohodu. Jeden jeho známý, velmi bohatý kupec pokukující po šlechtickém titulu, měl dceru, které se dvořil mladík ze společensky mnohem níže postavené rodiny. Kupec s tím nedokázal nic dělat, protože jeho dcera toho mladíka milovala a byla velmi tvrdohlavá. Vyhrožovala, že klidně odejde z domova a vzdá se majetku. Já jsem měl mladíka přimět, aby se té dívky vzdal.“

„A udělal jste to?“

Přikývl jsem a dopil hrnek kávy. V průběhu našeho rozhovoru vychladla a studená chutnala jako kalná voda z rybníka. Nebylo mi jasné, co na ní lidé vidí.

„Udělal. Potom jsem se správcem uzavřel dohodu, podle které jsem měl po dobu šestnácti let každých šest měsíců posílat na jisté konto u Imperiální banky šest set zlatých. Nezávisle na tom, zda správce umře, či bude žít. Šestnáct let od vykonání rozsudku už nemohou být pozůstalí po čaroději trestáni, tak zní zákon.“

„A jak jste toho mladíka přesvědčil, aby tu dívku nechal na pokoji?“ zeptal se Ochinot.

Usmál jsem se a zalitoval, že tady nikde nemám láhev poslední záchrany.

„Počkal jsem si na něho u zdi, kterou musel přelézt, když se kradl za svou milou. Řekl jsem mu pravdu. Že je to otázka života a smrti.“

„A on na to přistoupil? Vzdal se jí?“

Ochinot vypadal překvapeně a potěšeně zároveň.

„Ne, byl tvrdohlavý. Hlídal jsem tam dva dny a dvě noci, než přišel podruhé. Porvali jsme se. Uměl se rvát, ale já vyhrál. Týden musel zůstat v posteli.“

„A to ho odradilo,“ zkonstatoval Ochinot.

Otočil jsem se k odchodu.

„Ne. Načapal jsem ho i potřetí. Nedokázal jsem ho přinutit k přísaze, že tam už nepůjde. Zabil jsem ho. Utloukl jsem ho, protože jsem s sebou neměl žádnou zbraň. Musel jsem.“

Nebyla to příjemná vzpomínka. Zabil jsem spoustu lidí, ale tahle jediná smrt mě pronásledovala ve snech.

„Jdu za Belfontem juniorem, večer se u vás stavím,“ houkl jsem přes rameno.

Opustil jsem budovu guvernátu a poohlížel se po hospodě, kde by otevírali tak brzo. Cevin byl opravdu civilizované místo, protože jsem jich napočítal pět po prvním letmém rozhlédnutí. Zamířil jsem k podniku, na jehož štítu se pyšně skvěl nakřivo namalovaný džbán piva s čepicí podezřele žluté pěny.

„Ahoj,“ oslovila mě neznámá žena.

Vlasy, hrající všemi barvami od zlaté po zrzavou, měla zapletené do copu, dlouhá zvonová sukně se pnula kolem boků a prozrazovala, že vše je jak má být. Poznal jsem ji až podle očí. Byly stejně velké jako tehdy. A také stejně hluboké. Tril.

„Jak jsi mě našla a co po mně chceš,“ zavrčel jsem.

„U Kyliána jsem se s tebou minula jen o chvíli. Voják u brány mi ukázal směr, kterým jsi šel. Potřebovala bych si s tebou promluvit. Bude to trvat trochu déle.“

Chvíli mi trvalo, než jsem si vzpomněl, že Ochinot se křestním jménem jmenuje Kylián.

„Dobře,“ souhlasil jsem a ukázal na dveře hospody, před kterou jsme stáli, „můžeme si sednout tam.“

Byla to sice čarodějnice, ale po čertech krásná a i hovor s ní byl lepší než přehrabování se v minulosti.

Nevybral jsem hostinec, ale nejsprostší nálevnu, vybavenou pouze pultem s pípou a soudky s vínem, k tomu několika hrubými dřevěnými lavicemi a stoly. Světlo dovnitř pronikalo pouze dvěma malými upatlanými okny a na šero v koutech nestačilo. Většina přítomných se mačkala u pultu a pila svou medicínu na stojáka. Úkosem jsem se podíval na Tril, co tomu říká. Nevypadala nadšeně, ale ani ne vyvedena z míry. Posadili jsme se na lavici nejblíže ke dveřím – tady byl vzduch ještě relativně dýchatelný. Tlustý hospodský v zástěře, která už dávno ztratila původní barvu, přišel kupodivu téměř okamžitě.

„Režnou,“ poručil jsem si, než se stačil zeptat.

„A ty?“ vybafl na Tril.

„Čaj, prosím. A hodně cukru, může být i med,“ objednala si s úsměvem.

„Co to meleš, káčo? Takový věci nevedem! Ať ti tvůj kunčaft vobjedná něco k pití, nebo vodsud zmiz!“

Dryáky, které naléval svým hostům, mu už zřejmě vypálily mozek, protože Tril měla k děvce asi tak daleko, jako tenhle lokál k slušnému podniku.

„Ještě jedno špatný slovo, příteli, a budou si tady muset hledat jinýho hostinskýho,“ řekl jsem klidně, „a ať je ta sklenice čistá, neupatlaná. Jasný?“

Podíval se na mě a okamžik mě odhadoval. Nakonec se rozhodl správně a se zabručením odešel.

„Tak začni, mám spoustu práce,“ pobídl jsem Tril.

Upravená a krásná vypadala jako někdo jiný a už vůbec nepatřila do mého světa.

„Zařizuji si ošetřovnu, vlastně takový ranhojičský a lazebnický salón. Je to jen kousek od guvernátu v Solné ulici.“

Zarazila se, jako by ji samotnou překvapilo, co právě dělá, a vzápětí se jí rozzářily oči.

Nic jsem na to neřekl. Se svým děsivým nadáním musela mít úspěch. Vypadalo to, že se vyzná, jen jsem netušil, kde tak rychle získala peníze k rozběhnutí obchodu.

„Člověk, od kterého jsem koupila nábytek, si mi stěžoval, že se mu ztratila dcera. Je to kupec a docela zámožný. Prý dal rozhlásit, že vyplatí odměnu, když mu ji někdo přivede zpátky, nebo alespoň zjistí, co se jí stalo,“ pokračovala ve vyprávění.

Hostinský se přišoural a přede mě postavil otlučenou sklenku, před Tril velký porcelánový hrnek, dózu s medem a dřevěnou lžíci. Tázavě jsem se na něho podíval.

„Kořalka tři měděný, čaj je pozornost pro dámu,“ řekl.

Dal jsem mu pěťák a nechal ho jít.

Tril si přivoněla k čaji a zatvářila se spokojeně. Nalila si do něho štědrou dávku medu a s labužnickým výrazem ve tváři ho začala míchat. Vyklopil jsem do sebe panáka. Bylo to drsné zboží, ale hřál pěkně.

„Proč tak moc pijete? Škodí vám to,“ řekla nespokojeně.

„Všechno v životě škodí. Moc pití, moc jídla, špatní společníci, broušená ocel v břiše… Jak je ta holka stará? Je pěkná?“ vrátil jsem se k původnímu tématu.

„Devatenáct. Prý je velmi krásná.“

„Na názor otce se nedá spolehnout. Pokud stála za to, mohli ji ukrást do nějakého nevěstince, nebo přímo do otroctví. Tady v Zóně je oficiálně povolené, ne jako v císařství. Na trhu nebude stát víc než třicet, čtyřicet zlatých, dvojnásobek, pokud je panna. Řekni tomu muži, ať se po ní poohlédne po trzích. Víc mu neporadím,“ řekl jsem.

„Mluvíš o ní, jako by byla zboží! Jak můžeš být tak klidný! Nabízím ti dobře placenou práci, při níž můžeš někomu pomoci! Tebe to nezajímá?“ vybuchla.

Emoce se jí ve tváři odrážely jako v zrcadle. Nadšení, zájem a soucit, odsouzení. Nechápal jsem, že ji nechytili a neupálili už dřív. Ale možná jsem ji podceňoval a takhle bezprostředně se chovala jen přede mnou.

„Její otec mi nezaplatí tolik, aby to stálo za námahu, navíc peníze nepotřebuji. A život není fér, to už sis vyzkoušela na vlastní kůži. Ta holka má prostě smůlu. Půjdu a ty bys odsud měla odejít se mnou. Tohle není podnik, kde by ženy mohly sedávat samotné,“ uzavřel jsem.

Neprotestovala, pouze mě probodávala těma svýma krásným očima. Nebyl to odsuzující pohled, ani pohrdavý, dokonce už ani naštvaný. Jako by se mě snažila prozkoumat, podívat se až na dno duše. Připomněl jsem si, že je čarodějnice; možná to opravdu mohla dokázat. Otočil jsem se k odchodu a nechal ji, ať si poradí, jak umí. Měl jsem ještě mizernější náladu, než po rozhovoru s Ochinotem. Z Tril přímo čišel zájem o život, o vše, co se kolem ní dělo, snažila se události ovlivňovat a stejně jako Ochinot se ze všeho radovala.

Divní lidé, pro mě nebezpeční. Neměl jsem si je pouštět k tělu.

Cestu k Belfonteho rezidenci jsem našel snadno. Stačilo držet se těch nejširších ulic a jít pořád vzhůru. Vzduch byl v okolí pobřeží extrémně čistý a všechno vypadalo blíž než ve skutečnosti. K cíli jsem však dorazil až po hodině ostré chůze. Pochopil jsem, proč po ulicích jezdí tolik kočárů, vozů, kár a dvojkoláků. V Cevinu bylo všechno daleko.

Soukromé sídlo dědice belfontského hrabství bylo postaveno z bílého leštěného mramoru ve slohu obvyklém pro jižnější části Impéria. Přízemí budovy tvořilo podloubí, z něhož se mnoha vchody vcházelo do pokojů. Skoro by se dalo říci, že místnosti začínaly v zahradě a podloubím plynule přecházely dovnitř budovy. Na střeše podloubí se rozkládala terasa obklopující celé druhé patro. Třetí podlaží s velkými okny bylo korunováno čtyřmi věžičkami. Celý rozlehlý palác obklopovala zeď z bílého vápence. Protože byla stavba vybudována až na samotném vrcholu kopce a zeď stála o několik výškových metrů níže – zřejmě proto, aby nekazila výhled – viděl jsem všechno, ještě než jsem prošel branou. Rezidence byla určena k pohodlnému obývání, ne k obraně.

Strážní u brány nevypadali jako vojáci, ale jako majordomové. Uniformy se jim leskly zlatem.

„Potřebuji mluvit s Montemerym Belfontem,“ nesnažil jsem se o žádné okliky.

„Jste ohlášen?“

Vytáhl jsem z náprsní kapsy dopis s hraběcí pečetí.

„Nesu mu dopis od hraběte. Je to neodkladné. V kanceláři mi řekli, že ho najdu tady.“

Oba zevrubně zkontrolovali pečeť a bez dalších řečí mě pustili dovnitř. Neobtěžovali se zjišťovat, zda jsem ozbrojen. Hraběcí pečeť mi zřejmě dodávala důvěryhodnost.

„Hlaste se u dveřníka, zavede vás, kam bude třeba,“ doporučili mi.

Kráčel jsem do kopce po bílým pískem sypané cestě a poslouchal svištění větru kolem uší. Stačilo však, abych se ponořil do pásu cypřišů a pinií, a vítr ztratil sílu. Nefoukalo dokonce ani přímo u hlavních dveří; park pod palácem představoval jakousi větrnou hradbu a vytvářel kapsu klidu.

Dveřník byl oblečen ještě honosněji než hlídači brány, jeho stářím svraštělá pergamenová tvář ostře kontrastovala s šedivými vlasy, napomádovanými do vysokého lesku. Možná měl paruku, ale nebyl jsem si jist. Předal mě služebné v černých šatech s bílým krajkovým límcem a ta mě zavedla do salónku. Stěny zdobily lovecké trofeje rozvěšené odshora dolů, jen na dvou místech musely ustoupit velikým zrcadlům.

„Jeho excelence právě jedná v pracovně, ale bude tudy procházet. Až budete chtít odejít, přivolejte mě tímhle zvonkem,“ špitla; „Přijdu pro vás.“

V salónku bylo několik pohovek, ale vypadaly tak křehce, že jsem se na ně neodvažoval posadit. Postavil jsem se před zrcadlo. Viděl jsem v něm na ježka ostříhaného chlapa s buldočí čelistí a třídenním strništěm. Oči měl šedé a studené, ústa zkřivená ve věčném šklebu, jako by se mu stále něco nelíbilo. V zrcadle na protější stěně stál tentýž chlápek zezadu. Malá hlava mu vyrůstala z příliš širokých ramen, kůži na zátylku měl namačkanou do varhánků. Jeho silueta se odrážela znovu a znovu, než obrazy vybočily z honosně ozdobených rámů, napočítal jsem devět identických postav. Nebyl to příjemný člověk a nevzbuzoval ve mně žádné sympatie. Vlastně to byl pěknej hajzl. Zabiják, vrah. Najednou jsem věděl, co s ním udělám. Vlastně jsem na to myslel už v Ribenodu, když jsem se potuloval po ulicích a neměl co dělat.

Z filozofování nad vlastnostmi muže v zrcadle mě vyrušilo klapnutí dveří a mužské hlasy. Otočil jsem se za zvukem. Chodbou ke mně přicházela čtveřice lidí.

V čele vysoký, zhruba pětadvacetiletý mladík v upnutých kalhotech a v bílé hedvábné košili s nabíranými rukávy, vše podle poslední imperiální módy. Právě něco ostře říkal muži po své levici. Ten byl starší, čtyřicet, pětačtyřicet, ramenatý a mírně při těle. Měl na sobě sice společenský oděv ve stejném duchu jako mladík, ale ležérní styl se už na první pohled nehodil k jeho ráznému kroku vlastnímu všem imperiálním důstojníkům. Kousek za nimi cupital člověk v brokátovém, zlatem vyšívaném kabátu a volných kalhotách, zřejmě obchodník. Čtvrtého muže jsem jen zahlédl, ale podle soustředěného a současně poníženého výrazu ve tváři jsem ho tipoval na sluhu nebo jiného zaměstnance.

„Kapitáne, uvědomuji si, že zastupujete jeho císařskou excelenci, ale vaše pravomoci jsou omezeny právě císařským výnosem. To znamená, že vaše slovo platí jen na moři a na vojenských základnách. Neumožním vám vybudovat žádná další kasárna! To je mé poslední slovo!“ zvýšil mladík hlas, takže jsem mu rozuměl i já.

Docela si věřil. Císařští kapitáni jsou téměř vždy šlechtického původu, obecně mají velké pravomoci a málokdo, ať už v jakémkoliv postavení, si s nimi dovolí mluvit takhle svrchu.

„A svou žádost, pane Octadente, proberte tady s kapitánem Juhivatem. On je velitelem veškerého vojenského loďstva na pobřeží Zóny. Doufám, že vám vyjde vstříc. Můj sekretář vám za okamžik předloží zápis z jednání k podpisu. Tímto považuji naši schůzku za ukončenou. Těším se, že se za příjemnějších okolností uvidíme na plese pořádaném panem Leermanem,“ ukončil rozhovor.

Čtvrtý muž po celou dobu horlivě psal na přenosném stolku, který měl zavěšený na popruzích a zapřený za břicho. Za okamžik předložil každému z trojice jeden list papíru. Muži si je pročetli, jednotlivé listy podepsali a nechali si po jedné kopii. Potom se formálně rozloučili. Když kapitán procházel okolo mě, přejel mě zběžným pohledem, Octadent byl zcela ponořen do svých starostí a vůbec si mě nevšiml. Ideální pro zloděje.

„A vy jste kdo?“ zeptal se mě ostře mladík.

„Jmenuji se Bakly. Hledám pana Montemery Belfonteho. Mám pro něj zprávu od jeho otce, hraběte Drexlera Belfonteho.“

Ukázal jsem mu dopis s pečetí.

„Pojďte se mnou do pracovny,“ přikázal mi.

Sekretář mi věnoval zkoumavý pohled, sklapl svůj psací stolek a ustoupil mi z cesty, abych mohl projít. Teď nevypadal tak podlézavě jako před chvílí. Spíš pozorně a ostražitě.

Následoval jsem Montemeryho dlouhou chodbou zdobenou obrazy, které mi nic neříkaly. Vypadaly jako výplody šílencova mozku. Všude spousta červené, chaos, jen občas jsem zahlédl něco, co vzdáleně připomínalo postavu. Většinou rozčtvrcenou, nebo jinak znetvořenou. Montemery si všiml mých pochybovačných pohledů.

„Vyznáte se v umění?“

„Ne,“ přiznal jsem.

„Tohle je styl nazývaný subjekce, novinka v Impériu. Malování je můj koníček a tyto obrazy jsou mé vlastní. Na výstavě v Saxpolis si vydobyly jisté uznání,“ prohlásil pyšně.

„Aha,“ řekl jsem neurčitě.

Pokud se šlechta bavila podobnými nesmysly, postoupila v dekadenci a úpadku mnohem dál, než se říkalo. A tenhle energický mladík byl na čele.

Vstoupili jsme do pracovny. Byla obložena lipovým dřevem, v krbu plápolal oheň a velká vitrážovaná okna propouštěla dovnitř spoustu světla. Luxus se zde snoubil s praktičností. Montemery se usadil do pohodlného křesla za velký pracovní stůl. Viděl jsem mnoho manželských postelí, které byly menší. Sekretář se postavil k baru a bez rozkazu začal míchat pro svého pána drink. Bohužel připravoval jen jeden.

Montemery si dopis přečetl a odložil ho.

„Můj otec mě seznamuje s tím, že budete provádět obvyklou kontrolu účetnictví. Podle běžného protokolu to stačilo oznámit mým úředníkům a ti by mě informovali. Je to od něj milé. Také píše, že měl problémy s nějakými lidmi ve svém okolí a vy máte prověřit, zda se nevyskytují i tady. Dobře. Vydám rozkazy, aby vám i vašemu kolegovi, Kyliánovi Ochinotovi, ve všem vyšli vstříc. Mimochodem, ten má vynikající pověst. Jsem překvapen, že se ho otci podařilo najmout.“

Sekretář před mladého šlechtice postavil vysokou broušenou sklenici s mléčně opalizující kapalinou. Voněla po hruškách a alkoholu. Montemery se se zřejmým požitkem bohatýrsky napil.

„Potřebujete ještě něco?“ podíval se na mě přezíravě.

„Ano,“ odpověděl jsem. „Dostat se až k vám je obtížné. Pomohl mi tento dopis, ale teď ho máte vy.“

„Ach ano,“ souhlasil.

„Kripsi,“ obrátil se k sekretáři, „napiš průvodní dopis. Teď hned. Otisknu na něj svou pečeť. Kdybyste zjistil cokoliv důležitého o těch lidech, kteří ohrožovali mého otce, informujte mě hned. Potřebujete, aby vás někdo vyvedl z paláce?“

„V loveckém salónku si zazvoním na služku,“ řekl jsem.

„Dobře.“

„Kripsi, už je to? Zajdi pro ceremoniáře, musíme okamžitě odjet dolů na jednání s cechem vykladačů. Nechci je přijímat tady ani na guvernátě. Bude to čistě neoficiální…“

Zbytek rozhovoru jsem neslyšel. Dostal jsem glejt a vypochodoval z pracovny. Montemery Belfonte vypadal na velmi zaměstnaného člověka. Nikdo ho nevydíral, spíše to vypadalo, že někdo využil shonu, ve kterém se stále nachází, a zakouzlil s účetními doklady, aby kryl své vlastní špinavé kšefty. Jenomže to byla práce pro Ochinota, ne pro mě.

V loveckém salónku jsem zazvonil na služebnou a podíval se, zda v zrcadlech čeká pořád ten stejný chlápek. Byl tam a nevypadal o nic příjemněji. Zasloužil si, co jsem pro něho chystal.

Služebná stále nešla. Vydal jsem se cestou zpátky, ale místo abych sešel po schodech do přízemí, vystoupal jsem do třetího patra. Měl jsem na vybranou – vlevo, nebo vpravo. Šel jsem vlevo a dostal se do salónku celého zařízeného v růžové barvě. Nábytek, koberce, výzdoba stěn, vše prozrazovalo ženskou ruku. A také bylo na první pohled jasné, že zde už dlouho nikdo nebydlí. Vrátil jsem se a zkusil chodbu vpravo. Po pár metrech jsem narazil na dveře, ale než jsem se stačil otočit, vyšla z nich služebná. Jiná, než jsem potkal prve. V první chvíli jsem chtěl předstírat, že jsem zabloudil, ale ona se na mě jen podívala a ostentativně mě přehlédla. Pokračoval jsem tedy dál. Překvapovalo mě, jak málo personálu tady je. Opět jsem se ocitl v dámském budoáru, tentokrát obydleném. Na stole stála karafa se zlatavou tekutinou a číše s otisknutou růží na okraji. Rozhodl jsem se, že odsud zmizím. Nestálo za to mít kvůli chvilkovému rozmaru potíže. Nedalo mi to, a než jsem se obrátil ke dveřím, odzátkoval jsem karafu a přivoněl. Byl to bourbon, kořalka pálená z kukuřice. V obyčejných hospodách je něco takového málokdy k mání. Nalil jsem si a napil se ze rtěnkou neobarvené strany. Bourbon hřál stejně jako režná, jenomže navíc chutnal. Tohle se dokonce dalo pít pro potěšení. Nalil jsem si druhého panáka. Chutnal ještě lépe.

„Nechte mi tam něco,“ vyrušil mě z degustování trochu ochraptělý ženský hlas.

Otočil jsem se. Závěs, o kterém jsem si myslel, že kryje dveře, se rozhrnul, do místnosti vstoupila vysoká žena v konzervativní toaletě. Průhledem v závěsu jsem na okamžik zahlédl postel s nebesy, šatnu a další dveře.

Byla vysoká, možná i vyšší než já. Současně i mohutná, ale přes své nadměrné proporce dokonale ženská. Dlouhé blond vlasy měla rozpuštěné, plné rty skoro vyzývavě namalované. Jinak nalíčená nebyla a z koutků očí se jí rozbíhaly vějíře vrásek. Zatím jemných a snadno zamaskovatelných, ale věděla o nich. Měla to vepsáno v očích a v jejích pohybech se odrážela únava z předešlých dnů života. Přistoupila ke mně, vzala mi číši a dopila ji.

„Teď vy,“ poručila. „Kdo jste?“

„Bakly,“ odpověděl jsem. „Pracuji pro Belfonta.

Naplnil jsem pohár, okamžitě ho vypil a opět jí ho podal naplněný. Zvrátila hlavu a překlopila panáka do sebe. Prsa zdvižená do výše se jí přitom zatřásla. Na jiné ženě by tak velká ňadra vypadala nepatřičně nebo zvráceně, ale ona byla celá velká. Čímsi mi připomínala ženy ze salónů pro muže, kteří mají rádi bolest.

„Já jsem Rosálie, Rosalinda,“ prozradila.

„Manželka pana Belfonteho?“ nadhodil jsem.

Lehce se pousmála.

„Ne, jeho milenka. Nemám patřičný původ na to, abych byla ženou budoucího hraběte,“ řekla klidně bez stopy hořkosti v hlase.

„Teď se cítím lehce zanedbávána, protože Montemery má spoustu práce.“

V tónu řeči jsem postřehl náznak cynizmu.

„Vypadáte jako drsný chlapík,“ prohodila, položila mi dlaň na biceps a pokusila se ho stisknout.

Začal jsem další rundu.

„Ještě tvrdší, než jsem myslela. Špinavá práce?“

Přikývl jsem.

Čtvrtý bourbon chutnal lépe než všechny předchozí, ale rozhodl jsem se, že bude i poslední. Čekala mě dlouhá cesta. Někdy umím být opravdu tvrdý. I na sebe.

„Mně také stačí,“ řekla, když jsem jí podával číši. Zazátkovala karafu, přitom se ke mně naklonila a jakoby náhodou se o mě otřela ňadry.

„Za chvíli přijde můj krejčí. Doprovázím Montemeryho na večírek k Leermanovi a musím vypadat skvěle. Ale zastavte se, až budete mít cestu kolem.“

Usmála se a jazykem si olízla horní ret.

„Zastavím,“ přikývl jsem, naznačil smeknutí klobouku a vrátil se na schodiště.

Ještě cestou z paláce k bráně jsem přemýšlel, co na ní bylo divného, ale pak jsem to hodil za hlavu. Montemery nebyl vydíraný, ani jinak držený pod krkem. Měl milenku, ale tady to bylo normální a nikoho to nepohoršovalo. Splnil jsem práci, kterou mě pověřil Drexler Belfonte. Peníze, co mi dlužil, jsem nepotřeboval, stačila záloha. Teď už jen zbývalo vypořádat se s chlápkem ze zrcadla.

Kapitola devátá – PŘÍLIŠ BRZKÁ NÁVŠTĚVA

Ve městě jsem se nejprve podíval po dobře zásobeném krámu s pitím. Protože mě bourbon tak naladil a protože tohle měl být můj velký den, nechtěl jsem se spokojit s režnou ani jinou obyčejnou kořalkou, ale hledal jsem něco lepšího. Putoval jsem od jednoho obchodu ke druhému a prodavači si mě, potom co zjistili, že mi nemohou vyhovět, předávali jako horký brambor. Nenabízeli mi jen alkohol, ale i nejexotičtější drogy nejrůznějšího původu. V Impériu jsou jednotlivé látky povoleny a zakázány podle místních zvyklostí. V zemi, kde se koka užívala stovky let před tím, než byla připojena k říši, by bylo nesmyslné, ale hlavně ekonomicky nevýhodné, její pěstování a užívání zakazovat. Na druhou stranu byl do stejné provincie například zakázán dovoz alkoholu, opia a jiných drog. V Zóně bylo povoleno všechno. Nabízeli mi opium, koku, hašiš, šedý lotos, sutu a spoustu dalších látek, jejichž jména jsem nikdy neslyšel. Jenomže já hledal kvalitní bourbon, nebo jinou poctivě vypálenou kořalku, která několik let zrála v sudech ve správných sklepech. Konečně jsem ten správný obchůdek našel. Obchůdek – ve skutečnosti to byl jen stánek s plátěnou střechou přilepený ke zdi domu tvořícího hraniční bod mezi belfontským a gletovským lénem. Na polici za prodavačem jsem viděl několik příjemně baňatých lahví naplněných jantarovou tekutinou, přede mnou stál u pultu vysoký hubený muž v plášti z velbloudí kůže. Nacházeli jsme se v jedné z nejnebezpečnějších a nejchudších oblastí města a jeho plášť vypadal velmi dobře. Na trhu by ho člověk nepořídil za méně než šest, osm zlatých. Muž měl pečlivě zastřiženou bradku a i uprostřed páchnoucího slumu kolem sebe šířil příjemnou vůni pánského parfému. Nevypadal jako někdo, kdo je zvyklý pohybovat se v podobných končinách, spíše jako učenec.

„Nic z toho mě nezajímá,“ úsečně přerušil švitořícího prodavače, „chci nudrog. Pokud to nemáte, půjdu dál.“

„Mám, jasně že mám. Ale to je šmejd, nic pro vás. Pán jako vy si zaslouží něco lepšího!“ skřehotal prodavač.

V černých ústech neměl ani jeden zub, zřejmě si sám dopřával něco ze svého zbožíčka, například betel.

Následovala krátká výměna názorů, během které hubeňour přinutil prodavače, aby na pult vybalil jeden malý váček naplněný šedým práškem. V okolí stánku postávalo pár povalečů, kteří z velbloudího pláště nespustili oči, ale drželi se v uctivé vzdálenosti. Hledal jsem příčinu, ale teprve když jsem pohledem propátral okolí podruhé, našel jsem ji. O kmen jediného stromu široko daleko, rostoucího uprostřed ulice, se opíral šlachovitý muž asi mé výšky. Měl protáhlou tvář, ostře špičatou bradu a úzké šikmé oči. Byl oblečený do bavlněných černých kalhot, hedvábné haleny přepásané temně červeným látkovým opaskem a kazajky z krokodýlí kůže. Vysoko na levém boku měl zavěšený krátký mečový pár pro levou a pravou ruku, obě zbraně v jedné šikovně vyrobené pochvě, na zádech ocelový dvojramenný samostříl. Ani se nesnažil, aby kazajka zakrývala prsní bandalír s vrhacími noži. Potom jsem ještě zahlédl dvě nožová pouzdra na předloktích. To on hlídal velbloudí plášť. Byl opravdu dobrý. Stačilo, abych se na něj jen mrkl, a okamžitě si byl mého zájmu vědom. Už jsem chápal, proč je nakupující hubeňour tak klidný. Jeho bodygárd představoval skutečnou armádu, i když jen o síle jednoho muže.

„Fajn, potřebuji toho mnohem víc. Nechte si, co máte. Zaplatím vám dvojnásobek ceny, když mě pošlete za dodavatelem, od kterého nakupujete,“ obrátil jsem pozornost zpět k rozhovoru v obchodě.

Prodavač nespokojeně zahuhlal, shrábl nabídnuté peníze, naklonil se k hubeňourovi a něco mu pošeptal.

Konečně jsem přišel na řadu. Koupil jsem jednu láhev, na místě ji otevřel a ochutnal. Bylo to ono, skoro bych řekl, že ještě lepší než nektar, který pila Rosálie. Zbývalo sehnat konopný provaz, protože jsem se stále ještě nerozhodl, jak s chlapíkem v zrcadle skončím. Ten jsem koupil v obchodě vedle. Už jsem měl namířeno k penziónu, když jsem si všiml, že dva z povalečů, před chvílí pozorující velbloudí plášť, mě sledují. Dělali to šikovně. Pravidelně se střídali, a kdybych si předtím podrobně neprohlédl okolí, asi bych si ničeho podezřelého nevšiml.

Bezcílně jsem se procházel po městě, zastavil se na oběd v hospodě, navštívil pár dalších obchodů. Drželi se mě jako klíšťata a ve skutečnosti to ani nebyli povaleči. Na to měli příliš dobré boty i oblečení a pod tříčtvrtečními kabáty podle všeho schovávali tesáky nebo dlouhé nože. Jakoby náhodou jsem ve velkém obchodě, kde jsem se sháněl po klobouku, odhrnul svůj plášť a ukázal jim katzbalgr. Nijak na to nezareagovali. To znamenalo, že o něm věděli. Určitě však netušili, kde bydlím. V tom případě by se za mnou nehnali přes celé město, a počkali by přímo tam. Neměl jsem ponětí, co jsou zač, co ode mě chtějí, a ani mě to nezajímalo. Potřeboval jsem jen mít jeden večer klid.

Místo obchodů jsem teď navštěvoval hospody. Vždy mě následoval jen jeden z nich. Občas jsem si dal pivo, ale pokaždé jsem ho jen ochutnal a nechal stát. Třetí putyka byla ta správná – průchozí se dveřmi do kuchyně v chodbě, která vedla ke druhému východu. Opět jsem si objednal pivo, hodil minci na pult a rychlým krokem, skoro klusem, vyrazil ke dveřím na druhou stranu ulice. Můj pronásledovatel po mně střelil pohledem a vyběhl ven, aby varoval svého parťáka. V té chvíli jsem se protáhl do kuchyně. Kuchařka, almarovitá matróna s pozadím, že bych se za něj schoval i já, ke mně stála zády a se supěním paličkou zpracovávala maso na řízky. Na pánvi nad ohněm se zuřivě škvířil tuk, místnost byla plná kouře a kuchyňských pachů. Nikdo si mě nevšiml. Ti dva proběhli chodbou a zmizeli na ulici. Opustil jsem kuchyň a klidně vyšel z hospody dveřmi, jimiž jsem do ní původně vešel. Na nejbližší křižovatce jsem zabočil, na další znova a to už jsem si byl jist, že jsem se jim ztratil.

Do penziónu jsem se vrátil se soumrakem. Měl jsem sice hlad, ale nevečeřel jsem, nechtěl jsem mít plný žaludek. V pokoji jsem se posadil na kavalec, otevřel první z koupených lahví a pořádně se napil. Bezzubý prodavač tvrdil, že se to jmenuje koňak a dělá se to z přepalovaného vína. Chutnalo to skvěle, ideální pití pro sváteční příležitost. Na deku vedle sebe jsem rozložil meč, katzbalgr, vrhací nůž, obyčejný nůž a konopný provaz.

Není pravda, že když muž dosáhne cíle, za kterým šel mnoho let a obětoval mu všechno, pocítí uspokojení. Pocítí jen prázdnotu. A v mém případě znechucení a odpor k sobě samému.

Částečně jsem si to vyzkoušel v Ribenodu, když jsem jedno odpoledne bloumal po městě v přesvědčení, že je dluh splacen. Nad vodou mě drželo jen čekání na potvrzení převodu. To jsem teď nepotřeboval, protože jsem použil dražší bankovní službu, kdy banka za uskutečnění transakce ručila vlastními penězi. Jistější jsem si nemohl být, ani kdybych ty peníze donesl sám. Práci, na kterou si mě Drexler najal, jsem dokončil, veškeré dluhy byly vyrovnány. Na ničem jiném nezáleželo. Možná bych se dokázal poflakovat po světě pár dalších let, ale nebylo proč. Abych vydělal další peníze? Už jsem je nepotřeboval. Abych přespával v zavšivených putykách, v noci křičel ze spaní a probíral se s kocovinou a noční můrou před očima? O to jsem nestál ani v nejmenším. Abych zabíjel lidi snažící se mi zabránit v něčem, co jsem vlastně ani nechtěl dělat? Abych se pelešil s ženskýma, jejichž jediná starost byla, kolik za to dostanou? Po tom, co jsem potkal Ochinota a hlavně Trilian, jsem pochopil, že ve skutečnosti už jsem dávno mrtvý a všude, kam přijdu, kolem sebe šířím smrt jako nákazu. Dělalo se mi špatně, špatně ze sebe samého.

Napil jsem se potřetí, láhev byla prázdná. Otevřel jsem druhou. Cítil jsem se docela dobře, nejlépe za celé měsíce, možná roky. Vlastně jsem se podvědomě rozhodl už v průběhu rozhovoru s Trilian a celá záležitost se teď smrskla na jediný problém, jak se poctivě zabít, aniž bych přitom trpěl. Bolesti, té skutečné, co rve já člověka na kusy, jsem se bál.

Uvázal jsem na provaze katovskou smyčku. Mohl jsem se oběsit, ale nebyl jsem si jist, jestli je okno pro tento způsob sebevraždy dostatečně vysoko. Nestál jsem o to chroptět dvě minuty a čekat, dokud se neuškrtím. Ještě by mě nějaký mizera odřízl.

Mohl jsem se bodnout do srdce. Jenomže meč ani katzbalgr nepřicházely v úvahu, protože měly moc dlouhé čepele; nůž zase příliš krátkou. Na normálního chlapa by určitě stačil, jenomže léty cvičení a také díky rodovým dispozicím se mé prsní svaly změnily ve svalový pancíř zakrývající půlku břicha. Čepel mi připadala příliš krátká na to, aby zasáhla srdce, navíc se mohla v tuhé tkáni snadno stočit a zastavit o žebro. To už se také stalo.

Třetí možností bylo proříznout si krkavici. Stačil jediný hluboký řez a člověk byl během sekundy v komatu.

Tohle se mi zamlouvalo nejvíc. Mrzelo mě jen, že meč, který vykoval můj otec, a katzbalgr – můj vlastní mistrovský kousek, tady zůstanou někomu jinému. Mohl bych je zlomit, napadlo mě.

Na chodbě za dveřmi zavrzala podlaha. Uvědomil jsem si, že se mi trochu točí hlava a druhá láhev je poloprázdná. Čtyři z pěti svící zhasly, musel jsem v naprostém klidu sedět celé hodiny. Venku už dávno panovala noc. Uchopil jsem nůž, palcem zkusil ostří. Bylo v pořádku, dalo se jím holit. Ukazováčkem a prostředníkem jsem nahmatal krkavici a přiložil na ni začátek ostří. Vytočil jsem hlavu doleva, aby se pravá strana krku napjala, a užasle jsem sledoval, jak dovnitř vstupují moji dva známí z odpoledne. Nebylo jasné, kdo z nás je víc překvapený.

„Co tu sakra chcete?“ zeptal jsem se trochu nelogicky, protože oba drželi v rukou dlouhé zakřivené kinžály s prohnutou, dobrých třicet centimetrů dlouhou čepelí.

„Včera u kasina si šláp na kuří voko někomu mocnýmu a ten tě chce mít mrtvýho. Přišli smě tě zabít,“ odpověděl jeden.

„Měli jste počkat,“ řekl jsem s nožem stále přiloženým ke krku, „ušetřil bych vám práci. Ale pořád se ještě můžete vrátit na chodbu.“

Nevěřili mi a bližší z nich se na mě vrhl. Hrábl jsem rukou po katzbalgru, zabránil mi v tom kinžálem a sekl mě do ramene. Zapomněl však na nůž v mé levačce. Byl tak blízko, že stačilo přímo ze židle bez vstávání bodnout. Zasáhl jsem ho rovnou do srdce, oči mu zmrtvěly a složil se jako loutka, kterou odřežou z provázků. Okamžitě jsem sáhl po meči, ale druhý muž byl rychlejší. Škubl za deku a zbraně zařinčely na podlaze, zachytil jsem jen konopný provaz.

„Si opilej jako prase a stejně si ho zabil,“ zasyčel vztekle.

„Jo,“ souhlasil jsem a postavil se, „bral to moc hopem. Měl si dávat větší pozor. Ale stačil mě říznout,“ přiznal jsem mrtvému bod.

Má poslední věta zabijáka rozzuřila a vyrazil po mně vodorovným sekem zleva doprava.

Byl jsem příliš opilý na to, abych dokázal uhnout. Ostří mě přetáhlo přes břicho, ale když jsem si na ránu sáhl rukou, nenahmatal jsem žádnou krev.

„Mám široký opasek, tak patnáct, dvacet čísel,“ upozornil jsem ho po pravdě.

Snažil jsem se vyslovovat zřetelně, ale moc mi to nešlo.

Naznačil sek šikmo vzhůru a pak pokračoval výpadem na krk. Na sek jsem vůbec nestačil zareagovat a škrábl mě. Při bodu jsem ustoupil stranou, dlaní levačky ho ťukl do lokte ruky se zbraní, až se celý vytočil, pravačkou mu švihl před obličejem, a tím mu na krk nahodil smyčku provazu. Šel do útoku celou vahou, nestačil zastavit a dostal se za mě. Než zareagoval, kopl jsem ho do zadku tak silně, až proletěl oknem pokoje ven. Provaz jsem si bleskově obtočil kolem zápěstí, zapřel se nohama o stěnu pod oknem a v pravou chvíli zabral. Lano škublo, zaznělo charakteristické křupnutí. Opatrně jsem povolil, a když jsem se podíval z okna, spatřil jsem na zemi ležet bezvládné tělo s konopným límcem kolem krku. Takže první dva způsoby by také fungovaly, pomyslel jsem si s uspokojením.

Zapálil jsem rezervní svíčky a rozhlédl se po pokoji. Ve vzduchu se vznášel pach smrti jako po každém zabíjení v uzavřeném prostoru, všude byla krev. Na podlaze, na mně. Na kavalci. Na kavalci navíc ležela velká žlutá obálka se známou hraběcí pečetí. Zalepená a také celá zakrvácená. Otevřel jsem ji, ale písmenka se mi klátila před očima a nedokázal jsem je přečíst. Rozhodl jsem se všechno odložit na ráno, až si dokážu přečíst, co v dopise je.

Než jsem šel spát, vyhodil jsem svého mrtvého hosta oknem k jeho parťákovi, sešel dolů, oba si naložil na záda a odnesl je do přístavu. Když jsem je házel do vody, zahlédl jsem o kus dál chlapa, který se věnoval podobné činnosti. V noci nebyl Cevin tak spořádané město, jak se ve dne zdálo.

Až v posteli jsem si částečně střízlivý uvědomil, že jsem z těla nevytáhl nůž. To mě mrzelo. Možná mají lékaři pravdu, když tvrdí, že nadměrným pitím si člověk poškozuje mozek. Střízlivý bych takovou hloupost nikdy neudělal.

Kapitola desátá – ZA ZLATEM

Krátce po svítání jsem se probudil s vědomím, že jsem zapomněl ještě na něco velmi důležitého. Neošetřil jsem si zranění. To mě probralo, rázem jsem byl při plném vědomí. Posadil jsem se. Rány naštěstí nebyly hluboké a samy se zatáhly.

Na podlaze, na zemi, prostě všude se černala sražená krev, rozbitým oknem z venku přilétaly první ranní mouchy. Nechtěl jsem újmu, kterou pokoj utrpěl, vysvětlovat majiteli. Raději jsem seběhl dolů a po zlodějsku se vypařil. Na stole jsem nechal ležet zlatku, aby nikdo netropil zbytečný rozruch.

O dvě hodiny později jsem bydlel v jiném, ale velmi podobném penziónu. Stačil jsem se i umýt, vyprat si zakrvácenou kazajku a teď jsem čekal, až přede mě kuchtička naskládá smažená vejce, tři pláty slaniny, hovězí játra a bochník chleba. V břiše mi nepředstavitelně kručelo a žaludek si už určitě myslel, že mě v noci doopravdy podřízli. Snědl jsem všechno, co jsem si objednal, a ještě si k tomu přidal vepřové koleno. Střídmou snídani jsem spláchl dvěma džbány piva. Teprve potom jsem otevřel dopis od Drexlera. Zpráva byla strohá a jasná:

Ruším své příkazy. Přestaňte se zajímat o mého syna a odjeďte ze Zóny. Okamžitě. Zjistil jsem, že jste se za každou cenu snažil poslat peníze na jisté konto. Nevím proč, ale usuzuji, že je to pro vás důležité. Vaši poslední platbu jsem pozastavil a nechám ji uskutečnit až poté, co mě navštívíte v Ribenodu.

Drexler Belfonte

Nechápal jsem, co to má znamenat. Proč mám ze Zóny okamžitě odjet? Jak dokázal hrabě pozastavit platbu? V jedné z kapes jsem měl certifikát, že banka plně ručí za transakci! Kdybych kvůli neuskutečněnému převodu přišel o sto tisíc a mohl to dokázat, musela by je Imperiální zaplatit! Už se to dokonce i stalo! V mém případě by ale nedoručení peněz mělo fatální následky – obnovení stíhání mých příbuzných. Nedokázal jsem si představit žádný možný legální postup, jakým toho mohl Drexler dosáhnout. A protože neexistoval legální, musel hrabě použít nelegální. Ale šlechtici neradi používají proti císařským institucím nelegální finty, zvláště proti neochvějné Imperiální bance. Nevěřil jsem mu ani za mák. Musel mě zabít, protože kdybych proti němu svědčil, propadl by hrdlem, hrabě – nehrabě.

Jestliže včera večer bylo vše skončeno a zbývalo jen zaplatit a jít, teď jsem stál opět na začátku, navíc mě tlačil čas. V krátké době jsem musel správci chaabské provincie, vlastně jeho potomkům, protože on sám před pěti lety umřel, splatit posledních padesát zlatých. Vzhledem k zákonům v Zóně to znamenalo vydělat pět set zlatých, protože z nich při převodu ven zaplatím devadesátiprocentní daň. Měl jsem měsíc, s uvážením doby nutné k transakci spíše dva týdny, k tomu, abych ty peníze sehnal. Tolik peněz vydělá za tak krátkou dobu jen pár největších obchodníků v říši, já byl pouhý nájemný bijec. Jistě, mohl jsem vycestovat ze Zóny, ale většinu obchodních kontaktů jsem měl na západě, tady jsem neznal nikoho a stěží bych v tak krátké době získal slušně placenou práci. Už jsem se párkrát poflakoval celé týdny, možná i měsíce, než jsem začal opět vydělávat. Výhodnější se mi zdálo zůstat tady. Uvědomil jsem si, že má předchozí lhostejnost je pryč. Plánoval jsem, kombinoval. Byl jsem nervózní a bál se tak jako tolikrát před tím, že to nestihnu, nedokážu. Opět jsem měl proč žít. Na nějakou dobu. Odsunul jsem panáka, kterým jsem chtěl zakončit snídani, a vyrazil do ulic. Musel jsem v krátké době zařídit spoustu věcí.

První věc na dlouhém seznamu byla zbroj. Nebál jsem se, ale chlapa, který je oblečený do kvalitní oceli, je obvykle těžší zabít. Já jsem prozatím svou smrt odložil. První člověk, který se mnou byl ochoten hovořit, mě při otázce na kovářské a zbrojní dílny poslal na okraj města. Za sedm měďáků a dva stříbrné zálohy k tomu jsem si pronajal rozvrzaný dvoukolák tažený unaveným valachem a vyrazil do vnitrozemí k severní hranici belfontského území.

Nejdříve jsem ve vzduchu ucítil charakteristický zápach dřevěného uhlí hořícího v plameni o vysoké teplotě a až potom jsem uslyšel monotónní dunění hamru a o poznání živější zvonění kladiv. Kováři se usídlili na straně kopců odvrácené od moře, kde několik vodnatých potoků pohánělo jejich dmychadla a hamry. Valach toho měl po deseti kilometrech klusu plné zuby a nezrychlil, ani když jsem mu kolem uší několikrát zapráskal bičem. Nechal jsem ho stát u suché trnky a klukovi, který se ochomýtal kolem, hodil měďák, aby mi ho pohlídal.

„Jestli tu nebudeš, až se vrátím, najdu si tě a utrhnu ti hlavu. Jinak dostaneš ještě dva měděný!“ křikl jsem na něho a spěchal po svých.

Kouř a pach železa, vznášející se ve vzduchu ve mně probudil vzpomínky. Zmačkal jsem je do bodu menšího než nic a zašlapal do prachu myšlenek. Potřeboval jsem rychle uvažovat a rychle jednat. V tom prvním jsem nikdy moc nevynikal a minulost mi pomoci nemohla, spíš naopak.

Kovářskou osadu tvořila jediná dlouhá ulice lemující břeh rychle tekoucí říčky, na jejím vzdálenějším konci se nacházely dílny specializované na jemnější práci. Stranou postávalo několik vozů naložených rozměrnými výrobky – lodními kotvami, rumpály, kovovými nosníky pro zpevňování kamenných mol. Systematicky jsem prohlížel jednu kovárnu za druhou. Hledal jsem provozovnu řízenou skutečným mistrem a současně s více zaměstnanci, aby mou zakázku splnili co nejrychleji, nejlépe do zítřejšího rána. Až téměř na konci ulice jsem objevil dílnu s jedním hamrem a třemi velkými kovadlinami. U každé stál kovář s pomocníkem a pracoval se železem, až se z něj pot lil.

„Hledám šéfa!“ křikl jsem na věkem vysušeného staříka, který se probíral rudou rozloženou na velkých dřevěných platech.

„Co od něj potřebuješ, mladej?“

Jeho hluboký hlas spolehlivě přehlušil zvonění železa.

„Zbroj!“ odpověděl jsem.

„Vyber si,“ ukázal prstem do šera přístěnku za sebou, „je jich tam celý tucet.“

Na policích jsem zahlédl několik kyrysů, drátěných košil, na hácích visely lesklé náholenice, nárameníky a další vojenské propriety.

„Chci něco podle vlastního návrhu,“ zařval jsem co nejhlasitěji, aby mi rozuměl.

To ho zaujalo.

„Hej, chlapi! Dodělejte, co máte žhavý, a poďte si poslechnout, co tenhle ptáček chce!“ zahulákal na své společníky.

Muži, aniž by přerušili rytmus práce, něco zamumlali a během chvíle s kováním skončili. Když si mě prohlíželi, pochopil jsem, že jsem navštívil rodinný podnik. Se staříkem tady pracovali jeho synové a vnuci.

„Tak co bys rád?“ zeptal se mě.

„Loriku – kyrys složený z ocelových lamel pět až dvacet centimetrů širokých podle umístění na těle, navzájem pospojovaných koženými řemeny podvlečenými spodem.“

Uhrábl jsem písek, kam odkládali rozžhavený materiál, a rychle načrtl hrubý nákres.

„Jednotlivé pásy se vytvarují přesně podle těla a naskládají se na sebe podobně jako šindele na střeše,“ vysvětloval jsem.

„Obyčejný pancíře jsou lepší. Víc vydrží. U týhle hračky se při nevýhodným úhlu šíp dostane mezi a sklouzne do masa,“ zkritizoval můj návrh plešoun s jizvou po spálenině na hlavě.

„Ne, pokud se každá lamela opatří obrubou. Takovým miniaturním nákrčníkem,“ řekl jsem a znázornil řešení v písku.

„Proč, sakra, potřebuješ takovou vymyšlenost? Tohle je strašně pracný,“ zabručel kovář s rozpláclým nosem, „a ty pásky se snadno překalej. Při úderu pak prasknou jak litina.“

Podle jizev okolo očí a zdeformovaných uší v minulosti vybojoval nejeden zápas.

„V pevném kyrysu se mizerně dělají kotouly i další věci,“ vysvětlil jsem. „Za práci zaplatím a zakalení závisí na tom, jak jste dobří. Viděl jsem loriku ze svrchní strany tvrdou jako čepel a vespod bylo železo kujné, jen se ohnout,“ dodal jsem.

Stařík po mně střelil pohledem.

„Nevypadáš na někoho, kdo kór moc uhýbá. Jsi od fochu?“ zeptal se.

„Dávno, teď už si víc železo kupuju, než ho dělám,“ odpověděl jsem.

„Pak rozumíš, kolik je v tom práce. Můžeš mít košilku, že by sis v ní i zatancoval. Padesát zlatých,“ nasadil cenu.

„Za to si mohu koupit dvě holky,“ opáčil jsem.

„Potřebuješ holky nebo kyrys?“ uchechtl se, protože věděl, že mě má, kde chtěl.

„Loriku“ upřesnil jsem. „Když mi ji zítra ráno dovezete do města a bude tak dobrá, jak se vytahujete, přidám pět zlatých.“

„Domluveno,“ řekl stařík a plácli jsme si.

Bez dalšího zdržování mi provazem bral míry a zjištěná čísla si čmáral křídou na dřevěnou tabulku.

„Hotovo,“ zafuněl po půlhodině, „měl jsem ještě zlaťák přisadit. Spotřebujem na tebe železa jak na dva normální chlapy.“

Nechal jsem mu pět zlatých zálohy, řekl jméno penziónu, kde mě najdou, a spěchal zpátky k vozu.

V městě jsem se zastavil pro meč a šel ho ukázat brašnáři, aby mi zhotovil závěs přes rameno, na kterém by šel alespoň relativně pohodlně nosit. Délkou se přibližoval obranářským dvojručákům saxpoliské hradní gardy, ale čepel byla tak štíhlá a odlehčená, že nevážil víc než standardní jezdecká zbraň. Navíc byl ostřejší, než se zdálo možné. Každý člověk, který ho viděl, tvrdil, že se vzhledem ke své subtílnosti musí při prvním souboji rozbít. Nesmysl. Můj otec znal řemeslo dokonale, byl nejlepší mečíř v Chaabsku a možná i na celém světě. Jedinou nevýhodou zbraně bylo, že se kvůli délce nedal pohodlně připnout k pasu a musel se nosit v ruce nebo přes rameno. Brašnář mi slíbil, že se pokusí něco do zítřejšího dne vymyslet. Potom jsem meč vrátil zpět do pokoje, spokojil se s katzbalgrem a vyrazil na další pochůzku.

Den se právě přehoupl do své druhé půlky, ale ulice byly přeplněné; místní zřejmě siestu nedrželi. Prorážel jsem si cestu davem, vyhýbal se kočárům a povozům a dával si pozor na lapky lovící v lidské řece. Potřeboval jsem mluvit s Tril. Solnou ulici jsem našel snadno, byla to jedna z hlavních tříd směřujících rovnoběžně s pobřežím směrem na jih od belfontského guvernátu. Napoprvé jsem její dům minul, nečekal jsem, že bude patřit k nejhezčím. Trochu rozpačitě jsem zabušil na dveře. Nechtěl jsem jí kazit obchody.

Přivítal mě starší shrbený chlapík v prostém, ale čistém oděvu.

„Pán si bude přát?“ zeptal se.

„Jsem nemocný,“ odpověděl jsem.

„Máte domluvenou schůzku předem?“

Tril se vzmáhala. Stačily dva dny a měla klientelu, že se k ní člověk musel objednávat.

„Ne,“ přiznal jsem.

„V tom případě se běžte posadit do čekárny a počkejte, až na vás přijde řada.“

Poslechl jsem ho, prošel krátkou chodbou a vstoupil do dveří, které mi ukázal. Stěny byly nedávno namalovány, strop kazetový, podlaha z lakovaného dřeva. Ať Tril získala dům jakkoliv výhodně, musela za něj zaplatit slušnou sumu.

V místnosti se dvěma okny, vedoucími do dvora, sedělo na lavicích asi deset lidí. Rozhodl jsem se, že spořádaně počkám a promyslím si svou situaci. V noci jsem byl na nějaké úvahy příliš opilý a dnes jsem až dosud zařizoval ty nejdůležitější věci.

Dva amatérští zabijáci mi před svou smrtí prozradili, že se můj zásah před kasinem někomu nelíbil. Rybář tvrdil, že to byli lidé nějakého Kurgana. To do sebe pasovalo. Znelíbil jsem se Kurganovi. Musel jsem zjistit, co je vlastně zač. Jak do toho však zapadal Drexlerův dopis? A jak k čertu dokázal ovlivnit chod banky? Jak mě ti dva našli? Zeptali se Tril, Ochinota, nebo měli úplně jiné možnosti?

„Co vy tu děláte? Tohle je místo jen pro slušné lidi!“

Uvědomil jsem si, že obtloustlá měšťanská paninka, hrající si na šlechtičnu, si na mně už hodnou chvíli vylévá zlost. Krajky ji obklopovaly jako nadýchaný polštář a zdůrazňovaly každé zachvění jejího těla. A nenatřásalo se toho právě málo. Připomínala sulc pozdě odpoledne těsně po tom, co pominul hlavní nápor veder. Kromě nás zbyli v místnosti poslední tři lidé. Podle oblečení dva rybáři a kuchtička. Paničku zřejmě rozčilovalo, že je poslední v řadě, a já se jí zdál jako objekt vhodný k pokárání. Žádný muž by si něco takového nedovolil, ale ona se zřejmě považovala za nedotknutelnou.

„Jsem nemocný, paní. Dříve jsem každou noc obcoval s pěti ženami najednou, a teď už jen se třema. Je to špatný, musím se léčit,“ řekl jsem.

Vytřeštila na mě oči a polykala vzduch jako přidušený kapr.

„Ale s váma by se to možná zlepšilo, vás je fakt kus. Nechcete se večer u mě na hodinku, na dvě zastavit? Byla byste čtvrtá,“ navrhl jsem.

„No dovolte! To je skandál!“ zaječela a pobouřeně se podívala na rybáře a kuchtičku.

Muži se nepokrytě chechtali, baculatá holka stydlivě sklopila pohled dolů, ale na tvářích jí naskákaly dolíčky úsměvu.

„Myslím, že by to s ní šlo, vy ne?“ obrátil jsem se k rybářům.

Propukli v hurónský smích. Okrajkovaný sulc to nevydržel, vyběhl z čekárny a práskl za sebou dveřmi.

Opět jsem se pohroužil do myšlenek. Pokud měl Ochinot pravdu, musel mít v podvádění Belfonteho juniora prsty nějaký zavedený obchodník. Někdo, kdo se snažil dostat nahoru a neváhal riskovat. Obchody však nebyly moje parketa. Rozumnější bylo probrat to přímo s Ochinotem. A také ho varovat, aby o svých podezřeních s nikým nemluvil, protože hra od včerejška přitvrdila. Další, pro mě nejdůležitější, otázka zněla: Jak z toho všeho získat nějaké peníze.

„Opravdu je to s vaší mužností tak špatné, pane?“

Vzhlédl jsem a spatřil před sebou Tril. Čekárna byla prázdná. Uvědomil jsem si, že se červenám.

„Kvůli tomu jsem nepřišel,“ odsekl jsem a zapletl se do vtipu ještě víc.

„Měla jsem dobrý den i bez té zákaznice, kterou jsi tak nevybíravě vypudil,“ zasmála se, „nedáš si se mnou sklenku vína?“ nedovolila mi vztekat se sám na sebe.

Pokrčil jsem rameny. Snadno mě vyvedla z rovnováhy a příliš se mi líbila – nesměl jsem zapomínat, že je to čarodějnice.

„Proč ne,“ souhlasil jsem a následoval ji ven z čekárny do patra.

Posadili jsme se v prázdné místnosti vybavené jen stolem a čtyřmi židlemi.

„Nemám ještě vůbec nic zařízené,“ obhajovala se, „všechen čas spolklo vybavování ordinace, lázní, nákup zboží a další věci nutné pro obchod.“

Odněkud vykouzlila láhev vína a dva poháry. Usmívala se, spokojenost a hrdost na to, co dělala, z ní přímo čišely. Slušelo jí to.

„Když budeš léčit moc dobře a moc rychle, lidi si na tebe budou ukazovat prstem a za chvíli tě pošlou zase na hranici,“ řekl jsem a sledoval, jak snadno a zručně otevírá zátku. Na to, že nevážila o mnoho víc než padesát kilogramů, byla opravdu silná.

V polovině se zarazila a s provinilým výrazem mi ještě stále napůl zavřenou láhev podala.

„Zapomněla jsem, že nemusím všechno dělat sama,“ řekla. „Léčení jiných mi nejde tak snadno jako mě samotné. Nerozumím příliš mnoha věcem. A tady neplatí zákony Konventu a co víc, lidé berou kouzla jinak,“ vrátila se k mé poznámce a nalila nám víno. „Dokonce jsem slyšela o listech vytržených ze starých knih, myslím ještě předválečných, kde se píše o kouzlech, kletbách, zaklínadlech a jiných postupech jak používat moc. Jenomže těch listů je málo a jsou neskutečně drahé. Za jeden se platí stovky zlatých.“

„Na naše setkání,“ pozvedla sklenku k přípitku.

Ťukli jsme si, sklo zazvonilo a zvuk se odrazil od holých stěn nezařízené místnosti. Když si čichala k vínu a potom ho ochutnávala, přivírala oči jako kočka.

Byla příliš krásná, příliš chytrá a příliš dobře mě znala na to, aby se ke mně takhle chovala. Netušil jsem, proč je samý cukrblik a stále se mile usmívá. Možná jen chtěla mít krytá záda pro případ, že by něco nevyšlo a pod domy by jí povykoval dav lidí nadržených na smrt.

„Přišel jsem kvůli práci, o které jsi včera mluvila. Vezmu to,“ řekl jsem.

„Pátrání po té zmizelé dívce?“ ujistila se.

„Ano. Pokud její otec zaplatí rozumnou cenu, jdu do toho.“

Na okamžik se zamračila, ale potom se jí do tváře opět vrátil úsměv.

„Jsem ráda. Zavedu tě k němu. Doufám, že se tu někdy zastavíš jen tak.“

„Kolik chceš provizi? Stačí ti deset procent?“ vrátil jsem se k důležitějším věcem.

„Nerozumím,“ zatvářila se nechápavě.

„Dohodila jsi mi práci,“ vysvětloval jsem, „za to ti náleží část zisku. Deset procent je podle mě slušná nabídka.“

„Ty nemáš žádné přátele? Nikdy jsi nikomu nepomohl jen tak? Všechno přepočítáváš na peníze?“ vybuchla a její dobrá nálada byla ta tam.

Nechápal jsem, proč se rozčiluje.

„Přesně tak,“ potvrdil jsem. „Nikomu nic nedlužím, starám se, aby nikdo nedlužil mně. Dělám, za co mi zaplatí. Žádní přátelé, žádní kamarádi. Když chci ženu, zaplatím si ji. Nikoho nemám rád, nikdo mě nemá rád. Lidi dělím na ty, co mi stojí v cestě, a ty ostatní. Za tvou záchranu mi zaplatil Ochinot a ty mi nejsi ničím zavázána. Rozumíš?“

Předklonila se, jako by chtěla něco říct, ale vzápětí si to rozmyslela a jen mě mlčky pozorovala. Její předchozí výbuch byl zapomenut. Bronzové měňavě vlasy jí rámovaly tvář a velké hnědé oči kontrastovaly s něžnými rysy. Zavazování halenky z tenké bavlny povolilo, otevřel se mi pohled na bílou krajkou lemované obliny ňader. Obklopovala ji těkavá, jen těžko postřehnutelná vůně parfému nebo nějaké bylinné směsi.

„Ne, nerozumím,“ zatřásla hlavou, „půjdeme raději za Tradem Huspitzem, tak se jmenuje ten kupec,“ řekla a zvedla se ze židle.

Následoval jsem ji, a když jsem za námi zavíral dveře, všiml jsem si do dvou třetin plné lahve vína a dvou smutných, červení potřísněných číší.

Trad Huspitz byl střední postavy a nosil kolem pasu pár kilogramů navíc, než bylo pohodlné. Bydlel v kamenném domě na jedné z četných spojek mezi hlavními třídami Cevinu. Podle všeho se mu nedařilo špatně, protože dveře otevíral hřmotný podomek a do patra, kde se nacházely jeho pokoje, nás uvedlo ustrašené mladé děvče. Měla dlouhou skládanou sukni až po kotníky, zřejmě pracovala jako služka a pomocnice v kuchyni v jednom. Huspitz nás přijal v malém úzkém pokoji s jediným zamřížovaným oknem. V první chvíli se na mě díval, jako bych ho chtěl v příštím okamžiku zabít, ale stačilo několik Trilianiných slov a uklidnil se. Z jeho často opakovaných díků jsem pochopil, že mu nedávno pomohla od bolesti zubů. To trochu vysvětlovalo jeho důvěru.

„Jak se vaše dcera jmenovala? Kdy zmizela? Nelíbilo se jí doma? Jak vypadala?“ položil jsem pár prvních otázek.

Nikdy předtím jsem člověka nehledal, ale jednou jsem pátral po ukradeném prstenu a dvakrát po obrazu. Muselo to být podobné.

„Víte, pane, já myslím, že utekla z domu, protože se nechtěla vdávat! Já ji miloval! Nebožka umřela už před sedmi lety a zbyla mi jen Juana! Staral jsem se o ni, jak nejlépe jsem svedl. Vybral jsem jí ženicha. Nebyl bohatý, ale velmi schopný. Pro ženu je lepší schopný muž než bohatý! Byla strašně paličatá a často jsme se hádali, bojím se, že jsem ji vyštval z domu!“

Ten starý kupec, který určitě dokázal sedřít z kůže i největší šejdíře, se přede mnou rozbrečel. Dal jsem Tril čas, aby ho uklidnila, a pokračoval ve vyptávání. Po hodince jsem měl obrázek Juany Huspitzové i jména jejích dvou kamarádek. Nebyla krásná, jak vehementně tvrdil její otec – obyčejná pihatá hnědovláska s příliš širokým nosem – ale v očích měla něco, co ji dělalo zajímavou.

„Zbývá se domluvit na ceně,“ řekl jsem nakonec. „Nebudu vám účtovat náklady ani práci, pokud ji nenajdu, nebo nezjistím, co se s ní stalo. Za to chci sto zlatých.“

Huspitz zalapal po dechu a chytil se za srdce. Měl to dobře natrénované.

„To je ohromná spousta peněz, tolik nemám!“

Začali jsme smlouvat, ale nakonec nebyl tak tvrdý, jak jsem si o něm zpočátku myslel. Asi svou dceru chtěl opravdu zpět. Dohodli jsme se na osmdesáti zlatých, když se vrátí domů živá, a na padesáti, když zjistím, co se s ní stalo.

„Neměla u sebe nějakou zvláštní věc, podle které bych ji poznal, kdyby si přebarvila vlasy, změnila účes nebo se jinak upravila?“ zeptal jsem se už na odchodu.

„Před týdnem ode mě dostala nádherný tepaný náramek, koupil jsem ho u Junwira, má obchod s klenoty hned ve vedlejší ulici!“ odpověděl mi nadšeně.

„Těch deset procent máš jistých,“ řekl jsem před domem Tril a kývl jí na rozloučenou. Spěchal jsem na guvernát, abych se dozvěděl, zda adresu, kde jsem bydlel, slídilům náhodou neprozradil Ochinot. S čísly to možná uměl, ale nebyl jsem si jist, jak je na tom s intrikami v běžném životě. Před tím jsem se ale chtěl stavit u Junwira, abych se zeptal na náramek.

Klenotnictví byl malý krámek rozdělený vysokým pultem na dvě části. Hřmotný muž s ochablými rysy v obličeji sedící na dřevěné židli v rohu se při mém příchodu okamžitě postavil, v levé ruce se mu objevil krátký dřevěný obušek. Byl oblečený do šedých kalhot z režného plátna, krátkého hrubě pleteného svetru a vůbec nepřipomínal klenotníka.

„Potřebuji mluvit s Junwirem, s panem Junwirem,“ opravil jsem se.

„Není tady, zboží na krámě prodávám já, fajnové věci jsou na objednávku,“ odpověděl a nespouštěl ze mě oči. Zpoza zavřených dveří za pultem doléhal zvuk kladívek a jemných brusek, ve vzduchu se vznášela vůně taveného kovu a kalafuny.

„Chci vědět, jak vypadal měděný tepaný náramek, který jste prodali téhle dívce,“ řekl jsem a ukázal mu obrázek. Musel jsem natáhnout ruku až k němu, aby si ho vzal. Přimhouřil oči a dlouho si ho prohlížel.

„Proč bych vám měl pomáhat?“ zeptal se nakonec.

„Kvůli dobrým vztahům se zákazníky?“ navrhl jsem.

Nechal si to projít hlavou, otevřel dveře a houkl.

„Admine? Poď sem!“

Zvuk z kovotepecké dílny ke mně najednou doléhal zřetelně a pachy získaly na intenzitě. Admin byl patnáctiletý hubený výrostek.

„Prodal jsem Huspitzovi pro dceru jeden z tvých náramků, můžeš ho popsat?“ řekl prodavač.

Admin si mě přeměřil pohledem a pokrčil rameny.

„Jasně, proč ne. Víte, pane,“ obrátil se přímo ke mně, „takových dělám desítky. Je to laciný zboží, dva, tři stříbrňáky za kus, ale jsou pěkný a každý je jiný. Zdobím je sám. Všechny jsou si podobný, protože nemám čas, abych si s nima dlouhou hrál, ale počkejte chvilku…“ sehnul se, odněkud zespodu vytáhl šuplík plný prstýnků, náušnic a dalších věcí, o kterých jsem vůbec netušil, jak se nosí.

Chvíli se ve zboží přehraboval a vytáhl několik měděných náramků zdobených trojúhelníky, spirálami a dalšími ornamenty. Na zběžný pohled vypadaly jeden jako druhý.

„Myslím, že ten Huspitzův na sobě měl samý sluníčka. Vybírala si ho ta holka, zdál se jí veselý,“ řekl, když se prohrabal celým truhlíkem. „Asi jako tenhle,“ podal mi jeden.

„Kolik takových věcí jste prodali?“ položil jsem otázku.

„Sto, sto padesát?“ pokrčil rameny prodavač. „Jsou to laciný tretky, ale dobře vypadaj a dou slušně na odbyt.“

Vypadalo to, že mi kluk chce něco říct, ale nakonec si to rozmyslel.

„Za ochotu,“ řekl jsem a hodil mu do dlaně stříbrňák. „Kdybyste si někdo na cokoliv vzpomněl – za každou další pomoc zaplatím.“

Prozradil jsem, kde mě najdou, kývl jim na rozloučenou a odešel.

Už jsem měl pořádný hlad. U stánku, kde se přímo na ulici v hlubokých pánvích podle přání zákazníků smažily nejrůznější mořské potvory, hadi a raději nevystavovaní hlodavci, jsem si koupil trojitou porci všeho, posadil se na dřevěnou lavici a pomalu jedl. Chutnalo to dobře, žádná z malých chobotniček mi z misky neutekla. Jedl jsem a přemýšlel.

Získal jsem první práci, ale zisk z ní byl malý. Přesněji, malý vzhledem k množství peněz, které jsem do dvou, tří týdnů musel sehnat. Další možností byly špinavé obchody, po kterých pátral Ochinot. Kde je špína, tam se práce pro lidi mého ražení vždy najde. Potom jsem mohl zkusit vyrazit nějaké zlato z chlapa, který na mě poslal dva včerejší smolaře – samozřejmě pokud ho najdu, a to bych měl, protože druhý útok by mu klidně mohl vyjít. V úvahu připadal i prodej informace, že Drexler Belfonte někoho podezřívá z nezákonných finančních machinací a pátrá po něm. Plánovat věci přesněji nemělo cenu. Kdybych uvažoval víc do budoucna, asi bych se pokusil zjistit, proč mě hrabě podrazil. Jenže mě vzdálená budoucnost nezajímala. V noci jsem se rozhodl, a až bude poslední splátka zaplacena, dokončím nehotovou práci. Nic člověku tolik nepomůže, jako když si přesně určí, co vlastně chce. Hned jsem se cítil lépe.

Odložil jsem prázdnou misku na lavici vedle sebe. Žebrák, křižující ulicí ze strany na stranu, ke mně vztáhl ruku v prosebném gestu, potom však zjistil, co jsem zač, a zase ji svěsil. Měl pravdu, bylo to mrhání časem. Zvedl jsem se a zamířil k Belfonteho úřadu.

Kapitola jedenáctá – STOPY STÍNŮ

Ochinota jsem zastihl při práci. Než jsem ho oslovil, chvíli jsem ho pozoroval. Seděl za stolem obklopen hromadami účetních knih, obchodních výpisů, podepsaných smluv. Před sebou měl arch čistého papíru, kalamář a husí brk, ale zatím nic nenapsal. Pouze stále listoval papíry, něco si bručel pod nos a občas požádal pomocníky o nějakou další knihu. Kromě něj vypadali všichni sešle, unaveně a vystrašeně.

„Jak se vede?“ promluvil jsem po deseti minutách pozorování.

Otočil se ke mně a kulatá tvář se mu rozzářila úsměvem. Vypadalo to, že má z mé návštěvy opravdovou radost.

„Skvěle! Práce nám jde od ruky jedna radost! Půlhodinová přestávka, pánové!“ zahlaholil.

„Zajdeme do mé pracovny na šálek kávy nebo čaje?“ navrhl a bez čekání na odpověď se hrnul ke dveřím.

„Nevyptával se vás někdo, kde bydlím?“ zeptal jsem se, sotva se za námi zavřely dveře jeho kamrlíku.

Místnost vypadala stále stejně zatuchle, žádný nábytek ani jiné vybavení nepřibyly.

„Ne, nikdo,“ odpověděl. „Jaký čaj, nebo kávu si dáte? Mám tady svou cestovní skříňku,“ řekl a s pýchou mi ukázal dřevěnou krabici uvnitř rozdělenou na dvacet pět různých přihrádek vyplněných čistými lněnými váčky.

„Osmnáct druhů čajů, sedm druhů káv. Nuže?“

„Vyberte mi něco,“ zarazil jsem ho v jeho vysvětlování.

Nevadilo mu to, bez dalších řečí začal připravovat čaj v konvici zavěšené na malé trojnožce. Topil pod ní olejovým kahanem. Při přípravě nápoje byl stejně soustředěný jako při studiu dokumentů.

„Zjistil jste něco nového?“ zeptal jsem se, když mi podal šálek naplněný zelenozlatým výluhem z jedné z jeho tajemných směsí.

Vonělo to docela dobře a porcelánový hrníček, do kterého čaj nalil, vypadal velice starobyle.

„Jsem si jist, že většina účetnictví je falšovaná. Obrat ve standardních položkách je mnohonásobně větší než dřív, k tomu přibyla spousta dalších druhů obchodovaného zboží i služeb. Astronomické zisky jsou snižovány nesmyslně vysokými poplatky za pronájem pozemků, budov ke skladování, lodí s osádkami a dalšího personálu,“ vysvětloval Ochinot.

„Nerozumím, co to všechno znamená,“ přiznal jsem.

„Přes belfontský guvernát protéká ohromné množství peněz. Víc než se dá vydělat poctivým obchodem, a to i v tak rušné oblasti jako je Zóna. Druhá zajímavá věc je, že vykazované zisky jsou relativně nízké, takže pan Belfonte platí přijatelné daně. A on se snaží, aby na zběžný pohled účetnictví sedělo,“ vysvětlil Ochinot.

„Neříkal jste mi, že se císař nezajímá, jak tady kdo k penězům přišel, a jeho kontrola se omezuje pouze na devadesátiprocentní zdanění bohatství vyváženého mimo oblast Zóny?“ připomněl jsem náš starší rozhovor.

„To se týká všech, kromě správců jednotlivých lén, jako je právě hrabě Belfonte,“ připustil Ochinot.

„Takže Belfonte vydělává špinavé desetitisíce a vykazuje je jako čisté stovky,“ shrnul jsem.

„Nebo to dělá někdo jiný a používá k tomu jeho jméno,“ doplnil Ochinot.

Usrkl jsem čaj a posunul se na židli, až zavrzala.

„To mě nenapadlo. Váš názor?“ zeptal jsem se.

„Kromě pana Leermana, který je uznávaným obchodníkem už dlouhá desetiletí, uzavírá Belfonte junior významné obchody hlavně s dalšími dvěma muži, Simenem Kreucbagem a Lili Hantenem. Jeden je rejdař a vlastní obchodní flotilu skládající se převážně z menších a rychlých lodí, druhý má v pronájmu několik přístavišť, nakupuje, skladuje a zase prodává všechno, co se dá,“ řekl Ochinot skoro vesele. „To do sebe pěkně zapadá, ne? A navíc se oba mezi smetánku vyhoupli docela nedávno, před pár lety.“

„Netušil jsem, že se toho dá z knih zjistit tolik,“ přiznal jsem a odložil svůj šálek s čajem.

Bylo to dobré, ale pivo mi chutnalo víc.

„Docela rád bych se s nimi potkal, abych viděl, co jsou zač,“ poznamenal jsem.

„Skvělé,“ zajásal Ochinot. „Jsem pozván k panu Leermanovi na zítřejší ples. Tihle dva pánové tam určitě budou také. Nechcete se zúčastnit? Zmínil jsem se před panem Leermanem o vašich schopnostech. Rád by se s vámi seznámil.“

Zatvářil jsem se pochybovačně.

„Já na večírku městské elity? Proč bych měl být vítaným hostem?“

„Proč si myslíte, že zvou mě?“ zeptal se místo odpovědi Ochinot.

Pokrčil jsem rameny.

„Protože to umím s čísly,“ odpověděl si sám. „Jsem v tom jeden z nejlepších, možná nejlepší na světě. Proto. A ze stejného důvodu budete vítaným hostem i vy. Umíte to přece s mečem nejlépe na světě, nebo ne? Lidé, kteří jsou bohatí, se obklopují lidmi, kteří jim jejich bohatství pomohou ještě zvětšit, nebo ho ochránit. Nebo se chtějí jen tak bavit…“ nechal větu vyznít do ztracena.

„To zní logicky,“ souhlasil jsem. „Jaké šaty si mám vzít, aby mě vůbec pustili dovnitř?“

„Dám vám adresu svého krejčího a zastavím se pro vás s kočárem, až pojedeme. Zítra před osmou, platí?“

Dal jsem Ochinotovi svou novou adresu, řekl mu o útoku na mě a varoval ho, ať si dává pozor. Potom jsem odešel a zanechal ho jeho práci.

Potřeboval jsem se dozvědět něco o cevinském podsvětí. Ne o malých darebácích a zlodějíčcích, ale o těch, kteří své zisky počítají na tisíce a zaměstnávají spousty mužů. Zdálo se mi, že nejvhodnější osoba, která by mi mohla něco říct, je Rosalinda, Montemeryho milenka. Určitě ve svém životě vystřídala několik mužů, ochránců, a nevypadala jako někdo, kdo by ztrácel čas s neschopnými. Před tím jsem se však musel zastavit u krejčího, a kdyby to vyšlo, pohovořit si s kamarádkami Juany Huspitzové.

Už jsem mířil k bráně, když mě na nádvoří zastihl Bled Tuhuka. Vypadal ještě zničeněji, než když jsem ho viděl poprvé. Ráno se zřejmě neholil, protože měl tvář porostlou modrým strništěm. Já také, ale u mě to nebylo nic výjimečného. V ruce držel chlebovou placku plněnou masem, kterou zřejmě koupil u prodavače před branou.

„Jsem rád, že vás vidím. Dneska v noci jsme našli pár zvláštních nebožtíků, nechtěl byste se na ně podívat? Třeba mi o tom budete moci něco říct,“ nabídl mi a vypadal přitom jako liška u králičí nory.

Nevěděl jsem, na čem jsem.

„Kde jste je našli?“ zeptal jsem se.

„V Maziho ulici, jedna z těch uliček napojujících se z kopců na hlavní třídu.“

Ulevilo se mi. Pokud je nevylovili z vody, byl jsem podezříván neprávem.

„Jednoho z nich znám. Zřejmě jsou to všichni Kurganovi muži. Jedná se mi spíše o to, jak byli zabiti,“ mumlal s plnými ústy chlebové placky.

„Klidně se na ně podívám. Nebožtíci, pokud nejsou moc uleželí, mi nevadí,“ souhlasil jsem.

„Nejsou,“ ujistil mě Tuhuka a znovu se zakousl do svého jídla. Kus nádivky mu potřísnil kalhoty, ale nevšiml si toho.

„Kdo to je Kurgan?“ prohodil jsem, aby řeč nestála.

„Největší místní gangster. Šéf podsvětí. Bez jeho posvěcení se tady pomalu neukradne ani podsvinče. Právě proto by mě zajímalo, kdo si to s ním chce rozházet,“ odpověděl.

Jako márnice sloužil obyčejný hluboký sklep se dvěma stoly. Na každém ležel jeden mrtvý, třetí, zavinutý do špinavé látky, se musel spokojit s místem na zemi. S největší pravděpodobností mu to nevadilo. Do místnosti nevedla žádná okénka, jen ventilační otvory, zeď u země byla podmáčená a pokrytá plísní. Tři velké olejové lampy se zrcadly zabudované do stěn kupodivu poskytovaly dost světla.

„Ještě dnes je nechám pohřbít,“ poznamenal Tuhuka, „s bandity není třeba ztrácet čas. Určitě to bylo nějaké vyřizování účtů.“

Sklonil jsem se nad prvním tělem a odhrnul rubáš. Byl to malý chlapík s rozložitým hrudníkem a křivýma nohama. Chyběly mu dva přední zuby a i přes sílící zápach hniloby jsem rozeznával, že před svou smrtí pil rum. Hodně rumu. Umřel, protože mu někdo prořízl krk. Rychle, odborně, čistě. Pokud se to slovo dá použít o tak špinavé práci.

Druhý muž měl na krku dva krátké a hluboké zářezy, z nichž jeden přeťal krkavici. Téměř to vypadalo, jako by po něm někdo dvakrát hodil lehkým nožem a trefil se těsně vedle sebe. Tvar ran však neodpovídal.

Třetí muž byl pokroucený, jako by ho těsně před smrtí zachvátily křeče. Prsty na rukou měl nataženy, jednu ruku pokrčenou na prsou, druhou za zády, trup prohnutý jako luk. Věděl jsem, kdy se člověk kroutí do tak zoufalých poloh – když na něm pracuje někdo, kdo umí k mučení používat dráždění nervových zakončení. Potlačil jsem lehkou nevolnost. Tohle umění trýzně ovládá více lidí, nejenom ti, se kterými jsem se kdysi potkal. Nebylo proč se bát. Při zběžném ohledání jsem nenašel žádné viditelné zranění.

„Tohohle člověka před smrtí mučili, bude vám vadit, když ho svleču?“ zeptal jsem se.

Bled Tuhuka zavrtěl hlavou. Stál mezi dveřmi a právě dojídal poslední kus své placky. Nechápal jsem, jak mu v tomhle smradu mohlo chutnat. Asi měl dobrý žaludek.

Nožem jsem mrtvému rozřízl oděv a svlékl ho z něj. Tomuhle nebožtíkovi kupodivu zůstaly boty. Okrádače mrtvol asi odradila jeho křečovitá ztuhlost. Podrobně jsem tělo prozkoumal. Byl to svalnatý muž se silným trupem. Našel jsem spoustu oděrek, zahojených ran, které mají na těle všichni muži živící se svou silou. Nic z toho však nemohlo způsobit smrt. Až napodruhé jsem si všiml na hrudníku na prsní kosti malé modré modřiny. Když jsem konečky prstů přejel přiléhající žebra hrudního koše, zjistil jsem, že jsou zlomená.

„Toho muže někdo praštil do prsou a zlámal mu žebra. Pravděpodobně tím způsobil zástavu srdce,“ řekl jsem Tuhukovi.

Se zájmem přistoupil a vše si prohlédl.

„Zajímavé, že poškození kůže je tak malé. Čím to udělali? Obuškem naplněným pískem? To ale musela být rána!“ přemýšlel nahlas.

Nechal jsem ho při tom. Můj tip byl, že někdo muže z těsné blízkosti praštil otevřenou dlaní. A tyhle nezvyklé techniky boje používají zejména asasini – ninžové. Také vrhací hvězdice, od těch nejmenších, které člověku neuškodí, pokud ho nezasáhnou do krku nebo obličeje, až po ty největší, schopné srazit ze sedla obrněného jezdce.

Se mnou to nemělo nic společného, protože jsem sotva tušil, že nějaký Kurgan existuje. Chtěl jsem však vědět, na koho mohu ve městě narazit. Asasinských klanů existuje několik a já měl nevyřízené účty jen s jedním z nich. Nebo spíše oni se mnou.

„Doufám, že se tohle,“ ukázal Tuhuka na mrtvá těla, „nestane zvykem. Zruinovalo by to náš rozpočet.“

Nechápal jsem, jak to myslí.

„Pohřby lidí bez příbuzných se konají na náklady guvernátu. Kriminálníci obvykle mrtvé házejí do moře. Za pohřbení těhle tří budu muset zaplatit jeden a půl zlatého,“ vysvětlil bez pobízení. „Jdu pro hrobníky, začínají smrdět.“

Z márnice jsme odešli společně a na nádvoří se rozloučili. Já jsem se však do sklepa vrátil a počkal na Tuhukovy zaměstnance. Byli dva, oba hubení, šedí a pokřivení, jakoby podobní svým mlčenlivým klientům.

„Kam je povezete?“ zeptal jsem se jich, zatímco nakládali na nosítka první tělo.

Mrtvolovitěji vyhlížející muž se na mě podíval a s bezvýraznou tváří odpověděl:

„Na cevinský hřbitov, kus do kopce.“

Z opasku jsem vytáhl dvě stříbrné mince a položil je na stůl.

„S Tuhukou nemám nic společného, nepracuju pro něho. Kam přesně.“

Hrobníci se na sebe krátce podívali, jeden z nich shrábl mince a druhý mi odpověděl.

„Odvezem je Gluwinovi. Za pět stříbrných je vyveze na moře a vyhodí. On na tom vydělá, my na tom vyděláme a nikdo není tratný.“

„Jasně,“ souhlasil jsem a kývl jim na pozdrav.

Maziho ulici jsem našel bez problémů. Napojovala se na od pobřeží nejvzdálenější cevinskou třídu a pak se klikatila vzhůru do kopců. Zpočátku byly domy dvoj až třípatrové, jako ve většině pobřežního Cevinu, a se zvětšující se vzdáleností od moře přibývalo přízemních, méně udržovaných budov. Jen dlažba byla stále stejně kvalitní.

„Nevíte, kde dnes ráno našli ty mrtvé? Bled Tuhuka, zástupce gardy, mě poslal, abych se tu porozhlédl,“ zeptal jsem se staříka sedícího na slunci v houpací židli. Ospale zamžoural očima, pokožku ve tváři měl jako pergamen těsně před rozpadnutím. Nepřipadalo mi, že rozumí.

„Ten nic neví, je starej a úplně blbej!“ vykoukl zpoza rohu malý kluk následovaný v těsném závěsu třemi kamarády. „Ale my jsme všechno viděli!“

„Dám každému měďák, když mi to popíšete,“ nabídl jsem.

„Mně dva! Já jsem obchod zařídil!“ smlouval odvážnější z nich.

„Dobře,“ souhlasil jsem, zašátral v kapse po drobných mincích a ukázal jim je.

„Tam u toho krámu, pane,“ řekl chlapec a ukázal k obchůdku se štítem, na kterém byla namalována jakási rostlina a baňatá láhev.

„Jdeme,“ řekl jsem a vyrazili jsme k místu.

Když kluci probíhali okolo starce, menší na něho plivl. Asi neměl nikoho jiného, na koho by mohl plivat.

Během půlhodiny jsem z nich vypáčil, kde které tělo leželo, když je našli. Muži se zřejmě vraceli z hospody stojící ještě o pár desítek metrů dál. Vrazi na ně čekali u ústí jedné z četných křivolakých uliček, kterou se mohli v případě nouze dát na rychlý ústup. Odhadoval jsem, že prvního zabili ihned, druhý se dal na útěk, proto ho dostali hvězdicí, a třetího si nechali pro výslech. Jenomže asasini, alespoň ti, se kterými jsem se setkal já, se nedopouštěli takových chyb, aby i jen dovolili kořisti z připravené léčky utíkat. Možná byl nindža sám a překvapilo ho, že narazil na tři lidi. Zevrubně jsem prohledal okolí, ale nic zajímavého jsem neobjevil. Klekl jsem si na kolena a zkoumal vše z těsné blízkosti, nevynechal jsem jedinou puklinu. Kluci mě chvíli pozorovali, ale když jsem na jejich otázky a posměšky nereagoval, nechali mě být. Pár lidí, kteří uličkou prošli, si mě také raději moc nevšímalo. Ani druhý pokus nebyl úspěšný, rozšířil jsem proto oblast hledání a po další hodině uspěl. Vrhací hvězdice, šuriken, zapadla do mezery mezi dvěma kamennými schody blízkého domu. V okamžiku, kdy jsem se na ni pořádně podíval, se mi podlomily nohy. V lesklém povrchu ocelové čtyřcípé hvězdy se skvěl stylizovaný monogram HN. Nevěděl jsem, jak se majitel jmenuje, ale ta písmena jsem důvěrně znal. Dlouhé hodiny, když mě jeho podřízení připravovali k poslednímu stádiu výslechu, jsem ho pozoroval, jak láskyplně a pozorně brousí každou jednotlivou čepelku a opakovaně leští povrch kovu. Systematicky, pečlivě, dokonale. Stejně jako později pracoval na mně.

Neudržel jsem se na nohou, byla mi zima a náhle jsem se potil. Nebyl to pot, kterým se člověk ochlazuje na slunci nebo při tělesné námaze. Byl to pot studený, zimničný, kterým se ohlašuje šok, případně smrt. Pracoval na mně hodiny, dny…

Srdce vynechalo několik úderů, zalapal jsem po dechu. Potřeboval jsem se napít, pořádně napít. Potácel jsem se k obchodu s lahví na štítu. Jednou jsem se o svém děsu z minulosti radil s lékařem. Nedokázal přijít na to, co se se mnou děje, ale vykládal mi o tajných historických sektách, které dovedly umění mučení a donucování k poslušnosti k naprosté dokonalosti a dokázaly svým obětem jednoduchými technikami vštípit strach vázaný na podnět, který je mohl i po letech zabít.

Otevřel jsem dveře, ztratil rovnováhu, a kdyby mě nezastavil prodejní pult, spadl bych na zem.

„Potřebuji se napít!“ zasípěl jsem.

„Tady nic k pití není, o kus dál je hospoda!“ doléhal ke mně zdálky pištivý hlas.

Lhal, na policích vedle mě byla spousta lesklých lahví s průzračným obsahem. Jedna stála přímo na pultu. Natáhl jsem se po ní.

„Ne, to nesmíte!“ pištěl někdo.

Pil jsem a pil a s každým hřejícím lokem jsem se cítil lépe. Náhle jsem před sebou spatřil rozmazaného hada. Vznášel se přede mnou v kořalce a převaloval se ze strany na stranu. Jeho hlava proti mně vystřelila, instinktivně jsem cvakl zuby, odtrhl láhev od úst a vyplivl na zem krvácející chuchvalec zakončený doširoka otevřenou tlamou s vyčnívajícími jedovými zuby a ochablým rozeklaným jazykem.

Nezbláznil jsem se, v láhvi skutečně plavalo torzo hadího mláděte.

„Co to sakra je? Co to prodáváte!“ zařval jsem vztekle na malého vyschlého prodavače, který zděšené poskakoval na druhé straně pultu.

„Říkal jsem vám, že to není k pití! Jsou to lektvary, léky! Vrací sílu, zrak, mužnost! Polykají se po kapkách. Topím hady, škorpióny a jiné tvory nosící sílu ve svých elixírech a prodávám je. Tenhle ještě nebyl hotový a vy jste mu ukousl hlavu!“ vřeštěl svou protivnou fistulí.

„Uštkl vás?“ zeptal se náhle s nadějí v hlase.

Zavrtěl jsem hlavou, i když jsem si nebyl jistý.

„Kdybyste neměl tak pitomé otázky, zaplatil bych vám škodu. Takhle to můžete nahlásit gardě,“ řekl jsem mu na rozloučenou a vypadl.

Šok s hadem mi pomohl a cítil jsem se mnohem lépe. Strach jsem prozatím zavřel do hloubky a nechal ho, ať užírá sám sebe. Určitě mi v tom pomohlo několik pořádných loků ostré pálenky nadopované bůhví čím.

Den se krátil a já měl k zařizování ještě spoustu věcí.

Cestou ke stanovišti nájemných kočárů jsem se stavil u krejčího, kterého mi doporučil Ochinot. Vstoupil jsem dovnitř širokými, mosazí zdobenými dveřmi a ocitl se v útulně zařízené místnosti s několika křesílky, stolkem a dalším východem zakrytým bohatě vyšívaným závěsem. Až teď mi došlo, že jsem v podniku pro smetánku – vypadalo to, že můj měšec bude zase o něco lehčí.

Než jsem se stačil pořádně rozhlédnout, závěs se rozhrnul a z šera chodby vycupitala na světlo drobná žena neurčitého věku se šedými vlasy staženými do přísného drdolu. Jediná věc, která narušovala její strohý a suchý vzhled, byla zlatá jehlice ozdobená briliantem.

„Přejete si?“ zeptala se a pochybovačně si mě přeměřila.

Nemusela mi říkat, co si o mně myslí. Všechno bylo obsaženo v tom jediném odsuzujícím pohledu.

„Doporučil mi vás pan Ochinot. Potřebuji oděv na zítřek,“ řekl jsem.

„Ach tak,“ prohlásila, jako bych řekl heslo.

Ochinot se zřejmě za pár dní, co jsme v Cevinu pobývali, zařadil k dobrým zákazníkům.

„A pro jakou příležitost?“

„Jsem pozván k panu Leermanovi,“ vysvětlil jsem jí. „Ale nechci nic honosného. A ať je to pohodlné.“

Přikývla a bez dalšího vyptávání mě chodbou odvedla do jedné z místností, kde se zákazníkům braly míry a dohadovaly se detaily. Mezi dřevěnými figurínami a stoly pokrytými nastříhanými látkami se svižně pohybovala půvabná dívka v krátké sukni nad kolena a halence s hlubokým dekoltem. Když se skláněla nad jednotlivými střihy, nezůstalo toho z jejích předností mnoho skryto. Pochopil jsem, že salón šedovlasé madam se snaží přitáhnout mužské zákazníky nejrůznějšími způsoby.

„Vezmi pánovi míry, Síleno. Myslím, že by to chtělo volné kalhoty, košili s rozhalenkou a stojacím límečkem a lehký poloplášť, abychom… ehm,“ madam chvíli hledala vhodná slova, „abychom zjemnili poněkud robustní postavu. Ideální bude hedvábí nebo brežský len. Vše v černé barvě. Bude cena pěti zlatých vyhovovat?“ obrátila se na mě.

Zachoval jsem kamennou tvář a přikývl. Netušil jsem, že oblečení může stát tolik peněz. Zatím jsem nic nevydělal, jen utrácel.

Sílena vzala do ruky krejčovský metr a začala mi brát míry. Když změřila obvod stehna, nedůvěřivě se podívala na číslo, potom na mě a zkusila to ještě jednou.

„To bude správně,“ ujistil jsem ji.

Na levém zápěstí měla měděný tepaný náramek. Podobný jsem už dnes viděl.

Při zjišťování obvodu hrudníku musela spojit dva krejčovské metry, protože jeden byl málo. Zacinkal zvonek ohlašující dalšího zákazníka, madam nás s povinně omluvným úsměvem opustila.

„Neznáte náhodou Juanu Huspitzovou?“ vystřelil jsem naslepo.

Sílena se na mě podívala.

„Možná. Proč bych vám to ale měla říkat?“

Teď, když tu nebyla její šéfová, zdála se o poznání uvolněnější a jistější.

„Její otec mě najal, abych ji vypátral,“ prozradil jsem.

„Znám ji od vidění, potkávaly jsme se v Malininých lázních. Jsou to ženské lázně, dobrý podnik, chodí tam spousta žen z naší čtvrti.“

„Myslíte si, že by utekla z domu? Otec mi říkal, že si měla vzít muže, kterého nechtěla,“ zkusil jsem další otázku.

„Ne, neznaly jsme se nijak důvěrně. Párkrát jsme se spolu bavily, ale to byly jen řeči, co se běžně vedou při koupeli. Myslím si, že byla šťastnější, než většina obyčejných holek. Vím jen, že se chtěla vdávat a těšila se na to. Víc vám řekne Leni Finn. To je její kamarádka. Ony jsou obě z lepších rodin a mají peníze.“

V poslední větě zazněla smutná závist.

„Nikdy jsem neviděla někoho tak velkého, pane. Jste zápasník?“ změnila téma i tón hlasu a její ruka zůstala na mém rameni o poznání déle, než bylo z profesionálního hlediska nutné.

Dotyk mě vzrušil a připomněl mi, že už hodně dlouho jsem nebyl se ženou. Možná jsem však viděl náznaky, kde žádné nebyly.

„Tak něco,“ připustil jsem, postavil se a oblékl si plášť.

„Stihnete to do zítřka?“ ujišťoval jsem se.

„Samozřejmě, když mi dáte adresu, doručíme vám oblek domů. Do oběda.“

Dal jsem jí adresu penziónu a peníze, na které mi vystavila stvrzenku.

„Máte pěkný náramek,“ řekl jsem už na odchodu, „dárek?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou, „koupila jsem si ho sama. Našetřila jsem si na něj.“

V hlase měla stín smutku.

Kapitola dvanáctá – MILENKA MOCNÉHO MUŽE

Už se začínalo stmívat a lampáři postupně plnili a rozsvěceli lampy pouličního osvětlení. Cesta k Belfonteho rezidenci mi drožkou zabrala půlhodinu. Nahoře foukal vítr, dálka změnila město v tmavou skvrnu zdobenou řetízky mihotavých světel. V místech, kde vlny narážely na skály, vroubil linii pobřeží límec bílé pěny, zřetelně viditelný i ve stupňujícím se šeru.

Strážný u brány hlídající vstup na území rezidence mi po spatření Montemeryho průvodního listu s pečetí nedělal žádné problémy a ani se na nic nevyptával. Prošel jsem známou cestou hradbou vzrostlých stromů a zastavil se před dveřmi do paláce.

„Jeho excelence není přítomna,“ oznámil mi dveřník, když jsem mu zamával před očima svým všemocným glejtem. Neměl jsem co ztratit, proto jsem zariskoval.

„Posílá mě se vzkazem pro madam Rosálii. Týká se zítřejšího plesu u pana Leermana,“ blufoval jsem.

Prošlo mi to a sluha mě odvedl do stejného salónku jako minule, vyzval mě, ať počkám, a odešel.

Palác tonul v polotmě, v chodbách se vznášel chlad, jako by tady nikdo nebydlel. Měl jsem pocit, že se dům za uplynulé tři dny proměnil, ale za to mohla jen nastupující noc a má únava. Půlhodinu se nic nedělo, potom se ze tmy vynořila má známá služka.

„Madam vás očekává,“ oznámila mi skoro šeptem, jako by se něčeho bála.

Na rozdíl od celého paláce bylo v Rosalindiných komnatách teplo a v krbu plápolal oheň. Seděla na pohovce potažené bílou kožešinou, bosé nohy měla položené na taburetu, v jedné ruce držela prázdnou sklenku a v druhé štíhlou obdobu jednoho z Ochinotových doutníků. Dlouhá sukně neodhalovala víc než pevné kotníky. Přes ramena měla přehozenou krátkou pelerínu.

„Způsobil jsi dole ve městě pěkné pozdvižení, gladiátore,“ přivítala mě.

Podle chraplavého hlasu nebyla sklenka, kterou držela v ruce, první. Podala mi ji a ukázala k pojízdnému baru.

„Nalij mi, co si vybereš sám.“

Zvolil jsem jantarově zbarvenou pálenku v úzké karafě se zabroušenou zátkou. Voněla po vinných hroznech.

„Jaké pozdvižení?“ zeptal jsem se, když jsem jí podával drink. Posadil jsem se do křesla proti ní. Z ohně příjemně sálalo teplo. Uvědomil jsem si, že mám pekelný hlad a jsem k smrti unavený.

„Před kasinem. Když jsi Rybáři pomohl odkrouhnout Kurganovy zabijáky.“

„Aha,“ přikývl jsem chápavě.

Vypila toho ještě víc, než jsem odhadoval zpočátku, ale nebyla opilá. Byla ve stavu, do kterého se člověk dostane, když pije pomalu, ale nepřetržitě. Požitkářský usrkla destilát, zaklonila hlavu a polkla. Na krku měla zarudlou rýhu, jako by se ji někdo nedávno pokusil uškrtit.

„A proč si vlastně přišel? Ne, že by mi tvá společnost byla nepříjemná. Každá je lepší, než…“ větu nedokončila a sarkasticky se usmála mně nepochopitelnému vtipu.

„Kdo to je Rybář? A kdo je Kurgan?“ zeptal jsem se a dolil si.

Chytře jsem si karafu s destilátem vzal s sebou a nemusel jsem proto chodit k baru. Někdy mi to opravdu pálí.

„Přilož, nechce se mi zvonit na služebnou,“ poručila si a pokračovala: „Kurgan je největší zvíře v Cevinu. Ovládá všechno, co je jen trochu nezákonné. Pašování, obchod s otroky, děvky, výpalné, drogy, hazard. Rybář – kdo je to Rybář vlastně nikdo pořádně neví. Říká se, že fušuje Kurganovi do zelí v pašování. Ještě před dvěma lety o něm nebylo slyšet, ale potom se rychle vyšvihl. Víc o něm nevím.“

Zatímco mluvila, uspořádal jsem polena v krbu a přiložil dvě další. Jak se oheň rozhořel, v místnosti se ještě víc oteplilo. Svlékl jsem si plášť a odložil ho na podlahu.

„Nalej mi, ať si zasloužíš, co ti vykládám,“ požádala mě, „a dej mi tam trochu vody s citrónem, nebo vyhasnu dřív, než si tenhle večer užiju.“

S množstvím vypitého alkoholu odpadávala jedna vrstva společenského nátěru za druhou. Musela za sebou mít pohnutou minulost a vypracovala se až na milenku nejmocnějšího muže v Cevinu.

„A kasino? To také patří Kurganovi? Nebo Rybáři?“

„Ani jednomu,“ zavrtěla hlavou. „Kasino patří jen a jen Nikitě Klaar. Kurganovi se to samozřejmě nelíbí, ale nemůže s tím nic dělat, protože za ní stojí ostrované. Navíc se Nikita nestará o nic jiného než o své kasino. Udělala ale velkou chybu, když si začala právě s Rybářem. Kurgan to určitě bere jako Rybářův pokus o narušení jeho dalšího monopolu. Ale zatím si nic nedovolil ani jeden z nich. Zatím ne…“

Rosálie odložila sklenku na opěradlo pohovky a přeměřila si mě hodnotícím pohledem. Oči se jí po dvou rychle vypitých panácích leskly a tváře měla růžové.

Až teď jsem si uvědomil, že ještě před chvílí byla bledá. Bledá jako někdo, kdo je k smrti vyděšený.

„Ty jsi opravdu velký chlap, gladiátore,“ řekla a uznale pokývla hlavou.

„To už jsem dneska jednou slyšel,“ odpověděl jsem. „Od švadleny, která mi brala míry na šaty.“

„A řekla to stejně jako já?“ zasmála se, našpulila rty, nasadila nevinně obdivný výraz. „Vy jste opravdu velký chlap, pane.“

Bylo v tom o poznání víc chtíče než u Síleny, ale jinak to sedělo přesně.

„Holky od jehly jsou hodně špatně placený, gladiátore. A když náhodou narazí na chlápka, kterej vypadá, že by byl ochotnej ocenit jejich půvaby, tak se snažej,“ řekla tím svým zastřeným hlasem, zvedla nohy z taburetu a položila mi je do klína. Čas otázek vypršel.

Oheň v krbu už jen skomíral a pot na našich tělech chladl. Čekal jsem, až čas odplaví z mé krve spokojenou únavu po milování. Čekal jsem a přemýšlel. Nikdy v životě jsem nezažil nic podobného. Nebylo to jako s děvkou za dva stříbrňáky, dokonce ani jako s děvkou za šest stříbrných. Nebylo to ani jako s děvkou – kurtizánou, za pět zlatých, kterou jsem si dopřál jednou v životě. Rosálie se snažila, strašně moc se snažila. Já se pak také snažil a náš chtíč se vracel v znásobených vlnách a měnil se v něco, co člověk mého druhu neprožije mockrát za život. Spíš nikdy.

„Je mi zima,“ řekla měkce.

Zvedl jsem se z postele, přiložil, počkal, až se oheň rozhoří, a nalil si panáka.

„Dáš si taky?“ zeptal jsem se a ukázal jí sklenku.

„Ne, stačí mi cigareta.“

Podal jsem jí z pouzdra jeden z jejích štíhlých doutníků a svíčku. Rudá záře hořícího konce na okamžik zahnala šero a vystřihla z něj její tvář. Kdysi byla krásná, teď se jí v očích zrcadlilo příliš mnoho zkušeností, které tam neměly být, a strach. Strach. Až teď mi to došlo. Rosálie se bála. Bála se tak moc, že z ní strach vytěsnil důvěru v sebe sama a uplynulými chvílemi se snažila něco si koupit.

Pil jsem jantarovou kořalku, vychutnával vůni vína a příjemný pocit pálení v hrdle a čekal.

„Potřebuji odtud zmizet. Pryč, co nejdál. Nemohu jet sama, nedostala bych se daleko. Žena se v tomhle světě nedostane daleko. Vezmi mě s sebou, až odtud budeš utíkat,“ řekla, když hořící konec jejího doutníku pohasl.

Obrátila se na špatného muže, protože já odtud odjet nehodlal. Plánoval jsem tady umřít. Na druhou stranu, ona mi už zaplatila. Víc, než jsem kdy doufal, že dostanu.

„Měj svý cennosti připravený. Zařídím, abys odtud zmizela, hned jak to bude možný,“ řekl jsem a sám si nebyl jist, zda lžu, nebo mluvím pravdu.

Brzy potom Rosálie usnula. Přikryl jsem ji, přiložil do krbu a odešel jsem vchodem pro služebnictvo. Zeď ohraničující panství jsem přelezl. Neviděl jsem ani nohu, strážní zřejmě někde klímali a už vůbec je nenapadlo, že by se někdo snažil potají odejít z paláce. Za hodinku jsem byl ve městě a cestou do svého hostince jsem se stavil v jedné z putyk, kde měli otevřeno nonstop. Po krátké, ale bouřlivé diskusi jsem z opilého hostinského vyrazil mísu studeného masa a bochník chleba. Víc jsem nepotřeboval.

Kapitola třináctá – ČAS PŘEVLEKŮ

Šel jsem spát za svítání, proto jsem nebyl v dobré náladě, když mě probudilo bušení na dveře. Skulil jsem se z postele, po paměti sáhl po katzbalgru položeném na podlaze vedle postele a ještě napůl slepý spánkem zachraptěl:

„Vstupte!“

Odhadoval jsem, že není ani osm hodin. Dveře se otevřely a vstoupil nejstarší z kovářů s velkým balíkem pod paží. Podíval se na prázdnou postel, potom sklouzl pohledem stranou a zakřenil se, když mě viděl nahého v kleku na podlaze.

„Vždy ve střehu, co?“ zasmál se spokojeně.

Byl jsem nevyspalý a ve spáncích jsem ještě cítil pozdravy jantarové kořalky, kterou jsem vypil s Rosalindou.

„Tak nějak,“ zavrčel jsem a postavil se.

„Skvostná čepel,“ okomentoval zbraň v mé ruce a hodil balík na postel. „Můžu se podívat?!“

Byl jsem tak ztumpachovělý, že jsem mu katzbalgr podal. Chvíli ho s uznáním zkoumal a pak mi ho vrátil. Rozbalil jsem balík. Byla v něm má nová zbroj i s prošívanicí. Asi půlhodinu mi kovářský stařešina pomáhal správně nastavit všechny řemeny a přezky, potom jsem přímo v pokoji vyzkoušel několik postojů a všechno jsem završil několika pády a kotouly.

„Už chápu, proč jsi chtěl takovou vymyšlenost,“ okomentoval mé počínání s uspokojením.

Tasil jsem i meč a zkusil pracovat s oběma zbraněmi současně. Lorika mi padla jako druhá kůže a měl jsem pocit, že jsem o patnáct let mladší a opět stojím v aréně. Kovář nespouštěl oči z meče a v očích měl bezmezný obdiv. Zatímco jsem odpočítával dohodnutou částku, nechal jsem ho, aby práci mého otce obdivoval. Než jsem mu stačil zaplatit, vytáhl z brašny pár rukavic. Na pohled byly z černé kůže, ale hřbet ruky chránilo pět pod povrchem ukrytých kovových prutů, napodobujících funkci šlach, a klouby vyztužoval kompaktní, pohledem stěží rozpoznatelný boxer. Dlaňová strana byla měkká a nebránila správnému úchopu jílce meče.

„Zkus si je,“ poručil mi.

Poslechl jsem.

Zpočátku se mi zdály malé. Když však přitáhl kožený zápěstní řemen, skoro zázračně se přizpůsobily rozměrům ruky.

„Pořádně do něčeho prašti, do něčeho tvrdého a co nejsilněji,“ řekl.

Chlap může být nejlepší rohovník na světě, tvrdý jako kámen a rychlejší než blesk, ale klouby na rukou odnesou každý souboj. Neznalý člověk netuší, že o cizí čelo si může přerazit ruku tak, že do ní už nikdy neuchopí žádný předmět, nebo si rozdrtí kosti tak, že se z něj stane doživotní mrzák. Právě proto vzniká tolik různých bojových technik, kde se radí tlouct tvrdým do měkkého a měkkým do tvrdého. Jenomže někdy to nejde. Existují i speciální přerážecí techniky, s pomocí kterých přerazíte deset, patnáct cihel nebo kamennou zeď, jenomže ty jsou vhodné pro vystoupení před publikem, a ne pro praktický boj. Tam na ně není většinou čas.

Pochybovačně jsem se na stařešinu podíval a postavil se před dveře. Byly z jasanových desek – nic, co by se nedalo zvládnout. Bez rozmachu, od pasu jsem přímočaře udeřil. Jak jsem očekával, má pěst prošla skrz na skrz. Jenomže mé kosti to vůbec nepocítily, neutrpěl jsem ani škrábanec, nic. Nedůvěřivě jsem několikrát propnul prsty a zase je stáhl v pěst.

„Přesně tak to funguje, mladíku!“ jásal spokojeně stařík. „Pokud do něčeho nechceš tlouct, máš rukavičky jako z jelenice. V okamžiku, kdy sevřeš ruku v pěst, jako bys ji měl zakutou do oceli! Sám nevím, jak je udělat. Musel bych je rozebrat na kousky, a stejně si myslím, že můj praděd při jejich výrobě použil věcičky, který už dneska neseženeš.“

„Proč mi je dáváte?“ zeptal jsem se nedůvěřivě. „Musí mít strašnou cenu.“

Podíval se na mě, jako by ho ta otázka vůbec nenapadla.

„Proč?“ poválel to slovo po jazyku. „Jsi sám a jich je hodně. Odhad jsem to správně?“

Mlčky jsem přikývl.

Staříkovi zajiskřilo v očích.

„Můžeš být parchant, asi jseš parchant, ale ty jsi sám a jich hodně,“ zopakoval, „to je to, co se počítá. Když přežiješ a nebudeš je chtít, můžeš mi je vrátit.“

Pochechtával se přitom, jako by to byl kdovíjaký vtip.

Zaplatil jsem mu podle dohody a peníze, které jsem chtěl přidat poté, co jsem zjistil, jak je zbroj dobrá, jsem si nechal. Nemůžete dát pět zlatých někomu, kdo vás právě obdaroval. Chvíli mi vadilo, že jsem si je vzal jen tak, bez placení, ale potom jsem si zopakoval staříkova slova: Ty jsi sám a jich hodně – to je to, co se počítá.

Po ranním tělocviku už jsem neměl chuť jít spát. Sešel jsem na dvůr penziónu, abych se u studny umyl a oholil. Vousy jsem začínal mít delší, než mi bylo příjemné. Právě jsem s hygienou končil, když se ve dveřích do kuchyně objevila majitelka hostince.

„Máte návštěvu, pane Bakly!“

Potlačil jsem zaklení, otřel si mýdlo z obličeje a spěchal do pokoje.

Na židli se drze rozvaloval Admin, klenotnický učeň, a právě si přihýbal z jedné z lahví režné, kterou jsem měl v pokoji pro případ nouze.

„Polož to, nebo ti vyrazím pár zubů,“ zavrčel jsem.

„Na to, že ode mě něco potřebujete, nejste zrovna zdvořilej,“ odsekl, ale láhev odložil.

„Alkohol ničí mozek, zvláště takovým zelenáčům, jako jsi ty,“ řekl jsem a začal si oblékat košili, kterou jsem si před chvílí vymáchal ve studni a vyždímal na kamenech.

Mokrá látka nepříjemně studila, ale věděl jsem, že do oběda bude suchá.

Se zájmem mě pozoroval.

„Nebylo by lepší mít dvě košile a střídat je?“ zeptal se.

Měl pravdu, ale má druhá košile byla tak zakrvácená, že jsem ji musel vyhodit, a zatím jsem si nestačil obstarat jinou.

„Co pro mě máš?“ změnil jsem téma.

„Říkal jste, že za pomoc zaplatíte,“ nadhodil.

Po stole jsem k němu přisunul stříbrňák. Nerozhodně ho otočil v prstech. Klenotnický učeň si zřejmě vydělal mnohem víc než švadlena. Přidal jsem druhý.

„A teď mluv,“ pobídl jsem ho.

„Juanita Huspitzová si u nás nekoupila jen ten náramek, kterej jsem vám ukazoval. O pár dní pozdějc u nás byla s jedním chlápkem –“

„Jak vypadal?“ přerušil jsem ho.

„Vysokej, velkej nos, vlasy po ramena, docela udělanej, s jizvou na levým předloktí, myslím, že byl rybářskej kapitán,“ zevrubně zopakoval Admin popis nápadníka, kterého pro svou dceru vybral Juanin otec.

„A co chtěli?“ navázal jsem na původní téma.

„Koupil jí u nás nákotníček.“

Když viděl, jak nechápavě se tvářím, pokračoval.

„Tím myslím náramek na kotník. Tady se to mezi milencema tak dělá. Nákotníčky se zamykaj malým zámečkem. Kluk ho holce dá na nohu, potom zamkne a klíč zlomí, nebo zahodí. To znamená, že mu už jako patří. Je to docela nová móda. Ten její byl fakt fajnovej, moje nejlepší práce. Ze stříbrnejch navzájem propletenejch řetízků na dvou místech ovinutejch okolo medailónků, kde byl její a jeho monogram. Platil ho on a stál ho čtyry zlatý,“ zakončil

„Nenutil ji k tomu?“ zeptal jsem se.

„Ani náhodou. Vsadím se, že jen co jí ho na nohu dal, si to hned rozdali,“ uchechtl se znalecky.

Bůh ví proč mě svou poznámkou naštval.

„Vypadni,“ řekl jsem a hodil mu stříbrňák.

Huspitzova teorie, že jeho dcera odešla z domu, protože se nechtěla vdávat, byla chybná. Spíš to na něho mladí milenci šikovně nahráli. Nebylo nic jednoduššího než si pohovořit se samotným Antonem Luvinem, Juaniným nastávajícím. Předtím jsem se však potřeboval ještě pořádně nasnídat.

Celý den jsem strávil pochůzkami po Cevinu. Luvina jsem nakonec nenašel, protože byl už týden na moři. Se svým společníkem vlastnil dvě lodě a zdálo se, že jeho obchodní hvězda stoupá vzhůru. Poptával jsem se na něho a všichni mi tvrdili, že Juanu zbožňoval. Řeči se vedou a voda teče. Pokusil jsem se najít Juaninu kamarádku Lenni Finn, ale neměl jsem štěstí. Dozvěděl jsem se jen, že každý pátek večer chodí do Malininých lázní. Pátek byl pozítří, rozhodl jsem se, že ji tam zkusím najít. Když jsem se odpoledne vrátil do penziónu, čekaly tam na mě mé nové šaty.

Nedůvěřivě jsem se do nich oblékl. Za pět zlatých to bylo opravdu málo látky. Kupodivu mi seděly a cítil jsem se v nich pohodlně. Kromě svých kožených šněrovacích bagančat jsem neměl žádné další boty, ale široké nohavice kalhot je naštěstí schovaly, stačilo je jen přeleštit trochou tuku. Když před okny hostince zastavoval lehký kočár tažený dvojspřežím bujných vraníků, byl jsem připraven. Jen jsem si nebyl jist, co na Leermanově plesu budu dělat.

Ochinot byl ve skvělé náladě. Ve fraku a pečlivě vyžehlených kalhotách, v bílé košili se škrobeným nákrčníkem víc než jindy připomínal kulaťoučkého tučňáka. Usmívajícího se přátelského tučňáka.

„Vypadáte, jako byste se tam doopravdy těšil,“ zavrčel jsem, když jsem se opatrně usadil do stísněné kabiny a kočí práskl do koní.

Kočár po dlažbě téměř nedrncal, byla to úplně jiná jízda než s pronajatou károu.

„Samozřejmě, že se těším. Život je příliš krátký na to, abychom si ho zbytečně znepříjemňovali. Pan Leerman je bohatý muž a jeho večírky jsou proslulé. Podává na nich víno, které za peníze nekoupíte, a najímá ty nejlepší hudebníky na pobřeží.“

Nechápal jsem, jak se někdo může těšit na hudebníky, ale nekomentoval jsem to.

Ochinot ale mé myšlenky vytušil.

„Rád tančím,“ vysvětlil s úsměvem.

Malý tučňák vířící na parketu. Zvláštní představa. Napadlo mě, jak se tam budu vyjímat já. Slon v porcelánu? Za okny se míhala ozářená okna a lampy pouličního osvětlení, kopyta stejnoměrně klapala. Zablácený nosorožec, tohle mi sedělo víc.

Kapitola čtrnáctá – DLOUHÁ NOC

Leermanův dům se nacházel vysoko na úbočí jednoho z kopců nad pobřežím. Byla to nízká, ale velmi rozsáhlá stavba se střechou přesahující obvodové stěny a poskytující ve dne stín pro příjemné posezení. Pozemky neobklopovala žádná zeď, pouze na prostranství před domem, kde už stálo množství kočárů, hlídali strážci. Ochinot nás ohlásil jmény, oni si zkontrolovali seznam hostů a potom nás zdvořile doprovodili k hlavnímu vchodu. Náš kočár odjel. O odvoz hostů z plesu se staral Leermanův personál.

Protože ani jeden z nás nepotřeboval šatnu, vstoupili jsme po průchodu salónem, vybaveným množstvím křesílek a malých stolečků, rovnou do velkého sálu. Musel jsem opravit svůj předchozí dojem. Dům možná vypadal nízký, ale nebylo tomu tak.

Strop sálu byl určitě více než pět metrů vysoko, v čele v odděleném mezipatře seděli hudebníci a připravovali si nástroje. Kolem stěn stály dlouhé stoly pokryté sněhobílými ubrusy a hromadami nejrůznějších jídel.

„Pánové, smím vám nabídnout?“ přitočil se k nám číšník.

Ve své červené uniformě lemované zlatem vypadal jako papoušek a byl ještě menší než Ochinot. V ruce držel stříbrný podnos do posledního místa zaplněný číšemi perlivého vína.

„Zahajovací přípitek pronese pan Leerman za okamžik.“

V sále už v hloučcích postávalo množství lidí a jejich tlumený hovor vytvářel kulisu všudypřítomného šumu. Ochinot si vzal pohár a já ho napodobil. Číšník se vydal hledat další nezaopatřené chudáky.

„Jsem rád, že vás vidím, pane Ochinote,“ oslovil mého průvodce chlapík středního věku s rostoucím bříškem. Šířil kolem sebe esenci sebedůvěry a blahobytu.

„Lili Hanten, Bakly,“ představil nás Ochinot.

Pokud jsem si pamatoval, Lili Hanten byl jeden z mužů, kteří mohli mít prsty ve špinavých obchodech.

„Dámy a pánové!“ zazněl zvučný hlas a šumot se uklidnil. „Připíjím na vás, své hosty, šarm dam a úspěch mužů!“

Leermanovi mohlo být něco kolem padesáti, byl spíš menší postavy a ani tuk, který se mu v průběhu let usadil kolem pasu, nedokázal úplně zakrýt jeho široká ramena. Kdysi dávno musel být opravdu silný. Vlasy měl pěstěné, upravené do vln, pleť však prozrazovala, že kdysi dávno, když ještě nebyl bohatý a mocný, strávil hodně času na moři. Byl mi sympatický už kvůli tomu krátkému přípitku. Vypil jsem víno na ex a zjistil, že jsem jediný, kdo tak udělal. Z neštěstí mě vytáhl číšník, který mi ihned nabídl druhý pohár.

Pomalu jsem křižoval sálem a ochutnával z mís. Většinou jsem neměl ponětí, co jsou jednotlivé pokrmy zač. Nikde jsem neviděl žádné strážce, kteří by dbali na bezpečnost hostů, ale potom jsem zjistil, že dveřníci u vchodů do okolních místností, kde hosté mohli posedět a v klidu a soukromí podebatovat, vše pozorně sledují.

Při ochutnávání masových závitků plněných bílou pěnou mě vyrušil největší chlap, jakého jsem kdy viděl. Při chůzi téměř nezvedal nohy, našlapoval zeširoka a opatrně přenášel váhu z jedné nohy na druhou, jako by do něho každou chvíli mohl někdo strčit. Byl oblečený do něčeho, co trochu připomínalo můj vlastní oděv. Vzhledem k tomu, že měřil hodně přes dva metry, si na sebe mohl navěsit cokoliv a pořád by vypadal jako pochodující věž kostí, svalů a tuku. Holá hlava se mu ve světle leskla.

„Nepotřebujeme tady cizí bodygárdy,“ řekl polohlasem, když se dovalil až ke mně.

Kousl jsem do závitku. Ta pěna měla něco společného s kaviárem.

„Jsem host,“ oznámil jsem mu suše.

Nestál jsem o nějaké potíže. Pochybovačně se na mě podíval. I když jsme se jen pozorovali, stali jsme se okamžitě centrem pozornosti bezprostředního okolí.

„Ty jsi asi takový host, jako já baletka,“ usoudil.

Na chlapa jeho rozměrů mu to myslelo docela rychle. Možná měl někde na páteři ještě další mozek, který mu pomáhal ovládat to obrovské tělo.

„Kamenné čelo, Bysty Brou,“ řekl jsem nahlas jméno, které se mi vybavilo. „Gladiátor a zápasník, vítěz Imperiálního poháru ve volném stylu.“

„Nejlepší zápasník všech dob,“ přikývl důstojně.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Nejlepší zápasník všech dob jsem já.“

„Řezník Bakly,“ představil mě Ochinot, který se mezitím přiblížil v doprovodu Hantena a dalšího muže.

Tvářil se přitom tak slavnostně a vážně, že jsem mu to nemohl mít za zlé.

„Odešel z arény neporažen a poslední, co se o něm tvrdí, je, že se účastnil masakru v Lagossi. Spolu se třemi dalšími muži zabil v nečestně zorganizovaném boji stovku mužů,“ pokračoval.

Znovu jsem si připomněl, že Ochinot patří k velkým fanouškům zápasů a o mé závodní kariéře ví zřejmě víc než kdokoliv jiný. Jen jsem si nebyl jistý, jestli tehdy v Lagossi těch lidí bylo opravdu tolik. A také jsem doufal, že se na to už zapomnělo.

„Postavili proti tobě pět nejlepších gladiátorů a tys je rozsekal na hadry. Neušetřil jsi je, ani když už nebyli schopni boje,“ pronesl tiše kolohnát, „proto se ti začalo říkat Řezník. A také se tvrdí, že jsi nejsilnější chlap, co kdy bojoval v aréně.“

Ani v jednom nelhal. Těch pět tehdy byl pěkný podraz. Zabil jsem je, aby se už nikdo ničeho podobného neodvážil a další tři roky to vycházelo. S tou silou…

„Možná ve své době jsi byl nejsilnější,“ ušklíbl se.

„Síla není všechno,“ pokrčil jsem rameny.

„Těší mě, že vás poznávám. Každý muž, který je v něčem nejlepší, je hodný obdivu. Jmenuji se Simen Kroucbag,“ představil se druhý Ochinotův společník.

Potřásli jsme si rukama.

„Slyšel jsem, že jste krátce po příjezdu do Cevinu měl nějaké problémy,“ poznamenal.

„Před kasinem. Přimotal jsem se do vyřizování účtů, ale naštěstí to dobře dopadlo,“ vysvětlil jsem, „vlastně jsem s tím neměl nic společného. Politováníhodný omyl.“

„Plánujete zdržet se zde delší dobu?“ zeptal se.

„Ne. Brzy odjedu. Věc, kvůli které jsem přijel, jsem splnil,“ podíval jsem se na Ochinota.

„Kdybych vám mohl být jakkoliv nápomocný, bude mi ctí. Pánové,“ Kroucbag se rozhlédl po společnosti okolo stolu, „prozatím mě omluvte.“

Zanedlouho nás opustil Brou i Hanten a zůstali jsme s Ochinotem u stolu s masovými závitky sami. Rozhodl jsem, že je to zatím to nejchutnější jídlo, na které jsem narazil, a začal je systematicky konzumovat. Ochinot se rozhlížel po lidech okolo a speciální pozornost věnoval přítomným dámám. Když spatřil vysokou blondýnu s vlasy staženými síťkou zdobenou brilianty a poprsím, že vstupovalo do dveří pět minut před ní samotnou, oči se mu rozsvítily. Byla určitě o polovinu těžší než on, ale zjevně mu to nevadilo. Vypadal jako ten nejšťastnější tučňák pod sluncem. Díval jsem se, zda někde nezahlédnu Rosalindu, ale mezi přítomnými dámami jsem ji nemohl najít.

„Proč jste vlastně pověsil zápasnickou kariéru na hřebík?“ zeptal se, když se žena zavěsila do tlustého dýchavičného muže s pleší.

Podle toho, jak se k sobě chovali, byli ti dva manželé. Ochinotovo nadšení to však nijak nezchladilo a zakrátko se nadchl pro krásku číslo dvě. Vysokou černovlásku s vlasy zapletenými do drdolu, který ještě víc zdůrazňoval její výšku. Dlouhá toaleta byla přímo mistrovsky ušita a i přes množství krajek, stuh a dalších zbytečností schovávala z křivek jejího těla jen minimum.

„Od jistého okamžiku se člověku začne zdát, že riziko podstupované v aréně nestojí za všechny ty peníze. Navíc lidé chtějí po čase vidět vítězit někoho jiného a člověk si musí začít dávat pozor na bůkmejkry. Nemusí vás otrávit, stačí látka, která oslabí pozornost, člověka zpomalí, nebo jen způsobí průjem. A jednou za čas se objeví někdo opravdu dobrý. Například Brou. Nikdo nemůže vyhrávat věčně,“ odpověděl jsem po chvíli mlčení na jeho otázku.

„To zní rozumně,“ přitakal.

I černovláska tady byla v doprovodu.

„Takže jste,“ odmlčel se při hledání vhodného výrazu, „na svou rodinu začal vydělávat jiným způsobem.“

Přikývl jsem a snědl poslední závitek. Byly jich jen dvě mísy. Pan Leerman nebyl tak dobrý hostitel, jak se o něm tvrdilo.

„Dobrý večer, pánové,“ uslyšel jsem známý hlas.

Trilian se protáhla mezi páry kroužícími v pomalém rytmu taneční melodie a stála u nás. Ochinot nevypadal její přítomností překvapen. Dvorně se uklonil, uchopil její ruku špičky prstů a naznačil polibek. Ne na hřbet ruky, ale na dlaň. Trilianina tvář na okamžik získala nachový odstín.

„Co tu děláš?“ zeptal jsem se a vzápětí se v duchu peskoval za svou neomalenost.

„Pozval mě pan Leerman. Pomohla jsem jednomu jeho obchodnímu partnerovi. Posílá mi zákazníky.“

„To znamená, že vaše živnost prosperuje a bude prosperovat!“ nadchla její odpověď Ochinota.

„A také, že vám budu moci vaši půjčku splatit dřív, než jsme si domluvili,“ usmála se na něho.

Díval jsem se, jak si vyměňují komplimenty, těší se z věcí, ze života, a připadal si mezi nimi jako naprostý cizinec. Byla nádherná. Šaty měla čistě bílé, sukně ve tvaru nerozvitého tulipánu zdůrazňovala její útlý pas. Zdobil ji jediný šperk – zelený kámen na stříbrném řetízku těsně nad úžlabinou jejího dekoltu. Vlastně ještě oči. Ty ji krášlily víc než diamantová čelenka s perlovým náhrdelníkem dohromady.

„Pan Ochinot mi vyprávěl, že podporujete svou rodinu. To je u muže vašeho typu,“ při tom slově se provinile usmála, „neobvyklé. Musíte je mít moc rád.“

Její poznámka mě překvapila. Zamyslel jsem se nad ní.

„Ne, vlastně je ani nemám moc rád. Je to jako když koupíte věc a zaplatíte za ni mnohem víc, než si můžete dovolit. Pak z ní nemáte žádné potěšení. Vyhýbáte se jí, protože vám pokaždé připomene cenu. Navíc, byl jsem vždy samotář a rozuměl jsem si hlavně s otcem a starším bratrem. Oba jsou mrtví.“

„To je mi líto,“ zatvářila se Tril smutně. „Jak umřel váš bratr?“ zeptala se.

„Zamiloval se do dcery vysoce postaveného obchodníka. Jejímu otci se to nelíbilo, najal si chlapa, aby tomu zabránil. Ten člověk ho ubil k smrti,“ řekl jsem suše.

Ochinot zbledl a zůstal stát s otevřenými ústy a vytřeštěnýma očima. Tril vycítila, že se něco stalo, ale nevěděla co. Ten den se mi zase vrátil. Znovu jsem viděl, jak jsem ho naposledy uhodil a on už nevstal.

Bez rozloučení jsem se otočil, zamířil ke stolu s alkoholem, vzal si plnou láhev a vyšel ze sálu ven na čerstvý vzduch. Stačilo odejít pár kroků do tmy a šum hovorů i hudba ke mně doléhaly jen tlumeně. Zvedl jsem láhev k ústům a polykal. Nebylo to víno, ale pálenka. Nikdy jsem takovou nepil a chutnala stejně hnusně jako většina těch, se kterými jsem už měl zkušenost.

Když už z obsahu lahve zbývala jen třetina a já začal být nervózní, kde rychle seženu další, protože zpátky do sálu se mi nechtělo, vynořil se ze tmy jezdec na koni. Neviděl mě. Mihl se těsně kolem, ovanul mě závan tělesného tepla a zvířecího potu. Měli za sebou dlouhou a rychlou cestu. Jezdec seskočil ze sedla a než k němu stačil dojít některý z Leermanových sluhů, vběhl do sálu. Uhřátého hřebce nechal stát venku. Naštěstí okamžitě přiběhl podkoní, přehodil zvířeti přes hřbet deku a odvedl ho do stáje. To vypadalo zajímavě, přiblížil jsem se ke vstupu do domu, abych zaslechl, co si budou lidé povídat. Zanedlouho se muž vrátil ze sálu a spěchal do stáje. Doprovázel ho další Leermanův člověk. Opatrně jsem je sledoval. O ničem spolu nemluvili, jen stájníkovi přikázali, ať bleskově zapřáhne do kočáru. Schoval jsem se za dveřmi. Leerman měl personál vycvičený opravdu skvěle, neuběhlo ani pět minut a v postrojích odlehčeného fiakru netrpělivě podupávala dvojice vraníků. Než se rozjeli, přeběhl jsem na stranu odvrácenou od stáje a lamp osvětlujících okolí domu a vyhoupl se do stupaček. Péra zaskřípěla, ale v panujícím spěchu si toho nikdo naštěstí nevšiml.

Práskl bič, písek zaskřípěl pod koly a vyrazili jsme do tmy. Svůj nezničitelný kabát jsem nechal v penziónu, studený noční vzduch se mi okamžitě dostal až na kůži. Dokud jsme jeli nezastavěnou krajinou, stačilo mi jen se držet. Po prvních pár metrech jízdy ulicí Cevinu jsem si přál, abych byl menší než krysa. Stěny okolních domů se míhaly blíž, než mi bylo milé, několikrát mě téměř smetl sloup nesoucí olejové lampy. Podle zvyšující se vlhkosti vzduchu jsme mířili k moři.

„Prr, sakra!“ zaklel kočí, současně zatáhl za brzdu. Madlo, kterého jsem se držel, nevydrželo a prasklo. Sbalil jsem pád do kotoulu a trochu otlučený zůstal ležet ve stínu převislé stříšky vedlejšího domu. Cestu ulicí blokoval napříč postavený vůz. Byl to farmářský koráb stepí s plnými koly. Koně nebyli nikde vidět, jen čtyři muži čekající po stranách.

„Kam tak spěcháte, pánové?“ skřehotavě se zeptal jeden ze stínů.

„Kam mi přikážou,“ pokrčil kočí rameny, současně se otevřela dvířka kočáru a na ulici vystoupil cestující. Byl střední postavy, v dobře střiženém oděvu a na první pohled neozbrojen.

„Ke Kaalské rejdě. Blokujete nám cestu!“ obvinil je.

Snažil se vystupovat jistě, ale hlas ho prozradil. Bál se.

„My vám vůbec neblokujeme cestu!“ zasmál se mluvčí čtyřky. „Máme jen smůlu, prasklo nám kolo, čekáme na koláře, aby ho dal dohromady.“

Lhal a ani se to nesnažil maskovat. Bavil se tím.

„Otoč to, dostaneme se tam jinudy,“ přikázal cestující kočímu polohlasem.

Jako by to měli zorganizované, z příčné ulice pár desítek metrů za našimi zády se vynořil další povoz. Tentokrát obyčejný žebřiňák, ale na zatarasení cesty stačil.

Neměl jsem zdání, kde Kaalská rejda vlastně je, ale doufal jsem, že pokud se budu držet původního směru, dorazím na místo. Občas jsem zaslechl šumění vln.

„Jsem zástupce pana Leermana!“ pronesl cestující hlasitě, aby ho každý slyšel.

Tentokrát už se strach ve svém hlase ani nesnažil zamaskovat.

„My to víme, panáčku. Proto jsi ještě naživu a pokud neuděláš nějakou hloupost, i zůstaneš,“ ubezpečil ho ve tmě schovaný mluvčí. Někdo zadrnkal na nataženou tětivu. Zvuk v sobě nesl definitivní výhrůžku.

Viděl jsem, že pár metrů za mnou je úzká ulička pouze pro pěší. Aniž bych vstával, doplazil jsem se k ní a ještě pár metrů pokračoval po břiše. Mé skvělé šaty to měly za sebou. Zvedl jsem se, pokračoval klusem a na první křižovatce odbočil doprava rovnoběžně s původním směrem jízdy kočáru. Na Kaalskou rejdu jsem narazil zhruba po půl kilometru. Že jsem na správném místě mi prozradilo vzrušené handrkování a hlasité povely vojáků. Postavil jsem se tak, aby si mě hned nevšimli, ale aby to nevypadalo, že se schovávám.

V okolí nehořely žádné lampy a jediné světlo vrhaly plameny v přenosných koších rozmístěných v půlkruhu okolo vstupu na molo. To bylo dobrých šest metrů široké a jeho konec se ztrácel kdesi v temnotě. V bezprostřední blízkosti kotvily dvě lodi. Jedna vojenská, druhá s černými plachtami a dvěma řadami vesel. V první chvíli jsem si myslel, že i ta patří vojákům – její štíhlý trup určený pro rychlou plavbu tomu nasvědčoval, potom jsem však pochopil, že je to zajatá pašerácká loď. Řada mužů z ní vynášela zboží a skládala ho na jednu hromadu před molo. Důstojník v imperiální uniformě doprovázený dalšími dvěma podřízenými zboží zevrubně kontroloval a diktoval svému pomocníkovi seznam.

„Deset rolí koberců, tři vaky naplněné kořením. Patnáct svitků hedvábí. Hej, rozbalte tyhle balíky, ať se můžu podívat, co v nich je!“

Jeho slova byla okamžitě vyplněna.

„Nějaké látky, pane. Vypadají velmi draze,“ informoval ho někdo.

„Draze nedraze, nemáme čas odhadovat cenu. Žádné zlato, žádné drogy, žádné zbraně. Tohle všechno nám teď po moři utíká. Vyhlašuji dražbu! Je někdo ochoten koupit celý náklad bez rozlišení?“

„Já, pane!“ ozvalo se ze strany a až teď jsem si všiml, že v uličce ústící na volné prostranství před rejdou se skrývá řada vozů a skupinka lidí. Ostatní přihlížející, kteří nepatřili k námořníkům, mlčeli.

„Zajímalo by mě, jak jste se sem tak rychle dostali!“ zabručel kapitán. „Dobrá,“ pokračoval, „vyvolávací cena tři sta zlatých!“

Muž, menší postavy, ale vazoun se širokými rameny a bradkou, okamžitě zvedl ruku.

„Beru, kapitáne.“

Nikdo jiný nepřihodil a náklad byl prodán za tři sta zlatých. Kapitán nechal vazounovi podepsat nějaké lejstro, na lodi nechal hlídku a zanedlouho už vyrážel zpátky na moře. Předtím ještě nechal sbalit koše s ohněm, ale vazounovi lidé měli své vlastní světlo. Většinou velké, čadivě hořící pochodně, které zasunuli do tulejí upevněných na vozech. V okamžiku, kdy loď zmizela ve tmě, byli najednou všichni ozbrojeni. Rozeznával jsem meče, malé samostříly, bijáky. K poctivým obchodníkům měli daleko jako ovesná placka k pořádnému bifteku.

„Hej! Pozor na něho!“ zavelel náhle vousáč a ukázal na mě. Musel mít oči jako ostříž, když si mě ve tmě všiml. Šipky dvou samostřílů najednou směřovaly ke mně a vítr mi připadal o poznání studenější. Skoro ledový. Udělal jsem krok vpřed, aby se nelekli a zbytečně nevystřelili.

„Nejsem zdejší, jen jsem byl zvědavý, co se tu děje.“

Na potvrzení svých slov jsem ukázal prázdné ruce. Stále jsem si však byl vědom prstů položených na spouštích.

„Nestojím o žádný problémy,“ zavrčel vazoun, „seš na špatným místě…“

„… ve špatným čase,“ dokončil za něho větu někdo jiný. „A to platí i pro tebe, Bene.“

Po molu ze tmy přicházela skupina deseti mužů, v čele se šlachovitým dlouhánem. V mizerném světle pochodní jsem rozeznával jen jeho vysoké čelo s vodorovnou černou jizvou. Ozbrojen nebyl, zato jeho společníci byli ověšeni zbraněmi, že připomínali vánoční stromečky. Nepříliš mírumilovné vánoční stromečky.

„Deset na deset, trochu moc si věříte, Plešoune,“ pohrdlivě odsekl Ben.

V tu chvíli už jsem věděl, že rozložení sil je úplně jiné. Slyšel jsem totiž lidi blížící se šerem přilehlých ulic. Zapletl jsem se do obchodní záležitosti, která se v následujícím okamžiku měla změnit v krvavou řež.

„Pánové, pánové! Já za nic nemůžu! Zaplatím, když mě necháte odejít!“ vykřikl jsem poděšeně a s rukama daleko od těla kolébavě vykročil blíž k moři. Blíž k moři a dál od útočníků ve tmě. Doufal jsem, že vypadám jako neohrabaný, strachy ztumpachovělý tlouštík.

„Mám u sebe hodně peněz!“ blafoval jsem dále.

„No to mám dnes šťastný den!“ zakřenil se Plešoun. „Pojď ke mně blíž, nerad bych, aby se tvému zlatu něco stalo!“

Ben už chtěl dát svým mužům pokyn k útoku, když si všiml, že se řady jeho nepřátel rozrostly. Neodvažoval jsem se ohlédnout, ale podle toho, jak se tvářil, jich za mnou muselo být minimálně dalších deset.

Napětí zhoustlo, Benovi muži nervózně polykali, křečovitě třímali zbraně. Odkrvené prsty vystupovaly ze tmy jako bílé pařáty a rty se měnily v úzké čáry.

„Dohodneme se,“ řekl tiše Ben, „zaplatili jsme za ten náklad tři sta zlatých. Přenecháme vám ho.“

„Dvojnásob šťastný den!“ zvolal zjizvený gangster a několik mužů se zasmálo.

Bylo jich víc, dvacet?

„Pokračuj, tlusťochu!“ pobídl mě Plešoun, když jsem míjel Bena.

Očima těkal po okolí a hledal šanci pro sebe i své muže. Očividně v nějakou rozumnou dohodu nevěřil. Souhlasil jsem s ním, ve vlhkém, solí prosyceném vzduchu se vznášela krev. Na okamžik na mně ulpěl pohledem. Zašklebil jsem se a mrkl na něho.

Už jsem stál u zjizveného gangstera.

„Tady, pane! Mám i nějaké dluhopisy!“ řekl jsem a podával mu svůj měšec.

Krutá tvář rozzářená chtivostí. Natáhl ke mně ruku.

V dalším okamžiku jsem ho levačkou držel za rameno, pravačkou za rozkrok a o zlomek sekundy později už letěl vysokým obloukem vzduchem. Byl docela lehký. Voda se rozstříkla čtyři metry od břehu.

„Neumím plavat! Pomoc!“ stačil zakřičet, další slovo skončilo zadušené vodou.

Stál jsem čelem k desítce ozbrojených mužů, sám a beze zbraně. Nevěděl jsem, jak se tváří, protože jejich oči byly utopené ve stínech. Zhluboka jsem dýchal a bůhvíproč jsem se usmíval. Šumění větru a vln rušilo jen občasné zařvání nešťastníka, který prohrával svůj souboj s mokrým živlem.

„Pomůžete mu, budete bojovat nebo prostě ustoupíte?“ zeptal jsem se.

Muži se po sobě nerozhodně podívali. Vůdce byl mrtvý a nikdo z nich nebyl zvyklý rozhodovat.

„Uvolněte jim cestu, Bene,“ rozkázal jsem a postavil se ke kraji mola.

„Jdeme, chlapi,“ řekl přiškrceně malý hrbáč s bijákem v jedné a boxerem v druhé ruce. „Příště jim to vrátíme.“

Zpočátku se snažili jít důstojně, ale neustále zrychlovali a prostranství už přebíhali. Jejich útěk strhl i posily na druhé straně. Až teď jsem zjistil, že jsem čelil nejméně třiceti lidem.

„Co jsi vlastně zač?“ obrátil se na mě Ben.

Nůž, který předtím ani nevytáhl, náhle držel v pravačce. Čepel byla dobrých pětadvacet centimetrů dlouhá, s výrazným hrotem a falešným ostřím v poslední třetině. Pokud mě chtěl zabít, musel to udělat sám, protože by jinak před svými lidmi ztratil tvář. Zákony smečky jsou všude stejné.

„Hledám práci,“ řekl jsem klidně. „Jmenuji se Bakly.“

Váhal. Po tom, co jsem jim právě předvedl, se do rvačky nijak nehnal.

„Na kolik si ceníte tenhle můj kousek?“

Někdo se uchechtl.

„Nebude lepší rychle naložit věci a vypadnout? Přišli jen o jednoho muže. Jestli je mezi nima někdo, kdo si nenadělal do kalhot, vrátí se,“ pokračoval jsem v monologu.

To rozhodlo.

„Do práce, chlapi!“ zavelel.

„O penězích si promluvíš až se šéfem!“ obrátil se na mě.

„A to je kdo?“

„Kurgan,“ odpověděl mi a odvrátil se.

Naložení pěti vozů nám zabralo ani ne hodinu a za úsvitu jsme projížděli podél pobřeží spícím městem. Ben se mnou neprohodil ani slovo, ale jeho muži byli sdílnější. Prožitý strach rozvazuje jazyky. Dozvěděl jsem se, že banda, kterou jsem zahnal na útěk, byli Ferovci, gang operující na území léna barona Colrika. Kaalská rejda byla hraničním místem, ale Kurgan nepředpokládal, že by o nečekané dražbě věděl někdo jiný. O chystaném zátahu na pašeráky je zřejmě informoval přímo někdo z vojáků.

Zastavili jsme před velkou dřevěnou boudou poměrně daleko od pobřeží. Ben zabouchal na dveře a počkal, až nám otevřou, a všech pět vozů vjelo dovnitř. Koně vyvedli ven druhou stranou.

„My máme padla,“ oznámil Ben, „ráno přijdou nádeníci a všechno uloží. Za dnešní akci pět zlatých prémie pro každého.“

Jeho slova vyvolala jen mírný ohlas. Všichni byli unaveni a pomalu se šourali ven.

„My dva teď jdeme za šéfem. Pokus se o podraz, a máš to jistý, jasný?“ přejel si po krku výmluvným gestem.

Sám jsem sotva pletl nohama, ale naštěstí na nás čekal kočár. Byl to otlučený otevřený dvojkolák tažený jediným koníkem, ale pořád lepší než jít pěšky. Mlčky jsme se posadili na sedadla vedle sebe. Neměl jsem žádnou zbraň kromě nože schovaného v botě, a to Bena zřejmě uklidnilo. Vozka se tvářil, jako by ve skutečnosti jel sám a my vůbec neexistovali. Na východě už se formoval jasný světlý pruh s blednoucími hvězdami, na západě stále vládl temný samet posázený brilianty. Na přelomu noci a dne panovalo bezvětří, v tichu však bylo stále slyšet zřetelné šumění vln přicházejících bůhví odkud. Cítil jsem se unavený a zbytečný. Pálenka i jídlo, které jsem na počátku večera vypil a snědl, už byly dávno zapomenuty.

Sídlo největšího gangstera v Cevinu na první pohled vypadalo jako obyčejný velký dvojposchoďový dům. Od okolí ho odlišovala jen zamřížovaná okna a kováním vyztužené robustní dveře.

Ben párkrát poměrně tiše zaklepal a vzápětí nám otevřel štíhlý chlapík asi mé výšky. Na Bena se téměř nepodíval, zato mně věnoval dlouhý zkoumavý pohled. Na nohou měl mokasíny, těsné kalhoty z mulawské příze se mu pnuly přes lýtka a stehna. Košili měl o poznání volnější. V levé ruce držel dvojramenný samostříl se založenými šipkami. Jejich hroty byly do široka otevřené s výraznými zpětnými háčky. Když si všiml, že já si všiml, zahrál mu ve tváři nepříjemný úsměv. Prošli jsme šatnou a salónem, ve kterém zřejmě ještě nedávno sedělo mnoho mužů. Ve vzduchu se vznášel pach potu, piva a tabáku. Vystoupali jsme po schodech do patra. Ben první, já uprostřed a za mnou střelec. V místnosti, bez rozmyslu zaplněné kusy velmi drahého nábytku, nás předešel, naznačil nám, že máme počkat, a sám zmizel za dvoukřídlými dveřmi, vyřezanými z jediného kusu černého dřeva. K hnědé tapetě se hodily jako žitná do mléka.

Vrátil se během chvilky.

„Kurgan vás čeká,“ oznámil nám.

Otevřel stůl, který vypadal jako sekretář, ale ve skutečnosti byl naplněn množstvím lahví baňatých tvarů a různobarevných obsahů. Jednu si otevřel, pohybem připomínajícím gesto iluzionisty odkudsi vyčaroval sklenku a nalil si štědrou dávku. Napadlo mě, zda je to pozdní noční drink, nebo brzký snídaňový. Zeptat jsem se nestačil, protože jsme právě vstoupili do pracovny gangsterského šéfa cevinského území.

Kurgan vypadal, jako by ho složili ze samých hrušek. Ostříhaný na ježka, malá mozkovna, obrovské široké čelisti, kulatá, ale široká ramena prozrazující značnou sílu a sudovitý hrudník zužující se k pasu. Jak se rozvaloval v křesle, přes opasek se mu přelévalo objemné břicho. Seděl za stolem o ploše pokoje v malém domě. Vypadal unaveně, klouby levé ruky měl odřené, jako by nedávno někoho uzemnil. Nevypadal na příliš chytrého chlapíka, ale podle toho, jak dokázal zorganizovat své špinavé obchody, zdání klamalo.

Ben ho bez vyzvání informoval o průběhu celé akce.

Trochu si sice přilepšil, ale v ničem nelhal. Když Kurganovi prozradil mé jméno, velký gangster nepotlačil lehké přikývnutí.

Před očima se mi vybavil pan Kroucbag a Hanten zvědavě se vyptávající na šarvátku před kasinem. Bylo docela dobře možné, že je někdo z nich s Kurganem ve spojení a už ho stačil informovat.

„Takže ty hledáš práci,“ shrnul Benův proslov.

Hlas měl drsný a nelibozvučný jako někdo, kdo je zvyklý spíš řvát než mluvit.

„Dobře placenou práci,“ upřesnil jsem.

„Lidi jako ty se dycky hoděj,“ zamumlal.

Věřil jsem mu. Já sám jsem věděl o nejméně dvanácti lidech, o které v posledních dnech přišel. Před kasinem, u mě v pokoji a o trojici chlapů zabitých nindži.

„Nabízim ti deset zlatých za týden, k tomu prémie za každou akci zvlášť. Svý lidi nehlídám. Chci, abys byl k zastižení, až budu něco potřebovat. Každej druhej den se ukaž v Tračově hospodě. Bereš?“

„A za dnešek dostanu jak velkou prémii?“ zeptal jsem se.

Poškrábal se na hlavě, v tichu jsem zřetelně slyšel šelestění vlasů pod dotekem jeho dlaně.

„Sedmdesát zlatých. Riskovals hodně,“ rozhodl.

„Beru tu práci.“

„U Brita nech adresu, kde bydlíš, abysme tě mohli najít, kdyby něco,“ ukončil audienci.

Přikývl jsem.

„Odjížděl jsem z Leermanova domu ještě s jedním mužem. Také se chtěl dostat na dražbu, ale Fosterovi lidé ho zdrželi,“ nadhodil jsem už na odchodu.

„To byl Leermanův nákupčí,“ odpověděl Kurgan. „Všichni velký obchodníci platěj vojákům, aby je co nejdřív informovali, že se bude prodávat zadržený zboží. Flotila nevlastní žádný sklady, navíc nikdo z důstojníků nechce bejt obviněnej z překupnictví. Proto se zboží zbavujou, jak nejrychlejc to de.“

Dál jsem se nezdržoval a opustil dům. Cesta do penziónu mi zabrala skoro hodinu a půl. Chvíli mi trvalo, než jsem zjistil, kde vlastně jsem. V kapse jsem měl sedmdesát čerstvě vydělaných zlatých a opět jsem pracoval.

Do pokoje jsem se sotva dovlekl. Už se rozednilo, zdáli se ke mně neslo povykování prodavačů na rybím trhu a ve vzduchu líně bzučela první ranní moucha. Zul jsem si boty a než jsem zavřel oči, všiml jsem si dopisu, který mi někdo položil na stůl. Zvědavě a mrzutě zároveň jsem ho otevřel. Byl psán rázným, ale současně elegantním a snadno čitelným rukopisem.

Pane Bakly, ráda bych s vámi zítra posnídala ve svém domě a při té příležitosti s vámi probrala několik pro nás oba zajímavých věcí. Očekávám vás v jedenáct hodin dopoledne.

Nikita Klaar.

Byl jsem příliš unavený, abych ještě o něčem přemýšlel. No, v tomhle jsem nikdy nebyl dobrý ani v nejlepší formě. Sešel jsem dolů do jídelny, kde pomocnice zatápěla v kuchyni, a požádal ji, ať mě o půl desáté vzbudí. Někde blízko zakokrhal kohout a z tří stran mu odpověděli parťáci. Lehl jsem si na postel a okamžitě usnul.

Kapitola patnáctá – SLÍDIL, OCHRÁNCE A GANGSTER

Probudil jsem se bez objednaného buzení před osmou. Cítil jsem se malátný a otupělý skoro jako po kocovině. Vzbudil mě sen o přesýpacích hodinách. Nebyl v nich písek, ale zlato a horní nádobka, ze které přepadávalo dolů, byla otevřená. Dosypával jsem ho tam plnými hrstmi, ale stále ho bylo málo. Ve snu jsem nevěděl, co se stane, až zlatý proud vyschne, ale vyděsilo mě to natolik, až mě to vzbudilo. Po probuzení děs zmizel a nahradilo ho studené poznání, že pokud zlato nedosypu až po rysku, mí příbuzní umřou a všechno, co jsem až dosud vykonal, bude zbytečné. Celý můj špinavý život bude zbytečný a bezúčelný.

Oblékl jsem se a poprvé se vsoukal do brnění. V prvních okamžicích jsem se cítil nepřirozeně, ale rychle to přešlo. Chvíli jsem váhal, zda tak mám vyjít ven. Přece jen bych budil přílišnou pozornost. Nakonec jsem ocel zakryl svým lety osvědčeným pláštěm, přehodil si ho přes ramena a sponou sepnul kolem krku. Vypadal jsem pak mnohem obyčejněji, alespoň na zběžný pohled. Meč jsem prozatím nechal v pokoji a spokojil se s katzbalgrem. Delší zbraň byla příliš dlouhá na běžné nošení, samozřejmě pokud se člověk nechystal do první linie. Já bych se tomu pokud možno raději vyhnul.

U snídaně jsem si v duchu probral události minulé noci. Místní podsvětí bylo pěkně drsné a pokud s nimi byl někdo zapleten, musel se smířit s podobnými způsoby jednání. Napadlo mě, zda si to Ochinot uvědomuje. Stačilo by, aby si před někým, komu důvěřuje, přestal dávat jen trochu pozor a klidně se mohl setkat s podobným druhem chlápků, jako já včera.

Dopil jsem kávu a vyšel na ulici. Měl jsem štěstí a okamžitě se mi podařilo zastavit nájemný kočár. Kočár bylo příliš dobré slovo pro dvojkolák tažený přestárlým klusákem, ale zase to bylo laciné. Řekl jsem vozkovi adresu Ochinotova domu. Jen přikývl a na nic se nevyptával. Z lavice pro zákazníky jsem měl dobrý rozhled po lidech spěchajících ulicemi sem a tam. Každý se honil za svými starostmi, někdo se tvářil zarputile, jiný zapškle, jiný zase naštvaně, jako by se mu něco nepovedlo. U uzenářského stánku jsem zahlédl muže v rybářském plášti a vysokých botách z tulení kůže. S požitkem dojedl klobásu a hned si u prodavače objednal další. Stejně jako já se rozhlížel po lidech okolo. Pravděpodobně se nedávno vrátil z moře. Obličej měl zarudlý a ošlehaný od větru, ruce zhrublé těžkou prací. Přesto vypadal spokojen s vydatnou snídaní, kterou si dopřával, spokojen sám se sebou, s celým světem. Na rozdíl ode mne. Záviděl jsem mu. Proud vozů se pohnul, kočí pobídl koně a rybář mi zmizel z dohledu.

Konečně jsme dorazili na místo. Zaplatil jsem stříbrňák a seskočil na zem. Ochinotův dům vypadal jako každá druhá budova v okolí. Dvě patra, dvě okna v přízemí, tři v druhém poschodí, bytelné dveře. Sáhl jsem na kliku – bylo otevřeno. Zamrazilo mě v zádech. Možná jsem přicházel příliš pozdě. Opatrně jsem vešel dovnitř a zavřel za sebou. Ve vzduchu se vznášela vůně jídla, v kuchyni někdo šramotil. Nakoukl jsem dovnitř a spatřil jsem starou ženu v plné práci. Právě kladla na tác plátky nakrájeného chleba, vajíčka se slaninou, šunku, studené maso, džem, mísu s ovocem, konev s kávou a světe div se, láhev šumivého vína. Pokud si Ochinot dopřával takovou snídani každý den, koledoval si o ztučnění srdce.

„Vezmu mu to nahoru,“ řekl jsem a vstoupil do kuchyně.

Žena vytřeštila oči a polekaně sebou trhla.

„Klídek, jsem jeho známý,“ uklidňoval jsem ji, sebral celý tác, vrátil se do předsíně a vystoupal po schodišti nahoru. Ocitl jsem se v miniaturním salónku se dvěma křesly a stolečkem. Ve vzduchu se vznášela jemná, těžko postižitelná vůně. Dál jsem mohl pokračovat dveřmi vlevo a vpravo. Vpravo si někdo tiše a spokojeně pohvizdoval. Díky tomu, že jsem byl silnější než silnice a dokázal jsem tác naložený hromadou jídla udržet v jedné ruce, jsem si otevřel a vstoupil.

Ochinot stál zády ke mně a, pokud jsem to mohl posoudit, právě sbíral z huňatého koberce dámské svršky. Přes levou ruku jich už měl přehozenou celou záplavu. Okamžik jsem tiše stál a jen ho pozoroval. Oblečený byl v modrém hedvábném županu zdobeném rudými draky. Když zdvihl z koberce druhé dámské kalhotky, pochopil jsem, proč je těch věcí tak mnoho.

„Dobré ráno,“ pozdravil jsem.

Beze spěchu se otočil a jeho kulatou tvář prozářil široký úsměv. Rybář, kterého jsem viděl, vypadal jako šťastný člověk, Ochinot jako samotné zosobnění štěstí a spokojenosti.

„Šeptejte,“ požádal mě s prstem přiloženým přes ústa, „Alessandra i Venecie ještě spí. Madam Alessandra i madam Venecie ještě spí,“ opravil se se spikleneckým výrazem ve tváři.

Přikývl jsem a položil tác na stůl. Pochopil jsem, co byla ta příjemná a nevtíravá vůně v předsalónku. Směs dvou dámských parfémů – tady byla o poznání silnější.

Ochinot bez ptaní otevřel šumivé víno a nalil do poháru sobě i mně.

„Dnes nepracuji, mám volno,“ oznámil mi, „a tohle je docela příjemný způsob, jak začít den. Mám těchto lahví dole ještě celý kartón a nechám si přinést další.“

Víno chutnalo lépe, než jakékoliv, které jsem kdy pil.

„Kde jste ho koupil?“ zeptal jsem se.

Ochinot mávl rukou.

„Takový nektar se ani nedá koupit. Měl jsem velmi podnětný rozhovor s panem Degussim a tohle je dárek od něj,“ vysvětlil mi.

„A kdo je pan Degussi?“

„Obchodník s vínem a choť madam Alessandry. Přímo z plesu odjížděl s přáteli na velký turnaj v kohoutích zápasech. Požádal mě, abych dělal společnost jeho ženě.“

„Aha,“ přikývl jsem chápavě a raději přešel k věci, kvůli které jsem přišel.

Vysvětlil jsem, s jakými lidmi jsem se zapletl a jaké obchodní metody používají.

„Ale já jsem jen účetní,“ bránil se Ochinot, jako by si nechtěl možné nebezpečí připustit. „Mě se přece tyhle věci netýkají. Rozumím jen číslům a účetním dokumentům.“

A taky ženám a lidským slabostem, chtěl jsem doplnit, ale mlčel jsem a místo toho upíjel sekt.

„O tom, co si doopravdy myslíte o Belfontových účtech, nesmíte s nikým mluvit. Říkejte, že všechno je v nejlepším pořádku,“ navrhl jsem mu po chvíli. „Možná by bylo dobrý mít lejstro, které byste jako schovával a kde by stálo, že je vše v pořádku.“

„To je ono,“ zaradoval se, „nachystám zprávu pro hraběte Drexlera, že vše je úplně v pořádku.“

Za jedněmi z dveří se ozvalo zívnutí.

„Už půjdu,“ řekl jsem, „mám jednu trochu nezdvořilou otázku. Jak to uděláte, aby se tady ráno nepotkaly? Myslím madam Alessandra s madam Venecií?“

Ochinot se na mě podíval nechápavě.

„Proč to? Každou vzbudím osobně a snídani si užijeme. Už se na ni těším.“

Až teď jsem si všiml, že je prostřeno pro tři.

„Aha,“ přikývl jsem, i když jsem jeho odpovědi vůbec nerozuměl. Jedna věc je zaplatit si dvě noblesní štětky, druhá svést najednou dvě dámy z nejvyšších kruhů.

„Řekněte Magdaleně, myslím kuchařku, ať mi přinese nahoru ještě jednu láhev, prosím,“ požádal mě už na odchodu.

„Škoda, že jsem neobjednal kaviár,“ prohlásil lítostivě, když kritickým pohledem přelétl nachystané menu.

Vyšel jsem z jeho domu, a protože jsem měl ještě čas, do jedenácté zbývala skoro hodina, zašel jsem si na trh, koupil černý i červený kaviár a zaplatil poslíčkovi, aby ho donesl až do Ochinotova domu. Teprve při placení mě napadlo zamyslet se, proč to vlastně dělám. Nepřišel jsem na to.

Na dveře kasina jsem nemusel ani klepat. Otevřel mi je jeden z oněch žulovitě vyhlížejících mužů, kteří v noci pracovali jako ochranka v kasinu. Na nic se mě nevyptával, pouze mě zavedl do šatny, kde jsem musel absolvovat stejně pečlivou odzbrojovací proceduru, jako při předchozí návštěvě herny. Potom jsme prošli opuštěným sálem. Bez návštěvníků, bez záplavy světel z nespočetných lamp a bez rachocení rulet, šustění hracích karet a všeobecného hlaholu jsem si připadal jako v kryptě. Můj průvodce mě zavedl ke dveřím splývajícím se stěnou, otevřel je a ukázal na kamenné schodiště vedoucí vzhůru.

„Paní už vás očekává,“ řekl pouze.

V posledních několika dnech jsem navštívil víc příbytků a pokojů, než jindy za celé roky. Luxusní i obyčejné. Tyhle místnosti vypadaly už na první pohled útulně a pohodlně, jako by ten, kdo tady žije, měl nadání vytvořit z drobných detailů skutečný domov.

Vstoupil jsem do kuchyně a jídelny v jednom. U stolu seděl můj starý známý, šéf ochranky kasina, který si mě tak pozorně prohlížel. Usrkával kávu a u plotny se motala služka. Tvrďák se na mě podíval, odložil hrnek a postavil se.

„Ještě jednou ho zkontroluju,“ prohodil do prostoru a vydal se ke mně.

Poslušně jsem se rozkročil, dal ruce od těla a čekal. Opravdu mě prohlédl, ale tak nějak ledabyle. Spíše mi připadalo, že mě ohmatává nějakým skrytým smyslem, který jsem sám neměl.

„Deg dokáže vycítit, jestli někdo plánuje v brzké budoucnosti nějaký násilný čin,“ řekla služka a usmála se.

Až teď jsem si uvědomil svůj omyl. U plotny pracovala samotná Nikita Klaar.

Měla na sobě dlouhou sukni až ke kotníkům, volnou halenku z prostého bílého plátna. Jediný luxus, který si dopřávala, byla detailně vypracovaná stříbrná spona, kterou měla své až do modra černé vlasy stažené do jednoduchého ohonu.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se bodygárda.

Neochotně přikývl, uklonil se jí a mně věnoval jediný studený pohled. Bylo v něm obsaženo všechno. Výstraha, hrozba i rozsudek. Deg, ať už byl kdokoliv, svou šéfku miloval. Zbožňoval, opravil jsem se v duchu vzápětí.

Osaměli jsme, Nikita Klaar mi věnovala zkoumavý pohled a ukázala na stůl vedle plotny.

„Pomozte mi to přenést, prosím.“

Poslechl jsem. Nevěděl jsem, co si o ní mám myslet. Jako by se v ní skrývaly dvě různé osoby. Za tmy královna, před kterou se muži plazili po kolenou, ve dne obyčejná žena starající se o děti a pána domu. Pokud jsem však věděl, rodinu neměla.

Chvíli jsme jedli mlčky. Vajíčka, lívance, kávu. Bylo toho tolik, jako by si předem nechala zjistit, kolik jídla jsem schopen sníst na posezení.

„Vypadáte, že se chcete na něco zeptat,“ přerušila ticho jako první.

„Proč jste mě sem pozvala?“ začal jsem první otázkou. „Proč mě tak důkladně kontrolovali, zda nemám nějaké zbraně, když váš strážce dokáže plánovaný útok vycítit? Kdo jste? Kdo jsou lidé, kteří vás chrání?“ pokračoval jsem.

Pozorovala mě a jedla. Měl jsem pocit, jako by mě podrobovala testu, kterému rozuměla jen ona sama.

„Chci si vás najmout,“ řekla, když dopila kávu a nalila si další šálek.

„Na jaký druh práce?“ zeptal jsem se.

Její uvolněnost byla náhle ta tam. Vypadala napjatě a ustaraně.

„V budoucnu, v několika příštích dnech, budu pravděpodobně chtít odsud, tím myslím z Cevinu a celé Zóny, co nejrychleji zmizet. Chci, abyste vše připravil a držel v tajnosti.“

„Kolik nabízíte?“

„Kolik požadujete?“ vrátila mi otázku.

„Neznám všechny okolnosti, nemohu odhadnout překážky. Proto si nemohu říct cenu,“ odpověděl jsem.

„Sto padesát zlatých zálohy na ruku a deset za každý den čekání, dokud platnost naší dohody neukončím. K tomu dvě stě, až práce skončí, a samozřejmě úhradu veškerých nákladů. Denní mzdu budete dostávat každé ráno na místě, které si sám určíte. Pokud tam nebudete, smlouva končí a já budu požadovat vrácení všech peněz.“

Nabízela spoustu zlata a zjevně měla vše dopředu promyšleno. Káva v konvici došla. Zvedla se od stolu a přinesla čerstvou. Uvědomil jsem si, že chodí naboso. Její kotníky vypadaly bez vznosné křivky střevíčků na vysokých podpatcích křehce a zranitelně. Všimla si mého pohledu.

„Ráda chodím bez bot a podlaha je vyhřívaná,“ vysvětlila s úsměvem.

„Vaše nabídka zní velmi zajímavě,“ vrátil jsem se k obchodu, „ale pořád toho vím příliš málo. O vás i o důvodech, které vás k útěku vedou.“

„Chci s vámi hrát na rovinu, ale jsou věci, které vám nemohu říct, protože se netýkají jenom mě. Uspokojí vás, když vám zodpovím některé otázky, které jste položil už dříve?“

Neurčitě jsem pokrčil rameny. Musela být opravdu zoufalá, když takhle odkrývala karty.

„Deg a jeho lidé jsou ostrované. Kdysi jsem jim pomohla, ukryla jsem jejich děti před císařskými vojáky. Za to mi poskytují ochranu, ale jen tady, přímo na pobřeží. Dál se odvážit nemohou, protože by je garda pronásledovala. Osobní prohlídka sloužila hlavně vašemu vlastnímu bezpečí, protože kasino je proti použití zbraní chráněno kouzlem. Kdybyste tam nějakou zbraň přinesl a chystal se ji, třeba i za nevinným účelem, použít, mohl byste umřít, nebo být alespoň těžce zraněn.“

Na páteři mě zamrazilo. Poprvé přede mnou někdo bezostyšně přiznával používání magie. Ale tady, v Zóně, se to zřejmě bralo jinak.

„Předpokládám, že v útěku se mně i mým společníkům budou snažit zabránit právě Kurganovi lidé.“

To jsem tušil, nebo vzhledem k tomu, co mi řekla Rosalinda, předpokládal. Uvědomil jsem si, že veškeré mé okolkování slouží jedinému účelu: Přál jsem si, aby mě Nikita vyhodila, aby mi řekla, že když toho chci tolik vědět, ať se sbalím a odejdu, že si najde někoho jiného. Nechtěl jsem ji podrazit. Až dosud jsem udělal každou práci, za kterou jsem vzal peníze. Ale nikdy v životě jsem je nepotřeboval tak zoufale, nikdy mi tak rychle nedobíhal čas.

„Nemůžete mi věřit, neznáte mě. Jsem v Cevinu teprve krátce a nechci se tu dlouho zdržovat,“ dal jsem jí ještě jednu šanci. Potřeboval jsem ty peníze. Hodně jsem je potřeboval

„Právě proto jste ten nejvhodnější člověk. Tady nemůžete věřit nikomu, všichni jsou podplacení. Zlatem nebo jinak. Ti, co nejdou podplatit, jdou vydírat. Navíc jsem vás viděla v akci před kasinem a pamatuji si, co jste odpověděl, když jsme vám děkovali. Nic jste nepředstíral. Jste ten nejlepší člověk, kterého můžu v tak krátkém čase získat. A dnes jsem si ověřila, že jsem se tehdy nemýlila. Důvěřuji svým instinktům.“

Ubohá holka. Pochopil jsem, že její skutečná tvář je ta, kterou vidím teď. Královna noci byla jen maskou, která jí umožňovala přežít. Ona měla ráda lidi, chtěla jim věřit a doufala, že jsou alespoň z desetiny tak čestní jako ona. S takovým přístupem k životu se právě odsoudila k smrti.

„V pořádku. Beru to,“ řekl jsem a cítil jsem se přitom podobně, jako když jsem pohřbíval svého bratra.

Jenže… ty peníze… jsem potřeboval. Aby jeho smrt nebyla zbytečná.

Když jsem vyšel ven, bylo mi špatně ze mě samotného. Potřeboval jsem se napít. Stejně zoufale, jako trosečník na moři, nebo zbloudilec v poušti. Jenomže oni potřebovali své smysly občerstvit, já otupit. Pomalu jsem kráčel ulicí a snažil se nevnímat lidské obličeje. Konečně jsem narazil na malý obchůdek s nápisem „Pití všeho druhu“. Vešel jsem dovnitř.

„Panáka. To nejsilnější, co máte,“ poručil jsem si.

Tlouštík s prasečíma očkama a pletí příliš zdravou na to, aby pil některý z dryáků, co nabízel, se na mě přátelsky zašklebil. Možná to měl být úsměv.

„Máme spoustu druhů pálenky a každá dokáže potěšit milovníka silných nápojů!“ zaševelil mi do ucha.

„Tu nejlacinější,“ řekl jsem, protože to současně znamenalo tu nejhorší a já si nic lepšího nezasloužil.

Studeně přede mě postavil pokřivenou láhev ze zakaleného skla.

„Kukuřičná, pět měděnejch,“ řekl.

„Dvě flašky,“ řekl jsem a hodil před něj stříbrňák.

Než vytáhl z police druhou, lokal jsem kořalku plnými doušky. Chyběla asi třetina, když jsem ji poprvé odtrhl od úst.

„Chutná to trochu jinak, než jsem zvyklý,“ zachraptěl jsem se staženým hrdlem.

„Jo, je to fakt drsný pití,“ připustil, „aby to zjemnili, dávaj do toho kapku durhamu.“

První náraz alkoholu mě udeřil jako rána kladivem, okamžik jsem nedokázal artikulovat.

„Durham, to je to pravý pro mě,“ řekl jsem, když jsem se trochu vzpamatoval.

Nikita prostě udělala chybu, když si mě najala. Tenhle svět není spravedlivý a za chyby se platí. Druhou láhev jsem nepotřeboval. Už jsem se cítil lépe.

„Kávu,“ poručil jsem si.

„Pane, tady kávu, čaj ani jiné nápoje podobného ražení nevedeme. Jen lihoviny všech možných druhů a kvalit,“ odpověděl mi povýšeně.

Asi byl zvyklý, že se normální kunčaft po takové dávce jeho elixíru sotva drží na nohou. Uchopil jsem ho za košili a přitáhl k sobě.

„Kávu,“ zopakoval jsem a počkal, až začne modrat a pochopí, že to myslím vážně.

Hrnek černé směsi z bůhvíčeho jsem dostal gratis. Když jsem k němu rozkousal pár skutečných kávových zrnek, kterými jsem neutralizoval příšerný zápach durhamové kořalky, mohl jsem se pustit do práce. Potřeboval jsem peníze a slušnou částku jsem mohl získat za nalezení Huspitzovy dcery.

Lenni Finn, důvěrná kamarádka Juany Huspitzové, pocházela z ještě o poznání lepší rodiny, než sama Juana. Jejich dům už nestál v řadové zástavbě, ale byl od okolních budov oddělen malou zahradou a tři metry vysokým železným plotem. Už ten sám o sobě musel stát malé jmění. Podle toho, jak se ke mně komorník choval, jsem mohl děkovat jen rozmaru mladé dámy, že mě uvedl dovnitř.

Přijala mě v pokoji zaplněném pohovkami, miniaturními křesílky, stolky a spoustou dalšího nábytku, o kterém jsem neměl ponětí, k čemu vlastně slouží. Koberec byl tak huňatý, že jsem měl pocit, jako bych se prodíral sněhovou závějí.

Lenni Finn poloseděla – pololežela na tygrované pohovce v póze, kterou by asi ona sama označila za elegantně rafinovanou. Mně se zdála pouze nepohodlná. Měla úzkou uhrovitou tvář, zlé vypočítavé oči, jejichž studenost byla podtržena špatným nalíčením. Její kolena, pokud jsem mohl pod sukní rozeznat, byla příliš kostnatá. Za oblečení, v němž se doma povalovala, by si spousta holek pořídila svatební výbavu.

„Přál jste si se mnou mluvit,“ protáhla fistulí.

Snažila se o studený unuděný tón, ale dychtivost ukrytá v jejím hlase ji prozradila. Zřejmě se nudila, nebo byla zvědavá, nebo obojí.

„Pátrám po vaší přitelkyni Juane Huspitzové,“ řekl jsem.

„No, přítelkyni. Byla to spíš moje známá, občas jsme se scházeli v lázních, v Malininých lázních,“ odpověděla.

Odhadoval jsem, že míra odstupu a pohrdání obsaženého v její větě přesně odráží rozdíl v jmění rodiny Finnů a Huspitzů.

Neutrálně jsem přikývl.

„Kdy jste se s ní viděla naposledy?“ položil jsem další otázku.

Protože mi nenabídla, abych se posadil, musela ke mně nepřirozeně a nepohodlně vzhlížet. Zdálo se však, že trocha nepohodlí jí za demonstraci společenské nadřazenosti stojí.

„Před pěti, ne, vlastně před šesti dny jsme spolu byly v lázních. Odcházela jsem z bazénku s horkou vodou o chvíli dřív než ona. Předpokládala jsem, že se potkáme u východu a chvíli jsem na ni čekala. Zřejmě však byla ustrojena rychleji než já a myslela si, že jsem už pryč. Neměly jsme nic domluveného.“

„A v šatně jste se nepotkaly?“ zeptal jsem se.

Podívala se na mě jako na švába zapečeného do housky.

„Nenavštěvovala bych Malininy lázně, kdyby tam byly společné šatny!“

„Juana měla důvěrného přítele, se kterým plánovala svatbu. Svěřovala se vám se svými soukromými plány?“ přešel jsem její poslední poznámku.

„No, neřekla bych, že to mezi nimi bylo až tak horké,“ opáčila Lenni Finn, „Juana se někdy k mužům chovala, řekněme příliš uvolněně. A Anton, jako každý normální muž, s ní podle toho i jednal. Nemůžete ho z toho vinit.“

Příliš mi to nesedělo s tím, co jsem se dozvěděl o Juanině snoubenci od jejího otce nebo od malého vychytralého klenotníka, ale všechno bylo možné.

„Nemáte tušení, proč zmizela?“ položil jsem poslední otázku.

„Myslím, že utekla s některým ze svých četných amantů,“ pokrčila Lenni Finn rameny.

Vypadala, že je ochotna tuto svou teorii dále rozvíjet, ale už mi v přetopeném pokoji začínalo být horko a pohled na ni nebyl ani trochu povznášející, navíc jsem jí dvakrát nevěřil. Zřejmě měla s Antonem Luvinem své plány. Zajímalo by mě, zda o nich on už ví. Nepovažoval jsem to za pravděpodobné, měl se vrátit z moře až pozítří.

Zašel jsem za Huspitzem. Starý pán sice nebyl doma, ale sluha mě poznal a bez problémů mi dovolil prohledat Juaniny pokoje. Její útěk mi připadal nepravděpodobný – nevzala si s sebou ani oblečení, ani žádnou kosmetiku, ani drobnou hotovost osmi stříbrných, kterou jsem objevil v nočním stolku. Ve šperkovnici zůstal dokonce i perlový náhrdelník. Podle starobylého stylu zřejmě patřil ještě její matce a dala by se za něj získat slušná suma. Závěr byl jasný – Juana Huspitzová určitě dobrovolně s nikým neutekla. Před odchodem jsem se sluhou ještě prohodil pár slov a dostal od něho tip na několik dalších Juaniných kamarádek.

Vyšel jsem z domu a nějakou dobu se potuloval městem, abych získal lepší představu o okolí. Pobřeží bylo velmi členité a voda vykusovala do pevniny úzké a dlouhé zátoky. Tři hlavní třídy, propojené množstvím příčných ulic, uliček a spojek, vhodných jen pro pěší bez velkého nákladu, poměrně přesně kopírovaly křivolakou linii pevniny. Často se stávalo, že místo, kam se chtěl člověk dostat, nebylo vzdušnou čarou dále než tři sta, čtyři sta metrů, ale ve skutečnosti musel urazit dva i tři kilometry. Zpočátku mi připadalo divné, proč je taková nouze o přístaviště, ale potom jsem pochopil, že většina zátok je pro velké lodě příliš mělká, navíc jsou otevřené směrem k severozápadu, odkud téměř neustále vál silný vítr zvedající dlouhé vlny.

Mohl jsem samozřejmě pokračovat v pátrání po Juane Huspitzové a zpovídat další osoby, se kterými se znala, ale to by bylo jen odkládání horšího problému. Přemýšlel jsem o Nikitě Klaar. Byla přítelkyní Rybáře, který hrál nějakou hru na ostří nože s Kurganem, nejmocnějším vládcem místního podsvětí. Měla strach, obávala se, že její milenec ze střetnutí nevyjde vítězně, a snažila se připravit ústupovou cestu. Dokázal jsem si představit, že další práce, kterou od Kurgana dostanu, bude mít právě jméno Rybář.

Potřeboval jsem v co nejkratším čase vydělat nějakých tři sta zlatých a blížící se válka mezi gangy vypadala jako má jediná možnost. Jenomže tady byli ještě pánové Hanten a Kroucbag, na oko počestní obchodníci, nejasné napojení gangu na Belfonteho guvernát a podivné jednání hraběte, který nějakým záhadným způsobem zadržel mé peníze u Imperiální banky. Příliš mnoho neznámých věcí, aby šlo všechno jednoduše.

Obloukem po svazích přilehlých kopců jsem se vrátil, a protože jsem měl opět hlad, zastavil jsem se v prosté jídelně, kde se jedlo ve stoje u vysokých dřevěných stolů. Vybral jsem si jedno ze tří nabízených jídel – lámané ovesné placky promíchané s malými mořskými potvorami – a všechno rychle zhltl. Potom jsem zastavil nájemnou drožku a nechal se zavézt do Tračovy hospody. Nesměl jsem zanedbávat žádného ze svých zaměstnavatelů.

Hospoda vypadala jako přestavěné skladiště. Aby dovnitř nezatékalo, přikryl někdo děravou střechu dehtem napuštěnou látkou. Dovnitř se vcházelo dveřmi stlučenými z neohoblovaných prken.

V předsíni jsem narazil na tlustého nerudného chlapa. Jednou rukou se opíral o dřevěnou palici, palec druhé měl zaklesnutý za opasek. Byl to od něj heroický výkon, protože tuk se mu přes řemen přeléval jako překynuté těsto. Podezřívavě se na mě podíval a potom ukázal na dveře za sebou. Vnitřek Tračovy hospody si v ničem nezadal se zevnějškem. Pár rozviklaných stolů posbíraných bůhvíkde, místo židlí provizorně sroubené lavice. Jediný solidní kus nábytku byl barový stůl s držáky na sudy a bytelná police zaplněná lahvemi kořalky. Vzdálenější část sálu byla vyvýšená a u jediného stolu tam seděla skupinka mužů, které vévodil sám Kurgan. Nevypadali o nic lépe než hrdlořezové v přízemí, ale jejich sebevědomí bylo na první pohled patrné. Tohle byla gangsterská honorace.

Protlačil jsem se k baru a objednal si pivo.

„Novej?“ zeptal se mě širokoplecí chlap se zády zkroucenými křivicí. Uzlovité ruce však prozrazovaly, že si dokáže uhájit své.

„Od včerejška,“ přisvědčil jsem a lokl si piva.

Nebylo špatné.

„Říkají mi Křivák,“ prozradil mi.

Raději jsem se jeho přezdívce nesmál, mohl by si to vyložit špatně.

„Nováček!“ zahlaholil nadšeně muž za mnou a mával na ostatní. Odhadoval jsem, že budu muset podstoupit nějaký křest. Chlap, který se chtěl pobavit na můj účet, byl o hlavu vyšší než já a díky zavalitému pasu o nic lehčí.

„Nalej mu ostrou!“ poručil barmanovi.

„Poslední, koho si to donutil vypít, umřel, Pate, a šéfovi se to nelíbilo,“ odpověděl mu mužík za pultem vysokým sopránem, ale současně pokrčil rameny, odzátkoval dvoulitrovou placatici vystavenou na čestném místě a naplnil z ní můj pivní džbán.

„Tohle je na mě, pij!“ zachechtal se kolohnát a plácl mě do ramene.

Nebylo to přátelské plácnutí. Slabšího muže by srazilo k zemi. Muži okolo se zasmáli a zvědavě mě pozorovali. Zdvihl jsem džbán a napil se.

„Nechte toho! Šéf pro něj dnes má práci!“ vmísil se mezi nás jeden z Kurganových pobočníků, štíhlý hezoun s ulízanými vlasy. Jeho oblečení bylo čisté a mezi ostatními gangstery vypadal skoro jako elegán.

„Pojď k šéfovi,“ obrátil se ke mně.

Odložil jsem džbán a přikývl.

„Je prázdný, vypil to,“ zkonstatoval suše Křivák.

Kolohnát se užasle podíval do džbánu. Pálenka mě hřála v žaludku.

„Tohle je zase na mě. Ale můžeš mi to vrátit, až budeš mít chuť,“ řekl jsem a bez rozmachu ho pěstí praštil do břicha.

Zlomil se v pase a plácl sebou o zem.

„Dobrý elixír, dává sílu,“ řekl jsem uznale, zakřenil se na přihlížející a následoval Elegána do části sálu vyhrazené kriminálnické honoraci.

Za sebou jsem slyšel uznalé oceňování. Vypadalo to, že jsem úspěšně složil vstupní zkoušku.

Audience u velkého gangstera byla krátká. Já a ještě další čtyři muži – Křivák, Elegán a dva hromotluci, jsme měli krytým kočárem zajet do Dlouhé ulice, vyzvednout tam zákazníka s jedním mužem ochranky a i s ním pokračovat do skladiště na Větrném molu. Tam si měl prohlédnout zboží a my ho měli odvézt zase zpátky. Co to je za zboží mi nikdo neřekl.

Vyšli jsme z hospody, venku už čekal velký krytý kočár tažený čtyřspřežím, okna zakrývaly bytelné okenice. Elegán zkontroloval, zda opravdu doléhají, a nastoupili jsme. Vnitřek byl překvapivě čistý a luxusní, ve vzduchu se vznášela vůně parfému a tabáku. Na tři sedadla se pohodlně vešlo šest lidí. Krajní byla obrácena čely k sobě. To uprostřed samozřejmě zůstalo pro zákazníka. Elegán otevřel čelní okénko a houkl na kočího.

Vůz se rozjel, dokonalé pérování utlumilo všechny nerovnosti. Ventilačními otvory zakrytými sametovým obložením pronikal dovnitř čerstvý vzduch, rozeznával jsem vůni moře. Zřejmě jsme jeli po třídě nejbližší pobřeží. Elegán si vyhrnul rukávy svého kabátu a zkontroloval, zda nože správně kloužou z tenkých pouzder umístěných na vnitřních stranách předloktí.

„Kuši máš pod lavicí,“ řekl Křivákovi.

Gangster zalovil na podlaze a vytáhl lehkou terčovnici pro přesnou střelbu, z každé strany pažby měla do vyfrézovaných drážek zasazeny dvě dlouhé šipky.

„Mám ji skrývat?“ zeptal se Křivák.

Elegán jen zavrtěl hlavou.

„V průběhu předváděčky se budeš držet opodál. Aby tě viděli a bylo jim jasné, že jseš připravenej zasáhnout. Žádný blbosti, chceme ten obchod uzavřít. Vy tři,“ obrátil se na nás, „mi budete dělat ochranku. Pokud všechno poběží, jak má, nechci vidět žádné nahé zbraně. Jasný?“

Dva hromotluci přikývli.

„Mluvilo se o jednom muži ochranky,“ řekl jsem, „to je to sám pán démonů, nebo co?“ zeptal jsem se.

„Je divnej,“ odpověděl Elegán stroze, „víme, že oddělal trojici lapků, kteří se jeho pána pokusili okrást. A nemám šajn, kdo dostal naše lidi.“

Na to jsem nic neřekl. Kočár zvolnil jízdu a než se úplně zastavil, byl už Elegán venku.

„Zůstaňte uvnitř, jen nastoupí,“ přikázal nám.

Do kočáru se obezřetně vsoukal můj starý známý velbloudí plášť v doprovodu bodygárda. Jeho strážce mě okamžitě zaregistroval, ale neřekl nic. Posadili se na prostřední sedadlo čelem ke mně. Vždy, když jsem si někde sedal a měl jsem na sobě tolik železa jako on, musel jsem všechno několikrát posunovat, přitahovat, abych se cítil alespoň trochu pohodlně. Tenhle chlapík se pohyboval, jako by mu zbraně na míru zhotovil nějaký hodně šikovný krejčí a mečíř v jednom. V levém uchu měl náušnici, kolem krku řetízek s medailónkem a na pravém zápěstí stříbrný, emailem zdobený náramek. Na chlapa si na ozdoby docela potrpěl. Na druhou stranu nebyl ve společnosti pěti jiných ozbrojených mužů, z nichž tři mu dýchali na záda, nijak znepokojen. Jeho zaměstnavatel na rozdíl od něj vypadal nervózně a koženou tašku, která barevně ladila s pláštěm, si neustále na klíně posunoval sem a tam.

Kočár se rozjel. Snažil jsem se počítat zatáčky a odhadnout, kam vlastně jedeme, ale po šestnácté změně směru jsem to vzdal. Celá maškaráda s kočárem zřejmě sloužila k tomu, aby zákazník později nebyl schopen skladiště najít. Po půlhodině jsme konečně zastavili. Slyšel jsem nejasné zvuky, ale nevěděl jsem, co znamenají. Popojeli jsme o pár metrů. Elegán chvíli počkal, potom otevřel dveře a zkontroloval situaci.

„Můžeme vystoupit, vše je připraveno,“ řekl.

Vyskočil jsem z kabiny a protáhl se. Po dlouhém sezení jsem měl zdřevěnělé nohy. S celým kočárem jsme zajeli do prostorné dřevěné budovy tvořené jediným sálem. Vjezd už za námi někdo zavřel. Vysoký strop se ztrácel ve tmě, několika škvírami v bráně pronikalo dovnitř slábnoucí světlo dne. Podlaha byla hliněná. Až na několik pytlů složených uprostřed zel celý prostor prázdnotou.

„Jsem lékárník a mám zájem nakupovat. Veškerá tahle opatrnost,“ velbloudí plášť opsal rukou kolem sebe kruh, „je naprosto zbytečná. Můžeme přejít k věci?“

„Jistě, pane Bapete,“ odvětil Elegán klidně, „co vás zajímá je v těch pytlích.“

Křivák se od nás odpoutal a postavil se o kus dál, nabitou kuši držel volně v ruce.

Pan Bapet nám už nevěnoval pozornost. Prohlédl si pytle, bez ptaní jeden rozřízl. Pod první vrstvou látky našel ještě jednu a pak ještě další. Konečně se dostal k obsahu – hnědému hrubozrnnému prachu. Ze své tašky vytáhl přenosnou lampu, rozsvítil ji a chvíli prach zkoumal. Nabral špetku na špičku nože a hodil ji do plamene. Oheň se na okamžik zbarvil do modra. Úplně nakonec několik zrnek ochutnal a potom je všechna pečlivě vyplivl.

„Tohle není čistý extrakt,“ zkonstatoval a podíval se na Elegána.

„Neříkali jsme, že je. Ale je to všechno, co v současné době máme. Bude trvat několik měsíců, než získáme další várku. Tu už můžete dostat čistou.“

„Kolik toho je?“ ukázal Bapet na pytle.

Jeho strážce stál půl druhého kroku od něj. Díval se na všechno a na nic a zdálo se, že konverzaci neposlouchá. Všiml jsem si však, že občas se rozhlédne po okolí. Pokaždé se přitom zaměřil na jinou věc. Podlaha, střecha, brána. My jsme ho naopak vůbec nezajímali. Obrátil jsem pozornost zpět k rozhovoru.

„Čtyři sta kilogramů nudrogu má velkou cenu!“ řekl Elegán. „Předávku zboží a peněz musíme ještě dohodnout. Na téhle schůzce jste se měl jen ujistit, že naše zboží opravdu chcete.“

„Ano, chci. Ale při placení jeho kvalitu ještě jednou a podrobněji prověřím,“ přikývl Bapet.

Tím bylo jednání u konce. Nastoupili jsme do kočáru a odjeli, aniž bychom jen spatřili okolí skladiště.

Po našem návratu bylo v Tračově hospodě mnohem méně lidí, než když jsme odjížděli. Noc znamenala pro gangstery pracovní směnu. Elegán nás propustil a sám zamířil ke Kurganovi, aby mu podal hlášení. U baru jsem si dal pivo a přemýšlel. Křivák se postavil vedle mě, ale než mu stačil barman načepovat, zavolali si ho k šéfům. Osazenstvo hospody se stále průběžně měnilo, muži odcházeli a zase přicházeli, většinou po menších skupinkách. Obvykle šel jeden z nich na kobereček a delší či kratší chvíli mluvil se samotným Kurganem, nebo s jedním z jeho pomocníků. Vypozoroval jsem, že muži patřící ke gangu se dělí na tři skupiny. Tou první a největší byli chlapi jako já – svaly na hrubou práci. Druhou skupinu tvořili chlápci, kteří je řídili a organizovali. Pokud jsem mohl posoudit, byli zasvěceni do jednotlivých obchodů. Špičku pyramidy tvořil Kurgan obklopený pěti, šesti lidmi, mezi něž patřil například Elegán.

Právě jsem zúčtoval s druhým pivem a řešil problém, zda si dát další, když do sálu vešli čtyři muži, každý nesl na rameni malý soudek. Nemohlo se do něho vejít víc než pětadvacet litrů vína. Kurgan a jeho suita okamžitě zpozorněli a nechali si soudky přinést k sobě. Zřejmě to bylo nějaké hodně nóbl víno.

„Myslel sem, že mám pro dnešek padla a teďka tohle,“ vrátil se ke mně otráveně Křivák a mávl na barmana. „Domluvil sem se s Lolitou, že bude vod půlnoci volná,“ zavrtěl hlavou.

„Kdo je Lolita?“ nadhodil jsem.

Uvědomil jsem si, že mám pořádný hlad. Od oběda jsem kromě půllitru kořalky a dvou piv nic nesnědl.

„Lolita je príma děvka z Veselé tanečnice. Sem na ní zatíženej a vona mě ani tak nevodírá víc, než jiný kunčafty,“ povzdychl si Křivák.

„Mám zanést na guvernát Divovi balíček. Než se proboxuju přes strážný, nebo než mi Diva zavolaj, bude půlnoc dávno v tahu.“

„Bydlím nedaleko a znám se s Bledem Tuhukou, nezdrží mě to,“ řekl jsem do prázdna.

Kurgan jeden soudek otevřel a podezíravě si prohlížel obsah. Víno tam zřejmě nebylo.

„Ty bys to pro mě udělal?“ zazářil Křivák a okamžitě mi pod pultem vtiskl do ruky malý váček naplněný něčím sypkým. „Dík! Nikomu to tady ale nevokazuj. Jseš tady novej a ještě ti moc nedůvěřujou.“

Přikývl jsem na znamení souhlasu a schoval zásilku do kapsy.

„Co jsou ty soudky zač?“ zeptal jsem se, jako by mě to ani moc nezajímalo.

„Netuším. Řek bych, že se to dozvíme v pravý čas. Šušká se, že včerejší problémy s dražbou má na svědomí Rybář. Jeho lidi vědí, co se na moři kde šustne, a prej hodili echo konkurenci. Kurgan si to nenechá líbit. Teď už budu muset jít, aby si šéfové nemysleli, že na rozkazy kašlu,“ řekl.

„Taky mizím, tohle předám Divovi,“ poplácal jsem se po kapse.

„Máš to u mě,“ zakřenil se na mě Křivák.

Když jsem odcházel z hospody, nikdo si mě nevšímal. Zřejmě jsem svou práci pro dnešek udělal. Naposledy jsem se otočil ve dveřích. Křivák právě licitoval s barmanem o co nejnižší cenu za nejlepší láhev vína, kterou si chtěl odnést s sebou, a přitom se snažil co nejúhledněji poskládat draze vyhlížející šátek. Odhadoval jsem, že je to dárek pro príma děvku Lolitu.

O tři ulice dál jsem zapadl do hospody a sedl si ke stolu v rohu. Objednal jsem si jídlo a prozkoumal balíček pro Diva. Obsahoval stejnou látku, kterou jsem dnes už jednou viděl – nudrog. Vypadalo to, že Div byl jeden z mnoha distributorů drogy. Zajímalo mě, jakou pozici na guvernátě zastává. Naházel jsem do sebe jídlo a spěchal. Po celou dobu jsem přemýšlel, co podniknu se skladištěm plným nudrogu a Bapetovým bodygárdem. Pořád se mi zdálo, že se strážce o budovu nějak moc zajímal. Jenomže jak ji chtěl najít, když ani já jsem netušil, kde se nachází?

Stráže u brány mě poznaly a bez řečí pustily dovnitř. Rozhodl jsem se nejprve navštívit Bleda Tuhuku, pokud i tak pozdě byl v práci. Kupodivu jsem ho našel v jeho kanceláři. Vypadal ještě pesimističtěji než obvykle a stůl zdobily desítky nových vrypů.

„Potřeboval bych mluvit s Montemerym. Zadal mi nějaké úkoly, chci ho informovat, jak pokračuju,“ řekl jsem, protože jsem doufal, že předem nedomluvená audience, navíc v pozdních nočních hodinách, nepůjde uskutečnit.

„Jeho excelence onemocněla, právě je u něj lékař.“

Tuhuka se zatvářil, jako by byl smrtelně nemocný on sám.

„To je špatný,“ protáhl jsem, „no, asi to bude muset počkat. Je to vážný? Když jsem s ním mluvil, vypadal zdravě.“

„Záchvat migrény z přepracování. Dva dny střídavě jednal se správcem gletovského léna, panem Octadentem, a se zástupcem císařského loďstva o dlouhodobém pronájmu přístavu a zodpovědnostech za pronásledování pašeráků.“

Pokud u jednání pili, nedivil bych se, kdyby ho po dvoudenním flámu bolela hlava. Ale možná jsem politikům křivdil.

„A váš šéf?“ zeptal jsem se.

„Ten se také účastní.“

Klábosil jsem s Tuhukou ještě asi deset minut a dozvěděl jsem se, že Div je hlavním majordomem, to znamenalo, že šéfoval služebnictvu. Pro distribuci drogy určitě skvělá pozice. Řeč se stočila i na márnici. Žádné nové přírůstky neměli.

Div vzhledem k nemoci svého šéfa také nebyl v posteli. Našel jsem ho přede dveřmi do Montemeryho pracovny, kde šikoval své podřízené a nutil je k co nejdokonalejšímu plnění rozkazů osobního lékaře jeho excelence.

„A vy tady pohledáváte co?“ vyjel na mě, ještě než jsem ho stačil oslovit.

Byl to vůbec první člověk, kterému se má přítomnost v guvernátě nezdála.

„Něco pro vás mám,“ řekl jsem.

„Odejděte, nebo vás dám vyvést!“ pokračoval v původním tónu.

„Od Kurgana,“ sykl jsem.

Zarazil se a přelétl mě pohledem od hlavy až k patě a uklidnil se. Zřejmě jsem vypadal jako typický chlápek od jeho druhého šéfa.

„Věci mi nosí lidé, které znám,“ řekl tiše, ale pořád ještě vztekle.

Pokrčil jsem rameny.

„Chcete to, nebo ne? Mám spoustu práce.“

Odvedl mě do šatny zaplněné desítkami oděvů pro nejrůznější příležitosti.

„Tady to je,“ řekl jsem a podal mu váček.

Bez prohlížení ho schoval.

„Konečně, už jsem to potřeboval jako sůl. Dík a radši odsud zmiz, ať tě tu nikdo zbytečně nevidí.“

Měl jsem chuť mu říct, že si ještě zajdu poklábosit se svým kámošem, zástupcem policejního ředitele, Bledem Tuhukou, ale nechal jsem to být.

Kapitola šestnáctá – NOČNÍ DRAVCI

O hodinu později jsem stál před penziónem v Dlouhé ulici. Schovával jsem se ve stínu úzké uličky pouze pro pěší, východ z penziónu osvětlovala lampa pouličního osvětlení.

Možná jsem se namáhal zbytečné, protože podezření, které jsem vůči Bapetovu strážci choval, bylo jen výplodem mého špatně fungujícího mozku, nebo se už dávno na svou výzvědnou misi vydal, nebo si ji naplánoval na nějaký jiný den. Já sám, kdybych si chtěl skladiště prohlédnout, bych se tam vypravil hned této noci. Ne dříve než v jednu a ne později než ve tři. Nebo měl penzión ještě jiný východ. Raději jsem svého pochybování nechal.

Po dni v jednom kole jsem se cítil pěkně unavený, a navíc, protože jsem se nemohl do pláště obléknout, mi začala být zima. Na ocelových páscích zbroje se srážela vlhkost a u límce mi zatékala za krk. Proklel jsem svou zapomnětlivost. Tohle oblečení opravdu nebylo pro sledování nejvhodnější, protože při každém pohybu hrozilo, že nějaká přezka cinkne o kov nebo mě prozradí hlasité vrzání kůže. Váhal jsem, zda se na vše nevykašlat, ale nakonec jsem se rozhodl zůstat. Vzdát jsem to mohl vždy. Abych si ukrátil čas, přemýšlel jsem, co udělat, abych Nikitě Klaar zajistil co nejbezpečnější únikovou cestu. Přece jen mě za to platila. Nabízelo se několik možností: Přidat se ke kupecké karavaně; to chtělo věrohodnou historku a přestrojení. Pronajmout si nebo koupit kočár a v okamžiku, kdy něco praskne, co nejrychleji odjet. Nebo si prostě a jednoduše obstarat jezdeckého koně a vykašlat se na pohodlí cestování. Další možnosti skýtalo moře.

Čím déle jsem o všem přemýšlel, tím více cest jsem nacházel. Představil jsem si proto, že jsem někdo, kdo chce Nikitu zabít a předpokládá, že se pokusí z města uniknout. Kurganovi by určitě nedělalo problémy přikázat svým lidem, aby oběhli obchodníky s kočáry a s koňmi, vůdce karavan, aby zjistili, kdo si u nich co v danou dobu koupil. Ideální bylo podniknout všechny přípravy k útěku co nejdříve. Rozhodl jsem se, že na tom začnu zítra pracovat. Pokud možno ne osobně, ale přes prostředníka. Mohl jsem o pomoc požádat Ochinota, nebo přímo Tril. Za provizi samozřejmě, zadarmo ani kuře nehrabe.

Z myšlenek mě vyrušilo vrznutí dveří. Můj člověk vyšel na ulici a klidně se rozhlížel. Odhadoval jsem, že se čas nachýlil ke druhé hodině. Bapetův strážce byl oblečený stejně jako ve dne, ale teď mu černá poskytovala dokonalé maskování. Ve své nehybnosti splýval s okolím i ve světle lampy a vypadal jako součást ulice. Někde v dálce zazněly koňské podkovy, o chvíli později jsem uslyšel i skřípot kol na mokré dlažbě. Zvuk se přibližoval, zanedlouho se ze šera ulice vynořila nájemná drožka. Byl to obyčejný dvojkolák se stříškou, ale bez bočních stěn. Vůz zastavil před strážcem. Na sedadle pro pasažéry nikdo neseděl. Strážce kočímu podal měšec. Ten ho potěžkal a vysypal z něj do dlaně pár mincí. Zacinkání desetizlaťáků jsem v nočním tichu slyšel naprosto zřetelně. Kočí přikývl a ukázal za sebe. Strážce nasedl a drožka se rozjela. Během celé transakce nepadlo jediné slovo. Běžel jsem v bezpečné vzdálenosti za nimi. Naštěstí je vůz vidět z větší vzdálenosti než člověk. Nespěchali, ale i tak mi po pár stech metrech přestala být zima. Připadal jsem si hloupě, protože jsem si ve své omezenosti nedokázal představit, jak strážce najde cestu ke skladišti. Jednoduše zaplatil muži, který nás tam zavezl. Pokud byl měšec plný desetizlatek, mohlo v něm být několik stovek. Hodily by se.

V okamžiku, kdy kočár zastavil, jsem přešel z běhu do chůze a opatrně se kradl blíž stínem. Než jsem dorazil až k nim, práskl bič a dvojkolák se opět rozjel. Tentokrát však zatraceně rychle. Kočí zřejmě nechtěl riskovat svůj krk ani o sekundu déle, než bylo nezbytné. Ulice končila, v temnotě přede mnou jsem rozeznával jednotlivě stojící domy, napravo šplouchala voda. Nacházeli jsme se u jednoho z mělkých zálivů zasahujícího daleko do kopců. Na samotném konci ulice se proti hvězdnatému nebi rýsovala vysoká silueta dřevěné stavby. Pokud jsem to dokázal odhadnout, opravdu jsem stál před skladištěm Větrné molo. Jako na potvrzení mých myšlenek se zvedl vítr a neviditelné vlny s jedovatým sykotem zaútočily na povlovný břeh. Slyšel jsem rachocení unášených oblázků a ve vzduchu se vznášela vlhká vůně řas vyvržených na břeh.

Bapetova strážce brána do skladiště téměř ani nezpomalila. Počkal jsem pár minut a opatrně se přiblížil. Znervózňovalo mě, jak potichu se dokázal pohybovat. Zdálo se mi to téměř nepřirozené. Nakoukl jsem dovnitř.

Rozlehlý prostor osvětlovaly jen dvě malé svíčky stojící přibližně uprostřed plochy pár metrů od sebe. Skladiště bylo samozřejmě prázdné. Bodygárda to ale vůbec nerozčililo. V podřepu, ve zvětšující se spirále obcházel stále dokola svíčky, něco lesknoucí se pinzetou sbíral ze země a ukládal to do malého pytlíčku. Občas mně neviditelné smítko pozvedl před oči a důkladně si ho prohlédl. Nechápal jsem, jak může vůbec něco vidět v mizerné záři dvou miniaturních svíček. Zíral jsem na něho asi hodinu. Stále prováděl to samé, nakonec prozkoumal celou podlahu a části stěn. Když své podivné zábavy konečně nechal, bolelo mě od přikrčeného vykukování zpoza brány v zádech a kolena jsem měl otlačená. Sfoukl svíčky a zamířil k východu. Na to, že jeho oči musely být nepřivyklé temnotě stejně jako mé, se pohyboval zatraceně jistě a stále potichu. V poslední chvíli jsem se stačil schovat za roh budovy.

Zavřel bránu a bez dalšího zdržování zamířil směrem, odkud jsme přijeli, a brzy se mi ztratil v noci. Ničemu jsem nerozuměl. Kdybych si dopřál pořádný spánek, byl bych teď mnohem klidnější a spokojenější. Proč by se profesionální osobní ochránce plazil v noci po kolenou a sbíral z podlahy smetí? Protože mu za to někdo platí, napadlo mě okamžitě. Ale kdo? Bapet? To si mohl prázdnou stodolu v doprovodu svého strážce prozkoumat sám. Možná se mu nechtělo z teplé postele.

Z planého přemýšlení mě vyrušilo kovové zaskřípění následované zazvoněním a přidušeným výkřikem. Vypadalo to na krátkou šarvátku s definitivním koncem, která se odehrála v ulici, kudy odešel bodygárd. Byl jsem sice zvědavý, co se děje a na koho narazil, ale neutíkal jsem. Opatrně jsem kráčel těsně podél stěn ulice a měl oči na stopkách. Nikde nikdo, o půl čtvrté ráno zely ulice prázdnotou. Na křižovatce jsem šel rovně, protože přes roh bych těžko něco slyšel. Po padesáti metrech jsem v bočním průchodu na souběžnou třídu zahlédl pohyb. Změnil jsem směr, dlaň jsem položil na jílec katzbalgru. Světlo lamp sem doléhalo jen sporadicky a úklidové vozy, které pravidelně čistily hlavní třídy, sem zřejmě raději nezajížděly nikdy. Puch tomu alespoň napovídal. U paty kamenné zdi se choulil žebrák, jeho kolega na druhé straně.

„Neviděli jste tu projít vysokého chlápka v dlouhém plášti? Spěchal,“ zeptal jsem se žebráka, kterého můj příchod vyrušil ze spánku.

„Ne, pane,“ odpověděl rozespale.

V šeru jsem jeho tvář viděl jen jako rozmazaný ovál s bílými skvrnami zubů. Nepamatoval jsem si, kdy naposledy jsem potkal žebráka s tak dobrými zuby. A proč se oba usadili tady, v smradlavé ulici na periferii města, kde těžko mohli doufat v nějakou almužnu? Tasil jsem, spáč na druhé straně ulice se po mně přímo ze sedu ohnal sukovicí, mluvčí se vymrštil do postoje a zaútočil podivným boxerským úderem. Sekl jsem šikmo vzhůru a uhnul záklonem. Sukovice mě nezasáhla, ale kolem kotníku se mi ovinul tenký řetěz. Muž vpravo za něj škubl, ale já přidupnul a udržel rovnováhu. Předkročil jsem a dlouhým výpadem se pokusil bodnout boxera do hrudi, ale opět uskočil a znovu zaútočil. Byl daleko, jeho pěsti se k mému obličeji ani nepřiblížily. Něco tvrdého, ve tmě neviditelného, mi sedřelo kůži z levé tváře, vzápětí mě zastavil úder do oka. Další škubnutí, které mě povalilo na zem, jsem vnímal jako něco velmi vzdáleného.

Vědomí se mi vracelo pomalu a neochotně, v hlavě mi dunělo a v ústech jsem cítil zvratky. Naštěstí jsem ležel na boku a neudusil se. Do kyčle mě něco píchalo. Zatím jsem se nedokázal pohnout a ani jsem se neodvažoval se o to pokusit, protože jsem před sebou rozeznával rozmazané obrysy několikerých párů nohou.

„Vždy jste mi tvrdil, Nevissi, že vaši lidé jsou v noci neporazitelní. A teď jsou dva z nich mrtví,“ řekl někdo. Mluvil tlumeně, ale přesto jeho slova zněla pánovitě a ostře.

„Ten muž byl výjimečný. Nikdy jsem nikoho takového nepotkal,“ řekly nohy přímo u mé hlavy.

Jen díky tomu, že jsem byl ještě napůl omámený, jsem se nezačal třást. Tento hlas jsem znal dokonale, jeho nejjemnější nuance, odstíny. Kdysi dávno jsem se zoufale snažil, abych dokázal odhalit každé, i nevyslovené přání, rozmar. Tehdy jsem nevěděl, jak se jeho majitel jmenuje, věděl jsem pouze, že své zbraně zdobí monogramem N. D. Nade mnou stál můj mučitel, stínový zabiják, velitel klanu nindžů, se kterými jsem se ke své smůle zapletl. Žaludek vyběhl až k jícnu, ale naštěstí už neměl čeho se zbavit. Snažil jsem se dýchat zhluboka – nádech, výdech a zase nádech. Bylo to těžké, skoro tak těžké jako ovládnout strach.

„Pohyboval se naprosto tiše,“ řekl někdo za mými zády.

„Myslel jsem, že stíny jste tady vy!“ odsekl pánovitý hlas.

„Vaše excelence,“ vmísil se do debaty Neviss.

Noha mi mimovolně zacukala, ale nikdo si toho nevšiml. Nebo to považoval za předsmrtné křeče někoho s poškozeným mozkem. Ten náraz do hlavy byl opravdu silný.

„Ten muž byl velmi tichý a nápadně dobře se orientoval i v absolutní tmě. Pokud to mám říct přímo, měl nadlidské schopnosti.“

Excelence kupodivu takovou nehoráznou výmluvu přijala.

„Já s panem Nevissem Dellem souhlasím. Zdá se, že náš muž měl jisté předměty, které mu usnadnily únik. Podotýkám usnadnily, bez jeho bezpochyby výjimečných schopností by mu nebyly nic platné,“ zapojil se do rozhovoru čtvrtý člověk. Každé slovo vyslovoval pečlivě, jako by na tom hodně záleželo.

Smysly mi začínaly fungovat jako dřív, i když bolest v hlavě nepolevovala. Byl jsem si jist, že jich okolo mě stojí víc. Snažil jsem se vybavit si poslední okamžiky předtím, než mě srazili do bezvědomí. Hůl s ukrytým řetězem zakončeným závažím jsem už viděl v akci dříve. V rukou zkušeného člověka to byla velmi zákeřná zbraň a dokázala neznalého protivníka strhnout k zemi v jediném okamžiku. Připomněl jsem si zvláštní boxerský postoj muže, na kterého jsem zaútočil čepelí. Pohyboval rukama tak nějak zvláštně, jako by mě ve skutečnosti ani nechtěl pěstmi zasáhnout. Najednou se mi vybavily fresky namalované na starobylých kusech zdí pocházejících ještě z předválečných časů, které byly starostlivě začleněny do výzdoby imperiální arény. Na několika místech byli zobrazeni muži s pohyblivými náramky kolem předloktí. Náramky byly tenkými řetězy spojeny s ocelovými koulemi. Měl jsem to. Útočník dokázal pohybem svých rukou vymrštit kouli kupředu, náramek mu sklouzl k zápěstí, čímž se prodloužil dosah jeho drtivého úderu. Když se netrefil, obdobným fíglem vrátil kouli zpět. Okamžitě jsem začal vymýšlet protitaktiku. Na podobné věci jsem byl vždy divný. Bylo to dobré, trochu jsem přestal myslet na svůj strach z N. D.

„Takže tu máme někoho zvenčí,“ zabručela nespokojeně jeho excelence.

„Co máme udělat s ním?“ zeptal se N. D.

Někdo jiný škubl řetězem a přetočil mě na záda. Nohy jsem měl stále svázané. Protože jsem byl stále napůl ochromen, nevěděl jsem o tom.

„Už jsem se s ním jednou potkal. Je to tvrdý chlap. Nejraději bych ho hned zabil,“ řekl N. D. a podíval se na mě.

Podlouhlá tvář s velkým nosem a na muže trochu velkými rty mě zmrazila. Tiskl jsem se k zemi, jako bych se do ní mohl zahrabat, žaludek se vzbouřil, v ústech jsem cítil žluč a po tváři mi tekly sliny. Věděl jsem, že jestli se na mě bude dívat ještě chvíli, nevydržím a začnu křičet. Nebo se zmítat v křečích. Podle toho, co dokážu.

„Ne, chci vědět, jakou hru se mnou Drexler Belfonte hraje. Chtěl jsem, aby sem žádné své lidi neposílal. Víme, co je zač, a vždycky ho můžeme najít a vyslechnout. Nechte ho být, třeba se vzpamatuje.“

Nevissova tvář se odvrátila a místo něho se nade mnou sklonila jeho excelence.

Naštěstí jsem byl tak mimo, že mi nedalo žádnou práci dál předstírat bezvědomí a maskovat překvapení.

Tohohle člověka jsem nedávno viděl. Než mi jeho obličej zmizel ze zorného pole, vzpomněl jsem si kde.

Na schodišti ke vchodu do Drexlerova paláce v Ribenodu.

„Mám ho!“ zburcoval náhle ostatní muž, který mluvil o schopnostech bodygárda.

Ani ve chvílích vzrušení nepřestával zřetelně artikulovat.

„Je to úplný začátečník! Má volné sny a já ho mohu najít!“ vychrlil.

„Nevissi! Pošlete s Boonem dva muže. My máme dnes ještě další práci! A chci ho živýho, jasný!“

Nindža mě nevybíravě vymotal z řetězu a za pár okamžiků jsem zůstal v páchnoucí uličce sám.

Vnímal jsem jen šelest vlastního dechu a lezavý chlad; dunění v hlavě a bolest nohou. Dostal jsem nakládačku, málem mě zabili, strachy jsem se téměř zbláznil a přízraky minulosti se vrátily. Přes to všechno jsem zůstal naživu. Moudrý člověk by sbalil pár svých drobností, sedl na koně a zmizel ze Zóny i celého Zvonového poloostrova někam hodně daleko. Chytrý člověk by za sebou zametl stopy, přestěhoval se o kus dál, například na území ovládané někým jiným, a předpokládal by, že o Nevissovi a jeho šéfovi nanejvýš uslyší pár zvěstí. Hloupý člověk by se otočil, šel domů a doufal, že když se nebude do ničeho plést, nechají ho na pokoji. Přemýšlel jsem, co udělám já.

Převalil jsem se na bok, do vnitřní strany paže mě bodlo něco tvrdého. Spíš po hmatu než zrakem jsem poznal náramek. Pokud byl ze zlata, nebo alespoň stříbra, mohl mít značnou cenu. Zapnul jsem si ho kolem zápěstí, nejistě se postavil a udělal první krok. Ten byl nejhorší. Druhý a každý další jsem zvládl snáze. Moudrý, chytrý nebo hloupý? Nezapadal jsem do žádné kategorie, protože jsem kráčel směrem, kterým odešel Boon v doprovodu dvou nindžů. Možná jsem zapadal do úplně speciální skupiny, která měla označení Bakly. Nelíbilo se mi, když mě někdo tloukl železnou koulí do obličeje, ani když o mne mluvil jako o kusu hovězího. Navíc jsem tušil, že pokud všemu, co se okolo mě děje, nepřijdu na kloub, nemám šanci. Vlastně nezáleželo na tom, zda mám či nemám šanci, protože až přijde čas, mínil jsem tuhle svou hru na život stejně skončit. Důležité bylo co nejdříve sehnat dalších tři sta zlatých.

Kulhal jsem tmou, většina pouličních světel už dohořela a nezbývalo mi než se spoléhat na příslib svítání. Stále jsem se necítil dvakrát jistý v kolenou a občas jsem se zapotácel, jako bych celou noc utrácel zlato za lektvar zoufalců. Kdybych byl víc při smyslech, uvědomil bych si, že má snaha skrytě je sledovat je směšná. Oni byli vládci noci, mistři uskoků a zákeřných útoků ze zálohy.

Kapitola sedmnáctá – HOŘÍCÍ HEDVÁBÍ

Kráčel jsem stále stejnou ulicí. Blíž rušnějším částem města občas ještě nějaká lampa hořela. Zrychlil jsem, protože až dosud jsem trojici před sebou ani nezahlédl. Pokud už zahnuli do některé z příčných ulic, měl jsem smůlu; ztratili se mi. Ve tmě jsem přehlédl schody ke vchodu do honosného domu, zakopl jsem a instinktivně se překulil přes rameno. Znechuceně jsem zůstal ležet na zemi. Mé škobrtnutí, hlavně zvuk ocelových lamel zbroje drhnoucích o kamennou dlažbu, muselo být v nočním klidu slyšet na desítky, možná stovky metrů daleko. Opatrně jsem se postavil. Nejrozumnější bylo celý tenhle noční hon vzdát, protože jsem na něco takového neměl. Jenomže – zarazil jsem se a přehrál si pád ještě jednou. Veškerý hluk jsem si k němu přimyslel, po celou dobu jsem byl tišší než hadí muž oblečený v hedvábí. Udělal jsem krok a schválně drhl podrážkou o zem. Nic. Tleskl jsem. Ještě jednou a silněji. Dlaně mě brněly od nárazů, ale stále jsem nevydal ani nejmenší náznak jakéhokoliv zvuku.

„Co se to ksakru děje?“ pronesl jsem nahlas.

Slova jsem slyšel pouze jako jemnou ozvěnu v kostech. Uvědomil jsem si, že mě něco na levém předloktí hřeje. V temnotě jsem nerozeznával podrobnosti, ale věděl jsem, že pocit tepla vychází z náramku, který jsem před pár minutami našel. Vše bylo náhle křišťálově jasné. Původně patřil Bapetovu bodygárdovi a umožňoval mu jeho téměř přízračnou tichost. Za dne to nebylo až tak patrné, ale v noci schopnost nepůsobit žádný hluk téměř naháněla hrůzu. Potlačil jsem panické nutkání okamžitě čarodějnický artefakt zahodit. Byl příliš užitečný… S větší jistotou jsem se rozběhl dál ulicí. Teď jsem měl opravdu šanci přiblížit se k nim nepozorovaně a zjistit, co mají za lubem.

Po půl kilometru jsem je dohonil. Kupodivu jsem je nezahlédl, varovala mě nahlas pronesená poznámka.

„Je to ještě daleko, ale blížíme se,“ poznal jsem Boonův hlas.

Zvolnil jsem tempo a držel se těsně u stěn. Nemusel jsem se nijak namáhat, abych je neztratil. Nikdo z trojice přede mnou nepředpokládal, že by je nocí mohl někdo sledovat, a Boon si občas polohlasem mumlal něco sám pro sebe. Zato jeho průvodci se pohybovali téměř stejně tiše jako já, ale jim v tom nepomáhala žádná kouzla. Když se Boon zastavil na křižovatce, kde stále ještě skomírala jedna lampa, a rozmýšlel se, kudy se vydá dál, mohl jsem si je konečně dobře prohlédnout. Oba jeho průvodci byli o něco menší než já, ramenatí, ale současně štíhlí a pohybovali se stylem velkých dravých koček. Oblečeni byli do černých overalů a přes hlavy měli přetažené kukly, z tváře zůstávala viditelná jen úzká štěrbina pro oči. Krátké meče, jediné zbraně, které jsem u nich viděl, nesli v pochvách zastrčených za širokou látkovou šerpu, která jim sloužila místo opasku. Nebyl jsem si jist, ale na zádech možná měli vaky, kopírující tvar těla.

„Zřejmě tudy,“ rozhodl se nejistě Boon, „začínáme být příliš blízko a hůř se mi orientuje.“

Nechápal jsem jeho poznámku. Obvykle se člověk u cíle orientuje snadno. Lampa se zasyčením zhasla a kabát tmy byl o poznání hustší. Pruh oblohy na východě už ztrácel svou antracitovou čerň a začínal připomínat tmavě modrý samet, ale to bylo všechno. Nečekali, až se jejich oči přizpůsobí, a vyrazili do příčné ulice. Já za nimi, s ušima a očima na stopkách.

„Jsme na místě,“ zastavil Boon před napohled zcela obyčejným domem v jedné z lepších cevinských oblastí. „Pamatujte, je cenný. Velmi cenný. Varatchi ho bude chtít předat císaři! Jasný?“ obrátil se na nindži. Až do této chvíle se na ně nikdy ani nepodíval, jako by mu nestáli za pohled.

„Spí. Je silný, ale neumí se ani odstínit, to znamená, že nezná téměř nic. Stačí, když ho normálně spoutáte. Já jsem tady zbytečný. Navíc kdyby se něco semlelo, nedokážu se ztratit jako vy. A taky potřebuji připravit laboratoř. Podívám se na něho hned, jak ho přivedete. Tamto okno,“ ukázal Boon do patra, otočil se na patě a vyrazil rázným krokem. Z dohledu zmizel za prvním rohem. Podíval jsem se ještě jednou na dům, kde bydlel někdo, o koho se zajímal samotný císař. Uvědomil jsem si, že ho znám. Byl to Trilianin dům a okno, které Boon označil, vedlo do její ložnice. Zatajil jsem dech. Všechno se ještě víc zkomplikovalo.

Jeden z mužů přistoupil těsně ke zdi a zřejmě ji zkoumal. Bez dalších příprav se k ní přitiskl a jako gigantický pavouk začal šplhat vzhůru. Nikdy jsem si nemyslel, že je tak snadné dostat se do okna v patře. Zabralo mu to sotva minutu. Posadil se na římsu a začal pracovat na otevíracím mechanismu. Jeho společník čekal dole a hlídal. Většinu své pozornosti věnoval hlavní třídě, odkud očekával nebezpečí vyrušení. Klesl jsem na čtyři a opatrně se plazil podél protější zdi do tmy uličky. Bez náramku bych to nikdy nedokázal, ale takhle jsem byl jen o poznání temnější, pár desítek centimetrů vysoký stín. Ve chvíli, kdy okno cvaklo, jsem už stál na opačné straně ulice. Po krátkém vydýchání jsem se pokusil dostat hlídači do zad.

Napětím jsem nedýchal, přibližoval jsem se stylem krok sun krok. Z otevřeného okna zaznělo zavrzání postele a hlasitější vzdechnutí, to už mě od něj dělily poslední tři kroky. Chtěl jsem mu zakrýt ústa a současně zlomit vaz.

Nevarovalo mě vůbec nic, musel mě vytušit šestým smyslem bojovníků. Bleskově se otočil, směrem k mému hrdlu se mihlo něco lesklého. Napůl jsem uhnul, napůl jeho pravačku s nožem srazil, ostří mě minulo o milimetry. Při pohybu si odkryl pravý bok, udeřil jsem ho dlaní do spodních žeber. Místo aby se zhroutil, pokračoval v původním pohybu, nalepil se na mě, jeho pravá noha se zaklesla za mou, levačkou si mě přitáhl a pokusil se o kosotogari. V poslední chvíli jsem se vytočil a nasadil kontrachvat. Byl zatraceně rychlý, možná ještě rychlejší než já. Jenže já vážil skoro o půl metráku víc a uměl jsem to využít. Tvrdě dopadl na zem, jeho hrudník zapružil pod mou vahou, ještě se mě pokusil bodnout nožem, který zůstal za mými zády. Čepel však sjela po zbroji. V dalším okamžiku jsem mu rozdrtil průdušnici.

Postavil jsem se. Náš souboj netrval víc než tři sekundy a ani jeden z nás v jeho průběhu nevydal žádný zvuk. Na krku jsem cítil štípání. Ostří jeho nože bylo ještě blíž, než jsem si myslel. Přiblížil jsem se k domu. Kameny zdi doléhaly přesně a neposkytovaly žádné opory pro ruce ani nohy. Naštěstí jsem se mohl spolehnout na římsy a zdobenou fasádu. Pro špičku boty a bříška dvou, tří prstů to stačilo. Začal jsem se drápat vzhůru. Občas jsem cítil, jak se zdivo pod mou vahou drolí, ale ani tak jsem nepůsobil žádný hluk. Konečně jsem se dostal až k oknu. Oběma rukama jsem se zaklesl za římsu a zvedl své tělo tak, abych viděl dovnitř. Nindža se skláněl nad postelí, na které ležela Tril, a právě dokončoval její svazování. Dal si záležet, připomínala mumii. Zapálil si k tomu svíčku, kterou přistínil zmuchlaným oblečením položeným vedle. Vzepřel jsem se a jediným plynulým pohybem se vytáhl dovnitř. Než jsem doskočil na podlahu, sklouzlo mi ze zápěstí něco lesklého. Prkna pod mou vahou hlasitě zaskřípěla, stříbrný náramek se mi odrazil od špičky boty kamsi do kouta.

Otočil se rychleji než baletka, varován jeho pohybem jsem uhnul, vržená hvězdice, která měla zasáhnout můj krk, se neškodně odrazila od nárameníků. Oči dominující úzkému pruhu nezahalené tváře se rozšířily poznáním.

„Měli jsme tě zabít už tehdy, před lety. A potom dnes v noci. Každý dělá chyby, ale tahle se dá snadno napravit,“ řekl a pokrčil rameny.

Při tom pohybu tasil meč. Na levé straně mu zpod šerpy směrem k zemi vykukovala rukojeť nože. Přiblížil jsem se. Místnost byla příliš malá pro gymnastiku s delším ostřím. On to věděl, já to věděl. Vytáhl jsem z boty nůž a přisunul se o další krok. Tril zavinutá v kokonu zasténala. Rozhodl se využít převahy své čepele. Zaútočil z dlouhého výpadu, odrazil jsem jeho sek, téměř současně jediným plynulým pohybem tasil levačkou nůž a zespodu se mě pokusil bodnout do slabin. Byl jsem připraven a zachytil jsem jeho zápěstí. Pokusil se mě pořezat, ale ocel jen zaskřípěla na chráničích předloktí.

Jednu ruku jsem mu blokoval, mečem mě naopak ohrožoval on. Bylo otázkou okamžiků, kdy prorazí můj slabý blok krátkým ostřím. Kolem očí se mu objevily vrásky úsměvu.

„Tuhle chybu už asi nenapravíš,“ řekl jsem a jediným stiskem mu rozdrtil zápěstí. Než stačil zvládnout nával bolesti, udeřil jsem ho do žaludku. Zlomil se a potkal se obličejem s mým kolenem. Meč zařinčel na podlaze. Převalil jsem ho na záda a strhl mu kuklu. Z toho, co zbylo z jeho tváře, jsem moc nepoznal, z bezvědomí namáhavě lapal po dechu a okolo zbytků nosních dírek se mu nafukovaly a vyfukovaly krvavé bubliny. Nechal jsem ho být a věnoval se Trilian. Hlavu měla zavinutou do mnoha vrstev obvazů. Spořádaně jsem odvinoval metr za metrem, z očí jsem jí sundal jakési pečetě. Naštěstí ji neoslepily. Pozorovala mě vyděšeným pohledem a nic neříkala. Proč, jsem pochopil za okamžik. Pusu jí ucpali hliněným roubíkem.

„Oh, díky,“ vydechla, když jsem uvolnil ústa. „Nevěřila jsem, že se z toho dostanu.“

Pokračoval jsem v rozvazování. Teď už to šlo rychleji. Nindža pracoval profesionálně, sice ji dokonale znehybnil, ale krevní oběh narušil jen minimálně.

„Hotovo,“ zabručel jsem a odhodil poslední chumel obvazu. „Jsi v pořádku?“

Přikývla a já začal hledat náramek. Nezapomněl jsem na něj ani na chvíli. Objevil jsem ho u stěny pod stolem. Zapínal se na jednoduchý háček s pojistkou. Ta byla v pořádku, ale háček se v průběhu let ohnul a mezerou vypadl z oka. Něco podobného se zřejmě přihodilo i bodygárdovi, předešlému majiteli.

Tril mezitím našla křesadlo a zapálila olejovou lampu – hned jsem rozeznával víc podrobností. Náramek byl vyrobený z pohyblivě spojených čtvercových mosazných plíšků. Každý plíšek byl pokryt komplikovanou rytinou skládající se z různě silných čar. Když jsem se na jednotlivé ornamenty pokoušel soustředit, mlžil se mi zrak.

„Co to všechno mělo znamenat?“ zeptala se Tril.

Schoval jsem náramek do kapsy. Seděla na posteli, noční košile se jí vykasala až do půli stehen, látka se pnula přes ňadra a světlo dopadající pod ostrým úhlem zřetelně zviditelňovalo bradavky.

„Nevím,“ přiznal jsem popravdě a nasucho polkl. „Je tady zima, měla by ses obléct,“ dodal jsem.

„Krvácíš,“ řekla, jako by mou poznámku neregistrovala, „přinesu si nástroje.“

Sklouzla z postele, vyšla z pokoje a zmizela v šeru chodby. Na to, že ji právě málem nevybíravým způsobem unesli, byla pozoruhodně vyrovnaná. A taky měla zatraceně tenkou košili a půvabné pozadí, k tomu se nesla jako královna. Raději jsem obrátil pozornost sám k sobě a rychle se prohlédl. Nad loktem pravé paže jsem objevil sotva pěticentimetrový, ale docela hluboký šrám. Posadil jsem se na stůl, odmontoval hlavici rukojeti katzbalgru, z dutiny Vytřepal jehlu, niť a váček s hojivým prachem. Byl to poslední zbytek, který mi ještě zůstal z gladiátorských časů. Nejprve jsem ránu vypláchl vodou z karafy na stole a pak ji štědře zapudroval. Pokojem zavoněla arnika a další vůně, které jsem nikdy nedokázal rozpoznat. Prášek spolehlivě desinfikoval rány a podporoval hojení. Byl to tajný recept mého osobního ranhojiče. Navlékl jsem nit do jehly a rychle začal zašívat. Důležité bylo dělat stehy přesně podle druhu rány, ani příliš velké, ani příliš malé, a utahovat právě tak akorát. Trochu to bolelo, ale nebylo to nic, kvůli čemu bych musel příliš zatínat zuby. Zažil jsem tisíckrát horší věci, proti kterým žádné zatínání zubů, pěstí a vlastně vůbec nic nepomáhalo.

Venku se zdvihl brzký ranní vánek, plamen svíčky se v průvanu mihotal a měnil ránu v rozeklanou propast. Při práci jsem přemýšlel. Z Boonových řečí jsem pochopil, že objevil Trilian podle jejích snů. Mluvil o ní jako o… hledal jsem vhodné slovo… o neuzavřené? Neschopné se bránit? Nepamatoval jsem si to přesně, ale ten význam to mělo. Bylo jasné, že to má co do činění s jejím čarodějnickým nadáním. A taky, že pokud se co nejrychleji nevypaří, hravě ji najdou znova. Poslední steh. Ukousl jsem nit a s uspokojením si prohlédl svou práci. Během let jsem získal značnou praxi a krejčovina byla téměř mé druhé řemeslo.

„Nikdy jsem neviděla někoho tak obratného,“ zaznělo mi nad hlavou.

Ve svém soustředění jsem si vůbec neuvědomil, že se vrátila a pozoruje mě. V náručí držela tác naplněný felčarskou výbavou.

„Mohu se podívat?“

Než jsem stačil odseknout, ať si hledí svého, posadila se vedle mě, vytočila mi paži, aby lépe viděla, a prohlížela si ránu.

„Mistrovská práce, sama bych to takhle ráda uměla!“

Jak se ke mně nakláněla, cítil jsem teplo jejího těla, svit lampy prosvěcoval látku noční košile a zobrazoval stínové obliny ňader. Voněla, jako by měla ve vlasech jasmínový věnec a kolem krku náhrdelník z fialek. A taky jako žena, která ještě před chvílí spala v čistých pokrývkách. Potlačil jsem chuť sevřít ji do náruče a přesvědčit se, zda i chutná po fialkách a jasmínu. Umínil jsem si, že až všechno skončím a než já to skončím, udělám si pěkný večer v bordelu. Stejně o nic jiného nešlo, byl jsem jen nadržený samec, který měl ve svém životě příliš málo času na páření.

Náhle něco nesrozumitelně zamumlala a současně ochabla. Kdybych ji nezachytil, svezla by se až na podlahu. Nechápal jsem, co se děje. Neviděl jsem, že by byla nějak zraněná. Položil jsem ji do postele.

„Dr… dr…“ snažila se cosi neúspěšně vyslovit.

Panenky jí zapadly kamsi dozadu a rty měla náhle téměř neviditelné, odkrvené. Položil jsem jí ruku na hruď. Srdce bilo nepravidelně, chvíli rychle, chvíli pomalu.

„On mě drží!“ vykřikla, ochabla docela a v očích zůstalo jen bělmo.

„Co se děje? Co mám dělat?“ křičel jsem na ni.

Neodpovídala, srdce už bilo naprosto chaoticky, každou chvíli se jí křečovitě stáhl nějaký sval v obličeji.

„Vzbuď se sakra! Vzbuď se!“ vyťal jsem jí políček.

Neodhadl jsem sílu, hlava se jí zvrátila do strany a narazila na hranu nočního stolku. Na spánku se objevil krvavý šrám. Úlekem jsem zapomněl dýchat – ona sama náhle dýchala mnohem snáz a srdce tlouklo pravidelněji. Ulevilo se mi. Kontroloval jsem puls a čekal. Konečně otevřela oči.

„Už je to dobrý,“ zašeptala unaveně. Než větu dokončila, zornice jí opět začaly zapadat dozadu.

„Drží mě! Zase mě drží! Zabijou mě!“ vykřikla a zhroutila se.

Napadlo mě, že když nindžové Tril nepřivedli, rozhodl se ji zabít. Jenomže to by znamenalo, že Boon byl také čaroděj. A držel ji podobným způsobem, jakým ji v průběhu snění objevil. Na okamžik mu však ze sevření vyklouzla! Tápal jsem v myšlenkách a Tril umírala. Nahmatal jsem její krkavici a na dvě dlouhé sekundy stiskl. Upadla do bezvědomí a napětí jejího těla ochablo. Můj odhad vyšel. V bezvědomí ji Boon nebo jeho pomahači nedokázali najít. Jenomže já ji nemohl stále tlouci nebo udržovat v komatu. Umřela by stejně. A taky jsem netušil, jak se postavit čarodějům. Vrhl jsem se k balíku lékařského náčiní. Mezi obvazy, nůžkami a jehlami jsem objevil karafu čistého lihu pro desinfekci. Mozek se dá vyřadit mnoha způsoby. Tril se pohnula, současně jí unikl sten. Opět šli po ní. Odzátkoval jsem karafu, ucpal Tril nos a lil jí líh do hrdla. Dýchací a polykací reflex fungoval. Nepřestal jsem, dokud nezmizela čtvrtina obsahu. Neměl jsem ponětí, kolik toho vydrží padesátikilogramová holka, která na rozdíl ode mě neměla zřejmě s čistým lihem dosud žádné zkušenosti. Na druhou stranu, na otravu alkoholem se umírá déle než na nějaký prokletý čarodějnický útok. Schoval jsem svou minilékárničku zpátky na místo a vrátil katzbalgr do pochvy. Tril jsem zabalil do deky a zvedl do náruče. Předpokládal jsem, že brzy pošlou další muže, aby dokončili, co jim stále nevycházelo.

Nerozhodně jsem se podíval k východu z pokoje. Venkovní dveře byly pravděpodobně zavřené, navíc jsem se mohl potkat s nějakým sloužícím. Poraněný nindža zasténal. Nepotřeboval jsem, aby jim prozradil, kdo za tohle všechno může. Kopl jsem do stolu, lampa na nindžu spadla, olej se vylil a okamžitě vzplál. Začal řvát jen o okamžik později. Zabíjení je tvrdý byznys. Vyhoupl jsem se na římsu a s Tril v náručí skočil. Dopadl jsem do hlubokého dřepu a okamžitě se rozběhl směrem, kde jsem tušil moře. Jediný člověk, který mi mohl pomoci, o kterém jsem věděl, že zná nějakého čaroděje, byla Nikita Klaar. Doufal jsem jen, že je to jiný čaroděj než ten, co se právě pokusil Tril zakroutit krkem. Řev zaživa upalovaného nindži probudil spáče v okolních domech. Všechno zlé je k něčemu dobré, napadlo mě, i umírající neřád může zachránit spoustu lidí. Dál jsem se soustředil jen na pravidelné tempo a rovnováhu.

Ke kasinu jsem dorazil bez dechu, se zády i nohama v jednom ohni. Světla v sále právě zhasínala, obloha naopak začínala pořádně světlat. Tril v mém náručí nejevila známky života, ale doufal jsem, že za to může alkohol. Dveře kasina se otevřely, ven se trousila společnost ve značně podroušeném stavu. Než mě dveřník mohl zastavit, protlačil jsem se dovnitř.

„Musím mluvit s vaší šéfovou, hned! Je to životně důležité!“ vychrlil jsem na něho.

Buď věděl, že pro Nikitu pracuji, nebo mu šílenec s ženou v náručí připadal dostatečně zajímavý na to, aby ji k němu zavolal. Zavřel dveře za posledním opilcem a nechal mě v místnosti o samotě. Tril sebou několikrát škubla a začala zvracet. Přišlo mi divné, jakou z toho mám radost. Ještě žila.

Otevřely se dveře, kterými se obvykle do kasina vcházelo, vyšla Nikita Klaar v doprovodu svých ostrovních ochránců.

„Dobré ráno,“ řekla unaveně a přejela mě zkoumavým pohledem.

Několika větami jsem jí vysvětlil, že Tril je čarodějka a někdo ji napadl magickým způsobem.

„Pomozte jí, prosím,“ požádal jsem nakonec.

„Je to vaše přítelkyně?“ zeptala se.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou.

Podívala se na mě, po chvíli sklouzla pohledem na zuboženou Tril a potom zase na mě. V očích se jí vystřídala spousta pocitů. Lítost, závist, nedůvěra? Nedokázal jsem je přesně rozpoznat. Gesto, kterým přikázala svým mužům, aby ode mě Tril vzali, jsem vůbec nezaregistroval. Neprotestoval jsem, po několikakilometrovém běhu se zátěží jsem náhle měl pocit, že se vznáším.

Řečí s ostrým hrdelním přízvukem, kterou jsem nikdy předtím neslyšel, něco přikázala svým lidem. Vytratili se jako dým i s Tril. Promnul jsem si koutky očí. Události dnešní noci byly příliš rychlé a já neměl čas přemýšlet. Pravdou bylo, že občas jsem nepřemýšlel, i když bylo času dost. Tril nebyla má přítelkyně, ani jsem jí nic nedlužil. Proč jsem se kvůli její záchraně tak snažil? A vyráběl si dluhy u člověka, kterému je nebudu moci nikdy splatit a kterého se vlastně napůl chystám podrazit? Nejmoudřejší bylo odložit Tril někde v uličce, nebo pokud bych chtěl být až moc slušný, pronajmout pokoj v hostinci, a tam ji nechat. Měla to stejně spočítané.

„Beru to zpět. Vraťte mi ji, poradím si sám,“ slyšel jsem se říkat, ale zjistil jsem, že mluvím jen k prázdným stěnám. Nikita Klaar už odešla, v mé mysli se vznášela ozvěna jejích slov: Stavte se pozítří ráno, dříve nebudu nic vědět. Dveřník netrpělivě podupával venku a čekal, až za mnou bude moci zavřít.

Tempem co noha nohu mine, ale stále mnohem energičtěji, než jsem se cítil, jsem zamířil do penzionu. Potřeboval jsem něco k jídlu, postel – a taky se něčeho ostrého napít. Došlo jen na postel.

Kapitola osmnáctá – SLÍDIL

Otevřel jsem oči. Celé tělo mě po nočních hrátkách bolelo, ale byla to bolest, se kterou jsem si uměl poradit. Stačilo se pořádně zahřát a protáhnout. Hlavu jsem měl podivně jasnou a lehkou. Možná to bylo tím, že jsem se už několik dní nepřátelil s mozek požírající pálenkou. Kupodivu jsem ani neměl chuť na nic ostrého. Musel jsem být připraven vydělávat. Po sérii uvolňovacích cviků jsem sešel na dvůr penzionu, nabral vodu ze studny a vylil si celý džber na hlavu. Při cestě zpátky do pokoje jsem si v kuchyni objednal snídani a oběd v jednom a šel se ustrojit. Oblečení vzalo za poslední dny natolik za své, že jsem ani nemohl předstírat, že jsem slušný člověk. Neměl jsem však čas trávit na tržišti dlouhé hodiny pátráním po oděvu dostatečné velikosti. Vykartáčoval jsem, co se dalo, poctivě přehlédl všechny krvavé skvrny a zátrhy a sešel do kuchyně.

Protože na snídani už bylo pozdě a na oběd brzy, měl jsem celou jídelnu pro sebe. Můj snídaňový oběd se skládal z mísy topinek, půltuctu syrových vajec v pivním půllitru, tuctu míchaných vajíček se slaninou, kusu studeného ovaru, porce právě dorestovaných jater, hrnce kávy a půl litru piva. Už v průběhu jídla jsem cítil, jak se do mě vrací energie.

Potřeboval jsem to – den, kdy budu muset odeslat poslední splátku, byl opět blíž, musel jsem se pořádně otáčet. Můj denní rozvrh byl jednoduchý: Pokračovat v pátrání po Huspitzově dceři, připravit únikové cesty pro Nikitu Klaar, kdyby se rozhodla narychlo a nalehko opustit Cevin a celou zónu. Také jsem se chtěl setkat s Ochinotem, abych se dozvěděl, co je nového ve vyšší společnosti, a zeptal se ho na dvě jména, která jsem se včera dozvěděl; na Varatchiho, který měl něco společného se samotným císařem, a na Boona. Večer jsem se potřeboval ukázat u Kurgana, svého nejdůležitějšího zaměstnavatele. Při tom všem jsem si musel dávat pozor, abych se nepřipletl do cesty Dellu Nevissovi nebo někomu z jeho lidí. Při vzpomínce na jeho koženou tvář mi přeběhl mráz po zádech a přestalo mi chutnat. Snažil jsem se sám sobě namluvit, že ve velkém městě bude hračka vyhnout se mu. Jenomže někde uvnitř jsem si byl jist, že je to nesmysl. Všechno bylo příliš propletené a já nějakým záhadným způsobem stál uprostřed. Tajemný nákupčí Bapet se svým bodygárdem nakupovali něco od Kurgana. Nevissovi nindžové, kteří zřejmě pracovali pro Varatchiho, se střetli s bodygárdem a před pár dny bůhvíproč zabili několik Kurganových lidí. K tomu všemu Rybář, milenec Nikity Klaar, hrál svou vlastní hru na ostří nože právě s Kurganem. Další problémy už byly trochu jiného rázu a týkaly se mě jen vzdáleně. Jakési složité obchodní spiknutí, jehož obětí se stal sám Montemery Belfonte, se snažil odhalit Ochinot. Důvod, proč mi Drexler Belfonte zadržel splátku, s tím určitě nějak souvisel. Tyhle dvě věci a útok na Tril jsem chtěl nechat plavat. Pro mě bylo nejdůležitější vydělat peníze.

Než jsem se zvedl od zpustošeného stolu, na kterém nezůstal ani kousek jídla, dorazil Nikitin poslíček, drobný kluk snědé pleti. Byl samá ruka a samá noha, jen mozoly na kloubech pěstí a holeních kostech dávaly tušit, že i on jednou vyroste v typického žulovitého bojovníka jeho rodu. Podíval se na mě, bez jediného slova položil mezi talíř po topinkách a hrnek s kávou desetizlaťák a bez rozloučení zmizel. Nemohl jsem všechno své zlato nosit stále sebou, i v největších mincích imperiální měny už vážilo docela dost, navíc se mi do opasku pomalu ani nevešlo. Vyběhl jsem po schodech do svého pokoje, ale ani po zevrubné prohlídce jsem nenalezl skrýš, která by odolala zkušenému zloději. Nakonec jsem vzal zavděk půdou a zastrčil váček se zlatem mezi dva trámy. Než jsem konečně vyrazil do města, zastavil jsem se pro katzbalgr. Meč jsem po chvíli váhání nechal položený na posteli, ale oblékl jsem si darované rukavice. Zpočátku se mi zdály těsné a nepohodlné, ale po chvíli jsem si zvykl. Když jsem zatnul ruku v pěst, pružné lamely vlisované do kůže se napnuly a vytvořily ochranný koš. Stařík to možná s jejich kouzelností přeháněl, ale každopádně mohly být k užitku. Bez dalšího zdržování jsem vyšel na ulici. Nejprve jsem si chtěl promluvit s Antonem Luvinem, snoubencem Juany Huspitzové.

Venku mě přivítal čilý ruch. Pokud byl v noci Cevin liduprázdný a venku se proháněli jen zloději a zabijáci, teď se všude mačkali poctivě vyhlížející lidé a jediný, kdo vypadal podezřele, jsem byl já. Instinktivně jsem spěchal a musel jsem se krotit, abych si davem nerazil cestu jako zuřící slon.

K Peckému molu, kde Luvinovy lodě obvykle kotvily, jsem dorazil za necelou půlhodinu. Molo tvořila pět metrů široká zeď sypaná z velkých balvanů zasahující dobře sto padesát metrů do moře. Byl příliv a vodní hladina se zdála nebezpečně blízko, každou chvíli mě ostříkla příliš vysoká vlna. Cesta, po které opatrně popojížděly vozy převážející lodní náklady, byla mokrá. V námořničině jsem se příliš nevyznal, ale bylo mi jasné, že za horšího počasí tady sotva mohla kotvit nějaká loď. Luvinovy lodě, jedna se jmenovala Juanita a druhá Anita, jsem objevil až na samotném konci mola. Obě byly dvojstěžníky; Anita, menší z nich, už toho na pohled měla hodně za sebou. Stěžně byly mnohokrát opravované a na trupu jsem rozeznával množství záplat. Juana zářila novotou. Na palubě se pohybovali tři muži, rovnali lana a kontrolovali plachty. Starší chlapík s hlubokými vráskami kolem očí a téměř sněhobílým plnovousem přeběhl po lávce spojující Anitu s molem. V ruce držel vak a svazek listin.

„Kdyby něco, budu u celníků! Za odlivu odrazíme!“

„Potřebuji mluvit s panem Luvinem,“ řekl jsem v okamžiku, kdy mě zaregistroval.

Důkladně si mě prohlédl a čím déle se díval, tím nespokojeněji vypadal.

„Kdo s ním potřebuje mluvit?“ zeptal se nakonec.

„Pracuji pro otce jeho snoubenky, hledám ji,“ rozhodl jsem se říct pravdu.

Stařík si odplivl. Slina dopadla na hřeben vlny, která nás vzápětí ošplíchla. Přesto vypadal, že ho má odpověď uklidnila.

„Přistáli jsme už včera večer. Je to špatný, od chvíle, kdy se dozvěděl, že zmizela, s ním není rozumná řeč. Spěchám, mám jednání s úřady. Jestli se chcete něco dozvědět, pojďte se mnou,“ pobídl mě.

Než jsme došli k dřevěné boudě na konci mola, kde sídlili celníci, dozvěděl jsem se docela dost věcí.

Stařík byl Luvinův společník. Sám měl ze zmizení Juany Huspitzové těžkou hlavu, protože nedávno společně s Luvinem koupili větší loď, se kterou si mohli troufnout i na přepravu luxusních nákladů. Nejen ryb, obilí, ovoce a chudých pasažérů. Kapitánem měl být Luvin. Jenomže dnes vůbec nepřišel do přístavu a námořníka, kterého za ním stařík poslal, vyhodil.

„Pokud se nedá rychle dohromady, jsem na mizině. Juanitu jsme zaplatili jen z poloviny, zbytek splácíme. Za chvíli nebudeme mít ani na kotevní poplatky. Už tak na nich šetříme víc než je zdrávo,“ zakončil svůj monolog.

„Díky,“ řekl jsem a kývl mu na pozdrav.

„Hej, jestli ho postavíte na nohy, máte to u mě! Cesta zadarmo, přeprava nákladu zadarmo, co si budete přát!“ stačil za mnou ještě křiknout.

Den byl větrný, musel jsem si plášť převázat provazem kolem pasu, aby za mnou nevlál jako ochrnutá křídla. Lidé spěchali, prodavači papírových deštníků na jedno použití dělali dobré obchody. Ve vzduchu se vznášela změna počasí. Při první příležitosti jsem mávl na nájemný kočár. Nevěděl jsem, kde se Kalmirova ulice, kde Luvin bydlel, nachází a nemínil jsem jejím hledáním ztratit půl dne.

„Víte, kde to je?“ zeptal jsem se kočího, poté, co jsem mu řekl adresu.

„Mám tohle město v malíčku, mladej,“ opáčil a pobídl koně.

„Co je to zač?“ zkusil jsem další otázku.

„Trochu dál od fajnových míst, ale za pár let fakt dobrý bydlení,“ odpověděl na půl úst a dál si hleděl svého.

Luvinův dům stál v mírném svahu na konci ulice, kterou rostoucí město natahovalo do krajiny jako spár. Patřil k němu slušný kousek pozemku. Část hraniční zdi ještě zbývalo dodělat, stejně tak i vsadit bránu. Panenská vegetace prozrazovala, že ještě nedávno zde nestálo vůbec nic. Prošel jsem mezi kamennými sloupy osazenými kovanými panty. Dojem nehotovosti ještě víc zesílil, ale už teď bylo jasné, že to tady jednou bude pěkné. Dům byl přízemní a rozlehlý, s půdorysem do tvaru L. Velká okna měla zatlučené okenice. Přímo proti dveřím stála zastřešená, dřevěnými deskami zakrytá studna. Při prudším závanu větru se dveře pootevřely, zdálo se mi, že jsem za nimi zahlédl pohyb.

Pro jistotu jsem zaklepal a vstoupil.

Ve tmě, u jediného stolu a na jediné židli seděl muž. Mohl být tak o deset, dvanáct let mladší než já. V ruce držel hranatou láhev, okolo něj na zemi se povalovaly další. Stál jsem pár metrů před ním, ale zatím mě ještě nezaregistroval.

„Pan Luvin? Anton Luvin?“ zeptal jsem se.

„To jsem já,“ připustil neochotně.

Při řeči zřetelně zadrhával. Přiblížil jsem se a rozpoznal ve vzduchu příjemnou vůni jehličí. Takovou pálenku jsem ještě nikdy nepil.

„Tohle všechno,“ rozhlédl se a opilecky mávl rukou, „jsem nechal postavit pro nás. Pro ni. Je mrtvá, pryč, zabili ji. Všechno je v prdeli,“ dokončil hlubokomyslně a vzhlédl ke mně.

Měl černé, mírně kudrnaté vlasy a od včerejška se pravděpodobně neholil. Krk měl silný, prsty, kterými držel láhev, zhrublé těžkou prací. Určitě celý život nebyl jen kapitánem malého dvojstěžníku.

„Jak to víte, že je mrtvá?“

Zaklonil hlavu a napil se. Před převrácením dozadu ho zachránilo jen vysoké opěradlo židle.

„Vím to. Je pryč, mrtvá.“

„Mohli ji unést. Například do nějakého nevěstince. Prodat ji o pár mil dál na sever,“ nadhodil jsem.

Zavrtěl hlavou. Oči se mu leskly.

„Ne. Juana nebyla ten typ. Víte, já vím, jak vypadají ženské, které stojí za to ukrást. Mockrát jsem nakupoval zboží na trzích, kde právě takové ženy prodávali. Juana nebyla ten typ, nebyla krasavice. Ale já ji měl rád, byla taková…“

Slova mu uvízla v hrdle. Mlčel a po tváři mu tekly slzy. Opět se napil, na židli se držel jen stěží.

„Mohla utéct dobrovolně, třeba se jí tady nelíbilo,“ zkoušel jsem jinou možnost.

Vztekle po mně hodil láhev. Minul a zasáhl jen zeď, střepy se rozlétly všude po podlaze, vůně jehličí zesílila.

„Tohle všechno jsme vymýšleli společně!“ vyhrkl a rozhodil rukama. „Proč by utíkala?“

„Mohla se jí přihodit nehoda, mohla spadnout do moře a utopit se,“ mluvil jsem dál.

Byl ve stavu, kdy nedokázal lhát. Nevěděl jsem však, jak dlouho ještě bude schopen mluvit.

„Ne,“ zavrtěl hlavou, „moře by ji vyvrhlo. Každé tělo dříve či později vyvrhne. Nejčastěji v Pikové zátoce. Jsou tam lidi, kteří mrtvé obírají a pak těla odvážejí úřadům. Dostávají za to peníze. Vědělo by se, kdyby se utopila. Zmizela stejně jako holky z gletovského území a už ji nikdo neuvidí.“

Zavětřil jsem. O tom jsem nic neslyšel. Gletovové měli vlastní léno na jih od Cevinu. Ochinot se o něm už kdysi zmínil.

„Jaké holky?“ zeptal jsem se.

„Nevím, nevím,“ kroutil hlavou.

Viděl jsem, jak mu kořalka rozpouští myšlenky stejně jako slunce sníh na jižních svazích hor pozdě v dubnu.

„Zaslechl jsem nějaké povídačky, když jsme převáželi kávu. Náš nejlepší obchod.“

Artikuloval stále hůř, stěží jsem rozeznával jednotlivá slova.

„Jsi slaboch, zbabělec. Kořalka ti nepomůže, jen tě otupí. Její otec mě najal, abych zjistil, co se s Juanou stalo. Tvůj parťák se sám snaží zvládnout, cos nechal nedodělané. A ty tady sedíš, chlastáš a naříkáš jako baba. Nezasloužil sis ji,“ odsekával jsem slovo od slova.

Narovnal se a snažil se zaostřit, aby zjistil, zda to myslím vážně.

„Najdu ji, živou nebo mrtvou. Pokud bude mrtvá, zjistím, kdo to způsobil. Já to dělám za peníze. Ty bys měl jen kvůli ní samotné. Místo toho chlastáš a naříkáš.“

„Já…“ vzmohl se na jediné slovo a zbytek věty se slil v zadrmolení.

„Potřebuji pomoc. Neznám lidi od vody. Zajdi do Pikové zátoky a mrkni se, zda jí moře nevyplavilo. Potom nalož nějaký náklad ke Gletovcům a tam se poptej na zmizelé dívky. Vzkazy mi nechávej u Huspitze. Až budu něco vědět, vyhledám tě. A tohle už nech na pokoji,“ řekl jsem a vzal mu poslední láhev pití.

Na odchodu jsem se otočil. Pořád se mi snažil něco říct, podle výrazu v jeho tváři nic slušného, ale jazyk ho neposlouchal.

„Nezapomeň, co máš udělat! A nechlastej, srabe,“ rozloučil jsem se.

Drožka už dávno odjela a musel jsem po svých. Nebylo mi jasné, co jsem vlastně svým proslovem sledoval. Možná jsem chtěl mít oko u jeho parťáka, možná jsem opravdu chtěl, aby mi pomohl s pátráním na území, kam jsem se nemohl tak snadno dostat. A možná, že jsem mu jen chtěl ukrást poslední flašku kořalky. Odšpuntoval jsem ji a dopřál si několik loků. Napadlo mě, že ten dům vypadal opravdu dobře. Jako dobré místo pro život. Přihnul jsem si ještě jednou. Destilát chutnal skvěle, jenže já potřeboval mít jasnou hlavu. Trochu lítostivě jsem láhev zase zavřel a odložil ji k patě jednoho z domů. Ať se poměje někdo jiný. Nebo ať si uškodí někdo jiný. Na všechny věci se dá dívat z různých stran.

Cestou zpět do centra Cevinu jsem obcházel nájemné stáje a vyptával se na ceny vozů a koní. Na týden jsem si rezervoval těžký vůz na velkých kolech a čtyři valachy k tomu. Všechno za jeden a půl zlatého. Navštívil jsem několik průvodců obchodních karavan, kteří svou práci inzerovali na vývěsních štítech domů. Zjistil jsem, že při jejich profesi nejde ani tak o překonávání nástrah obtížné cesty, přírodních překážek a boj s lapky. Obchodníci si je najímali, aby jim pokud možno co nejvíc umenšili cla a úplatky vybírané při průchodu přes hranice Zóny i území malých feudálů. Na obchodu v Zóně se přiživovala spousta lidí. Nepochyboval jsem, že průvodci jsou se strážemi na hranicích domluveni a všichni společně obchodníky obírají o tučný díl. Jenže ti zase odírají jiné a nakonec jsou všichni spokojeni. Pro mě bylo důležité, že každý člen karavany musel být zapsán v takzvaném cestovním listu spolu se soupisem a hodnotou převáženého majetku. Z rozhovorů jsem pochopil, že právě na poslední chvíli přihlášeným věnují hlídky největší pozornost. Za poplatek dvanácti stříbrných jsem přihlásil svou sestru s doprovodem do tří různých karavan. Poplatek ze zboží stačilo doplatit až později. Nejbližší karavana vyrážela za tři dny. Nakonec toho na mou paměť bylo příliš. Musel jsem vyhodit pár stříbrňáků za psací potřeby a všechno jsem si poznamenal.

Na cevinský guvernát jsem se dostal až pozdě po poledni. Opět si mě nikdo moc nevšímal. Začal jsem proto zezdola, návštěvou sklepa – márnice. Měl jsem štěstí, zřízenci, se kterými jsem už měl tu čest, se právě hmoždili s tělem.

„Vám se to tu nějak líbí,“ přivítal mě větší z nich a usmíval se, jako by řekl něco hodně vtipného.

„Zase vám někdo neulehčil práci a nehodil tělo do vody?“ zeptal jsem se a ukázal na dvě těla zabalená do rubášů.

Látka byla zašlá a posetá skvrnami, odhadoval jsem, že neslouží prvnímu nebožtíkovi.

Chlapík si odplivl, potom se na slinu zamyšleně podíval a rozmazal ji botou. Takovou pořádkumilovnost a úctu k mrtvým bych u něj nikdy nečekal.

„Jo, máte recht. Nějak nám ty mrtvý přibejvaj. A sou pořád hezčí.“

S úšklebkem shrnul látku z jednoho těla. Spatřil jsem zčernalou hlavu pokrytou seškvařenou kůží, žárem stažená tkáň způsobovala, že to vypadalo, jako by se mrtvý zubil.

„Pěkný, co?“ zasmál se.

Neutrálně jsem přikývl.

„A co ten druhý,“ zeptal jsem se, jen aby se neřeklo.

Kupodivu to nebyl nindža, ale jeden z Kurganových lidí.

„Nenašli jste, tak za posledních sedm dní, nějakou holku?“

Muži se po sobě podívali.

„Pár ženskejch by tu bylo, ale to víte, my si je zase tak moc neprohlížíme. Sou na nás kapánek moc studený,“ zachechtal se vtipálek.

Hodil jsem každému stříbrňák a ukázal jim obrázek Juany Huspitzové, který jsem dostal od jejího otce.

Oba si portrét dlouhou dobu prohlíželi.

„No, šéfe, je mi líto, že vám nemůžem vyhovět, ale žádnou takovou smě nepohřbívali,“ vypadlo z nich neochotně.

Vypadalo to, že svou lítost myslí vážně.

Kývl jsem jim na rozloučenou a zamířil do veselejších částí budovy. Napadlo mě, že by bylo možná dobré promluvit si i s Gluwinem, chlápkem, který mrtvé načerno pohřbíval do moře. Třeba mu tělo dodal někdo jiný. Otočil jsem se na patě a vrátil se.

„Kde najdu Gluwina?“ zeptal jsem se ve dveřích.

Vtipálek se poškrábal na hlavě.

„Nějak mi dneska neslouží paměť, šéfe.“

Hodil jsem mu stříbrňák.

„Karpský molo v Hluchý zátoce. Stačí se zeptat,“ poradil mi.

Nechápal jsem, kam místní na ty názvy chodí.

Ochinota jsem našel v jeho kanceláři. Před sebou měl celý stoh lejster a knih. Probíral se jimi a neustále si něco poznamenával.

„Jak jste si užil den volna?“ zeptal jsem se nevinně.

Vzhlédl ke mně, okamžik mu trvalo, než se ze světa čísel vrátil do reality, potom se široce usmál.

„Skvěle! Víc takových nádherných chvil!“ téměř zadeklamoval. „Šálek kávy? Čaje? Nebo nějaký povzbuzující likér?“ nabízel.

„Rád, zařídím se podle vás,“ souhlasil jsem.

Nespokojeně se na mě podíval, jako bych ho připravil o nějaké potěšení.

„Takové hosty mám rád,“ zabručel, otočil se ke své skříňce a začal čarovat. Místnost vypadala stále stejně neútulně, kromě hromad knih a papírů nic nepřibylo. A kromě jedné mouchy. Se zabzučením mi prolétla kolem hlavy a sedla si přede mě na stůl. Ochinot soustředěně pozoroval vodu v koflíku nad plamenem a hypnotizoval ji, aby už začala vřít. Moucha vzlétla a kroužila nad stolem.

„Pořád ruší, ale nechci ji zabít. Honím ji s přestávkami celý den!“ šlehl po ní pohledem Ochinot.

Nechápal jsem, proč ji nechce zabít, ale neptal jsem se. Nic mi do toho nebylo. Ve chvíli, kdy se ke mně dostala na délku paže, jsem ji za letu chytil mezi palec a ukazovák. Držel jsem ji opatrně, abych ji nerozmáčkl. Teď bzučela přímo zuřivě.

Zvedl jsem se, vyšel na chodbu a hodil ji do dáli. Při té příležitosti jsem se podíval, zda nás nikdo neposlouchá.

„Jak dopadla vaše kontrola účetnictví?“ přešel jsem rovnou k věci poté, co jsem se posadil zpět na židli.

Ochinot přede mě postavil šálek a sám labužnicky usrkával ze svého. Vypadal přitom velmi spokojeně.

„Celé účetnictví je kompletně falzifikované. Ovšem takovým způsobem, aby se v něm někdo, kdo zná pravidla, dokonale vyznal a udržel si přehled. Přiznám se, že jsem nepřišel na kloub všemu. Nemám zatím dost podkladů. A asi ani mít nebudu.“

„Mohl byste mi to vysvětlit co nejjednodušeji? Nejsem kouzelník s čísly jako vy,“ požádal jsem, když se zhluboka nadechl k dalšímu výkladu.

„Samozřejmě! Je to úplně jednoduché!“ zajásal, postavil se a začal si to rázovat od jedné stěny místnosti k druhé.

„Trocha opakování,“ řekl a podíval se na mě. Připadal jsem si, jako kdysi dávno ve škole.

„Vydělat peníze můžete jakkoliv, císaře to nezajímá. Nelegální zisky převáděné ze Zóny, ať už ve formě peněz nebo zboží, jsou zdaněny dvaadevadesáti procenty. To je hlavní pravidlo.“

To jsem si pamatoval. Právě proto jsem musel v krátké době vydělat zatraceně velkou sumu peněz, protože mé výdělky opravdu legální nebyly. Ani trochu.

„Jestliže obchodujete podle zákonů, všechno dokladujete a necháte se kontrolovat úředníky císařem pověřeného správce či přímo císařem, platíte při převodu ze Zóny jen dvaatřicetiprocentní daň.“

To už jsem zapomněl, ale hlavou jsem kýval, jako by mi nesdělil nic nového.

„Lenní pán může obchodovat i se zbožím nejasného původu a udělat z něj naprosto čisté zboží. Platí pak pětačtyřicetiprocentní daň.“

„Chápu, že kde má jeden nějaké výhody vůči ostatním, se důvod k fixlování vždy najde. Jak to souvisí s falšovaným účetnictvím belfontského guvernátu?“ zeptal jsem se.

„Představte si, že jste obchodník a máte kontakt na člověka, který má spoustu kradeného, pašovaného zboží. Kupujete ho od něj za hodně nízkou cenu. Dál ho však prodáte jen s minimálním ziskem, protože každý se při obchodování s vámi vystavuje riziku zařazení do skupiny zdaněné devadesáti procenty. Navíc se mezi počestnými obchodniky stanete černou ovcí. Všichni budou vědět, že máte kontakty se zločinci,“ vysvětloval Ochinot.

„Můžete ho ale prodat belfontskému guvernátu,“ skočil jsem mu do řeči. „Podle pravidel, které jste mi teď vysvětlil, neděláte nic nelegálního. Proč ale neobchodují s guvernátem samotní zločinci?“

„Protože je honí císařské námořnictvo a císařovi úředníci obchodování se zločinci netolerují. Musíme přece oddělit nás, poctivé občany, od zlodějské chátry!“ zadeklamoval Ochinot, ale šklebil se přitom, jako by mi říkal svůj oblíbený vtip.

„Ale jinak je vaše úvaha správná,“ pokračoval. „Celý řetěz však má ještě jeden článek. Druhého obchodníka, kterému guvernát prodává původně šedé, nyní už čisté zboží za velmi přijatelnou cenu. Zisky obchodníka číslo dvě jsou pak zdaněny tou nejnižší sazbou.“

„To mi připadá úplně neprůstřelné a podle zákona. Proč jste tedy vůbec získal první podezření, kvůli kterému vás sem hrabě Drexler poslal?“ zeptal jsem se.

„Protože oni dva obchodníci byli příliš nenasytní a nechtělo se jim nechávat guvernátu tak velkou porci zisku. Kdyby totiž Belfonte nakupoval šedé zboží příliš draze, připadalo by to císařským kontrolorům divné a pustili by se po stopě. Nezapomeňte na větší zdanění. Aby vydělali víc, vymysleli si spoustu imaginárních obchodů s minimálním ziskem a se značnými náklady na realizaci. Náklady jdou samozřejmě do jejich kapes. Odtud pocházel zvýšený obrat bez patřičného nárůstu zisku. To mě přivedlo až sem.“

„A to úředníkům nepřipadá podezřelé?“ zeptal jsem se.

„Občas se něco takového stane každému a Belfonte je pořád ziskový.“

„A ti dva chytráci? Znáte jejich jména?“ položil jsem poslední otázku.

„Muž číslo jedna je pan Hanten a číslo dvě pan Kroucbag,“ odpověděl triumfálně Ochinot.

Nechal jsem si všechno projít hlavou. Bylo obdivuhodné, jak čtením nudných čísel dokázal všemu přijít na kloub. Pan Hanten musel být pěkně drsný hráč, protože obchodování s Kurganem a jeho zabijáky byla určitě velmi ožehavá záležitost. Netipoval bych ho na to.

„A co nelegální zboží?“ nadhodil jsem.

„To podle mě opouští Zónu na pašeráckých lodích a moc bych za to nedal, že část nákladů na pašování je také placena z pokladen guvernátu,“ odpověděl Ochinot. „Zisk se pak ukládá na konta v impériu.“

„A proč by na takové rizikové obchodování, navíc bez zisku, Montemery Belfonte přistoupil?“ zeptal jsem se a podíval se na Ochinota.

„Nevím. Otázkou však je, zda to tuší. Všechny ostatní obchody jsou legální. A je jich hodně. Pokud jsou v jeho službách dva, tři podvodníci na správných místech…“ větu nedokončil. „Ale přijít na to, kdo za tím vězí, už není má práce.“

„Pokud si chcete udržet hlavu na krku, ani se o to nepokoušejte. Zločinci, o kterých jste mluvil, jsou velmi drsná cháska,“ varoval jsem ho.

„Pracuji na falešném dobrozdání, ve kterém bude stát, že vše je v pořádku,“ souhlasil. „Všechny originální poznámky mám dobře schované.“

Nejraději bych mu řekl, aby je zničil, ale věděl jsem, že by mě neposlechl.

„Pátrám po jedné zmizelé dívce. Teď jsem se dozvěděl, že se nějaké ženy ztratily i v Gletovské oblasti. Na plese jste se zmiňoval o Henrym Fabulovi, veliteli tamních pořádkových oddílů. Mohl byste z něho zkusit nezávazně něco vytáhnout? Jakékoliv informace mi mohou pomoci,“ požádal jsem ho.

Mohl jsem si to dovolit, protože Ochinot mi dlužil za upozornění, jak jsou jeho zjištění třaskavou a nebezpečnou informací.

„Samozřejmě,“ přikývl. „Zítra večer jedu s madam Alessandrou na divadelní představení v Gletovově paláci! Představte si, že budou hrát Zkrocení zlého muže! A známí herci!“

„A madam Venecie?“ zeptal jsem se už na odchodu.

Ochinot se slastně usmál.

„Velmi okouzlující osoba. Dnes spolu večeříme. Jako hlavní chod budu servírovat zapékané třešně v kuřecím mase a při podávání moučníku budu recitovat Epovu Baladu o třešňovém sadu. Byla zhudebněna a madam Venecia je skvělá zpěvačka a umí improvizovat. Doufám, že to bude příjemný večer po všech stránkách!“

Kývl jsem mu na pozdrav a zavřel za sebou dveře. Já jsem si byl vědom jen tělesných předností madam Venecie, ale Ochinot to zřejmě bral komplexněji. Ten človíček se mi zamlouval víc a víc. Nebylo by špatné vypít s ním pár drinků a popovídat si. Ta představa mě zaskočila. Obvykle se s nikým moc nedružím. Soustředil jsem se zpátky na důvody, proč jsem sem přišel, a zamířil k Tuhukovu kamrlíku. Na schodišti mě zarazil zvuk hádky přicházející shora, z druhého patra, kde měl pracovnu a apartmá sám Montemery Belfonte. Belfonteho hlas jsem poznal, druhý mi připadal povědomý. V dohledu nebyl nikdo, rychle jsem vyběhl do schodů a schoval se za závěs kryjící vchod do chodbiček vedoucích ke všem kamnům v horních patrech. Belfonte nechtěl, aby ho sloužící – topiči rušili a mně teď jeho obliba soukromí přišla vhod. Hlasy se blížily, odvážil jsem se vykouknout úzkou škvírou.

Spatřil jsem svého starého známého, Ricka Varatchiho, spolu s Montemerym Belfontem. Hraběcí junior si to rázoval chodbou jako o závod a ve tváři byl rudý jako rak.

Varatchi byl naopak bledý a jeho úzké rty byly bílé vzteky.

„Vy si asi neuvědomujete, kdo jsem. Zastupuji svého bratrance, samotného císaře, a jediné mé slovo vám může zlomit vaz!“ zasyčel.

I když se to nezdálo možné, v jeho hlase se teď skrývalo ještě o poznání víc pánovitosti než v noci.

Belfonte se bez upozornění postavil Varatchimu do cesty. Udělal to tak neočekávaně, že starší muž do něj téměř narazil.

„Já dobře vím, kdo jste. Ale pokud nemáte oficiální dekret, který vás opravňuje k porušení císařových ediktů, platný v Zóně, jsou vaše slova jen slova. Obstarejte si oficiální imperiální rozkaz a mí lidé včetně mě vám budou k dispozici. Do té doby však námořnictvo jeho výsosti zůstane na základnách jemu vykázaných a nebude se míchat do pořádku v ulicích. Žádné razie, žádné zatýkání, nic takového! A teď mě omluvte, mám spoustu povinností!“ vychrlil ze sebe Belfonte, otočil se na patě a zmizel.

Varatchi zůstal stát a pouze probodával zátylek cevinského guvernéra studeným pohledem. Potkal jsem v životě spoustu lidí, kteří lidský život hodnotili jen sumou nákladů nutnou na jeho zmaření. Varatchi byl stejný, spíš horší. Navíc svým pohledem neodsuzoval k smrti nevolníka, svobodného obchodníka nebo jiného kmána, ale urozeného muže. Skutečnost, že velel oddílu nočních zabijáků, také naznačovala mnohé. Něco zapáchalo tak silně, že se smrad dostal až k samotnému trůnu, a bylo nutno zjednat nápravu. Nezdálo se mi, že by se kvůli podvodům páchaným lidmi okolo Belfonta obtěžoval příbuzný samotného vládce. Zaujala mě i další věc. Jestliže Belfonte o finančních machinacích věděl, byl to ten největší a nejlepší hazardní hráč, kterého jsem kdy potkal. Při našem prvním setkání mi spíš připadal jako syn mocného a bohatého muže, který nikdy nemusel čelit žádnému nátlaku. Spletl jsem se v něm

Počkal jsem, až ozvěna kroků dozní, vystoupil z úkrytu a s úlevou vyšel z budovy na nádvoří. Tady už mě mohli klidně chytit, nějakou výmluvu bych si vždy našel.

Tuhuku jsem nenašel, byl někde v terénu. Zbytek odpoledne jsem se potuloval po tržištích a prohlížel jsem obchody a stánky s klenotnickým zbožím. Byl to jen takový nápad. Klenotník, u kterého starý Huspitz náramek koupil, tvrdil, že to sice byla tretka, ale povedená a pěkná. Pokud se k němu někdo dostal, mohl ho chtít prodat a vydělat na něm. Každému obchodníkovi jsem náramek popsal a tvrdil jsem, že ho ukradli mé ženě. Byl jsem ochoten ho zpětně odkoupit. Nevěděl jsem, nakolik mi věří, ale vzhledem k částce, kterou jsem jmenoval, se chovali zdvořile a úslužně. Zastavil jsem se ještě v krejčovském salónu. Chtěl jsem kvůli práci mluvit se Silenou. Potřeboval jsem nové šaty, ale nechtělo se mi za ně platit dalších pět zlatých. Doufal jsem, že ona by mi je bokem ušila za poloviční cenu. Bohužel nebyla v práci a majitelka si pro mě nenašla čas.

Kapitola devatenáctá – GANGSTER

Chození po obchodech mi zabralo zbytek dne, s večerem jsem se dostavil do Tračovy hospody. Bylo zde poměrně prázdno. Darebáci, co ždímali peníze z obchodníků a řemeslníků, se ještě nevrátili a ti, co pracovali v noci, se zde zatím ještě neobjevili. Postavil jsem se k baru a bez ptaní dostal pivo. Tohle byla jediná putyka, ve které jsem nemusel platit. Beze spěchu jsem ho upíjel a vychutnával si každý hlt nahořklého a studeného nápoje. První džbán je vždycky nejlepší. Přitom jsem přemýšlel, jak vydělat další peníze. Ještě stále mi jich chyběla spousta a i při svých současných výdělcích bych dluh do poslední možné lhůty vyrovnat nestačil. Prkna podlahy zavrzala.

„Dej mi taky jedno,“ řekl Elegán a opřel se o pult vedle mě.

„Šéf tě chce vidět,“ prohodil směrem ke mně.

Přeměřil jsem si ho pohledem. Štíhlý, v šatech, ve kterých by klidně mohl jít na audienci u guvernéra nebo na schůzku s bankéřem. Byl hladce oholen a šířil kolem sebe vůni nějakého pánského parfému. To mi připomnělo mé strniště a šaty, které mírně řečeno nebyly nejčistější. Umínil jsem si, že je při nejbližší příležitosti alespoň vykartáčuji. Sebral jsem džbán z pultu a zamířil ke Kurganovi.

Šéfgangster se na mě krátce podíval a jeho oči zůstaly bez výrazu.

„Tohle je náš pokladník,“ podíval se na suchého chlapíka podměrečného vzrůstu sedícího u stejného stolu. „Ví, kolik který podnik platí, jestli nám dluží a tak. Půjdete kasírovat bordely. Když se budou cukat, přitlač. Je to pořád lepší, než jim pálit střechu nad hlavou. Snaž se nikoho nezabít. A dávej bacha, bude to hodně peněz,“ přednesl monotónním hlasem, jako by to byla básnička, kterou se kdysi naučil a teď ji recituje desetkrát denně až do skonání věků.

„Když je to tak hodně peněz, nemělo by nás být víc?“ navrhl jsem.

Zamyslel se a zavrtěl hlavou.

„Ne, víc chlapů pohromadě v bordelu kazí kšefty. Dávej prostě bacha,“ zopakoval svou radu.

Napadlo mě, že to je možná zkouška, jak moc se mi dá věřit. Často se stávalo, že chlapi, na které byl spoleh, když šlo o pár desítek zlatých, zazmatkovali při pohledu na tři stovky. To proto, že si uvědomili, co všechno by za to mohli mít.

„Rozumím,“ přikývl jsem a podíval se na účetního. „Jdeme?“

Dopil svůj džbán, otřel si ústa, zvedl z lavice železnou skříňku na zámek a připnul si ji řetězem k ruce. Vypadala těžká a zdálo se, že ho převažuje na stranu. Všichni účetní, které jsem kdy znal, byli malí a buď hubení nebo naopak tlustí. Možná za to mohly ty spousty peněz, se kterými přicházeli do styku.

Na ulici jsem si dával pozor, protože šikula s vhodnou čepelí by mu tu ruku dokázal utnout jedna dvě.

První dům, do kterého jsme zamířili, ani nevypadal jako nevěstinec.

„Rodinný podnik,“ okomentoval můj překvapený výraz, když jsme se ocitli v kuchyni. „Starý fotr pase svý tři dcery,“ zachechtal se.

„Starý fotr“ byl zchátralý mužík neurčitého věku s vodnatýma očima a červeným nosem notorického pijáka. Jakmile nás uviděl, byl samý úsměv a okamžitě z police vytáhl hranatou láhev. Pokud jsem dokázal posoudit, byla to ta nejlepší, co měl.

„Tady to je, pánové, dokonce všechno ve zlatě!“ švitořil, jako první do sebe převrátil panáka a vyčaroval na stůl pět zlatých kulatých mincí. Účetní si mince zběžně prohlédl, otevřel svou skříňku a pečlivě je uložil do jedné z přihrádek.

„Jdeme?“ zeptal se.

Přikývl jsem a při odchodu praštil chlapa hřbetem ruky přes tvář. Uder mu vykloubil čelist. Zůstal užasle stát neschopen pohybu.

„Aby ti to příště tak dlouho netrvalo,“ doporučil jsem mu a zavřel za námi dveře.

Práce, kterou jsem dělal, vypadala jako ještě větší svinstvo, než jsem si dokázal představit. V dalších třech podnicích nám nedělali žádné problémy. My přišli a oni rychle vyklopili zlato na stůl. Nikdy dřív jsem netušil, kolik toho musí děvky ze svých výdělků odvádět. Pátý dům vypadal honosně. Nepyšnil se červenou lucernou, ale byl čerstvě omítnutý a nápis, psaný tak ozdobným písmem, že jsem ho stěží přeslabikoval, hlásal: Kuchyně a bar otevřeny od úsvitu do úsvitu, zábava všeho druhu. Také stál v o poznání lepší čtvrti než ty předchozí.

Vešli jsme do sálu, který vypadal jako nóbl restaurace; v částečně oddělených salóncích posedávalo několik atraktivních dam, u pultu usrkával z vysoké sklenice načervenalý nápoj osamělý host a listoval nějakými papíry. Buď na něj bylo ještě příliš brzy, nebo si vybíral podle obrázků v katalogu. Za pultem stál barman a žena v elegantních černých šatech s výstřihem, který toho víc ukazoval, než schovával. A že bylo na co se dívat. Sotva nás spatřili, jejich pohledy unisono zamířily do rohů hlavního sálu. Tam postávali na jedné straně dva a na druhé tři muži. Měli docela slušné oblečení, ale jistý způsob života vás poznamená natolik, že je na první pohled jasné, co jste zač. Samozřejmě pokud vás hodnotí někdo podobný. Možná to byli bývalí zápasníci, učitelé šermu, nebo jen vojáci či pouliční rváči. Zcela určitě je násilí provázelo po celý jejich život. Měli to vepsané ve tvářích, v očích, v tom, jak se po mně podívali, vstávali od stolu. Nemám šestý smysl bojovníků, kteří vytuší blížící se nebezpečí a dokáží mu čelit. Takoví se dožívají požehnaného věku a potomkům později vyprávějí přikrášlená dobrodružství svého života. Někteří z nich dávají vzniknout legendám. Když však chlapa vidím, dokážu si ho přečíst, z jeho pohybů odhadnout jeho slabiny a přednosti a využít jich. V tom jsem nejlepší.

Blížili se tak, aby ke mně dorazili z obou stran současně. Zatím nevytáhli žádné nože, pouze dva si navlékli boxery a jeden držel obušek. Bez varování jsem vyrazil vstříc dvojici. Šlachovitý muž mojí výšky se pohyboval jako baletka, váhu měl neustále na špičkách. Odhadoval jsem, že zaútočí z dálky. Jeho společník, podsaditý pořízek s boxerem, šel uvolněně s rukama volně svěšenýma podél těla. Ony byly jeho hlavní zbraní. Nespletl jsem se. Hubeňour při došlápnutí vytočil špičku nohy nepatrně dovnitř, v té chvíli jsem snížil těžiště, kdybych se současně neposunul vpřed, nárt jeho obloukem útočící nohy by mi snad prorazil spánek. Udeřil jsem z kleku a zasáhl ho rovnou do rozkroku. To už u mě stál pořez. Tvrdě jsem inkasoval levačkou, snížil jsem levé rameno, vytočil se bokem, jeho okovaná pravice mě minula, přitáhl jsem si ho za ni k sobě, přehodil přes bok, v pádu mu vytočil zápěstí. Zlomil si ho setrvačností vlastního pádu. Trojice, která byla celá žhavá, zdánlivě zkameněla v pohybu.

„Tak co,“ řekl jsem a vykročil jim vstříc.

Byla to dobrá rána a břicho jsem po ní cítil. Možná proto se mi do těch dvou slov podařilo dát správnou dávku znechucení a pohrůžky. První, co byl na ráně, sebou cukl. Jeho parťáky to polekalo a rozběhli se ke dveřím. Tomu je také naučil život na ulici – vzít nohy na ramena, když narazí na lepšího. Poslední muž ochranky odhodil svůj obušek, ukázal mi holé ruce a pomalu couval.

„Je moc dobrej, zálohu si ale necháme. Aspoň jsme to zkusili,“ ucedil na půl úst směrem k madam za pultem a nakonec zmizel i on.

Účetní se na mě uznale podíval a obrátil svou pozornost k majitelce.

„Tohle vypadalo jako pokus neplatit za služby, které vám pan Kurgan poskytuje.“

Žena trochu pobledla, ale držela se.

„Vezměme to z obchodního hlediska,“ navrhla. „Přece si nebudeme kazit naše dosud tak korektní vztahy.“

Bruslit v tom uměla tedy dokonale.

„Padesát pro mě a padesát tady pro mého společníka. Plus to, co dlužíte panu Kurganovi,“ řekl účetní se sladkým úsměvem.

Přemýšlel jsem, jestli to všechno nebylo domluvené, ale nakonec jsem usoudil, že ne. Strach v očích těch dvou, co utekli, byl nepředstíraný.

„Dobře, souhlasím,“ odpověděla majitelka a vypadalo to, že se jí ulevilo.

Barman nepřestával leštit své sklenice. Pro něho jsme tam prostě vůbec nebyli.

Pokladna po téhle návštěvě pořádně ztěžkla a hubený účetní s ní měl spoustu práce. Nechal jsem ho, ať se trápí, byl za to placen. Na dalších místech šlo všechno hladce.

Když jsem však v posledním nevěstinci sledoval, jak majitel, tuctový mužík s napomádovanými vlasy, kterého bych tipoval na lokaje, ale nikdy ne na šéfa bordelu, odpočítává peníze, měl jsem všeho plné zuby. Náhle někde nad námi zazněl pronikavý ženský jekot, vzápětí zaduněly rychlé kroky, někdo rozrazil dveře, ženský jekot umlkl a vystřídalo ho mužské řvaní. Majitel podal účetnímu požadovanou částku a s napětím sledoval schodiště do patra. Vypadal znepokojeně, ale ne nijak moc.

Po chvíli dolů sešel podivně pokroucený do půl pasu nahý muž v plandavé košili. Proč se tak kroutí, jsem pochopil, až když jsem za ním spatřil sporého chlapíka, který mu držel jednu ruku za zády a velice rutinovaně ji současně páčil v zápěstí a v lokti.

„Pořezal Nůbii. Nejdřív jí jednu ubalil a pak na ni výtah nůž. Sice takovej perořízek, ale stačilo to. Holky se o ni staraj,“ vysvětlil mužík.

„To je za poslední dva týdny už podruhý!“ rozčilil se majitel, „co to do těch chlapů vjelo? Bude moct pracovat?“ zeptal se.

Polonahý muž stál ve své nepohodlné poloze, hlavou nepřítomně kýval sem a tam. Jeho splihle visící přirození se houpalo v přesně opačném rytmu.

„Ne. Tak tejden nebo dva bude mimo. A už nikdy nebude tak hezká.“

„Vymáčkni z něj, co se dá,“ poručil majitel, „a dej to Nůbii, ať má na doktora a něco do začátků. Zjizvený holky tu nechci.“

Dělalo se mi ze všeho, co jsem dnes viděl, nanic. Bez řečí jsem odešel a účetní mě poplašeně následoval. Zřejmě tam nechtěl zůstat sám.

V Tračově hospodě jsem se jen vytočil. Pivo mi najednou příliš nechutnalo, připadalo mi kalné a cítil jsem v něm kvasnice. Nerozhodně jsem kroužil půllitrem a přemýšlel, zda další džbán bude lepší. Moc jsem tomu nevěřil. Chvíli jsem po očku pozoroval účetního při předávání peněz. Kurgan vypadal s jeho hlášením spokojen. Než jsem odešel, vyřídil mi Elegán rozkaz na zítřek. Měl jsem tu určitě být krátce po setmění. Doporučil mi, abych se připravil na práci s ocelí. Prý by z ní mohly být i nějaké peníze.

Domů jsem se dostal dlouho po půlnoci. Vysoukal jsem se ze zbroje, šaty nechal ležet na podlaze a praštil sebou na postel. Pozoroval jsem stíny laciné a čmoudící svíčky tančící na stropě, a přestože jsem byl utahaný jako pes, nemohl jsem usnout. Hlavou se mi neustále honily myšlenky na peníze, které ještě musím vydělat. Až dosud jsem se kvůli nim ponořil do hodně smrduté břečky. Přemýšlel jsem, kam až se budu muset potopit, abych získal všechny, které potřebuji. A zda se dokážu dostatečně hluboce nadechnout, abych se zase vynořil. Před očima se mi objevila Tril. Ráno jsem se měl dozvědět, jak je na tom. Svíčka zaplápolala, zhasla a já stále nespal. Vzpomněl jsem si na láhev poslední záchrany na stole. Vstal jsem a po hmatu ji našel. Zvuky kořalky stékající do hrdla se v nočním tichu strašidelně rozléhaly. Pil jsem pomalu a bez přestávky, dokud mi stačil dech. Když jsem uléhal, napadlo mě, že se vlastně vůbec nemusím nadechovat. Já přece vyplavat nechtěl.

Kapitola dvacátá – PENÍZE ZA MRTVOU

Ráno mé vzbudilo slunce a zima. Nezavřel jsem na noc okno a na parapetu se usadila rosa. V ústech jsem měl sucho, ale pořádná kocovina to nebyla, obvyklá noční můra byla jen mlhavou vzpomínkou někde za lebeční kostí. Protáhl jsem se, má vlastní pokožka při dotyku studila. Láhev na stole byla z poloviny prázdná. Potlačil jsem myšlenku začít den tekutou snídaní, místo toho otevřel dveře, zaklesl se rukama za futro a začal se v pravidelném rytmu přitahovat nahoru a dolů. Měl jsem přitom výhled z okna. Slunce stálo těsně nad střechami a komíny vrhaly dlouhé stíny. Po stovce opakování jsem se pustil, vyměnil vis za vzpor a pro změnu klikoval ve stojce. Zima, rány a únava předchozího dne byly zapomenuty. Cítil jsem se svěží a připravený na nadcházející den. Rozehřátý jsem seběhl na dvůr penzionu, bleskově ze studny nabral do vědra vodu a vylil ji na sebe. Napodruhé jsem se doopravdy umyl. Až teď jsem si uvědomil, že jsem nahý. Naštěstí tak brzo nikdo z hostů nevstával a v kuchyni teprve začínal někdo šramotit. Vrátil jsem se, oblékl do šatů, které začínaly nejvíc ze všeho připomínat špinavé hadry, navlékl na sebe zbroj, přes ni přehodil plášť a vyrazil na schůzku s Nikitou. Doufal jsem, že svůj desetizlaťák mohu vyinkasovat přímo od ní.

Dveřník mě bez ptaní uvedl až do jejího bytu v patře. Opět byla bosá, ve svých domácích šatech. Vypadala unavená a skleslá. Pokud do pozdních ranních hodin vedla kasino, zřejmě se moc nevyspala. Nebo měla její na pohled mizerná nálada něco společného se zprávou, kterou se mi chystala říct.

„Dobré ráno,“ řekla, když jsem vstoupil do dveří. Bez dalších slov mi podala velký porcelánový hrnek.

Trochu podezřívavě jsem se napil. Byl plný horkého mléka. Bezmyšlenkovitě se posadila na pracovní stůl vedle bochníku chleba, nohy zkřížila v kotnících a jemně jimi pohupovala. Hrnek držela oběma rukama, jako by se o něj chtěla zahřát. Ve světle ještě mladého dne se jí pod očima zřetelně rýsovaly kruhy nevyspání, ale šířila kolem sebe jemnou vůni koupele. Měl jsem pocit, že mě napůl nevnímá. Přestože mě zajímala hlavně Tril, začal jsem hlášením a zevrubně popsal, co jsem za její peníze pořídil. Nezmínil jsem všechny únikové cesty. Hlavně proto, aby je nemohla prozradit někomu jinému. Mou zprávu nijak nekomentovala.

„Vaše přítelkyně je v pořádku,“ řekla pouze, když jsem skončil.

„Jak v pořádku? Kde je? Co jste s ní udělali? Šel po ní nějaký čaroděj, už na ni nemůže?“ chrlil jsem otázky jednu za druhou přímo, jak mě napadaly.

„Je na ostrově nedaleko pobřeží. Máme tam s Filipem dům,“ začala vysvětlovat. Pochopil jsem, že mluví o Rybáři – Filipovi Fauntletovi, svém milenci. „Pomohl jí Gytham, to je…“ chvíli váhala nad vhodným slovem, „náš čaroděj,“ rozhodla se nakonec. „Někdy nemá právě nejlepší dny, ale včera byl naštěstí při dobrém zdraví. Vaši přítelkyni odstínil, a když se vzpamatovala z šoku i opilosti,“ vyčítavě se na mě podívala, „ukázal jí, jak se chránit. Musím říct, že je velmi schopná.“

„Proč se nevrátila?“ chtěl jsem vědět.

„Myslím, že se Gythama chtěla na pár věcí zeptat. Nevím, jestli jí to k něčemu bude, protože on není zcela normální a občas celé dny nepromluví. Nebránila jsem jí. Až si bude přát, odvezeme ji z ostrova na pevninu.“

Netušil jsem, co znamená slovo my, ale neptal jsem se. Hlavní bylo, že Tril je v pořádku.

Nikita vypadala, že je na tom opravdu špatně.

„Mám ještě něco podniknout ohledně odchodu ze Zóny?“ zeptal jsem se.

„Zařiďte, aby nějaká cesta byla připravena co nejdřív, třeba už zítra,“ řekla tiše.

Přikývl jsem, mlčky stál a pozoroval ji. Ona žmoulala v dlaních svůj hrnek a oči upírala do nekonečna. Už jsem viděl pár lidí v podobném stavu. Všichni byli na dně a jejich svět se hroutil.

„Peníze za dnešní den. Váš poslíček mě v penziónu nenajde,“ připomněl jsem.

„Ano, samozřejmé,“ přikývla, seskočila ze stolu, rázně přistoupila ke skříni a z jedné z přihrádek vylovila desetizlaťák. Jako by ji zmínka o penězích přivedla zpátky do světa, ve kterém se cítila víc jistá v kramflecích a věděla, co může očekávat.

„Na vás je spolehnutí, že ano,“ řekla, jako by se potřebovala ujistit.

„Dokud mi platíte,“ souhlasil jsem s kamenným výrazem v obličeji. Nemohl jsem si dovolit, aby mi bylo někoho líto. Nikdy v životě jsem si to nemohl dovolit a teď pro to byl ten nejméně vhodný okamžik.

Schoval jsem minci do dlaně, dopil mléko a s pokývnutím hlavou místo pozdravu odešel.

Bylo sice ještě brzo po ránu, ale doufal jsem, že Gluwin, neoficiální hrobník, kterému Tuhukovi poskoci platili za pohřbívání mrtvých, už bude na svém místě.

Karpské molo, kde se měl údajně vyskytovat, jsem našel hned. Bylo postavené ze sypaných balvanů a čnělo z vody jako hřbet gigantického ještěra. Na jeho jedné straně se hladina vzdouvala v dlouhých vlnách, které se se zlověstným rachotem rozbíjely o kameny, na druhé až na občasné šplouchnutí panoval klid. Kotvily u něj samé výstavní lodi a podle všeho se za jednotlivá kotviště platily nemalé částky. To mi na Gluwina, kterého jsem si představoval jako životního zkrachovance, moc nesedělo. Hlídač v přístavní boudě jeho jméno také neznal. Až když jsem se zmínil o Hluché zátoce, rozsvítilo se mu. Trochu nejistě mě poslal zhruba tři kilometry na jih a radil mi, abych nešel podél pobřeží a nechal se na místo raději zavézt. Poslechl jsem ho a dobře jsem udělal.

Hluchá zátoka byla ve skutečnosti mělká kotlina docela daleko ve vnitrozemí spojená s pobřežím údolím, nebo spíše přirozeným kanálem vyhloubeným malým potokem, který jím do moře protékal. Pravděpodobně odváděl vodu z okolních kopců. Bylo jí však málo a po hladině se mohla plavit maximálně tak dřevěná dětská lodička, ale ne skutečná pramice nebo alespoň kanoe. Okolí kotliny vypadalo zpustle a neudržovaně. Na kamenité půdě rostla jen trnitá křoviska a do města to bylo příliš daleko, aby se zde někdo natrvalo usídlil. Mezi kameny jsem však uviděl vyježděnou stezku se stopami kol, a když jsem se po ní vydal, objevil jsem i povoz, který stopu do půdy vytlačil. Povoz bylo silné slovo. Ve skutečnosti to byla dvoukolová kára s místem na dvě, tři lidská těla, doplnil jsem si, když jsem si připomněl, kvůli čemu tady jsem. Pod nevysokým převisem a stíněná vzrostlými šípkovými keři stála neobratně stlučená chatrč z prken, která musela být kdysi součástí trupů lodí. Škvíry mezi prkny byly vymazány jílem. Dveře byly pootevřené, okolo jsem na kamenech viděl spoustu tmavých skvrn. Zabouchal jsem a bez čekání na odpověď vstoupil.

Uvnitř panovalo přítmí, kromě dvou truhlic a postele plné hadrů v chatrči nic a nikdo nebyl. Už jsem se chtěl otočit k odchodu, když se hadry pohnuly a na světlo se vynořil vrásčitý obličej s šedivými chomáči posledních vlasů na hlavě.

„Co tady děláte?“ zašišlal.

V ústech měl jen pár zubů, dásně zčernalé a krvavé současně. Pochopil jsem, od čeho jsou ty skvrny. Stařík si rád dlouhá léta dopřával betel. Posadil se a zpod postele se vykoulela láhev ne nepodobná té, co stála u mě v pokoji na stole.

„Ty jsi Gluwin?“ zeptal jsem se.

Přikývl, zvedl láhev a vyzkoušel, zda v ní alespoň lok nezbývá. Mohl se mě zeptat, poznám to od pohledu.

„Prý pohřbíváš do moře.“

Mlčel a nedůvěřivě mě pozoroval.

„Mám pro tebe práci,“ pokračoval jsem a neurčitě kývl směrem za sebe, kde by asi stál vůz, kdybych ho sem přivezl.

„Tři stříbrňáky za jednoho. Pokud už sou vysvlečený, tak čtyři,“ nasadil cenu.

Takže jsem tady byl správně.

„Nepohřbíval jsi náhodou v poslední době tuhle dívku?“ zkusil jsem to bez oklik a ukázal mu obrázek od Huspitze.

V okamžiku, kdy se na portrét podíval, zbledl a něco zadrmolil.

„Zaplatím ti jako za pohřeb,“ snažil jsem se ho navnadit.

On však jen kroutil hlavou a třásl se strachy.

„Nikdy jsem ji neviděl, pane, přísahám!“ huhlal úpěnlivě a přitom se zakláněl, aby ode mě byl co nejdál.

„Když mi řekneš, kdo ji sem přivezl, dám ti celou zlatku,“ snažil jsem se ho přesvědčit. „Dvě!“

„Nic nevím, nic nevím!“ opakoval.

Stál jsem nad ním a prohlížel si ho. Stačilo by ho chytit a trochu zmáčknout, možná přidat pár výhružek. Jenomže já to „chytit a zmáčknout“ zažil v roli králíka. Natáhl jsem po něm ruku, ale pak jsem ji zase svěsil a vyšel z chatrče ven. Mohl jsem sem zajít později s flaškou nebo dvěma a dostat to z něho při opileckém žvanění. Třeba bychom si pěkně popovídali.

Při pohledu na potok mě napadlo, jak asi odsud mrtvoly odváží. Jako by mi příroda chtěla odpovědět na mou otázku, ozvalo se z dálky hučení. Postupně zesilovalo a vzápětí se proměnilo ve vodní příval, který rychle plnil mělkou kotlinu. Příliv, pochopil jsem. Kotlina i celý kanál, spojující ji s pobřežím, byly pod čarou přílivu. Okamžik jsem sledoval víření hladiny a potom se začal drápat do svahu, odkud jsem přišel. Má drožka dávno odjela, musel jsem po svých.

Vrátil jsem se k pobřeží a opulentním obědem pro pět lidí srovnal účet se žaludkem i za snídani. Bez toho si určitě začínal myslet, že to mám za sebou. Silenu jsem v práci opět nenašel a na trhu jsem žádný oděv své velikosti, pominu-li podivné hábity nejasného určení, neobjevil. Pak jsem se procházel po zlatnických krámech a pátral po nákotníčku Juany Huspitzové. Hned ve třetím obchodě mě uvítali s otevřenou náručí.

„Máme to pro vás, pane, objevil jsem ho v bazaru mezi lacinými cetkami!“ jásal majitel a zarazil se. „Ale musel jsem za něho zaplatit docela dost, abych ho dostal!“ opravil se vzápětí.

Vzal jsem si náramek do ruky. Byl to opravdu on a člověk nemusel být odborník, aby poznal, že tohle není žádné podřadné zboží. Práce s kovem byla prvotřídní a celkově šperk vypadal daleko lépe, než by podle jeho ceny člověk odhadoval. Juana Huspitzová musela mít opravdovou radost, když jí ho její snoubenec zapínal. Jedna věc však byla špatná. Špatná pro Juanu Huspitzovou. Bronzový zámeček, očividně zhotovený přímo k nákotníčku, byl stále zamčený a nepoškozený. A přes kotník ho v žádném případě přetáhnout nemohla.

„Kde jste ho koupil?“ zeptal jsem se a vysázel na pult částku, o které jsem se včera zmiňoval.

Zlatník znejistěl. Chvíli se ošíval, potom otevřel dveře za sebou a na někoho zavolal. Ze skladiště vyšel malý umolousaný chlapec.

„Víš, odkud to je?“ štěkl na něho kupec a ukázal na nákotníček

Kluk přikývl.

„Zavedeš mě tam?“ zeptal jsem se.

Kluk přikývl podruhé.

„Potřebuji ho tady, pane! Obchod se bez něj neobejde!“ protestoval kupec.

Natáhl jsem se přes pult, chytil kluka za ruku, přenesl ho k sobě a vytlačil z krámku.

„Nabízím oběd a stříbrňák, bereš?“ řekl jsem mu venku.

Horlivě přikývl.

Byl to vyhozený stříbrňák, protože mě zavedl za vetešníkem, který měl v krabicích rozložených na zemi spoustu věcí a jediné, co si o prodejci pamatoval, bylo, že to byl velký chlap, který ho vyměnil za přívěsek s kouzlem proti duchům mrtvých. Samozřejmě pravým.

Chvíli jsem nerozhodně postával na tržišti a pohazoval si s nákotníčkem v ruce. Když jsem si ho podrobně prohlédl, nalezl jsem v reliéfu jmen vyrytých do vnitřní strany černou usazeninu krve, kterou někdo nedokázal vymýt. Z tržiště jsem zamířil rovnou k Huspitzovu domu. Starý obchodník měl zrovna nějaké jednání, ale když mě viděl, zkrátil ho na minimum.

Zavedl mě do své pracovny, a když si sedal za stůl, v očích a napjatých rysech obličeje se mu zrcadlilo, že čeká, jakou zprávu mu nesu.

Položil jsem nákotníček před sebe na stůl.

„Vaše dcera je mrtvá,“ oznámil jsem suše.

Přikývl, prsty stiskl okraj stolu, až mu zbělely klouby. Jinak neřekl nic. Popsal jsem své pátrání a prozradil mu úskok, který na něj jeho dcera se svým snoubencem nastrojili.

„Je pohřbená v moři. Asi toho člověka dokážu přesvědčit, aby mi ukázal kde. Pochybuju, že vám to k něčemu bude. Zatím netuším, kdo a proč ji zabil, a zjistit to bude zdlouhavé.“

„Je mi to jedno, je mrtvá,“ zachraptěl Huspitz.

Měl už svůj věk, ale náhle vyhlížel jako stařec nad hrobem. Veškerá energie ho opustila.

„Chtěl jsem mít jistotu a tohle,“ ukázal na stůl, „mi stačí. Viděl jsem to u ní a vím, co to znamená. Své peníze jste si vydělal.“

Odpočítal přede mě domluvenou částku. Nechal jsem ho sedět s obličejem v dlaních v pohodlném pokoji, v luxusním prázdném domě. Lidé, kteří si mě v poslední době najali, nad výsledky mé práce nijak nejásali. Zato opasek, ve kterém jsem schovával zlato, utěšeně těžkl.

Kapitola dvacátá první – NOC ZABIJÁKŮ

Vrátil jsem se do penziónu, beze spěchu se najedl, vzal si meč, natáhl rukavice a pěšky zamířil do Tračovy hospody. Cestou jsem se stavil u dalšího průvodce obchodních výprav a rezervoval místa v karavaně. Zaplatil jsem i zálohu. Tahle měla odcházet pozítří.

Tou dobou to už v sále hučelo jako v úle. Hezkou chvíli mi trvalo, než jsem si u pultu vybojoval místo a dostal se ke džbánu s pivem. Mezi muži kolovala spousta neurčitých pověstí a všichni byli zvědaví, co se doopravdy chystá. Současně nadávali na barmana, protože měl zakázáno nalévat kořalku.

„Hej! Sklapněte!“

Brit, lučištník, kterého jsem měl tu čest potkat při jednání s lékárníkem, se postavil na okraj vyvýšeného pódia a dvěma slovy si zjednal ticho. Velkou kuši přitom držel v levé ruce a konec opíral o zem. Namačkanými muži okolo mě se bezohledně protlačil Křivák, zasunul se k pultu, ukradl komusi pivo a povzbudivě se na mě zašklebil. Vydýchaný vzduch těžkl pivem a pachem zpocených těl.

„Teď začne mela,“ řekl a napil se.

„Máme ve městě škodnou,“ pokračoval Brit. Kurgan ho sledoval ze svého křesla z povzdálí.

„Jeden rybář si myslí, že když umí lovit ryby, může lovit i na ulicích a tahat nám zlato ze sítí.“

Sálem to nesouhlasně zahučelo.

„Přišel čas natrhnout mu prdel, nejlíp jeho vlastním rybářským háčkem!“

Věta způsobila vlnu jásotu a posměšného pošklebování, Křivák s úsměvem přikyvoval.

„Vybereme mu skladiště, kde si schovává zboží. Pokud to bude stát za to, budou prémie. Až bude všechno prázdný, zapálíte to tam, jasný?“

Muži souhlasně zahlučeli. Přemýšlel jsem, co se zvrtlo, že Kurgan právě teď začíná válku gangů.

„Bude horko,“ zaprorokoval někdo vedle mě.

„Tihle chlapi se dostaví k šéfovi!“ vyzval Brit a začal vypočítávat jména, která mi nic neříkala. Mé mezi nimi nebylo.

Sedm lidí se shromáždilo u šéfovského stolu. Občas jsem i ve všeobecném hlaholu zaslechl rachotivý Kurganův hlas. Smysl slov mi však unikal. Potom se muži vrátili mezi své a spolu s většími či menšími skupinkami se vytráceli ven. Pochopil jsem, že to jsou podvelitelé, kteří se starají o plnění dílčích úkolů.

Sál se postupně vylidnil, zůstalo pár posledních pijáků piva. Někteří vypadali nespokojeně, jako by jim vadilo, že se nezúčastní nájezdu, jiní už očividně zadanou práci měli. Kurgan vyšel po schodech nahoru, po chvíli ho následovali i ostatní jeho společníci. Křivák se na mě podíval a pokrčil rameny. Čekal jsem, co přijde. Pochyboval jsem, že jsem tady pro nic za nic.

Brit a Elegán se za chvíli vrátili. Oba na sobě měli kožené kazajky pobité železnými destičkami a lehké ocelové náholenice. Proti dlouhému luku nebo kuši jim byly platné jako boty beznohému, ale nějaký ten šrám od meče jim ušetřit mohly.

„Vás dva chci mít s sebou,“ řekl nám Elegán. „Rybář nám v poslední době zabil několik lidí. Některé dost hustým způsobem. Šéf chce, abych ho informoval o průběhu boje. Budeme se jenom dívat.“

Otázka byla, zda je opravdu zabili Filipovi lidé. Měl jsem spíš dojem, že je to práce Varatchiových nindžů. Jenomže co by císařův člověk mohl sledovat vyvoláním války gangů? Krvavou řež v ulicích? Nedávalo to smysl.

„A šéf je kde?“ zajímal jsem se.

„To není tvoje starost,“ usadil mě.

Pokrčil jsem rameny a kývl na barmana.

„Panáka, z té hranaté lahve,“ ukázal jsem.

Bez odporování mi nalil. Odhadl jsem to dobře. Byla to skutečně ta jemná a zároveň ostrá pálenka vonící po jehličí.

„Jdeme,“ oznámil Elegán, „vůz už je tady.“

Na ulici na nás čekal lehký, dlouhými ocelovými lištami dokonale odpružený kočár s velkými koly tažený čtyřspřežím. Koně, postroje i kočár, vše bylo černé a dokonce ani kování se nelesklo. Nemusel jsem být expert na povoznictví, abych poznal, že tahle věcička byla speciálně postavena proto, aby se s ní v dlážděných ulicích města dalo jezdit co nejrychleji a málokdo ji zahlédl. Nastoupili jsme, kočár pod naší váhou znatelně poklesl. Kočí trhl opratěmi, kopyta tlumeně zaklapala po kamenech a s jemným pohupováním jsme se rozjeli.

„Do Kraliho uličky,“ přikázal Elegán. „Je odtamtud dobrý výhled.“

Chytil jsem se boku, abych v zatáčkách zbytečně neztrácel stabilitu. Přitom jsem zavadil o bednu na podlaze.

„Co to je?“ chtěl jsem vědět.

Elegán mlčel a díval se kupředu, místo něho mi odpověděl Brit.

„Naše milé překvapení pro pana Filipa Fauntleta,“ ušklíbl se. „Doufej, že ho nebudeme muset použít. Někdy se to chová trochu nepředvídatelně.“

Kočí se ve městě vyznal a jel rychleji, než jsem považoval za možné, a většinou si vybíral neosvětlené ulice. S rostoucím soumrakem se rychle ochlazovalo. Mhouřil jsem oči proti větru, meč jsem držel mezi koleny a pochva katzbalgru se mi jako vždy zařezávala do boku. Občas nás dostihl paprsek světla ze vzdálené lampy pouličního osvětlení a odrazil se od dokonale vyleštěného ocelového povrchu.

„Krásná zbraň,“ prohodil Křivák.

„Jo,“ souhlasil jsem.

Meč mi připomněl otce, bráchu a celou tu dlouhou cestu, která mě od nich dělila. Seděl jsem v kočáru řítícím se ze tmy do tmy a na konci cesty na mě čekalo zabíjení. Musela existovat nějaká křižovatka, na které jsem špatně zahnul. Možná jsem měl jít rovně. Nebo to bylo jinak a byl jsem svou povahou, svým já, předurčen k tomu, abych se potloukal nocemi, se zbraní v ruce zabíjel jiné muže a nakonec byl sám zabit. Zápasy v aréně se mi přece líbily. Zadní kola vozu se po rosou navlhlých kamenech smýkla, musel jsem se pevněji chytit. Teď už bylo na takové myšlenky pozdě. Zasloužil jsem si umřít. Důležité bylo jen jedno: Zaplatit poslední splátku. A pak jsem měl ještě přání – aby umírání moc nebolelo. Toho jediného jsem se bál.

Kočár zpomalil, ve vzduchu byla náhle ostře cítit vůně moře, vzápětí jsem si uvědomil šumění vln. Zastavili jsme v úzké uličce mezi dvěma zašlými domy, před námi se otevíral tmou zastřený výhled na volné prostranství s velkým dvoupatrovým domem uprostřed. Jediná pouliční lampa sporadicky osvětlovala scénu. Dům byl dlouhý a blokoval přístup k moři. Na jedné i druhé straně se zvedala strmá skaliska. Museli jsme se ocitnout na jednom z mnohých okrajů města, protože dál podél pobřeží pokračovaly jen neobydlené holé kopce. Všiml jsem si, že většina oken velkého domu je zabedněných a celý vypadá značně zchátrale. Zato vrata byla masivní, zpevněná železem. Zaslechl jsem typické zapleskání plachty ve větru.

„Mají tam loď, parchanti,“ zaklel Brit, „naši už by tu měli být!“

Po chvíli jsem zjistil, že v domě není tma, ale že se ve většině oken svítí. Tohle tedy bylo Rybářovo skladiště. Byl jsem zvědavý, jak ho Kurganovi muži budou chtít obsadit.

Najednou se na cestě vedoucí rovnoběžně s pobřežím objevil první vůz. Zapráskal bič, někdo zaječel.

„Kreténi,“ ulevil si Elegán, „měli být potichu.“

Za prvním vozem následoval druhý a za ním další.

„Ty dveře nepůjdou jen tak lehce vyrazit, měli si vzít beranidlo,“ řekl jsem.

První vůz projel rovnoběžně s čelní stěnou skladiště. Byl to obyčejný povoz na převážení nákladů, teď se na něm natřásalo osm mužů. Tři z nich hodili proti zatlučeným oknům jakési prskavky. Vzápětí tmu prozářily záblesky ohně a trojnásobná exploze nás ohlušila. Druhý vůz následoval první. Další výbuchy. Gangsteři propukli v ohlušující jásot, bednění zmizelo, cesta byla otevřena.

„Co to sakra je?“ vydechl jsem užasle.

Křivák pokrčil rameny.

„To jsou naše bomby,“ vysvětlil Elegán spokojeně. „Překvapení.“

„Kouzla?“ zeptal se Křivák bojácně.

„Ne, výbušný prach je vlastně jednoduchý. Jedna z věcí, kterou potřebuješ k jeho výrobě, je hnůj,“ zachechtal se Elegán, jako by řekl nějaký vtip. Nevěřil jsem mu ani slovo.

V okamžiku útoku třetího spřežení se v horních oknech objevili střelci a zasypali útočníky šipkami z kuší. Podle počtu střel museli u každého z oken v druhém patře stát tři nebo čtyři chlapi. Salva způsobila na voze naprostá jatka, kočí spadl na zem jako první. Koně ještě okamžik pokračovali v trysku a vzápětí oni i celý vůz zmizeli v záblesku světla a oblaku dýmu, hromová exploze přehlušila vše ostatní. Něco mi se zasvištěním prolétlo kolem uší, Křivák se chytil za rameno a zkřivil obličej bolestí.

„Mrtvým vypadla bomba do vozu a způsobila explozi všeho, co měli s sebou,“ zašeptal nevěřícně Elegán. „Nevěděl jsem, že to má až takovou sílu.“

„Sakra to bolí,“ nadával Křivák. S bolestivým zasténáním si z předloktí vyškubl kus rozšklebeného železa a ukázal nám ho.

„To je určitě z toho výbuchu,“ okomentoval svůj nález.

„Jo, bomby jsou ze železných skovaných rour. Do nich je nasypaný prach,“ přikývl Brit.

Zbylé vozy už neútočily taktikou nájezdů. Gangsteři vyskákali a snažili se dostat k domu po svých. Střelci je shora zasypávali hustou palbou a spoustu jich dostali. Jenomže pak někoho konečně napadlo rozbít lampu, která umožňovala obráncům mířit, a bylo rozhodnuto.

Tím okamžikem jako by odpor ustal, slyšeli jsme jen klení a nadávky mužů prohledávajících dům.

„Je to prázdný! Ti parchanti tady nic nemají!“ zařval někdo.

„Je to léčka! Vypadněte od tama!“ vykřikl Elegán.

V tu chvíli se celá stavba zachvěla a se zesilujícím praskotem se začala hroutit. Dva muži stačili vyběhnout, ostatní zůstali uvěznění pod troskami. Otevřel se nám pohled na malý dvojstěžník pod plnými plachtami. Loď se celá nakláněla po větru, ale zdánlivě stála na místě. Potom, jako by někdo přesekl neviditelné pouto, poskočila a rozjela se o závod.

„Ten barák nestál na zemi, ale na pilotech zaražených do dna. Nařezali je a pak je tou lodí podtrhli. Bylo to všechno připravený,“ řekl tiše Elegán a sledoval pár strnulých mužů, kteří zbyli z jeho úderného oddílu.

„Jedem,“ odtrhl se od chmurné podívané. „Tohle byla jen první část našeho plánu. Uvidíme, kdo bude mít ráno navrch.“

Kočí mlaskl na koně a ti začali pomalu couvat. Netušil jsem, že je něco takového vůbec možné. Zpátky jsme jeli o poznání pomaleji, nikdo nepromluvil ani slovo. Vystoupili jsme před hospodou a kočí bez řečí odjel. Uvnitř tentokrát nebylo plno, ale dvacet mužů jsem napočítal. Elegán si u pultu objednal velkého panáka, vypil ho na ex a vyšel po schodech do patra. Brit se s džbánem piva odebral k šéfovskému stolu. Stáli jsme s Křivákem vedle sebe a mlčeli. Pár lidí se po nás zvědavě dívalo, ale nikdo se na nic nezeptal. Objednal jsem si svařené víno a pomalu ho usrkával. Kurganovi očividně něco nevyšlo. Filip Fauntlet chytře zahrál betla, pustil do oběhu falešnou informaci a využil ji k nachystání léčky. Šum hovoru i cinkot džbánů utichl, ze svého nebe mezi nás sestoupil sám Kurgan. Jeho pleš se ve světle lamp leskla, brada vypadala jako ze žuly. Pohyboval se pomalu, se samozřejmostí člověka, kterému všichni uhnou z místa.

„Mám pro vás práci, speciální práci, a za hodně peněz,“ začal.

Zmínka o penězích zvedla v sále náladu

„Teď hned podnikneme nájezd na kasino Rybářovy čubky. Každý, kdo se zúčastní, dostane deset zlatých. Ten, kdo dostane tu ženskou, má zvláštní prémii – padesátku. Ale za živou dám dvě stovky. Rozumíte?“

Odpověděl mu nadšený řev.

„Dvě stovky je hodně peněz,“ řekl zamyšleně Křivák.

Měl pravdu a nikdo to nevěděl lépe než já. Právě tolik mi chybělo, abych mohl vyrovnat dluh. Dvě stovky.

„Chci, aby každý byl pořádně ozbrojený. Ta děvka tam má pár ostrovanů, který se umí prát. Nebudeme se s nima párat,“ pokračoval Kurgan.

Udělaný podsaditý chlap při jeho slovech pozdvihl malý čtverhranný štít a řemdih – hřeby opatřenou kouli na silném řetězu připevněném ke krátké rukojeti. Je to drtivá zbraň a k jejímu ovládání je třeba mít hbité nohy – než bojovník může udeřit, musí se vyhnout útokům, a extrémně silné paže – koule je těžká a její ovládání je náročné. Obrana je však bez štítu skoro nemožná. Nezbývá než uhýbat a spoléhat na dobré načasování. Nechápal jsem, k čemu takovou věc ve městě používá.

Kurganův plán byl jednoduchý. Muži se měli rozdělit na dvě poloviny a ze dvou stran se pokusit co nejrychleji probít přes palisádu, která z boku chránila přístav patřící ke kasinu. Dva pořízci přinesli velkou bednu plnou bomb. Vypadaly jako narychlo uválené, na koncích skované válečky, z jedné strany trčela knotu svíčky podobná šňůra. Nerozdával je všem, ale jen některým. Bylo vidět, že vědí, o co jde. Překvapovalo mě, jak dobře má Kurgan svůj gang zorganizovaný. Nevypadal na žádného velkého myslitele. Dělil lidi podle jejich schopnosti velet a důvěry, kterou k nim choval. Mně například o bombách až do dnešního dne nikdo neřekl. Můj dobrý přítel Pat, kterému jsem se za jeho drink odvděčil ranou do břicha, si jich spokojeně nabral celý pytel a hrnul se za ostatními.

Brit prohodil pár slov s Elegánem a pak nám oběma s Křivákem ukázal, ať přijdeme k jejich stolu. Už tam čekali dva pořízci, které jsem si pamatoval z jednání s lékárníkem.

„My projdeme přímo kasinem,“ začal bez úvodu. „Za prvé, způsobíme zmatek, a za druhé, musíme zabránit, aby ta ženská, pokud bude v kasinu, utekla do patra. I s pár chlapama, co tam má, by se dokázala bránit, dokud by nepřišla pomoc. A my nemáme žádný zájem na zdlouhavém boji. Chceme prostě ji, jasné?“

Okamžité jsem si vzpomněl na Nikitinu zmínku o kouzlech, kterými je kasino chráněno.

„Vstup je hlídaný. Jsou tam dvoje dveře a nikdy nejsou otevřeny oboje současně,“ namítl jsem.

„Těmi my nepůjdeme. Vtrhneme tam průchodem, kterým hosté odcházejí,“ vysvětlil tiše Elegán.

Pochopil jsem. Někdo z jeho lidí Filipa Fauntleta zradil.

„A je na toho chlápka, co nám má ty dveře otevřít, spoleh? Říká se, že rybáři na svýho šéfa nedaj dopustit. A ti ostrovani zase skoro zbožňujou Nikitu,“ zeptal se Křivák.

Střídavě se díval na Brita a Elegána a mnul si přitom klouby svých obrovských pěstí.

„Každý člověk se dá koupit, je to otázka ceny. A někdy nejde jen o peníze,“ řekl Elegán a z tónu bylo jasné, že dál o tomhle diskutovat nehodlá.

Mlčel jsem a před očima měl těch dvě stě zlatých. Potřeboval jsem je. Nutně. Za každou cenu.

„Takže vlítnout dovnitř, pokud tam bude, sebrat ji a zase vylítnout,“ shrnul plán Křivák. „A když ji tam nezmerčíme?“

„Pokud nebude v kasinu, najdeme ji venku. Mají nakládat nějaký zboží. Musí to být něco speciálního, protože Rybář ještě nikdy její dům pro svý čachry nepoužil. Projdeme kasinem, zabijeme pár lidí a pomůžeme našim dostat se dovnitř. Až ji čapnem, zmizíme. Ještě nějaké otázky?“

Mokrý hadr pleskl o stůl, zacinkaly sklenice. Sál byl prázdný, barman začínal dělat pořádek.

„Kočár už čeká, zaútočíme ve chvíli, kdy uslyšíme první explozi.“

Venku stál stejný vůz, kterým jsme jeli před chvílí. Zda byl týž i vozka a koně, jsem netušil. Ke kasinu to trvalo jen chvíli, cestami byla povědomá i v noci, přece jen jsem se zde už pár dní potloukal. Mlčel jsem. Přemýšlel jsem o zlatu, kouzlech a Nikitě. Jedna špatná věc navíc už nic neznamenala.

Zastavili jsme mimo dohled a vystoupili z vozu. Oba pořízci byli vybaveni krátkými masivními meči a bombami, oba náruživě bafali z dýmky. Nebylo to z frajeřiny, ale aby měli čím doutnákové šňůry zapálit. Brit dával přednost lehké mírně zakřivené šavli, Elegán měl odlehčený důstojnický meč. Křivák držel v levé ruce biják a ve druhé dýku s masivní záštitou. Já jsem se postavil do čela našeho zástupu a postupoval jsem ve volném střehu s dlouhou čepelí meče i katzbalgru šikmo před sebou. Učinil jsem tak z naprosto prozaických důvodů. V okamžiku, kdy se dostaneme do sálu, jsem chtěl být co nejdále od dvou velmi ošklivě vyhlížejících bomb. Navíc, pokud jsem chtěl vyinkasovat dvě stě zlatých, musel jsem být u Nikity první. U živé Nikity. Později by pak mohla ze zajetí uniknout. Tohle byla jen ubohá berlička svědomí a já to věděl. Dvě stě zlatých, nic jiného nebylo důležité. Zůstali jsme stát patnáct kroků od vchodu do kasina přilepení ke zdi. I v mizerném světle se naše zbraně leskly. Tmu prořízlo zaskřehotání racka.

„Zapalte to!“ zasyčel Elegán.

Začal jsem v duchu počítat, při deseti zazněla první exploze, vzápětí následovaná celou salvou. Rozběhl jsem se, rozkopl vstupní dveře a po dvou skocích jsem ramenem vrazil do dvojkřídlé brány pro vycházející hosty. Napůl jsem očekával, že zůstanu s polámanými kostmi ležet na zemi, ale na vnitřní straně něco puklo a já se dostal do chodby. Ostré světlo po předchozí tmě bolestivě bodalo do očí, za sebou jsem slyšel poplašený křik a zvonění oceli o ocel. V okamžiku, kdy jsem se prolamoval do hracího sálu, jsem pustil meč i katzbalgr. Hlídače vlevo jsem zahlédl jen letmo, jeho rychlostí rozmazaná noha mě udeřila do ramene. Dokázal jsem však udržet rovnováhu a srovnat krok. Lidé mezi hráčskými stoly ztuhli jako překvapená sousoší, ženy otevíraly ústa ke křiku, muži ke klení. Odhodil jsem z cesty karetní stolek, přeskočil ruletu, jeden ze strážců, typický ostrovan, se po mně natáhl, exploze otřásla podlahou, vzápětí za sebou dvakrát něco puflo. První zaječení, Britova useknutá hlava narazila do stěny přede mnou a odrazila se mezi vozíky s občerstvením, vzduch zbělal dusivým dýmem. Z kouře se vynořila ruka zaťatá v pěst, ránu jsem srazil předloktím, ohnal se do prázdna loktem a běžel dál. Narazil jsem na stůl, překulil se přes něj a ocitl se před malými dveřmi ze sálu. Stín ochránce se přehoupl za mnou, přímo ze dřepu jsem mu při doskoku podmetl nohu a než se zvedl, proběhl jsem dveřmi a chodbou ven.

Na rovné planině hořely ohně, u dřevěného mola se pohupovala loď, řada mužů si právě podávala poslední bedny nákladu. Víc jsem neviděl, oči si potřebovaly na tmu přivyknout. Série tří výbuchů otřásla zemí, ucítil jsem charakteristický kyselý zápach kouře. Už jsem věděl, k čemu ho přiřadit. Zaregistroval jsem, že palisády mají ochoz, po kterém přecházejí muži s kušemi a střílí směrem dolů. Další výbuch. Z kasina za mnou zatím nikdo nevyběhl.

„Tyhle poslední bedny jsou nejdůležitější! Jak to, že sakra nejsou na lodi! Měly tam být už dávno!“ rozkřikl se chlap na konci mola. Byl to sám Filip Fauntlet. Na okamžik jsem se zastavil a přikrčil. Byl jsem sám, beze zbraně mezi nepřáteli. Něco těžkého dopadlo pár kroků od skupinky mužů, zaregistroval jsem rudý svit zápalné šňůry a praštil sebou o zem. Ramm! Hejno střepin mi prosvištělo nad hlavou, z pěti mužů tři zůstali ležet.

„Musíme to naložit za každou cenu, sakra!“ klel Fauntlet a hnal se sám k bednám.

„Pozor! Padá!“

Střední část palisády oslabená výbuchy se zřítila, střelci seskakovali dolů a snažili se vyhnout padajícím troskám, vzápětí se průlomem hnali další Kurganovi muži.

„Neudržíme se! Na loď!“ zařval nějaký muž, ale Fauntlet ho jedinou ranou poslal k zemi a podal dalšímu chlapovi bednu.

„Pohni kostrou!“

„Tam je!“ zaječel kdosi, pětice našich lidí změnila směr a zamířila víc k moři. Teprve teď jsem spatřil Nikitu. Ve svém koženém úboru splývala s tmou. V ruce držela neobvykle velkou kuši. Nedaleký oheň se rozhořel, náhle jsem ji viděl zřetelně. Světlem a stíny obtažené linie lícních kostí, napjatá kůže, lesknoucí se vlasy. Vystartoval jsem z pokleku, abych u ní byl dřív než oni.

Beze spěchu zamířila, jeden z mužů rozhodil ruce a padl k zemi. A znova a znova! Nevěřil jsem vlastním očím, střílela bez nabíjení! Podobnou zbraň musela použít už při potyčce před kasinem! Chlap s řemdihem doběhl až k ní, stačil se rozpřáhnout a šipka mu z bezprostřední blízkosti roztříštila lebku. Zamrazilo mě, že teď obrátí svou pozornost proti mně. Ještě deset metrů. Osm. Vzduchem se mihla dvě světýlka, obě dopadla mezi mě a Nikitu. Bomby vybuchly, ještě než jsem se stačil vrhnout k zemi.

Otevřel jsem oči, dým se rychle rozptyloval. Nikita ležela kousek přede mnou. Sténala, z uší jí tekla krev, přes levou líc se jí táhl rozšklebený šrám. Viděl jsem, jak pohybuje rty, ale nic jsem neslyšel. Natáhla ruku směrem k lodi. Fauntlet zvedal poslední bednu a díval se na ni, většina jeho mužů právě přeskakovala z mola na palubu. „Pomoz mi,“ slabikovaly její rty.

Zvedl pohled vzhůru, sevřel rty, vyšvihl se na lávku spojující loď s pevninou a jistými kroky ji přešel. Podíval jsem se stejným směrem jako před chvílí on. K Nikitě se blížila další útočící skupina. V jejich tvářích, osvětlených hořící budovou kasina, se odrážel vztek. Zapomněli na peníze a chtěli ji zabít. Potřeboval jsem ji za každou cenu živou. Nikita se posadila, lhostejně se otočila k přibližujícím se zabijákům a potom se obrátila zpátky k odplouvající lodi. Její oči byly prázdné. To už jsem stál u ní, horda chlapů na dosah. Bez přemýšlení jsem ze země zvedl štít a řemdih, švihl jsem rukou, řetěz se napjal, koule dopadla, nejbližší muž vypustil vzduch z plic a padl. Vyrazil jsem vstříc dalšímu, vyhnul se jeho divokému seku, udeřil, odskočil, bod zprava srazil hranou štítu a bleskově mávl vodorovným obloukem, drtící koule změnila čísi žebra na kaši, pokračoval jsem otočkou, těžká čepel mě škrábla do ucha a zasáhla rameno. Poklesl jsem v kolenou, ale pokračoval v pohybu a hranu štítu zabořil do boku útočníka. Uhnul jsem stranou, vzápětí vší silou švihl paží shora dolů, šermíř nastavil řetězu meč, koule se kolem něho otočila, škubl jsem, zbraň mu vyletěla z ruky. Kopem do rozkroku jsem ho srazil k zemi a ranou štítem shora mu zlomil vaz. Rychle jsem oddechoval, můj plášť byl zastříkaný krví, kolem mě leželi muži, které jsem právě zabil. V bezprostřední blízkosti zatím nebyl nikdo další.

„Loď, pramice, kanoe, cokoliv!“ vychrlil jsem.

Nikita lhostejně ukázala k levému konci mola. Chytil jsem ji za paži, skoro násilím zvedl a vedl za sebou.

Cestou jsem rozkopl ohniště a získal tak pro nás trochu tmy. Kamenné molo i tady pokračovalo dřevěnou nástavbou. Opatrně jsem postupoval po skřípajících prknech a zastavil se až na samotném okraji. Na hladině, dva metry pod námi se na vlnách pohupovala veslice. Odložil jsem zbraně.

„Lez dolů,“ přikázal jsem.

„Nikam nejdu,“ odsekla a zůstala stát.

Z budovy se vynořili nějací muži. Proti světlu jsem je viděl zřetelně, jim jsem splýval s tmavým mořem.

„Jak chceš,“ řekl jsem a shodil ji dolů. Dopadla jako kočka, ale neřekla nic.

Sebral jsem štít i řemdih a opatrně slezl po slizké, vodou nasáklé konstrukci. Vesla naštěstí v lodi byla.

Kapitola dvacátá druhá – PÍSEK VE VĚTRU

Na vysokých vlnách se mi zvedal žaludek, ale dělal jsem, co jsem mohl. Se štěstím se mi podařilo opustit pásmo největšího příboje a dostat se za hranici viditelnosti z břehu. Netušil jsem, zda po nás někdo pátrá, protože šumění moře přehlušovalo jakékoliv jiné zvuky. Vyhoupli jsme se na další vlnu, do obličeje mi chrstla sprška ledové vody, sůl zaštípala v ranách a oděrkách. Vzápětí jsme se propadli do hloubky. To už můj žaludek nevydržel.

„Kam teď?“ zavrčel jsem nevraživě, když jsem si vypláchl ústa a zbavil se nejsilnější pachuti zvratků. Další vlna způsobila, že to málem bylo zbytečné.

„Vesluj, dokud tamta dvě světla nesplynou v jedno. Pak se necháme unášet proudem až k Dodovu ostrůvku. Uvidíš ho podle zpěněných vln. Ze strany odvrácené od pevniny je místo, kde se dá mezi skalisky projet,“ odpověděla mechanicky.

„Už jsi tam někdy byla?“

Přikývla.

„Nechceš to zkusit sama?“

Zavrtěla hlavou.

„Ty se chceš zachránit,“ dodala po chvíli.

Vesloval jsem podle dvou stěží viditelných světýlek, o kterých jsem, než mi o nich řekla, neměl ani zdání. Považoval bych je za mámení smyslů. Nechápal jsem, proč jsem udělal, co jsem udělal, a naštěstí jsem o tom ani moc nemohl přemýšlet, protože veškeré mé soustředění si vyžadovalo zpěněné moře a můj žaludek. Když jsem po bůhvíjak dlouhé době spatřil září měsíce zviditelněný bílý obojek vln, byl jsem tak otrlý, že jsem se ani nelekl. Vedl jsem veslici co nejblíže ostrovu, v relativně klidné vodě. V místě, kde se mi zdálo, že vidím tišinu, jsem prostě začal zuřivě veslovat přímo ke břehu. Fungovalo to jen částečně. Jedna větší vlna nás nakonec zvedla a za praskotu dřeva nás vysadila na pevnou zemi. Člun přistání samozřejmě nevydržel.

„Musíme se usušit, jsme oba promočení až na kost,“ oznámil jsem jí nepříliš chytře zjevnou skutečnost.

Měl jsem ale dojem, že na ni musím mluvit, její mlčení a strnulost vzbuzovaly obavy.

Ostrov byl písčitý a poměrně malý. Nedaleko od břehu, v relativním závětří napůl uschlých trnkových křovisek, jsem objevil holou planinu. Nanosil jsem tam naplavené dříví, nachystal provizorní hraničku a nožem nařezal hrst tenkých šupinek březové kůry. Potom jsem ulomil pružnou větev, z kabátu si uřízl pruh kůže a konce větve jím volně spojil. Jedno nalezené prkno jsem zaostřil do kolíku, do druhého vydlabal mělký dolík, Na koženém pásku jsem vytvořil smyčku, do ní prostrčil kolík, umístil jeho hrot do prohlubně a pak už jen vrtěl a vrtěl, dokud nebyl dřevěný prach pod kolíkem žhavý. Na třetí pokus se mi oheň podařilo rozdělat. Tou dobou už mi nebylo zima ani trochu. Nikita po celou dobu seděla na písku s koleny přitaženými k bradě.

Nalámal jsem ještě nějaké větve a připravil z nich na protějších stranách ohniště dvě provizorní lůžka. Pořád to bylo lepší než sedět nebo ležet na studeném písku. Konečně jsem si s úlevou svlékl brnění a opřel ho o strom. Oheň v poryvech větru plápolal, na kůži jsem cítil víření zrnek písku. Vrzání korun stromů se mísilo s hučením vln, občas se z bezprostřední blízkosti ozvala cikáda. Nahříval jsem kabát nad ohněm, aby byl co nejrychleji suchý a prohřál se. Byl jsem k smrti unavený, levé rameno mě bolelo po kopu hlídače kasina, pravým jsem sotva pohnul. Kloub ani sval však poškozený nebyl, nárameník ránu zastavil.

„Nemohla jsem se v tu chvíli ani hnout. A on mě viděl. Viděl mě, jak tam ležím, a nepomohl mi,“ zašeptala náhle bez souvislosti.

Okamžik jsem nevěděl, o čem mluví. Potom mi to došlo, ale neměl jsem na to co říct.

„Chtělo by to vysušit šaty. Udělám to. Můžete se zatím zabalit do kabátu,“ obrátil jsem pozornost k praktickým věcem.

Zatímco se svlékala, sbíral jsem další dříví. Oheň poskytoval teplo a po divoké plavbě jsme ho oba potřebovali. Když jsem se vrátil, ležela na lůžku z větví zabalená do mého kabátu, vykukovala jí z něj jen hlava a špičky nohou. Vypadala teď mnohem drobnější a křehčí než dřív. Zřejmě jsem na chvíli usnul, protože oheň najednou sotva plápolal. Znovu jsem přiložil a kolem ohniště rozložil mokré kusy dřeva, aby oschly.

„Jsem sama. Bála jsem se toho a teď to přišlo,“ řekla nahlas.

Oči se jí leskly. Možná mi už něco povídala a já to neslyšel.

„Vám jsem zaplatila a vy jste přišel, pomohl mi, zachránil jste mě. Jenom kvůli zlatu,“ dala se do pláče.

Obešel jsem ohniště a dřepl si vedle ní a uchopil ji za ruku. Matka tak konejšila mé mladší sourozence. Mě nikdy, já nebrečel. Mlčel jsem, protože asi nebyl nejvhodnější okamžik vysvětlovat, že jsem ji původně ani zachránit nechtěl, že jsem to zvrtal.

Posadila se, přitiskla se ke mně a objala mě. Jednou rukou jsem ji hladil po vlasech a druhou podpíral záda. Kabát jí sklouzl z ramen. Uvědomil jsem si, že je to jedna z nejkrásnějších žen, které jsem v životě potkal. Snažil jsem se na ni moc nedívat a nevnímat teplo jejího těla. Pak se přitiskla ještě silněji a zvrátila hlavu. Měla zavřené oči, na řasách se jí třpytily krystalky soli. Políbil jsem ji na čelo, zaklonila hlavu ještě víc, zopakoval jsem polibek, tentokrát na ústa, opatrněji položil a rozhalil kabát. Věděl jsem, že dělám chybu, ale nedokázal jsem si pomoci. Miloval jsem se s ní jako by byla z křišťálu a mohla se kdykoliv rozpadnout. Po celou dobu se ke mně neustále tiskla a neotvírala oči.

Pak jsme leželi na boku vedle sebe a oheň pohasínal. Nevadilo to, protože jsme hřáli jeden druhého.

„Znám ho od dětství. Je o pár let starší než já,“ začala vyprávět.

Poslouchal jsem její měkký hlas a vychutnával její blízkost.

„Jeho matka k nám do vesnice přišla spolu s Gythamem, to je čaroděj, muž, který pomohl tvojí přítelkyni. S Filipem jsme vyrůstali spolu a já pro něj měla slabost. Přestože jeho matku někdo později zavraždil a musel se o sebe starat sám, dokázal si poradit. Byl nejchytřejší, nejobratnější. Milovali jsme se, plánovali si, jak se spolu jednou budeme mít. Byly to prosté sny. Malý dům, děti a tak. Pak se to nějak zvrtlo. Vesnice přišla na mizinu, začala jsem provozovat kasino. Potom on objevil ty věci pod vodou. Ale pořád to bylo dobré. Plánovali jsme větší dům, pohodlnější život. Jenomže on chtěl pořád víc a víc. A čím déle tuhle nebezpečnou hru hraje, tím víc se mění. Peníze a moc zničí každého. Stane se krutým, necitelným, vypočítavým. Vidím to sama na sobě. Teď si umínil, že nezůstaneme v Zóně, že budeme žít někde jinde jako boháči, chce zopakovat Jurnsův kousek. A došlo to tak daleko, že…“

Nevěděl jsem, co to Jurnsův kousek je, ale nechtěl jsem ji přerušovat. Přesto větu nedokončila a hlavu si položila na paži.

„Čekám s ním dítě. Chtěla jsem mu to dnes říct,“ dodala po dlouhé odmlce. „Nikdy se to nedozví.“

Klímal jsem vedle ní do doby, kdy noc začala ztrácet barvu. Potom jsem opatrně vstal, přikryl ji, aby jí nebyla zima, a rozfoukal oheň. Žlutá záře vystřihla z blednoucí tmy kruh světla. Posbíral jsem šaty rozházené kolem po písku a oblékl se. Nikita několikrát ze sna něco nesrozumitelně zamumlala a schoulila se do klubíčka. Látka byla vlhká a roztřásla mě zima. Nasoukal jsem se zpátky do krunýře. Nepohodlný a současně tak důvěrně známý pocit. A dokonce mi začalo být teplo. Posadil jsem se na své místo a čekal, i když jsem přesně netušil na co. Asi na den.

Někde mezi stromy se ozval první pták a po chvíli tísnivého ticha mu odpověděl další. Noc skončila, i když nejjasnější barva oblohy byla zatím popelavě šedá. Po krátkém bezvětří se opět zvedl vítr, tentokrát foukal od moře k pevnině. V zesilujícím světle jsem pozoroval, jak zrníčka písku postupně zasypávají mé stopy vedoucí od Nikitina lože.

Kapitola dvacátá třetí – NEBEZPEČNÍ ZNÁMÍ

Těsně před východem slunce jsem zaslechl skřípění dřeva a hrdelním hlasem hulákané povely. Ostrov byl malý a nebylo kam se schovat, nebylo kam utéci.

„Zaberte, sakra!“ slovo přihnané poryvem větru se zařízlo do uší, Nikita otevřela oči.

Byly černé a v okamžiku, než se rozum probral ze snění, vypadaly jako oči vyděšené srny. Pak nejistota zmizela, rozpuštěná racionálním já. Věděl jsem, že si ji budu pamatovat právě takhle.

„To je Kahuk, Filipův zástupce a jeho pravá ruka,“ řekla hlasem ještě zastřeným spánkem. „Hledají lidi, kteří unikli z kasina.“

Zůstala ležet, jako by se nic nedělo. Opět se stala suverénní ženou, šéfkou kasina, člověkem, který má život ve svých rukou. Tedy pokud to jen trochu jde. Jenže já věděl, že skutečnost je jiná.

Přikývl jsem na znamení, že jsem slyšel.

Zřetelně jsem slyšel drhnutí vesel v průvlacích, skřípění kýlu o písek a odkašlávání mužů, kteří se před okamžikem vydali ze všech sil.

„Někdo tu přistál, buďte opatrní!“ zaznělo Kahukovo upozornění.

Mrkl jsem na štít a řemdih položené u paty břízy. Kdyby na to přišlo, naši zachránci se mohli dočkat nepříjemného překvapení. Samozřejmě pokud s sebou neměli ty příšerné donekonečna střílející kuše.

Mezi dvěma trnkovými keři se objevil vlasatý chlapík s šátkem kolem krku. V ruce držel dlouhý zakřivený nůž připomínající kinžál.

„Jsou tady!“ vykřikl.

Zůstal jsem sedět a beze spěchu si oblékl bojové rukavice. Nikita se ani neobtěžovala ohlédnout.

Ramenatý muž ostříhaný na ježka se prodral přímo skrz křoviny, v ruce držel šavli a zastavil se na okraji mýtiny. Podíval se na mě, na Nikitu, potom pohledem zkoumal zemi. V očích měl žárlivost, očividně hledal stopy, které by prokazovaly, že jsem u ní v noci byl. Jenže ty už dávno zafoukal vítr. Na to, že nebyl jejím milencem, se staral až příliš.

„Co ty seš sakra zač? Postav se a odhoď zbraně!“ vyštěkl na mě.

Neměl jsem dobrou náladu, byl jsem vzteklý, rameno mě bolelo a nevěděl jsem, kde do tří dnů splaším dvě stě zlatých. K tomu všemu jsem byl hladový a měl jsem chuť na pořádného panáka. Navíc jsem v ruce žádné zbraně nedržel.

Poslušně jsem se postavil, ale nezůstal jsem stát na místě a pomalu mu vyšel vstříc. Nechápavě mě pozoroval, mýtinu obstoupili další muži. Namířil na mě šavlí, ale nehýbal se. Zřejmě si nedokázal představit, že se ho odvážím napadnout uprostřed jeho mužů. Představivost byla jeho slabinou. Uchopil jsem čepel, odsunul ji stranou, druhou rukou ho chytil pod krkem a zdvihl do výšky. Miluju lehké chlapy. Jeho spolubojovníci mě vyděšeně pozorovali, nikdo se neodvážil ani hnout.

„To jsou Filipovi muži, patří k nám,“ promluvila Nikita a nesnažila se skrýt lehce pobavený tón.

„Aha,“ odpověděl jsem, pustil ho, ale tak, aby stěží dokázal udržet rovnováhu.

„Jsem rád, že se spolu nemusíme pošťuchovat,“ řekl jsem a zeširoka se zazubil na všechny okolo.

Oni byli zjevně také rádi.

„Tahle dáma mě platí, netušil jsem, že vás taky,“ dodal jsem.

„Potřebuji se obléct, nechte mě tady o samotě,“ poručila si Nikita.

Na okamžik se mi před očima promítly něžné křivky jejího těla a v ústech jsem znovu ucítil její chuť. Stiskl jsem rty, vrátil jsem se pro štít a řemdih a poslušně vyšel na pláž.

Kahuk se snažil zachránit svou velitelskou reputaci množstvím příkazů, kterými zahrnul své muže. Nevím, jak dobře to fungovalo, nikdy jsem od nikoho žádné rozkazy nepřijímal, ani jsem je nevydával. Dělal jsem jen, za co mi zaplatili.

Nikita zanedlouho vyšla na pláž.

„Díky,“ řekla a podala mi plášť. „Vyrovnáme se později.“

„Kurgan za vás nabízel dvě stě zlatých,“ řekl jsem tiše, „a já je potřebuji.“

Ulevilo se mi. Už jsem věděl, proč jsem se tak zachoval. Ona mi ty peníze vyplatí spíš než Kurgan. Podvědomě jsem to věděl, jen jsem si to odmítal připustit.

„Dostanete je,“ odpověděla.

Bez dalšího zdržování jsme nasedli do člunu a odrazili od břehu. Osm veslařů mělo s vlnami mnohem menší problémy než já. Vlastně mi nebylo jasné, jak jsem se přes příbojové pásmo dokázal dostat. V okamžiku, kdy jsme se vzdálili od ostrova, vztyčili stěžeň a rozjeli jsme se ještě rychleji. V polovině cesty jsem si uvědomil, že jsem předchozí noc trpěl mořskou nemocí. Naštěstí byla hladina klidnější, nebo už jsem si zvykl a neztratil jsem respekt zvracením přes okraj člunu. Nepluli jsme k pevnině, ale směrem k jihu a od břehu jsme se postupně vzdalovali.

„Proč nejedeme do vesnice?“ zeptala se Nikita Kahuka.

„Mám rozkaz dopravit vás na základnu,“ odpověděl rázně.

V té chvíli jsem ho měl přečteného. Pokud plnil rozkazy, byl rázný a výkonný. Jestliže věci závisely jen na něm samém, tápal. Proto byl jen pobočníkem silnějšího muže.

Po dvou hodinách plavby se linie pobřeží začala opět přibližovat a zanedlouho jsme přistáli na písčitém ostrohu. Povlovné pláže se střídaly s kolmými skalami, do nichž voda vyhledala celé průplavy. V okamžiku, kdy kýl zadrhl o písek, jsem seskočil do vody a vydal se na pevninu po svých. Nikita počkala, až veslaři vytáhnou člun až za čáru přílivu, a vystoupila suchou nohou. Počkal jsem na ostatní. Od chvíle, kdy jsem zpacifikoval Kahuka, se mi on ani nikdo jiný neodvážil dát jediný rozkaz. Stále jsem však nevěděl, zda jsem host nebo zajatec. Pokračovali jsme vyšlapanou stezkou mezi kameny a zvětralými skalisky až k tábořišti. V první chvíli jsem myslel, že to je opravdu vesnice. Kromě tří skutečných domů a několika dalších více méně provizorních příbytků jsem však neviděl žádné stáje, dílny ani políčka. Tohle byl prostě jenom tábor. Sice dlouho využívaný, ale jen tábor. Jeho obyvatelé si většinu toho, co potřebovali k obživě, museli přinést s sebou.

Když jsme scházeli z pahorků a přicházeli na dohled, zaklinkal někde zvon. Zřejmě místní hlídka. Náš doprovod při zvuku nijak nezaváhal, proto jsem postupoval s nimi. Ve chvíli, kdy jsme se ocitli na prostranství mezi jedinými třemi skutečnými domy, z největšího z nich vyběhl Filip Fauntlet. Přehlédl naši skupinku, zaregistroval mě a potom upřel pohled na Nikitu.

„Myslel jsem, že jseš mrtvá!“ vydechl tak přesvědčivě, že bych mu skoro uvěřil.

Objal ji a ona jeho.

Spousta lidí často ráda zapomíná na věci, které jsou pro ně bolestné a nesouhlasí s jejich představami o světě. Nevěděl jsem, zda Nikita patří mezi většinu. Teď se tak chovala.

„A to je kdo?“ zeptal se, když se konečně přivítali.

Nikita se na mě podívala, ve tváři se jí nepohnul ani sval.

„Můj člověk. Pracoval mezi Kurganovými muži a zachránil mě. Co pro mě udělal, mu nebudu moci nikdy splatit, ale ve zlatě mu dlužím dvě stě zlatých.“

Napadlo mě, která její tvář je pravá. Zda tahle výkonná a tvrdá, nebo ta, co jsem poznal dnes v noci.

„Takže náš člověk,“ opáčil Filip zamyšleně. „Muž od kasina!“ vzpomněl si, kde mě už potkal.

„Buď tady jako doma, své peníze dostaneš!“ oznámil mi.

Potom oba dva v doprovodu několika dalších mužů zmizeli v domě.

„Jsem ráda, že tě vidím,“ uslyšel jsem za sebou známý hlas.

Otočil jsem se, koule řemdihu přitom cinkla o okraj štítu. Byla menší, než jsem si ji pamatoval. Taky hezčí. A měl jsem zbytečně velkou radost z toho, že ji vidím. Slušelo jí to dokonce i v rybářských šatech, které na ní přes veškerou snahu visely jako na příliš malém strašákovi.

„Díky, žes mě zachránil,“ pokračovala.

„Žádný díky. Nic mi nedlužíš, já ti nic nedlužím! Jasný?!“ skoro jsem vybuchl.

Chvíli vypadala zaraženě, potom pokrčila rameny.

„Jak chceš. Nic si nedlužíme, vlastně se ani neznáme,“ usmála se.

„Jak vidím, s Nikitou už se znáš?“ kývla směrem k domu. „Jsi její člověk.“

Nevěděl jsem, co její poznámka znamená.

„Mám hlad. Den a noc jsem na nohou, zabil jsem spoustu lidí, vytrávilo mi,“ řekl jsem naschvál.

Pátravě se na mě podívala.

„Něco k jídlu se najde, pojď do mého stanu.“

Trilianino obydlí byl jen provizorní stan a větrné smršti by asi neodolal, zato v něm bylo dost místa.

Na ohništi hořel oheň, vedle ležela připravená hromada suchých polen. Bez dalších řečí zavěsila na trojnožku velkou litinovou pánev a začala na ni zdánlivě bez ladu a skladu pokládat uzené maso, špek, už pečené brambory. Potom to všechno zalila namočeným obilím a nakonec několika vajíčky.

„Vypadáš v lepší formě, než když jsem tě viděl naposledy. Ten,“ zaváhal jsem, protože jsem si připomněl, že Tril je vlastně čarodějnice a nechtěl jsem to komentovat nahlas, „ten druhý už tě nechal na pokoji?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou a trochu rozmařile na svůj kulinářský výtvor položila další plát masa.

Nemínil jsem jí její plýtvání rozmlouvat. Zálibně přitom pánev pozorovala a vypadala spokojeně. V tváři se jí rýsovaly dva dolíčky. Připravované jídlo vonělo, dým, jen neochotně opouštějící stan kouřovou dírou, štípal do očí a můj žaludek pomalu, ale jistě začínal trávit sám sebe. Po takové době jsem mu to nezazlíval.

„Snažil se, ale Gytham mi ukázal, jak se ubránit. A taky spoustu dalších věcí.“

Zkusmo zakroužila pánví a usoudila, že obsah už je připálený tak akorát. Musela uchopit rukojeť oběma rukama, aby ji přenesla na stůl. Při námaze se jí vyhrnula krátká halena, volné kalhoty sklouzly dolů a zastavily se na bocích. Všimla si, kam se dívám, a začervenala se. Pánev však opatrně postavila na stůl přede mě a teprve potom se důstojně upravila. Musel jsem si znovu připomenout, že je čarodějnice, před kterou by se každý člověk měl mít na pozoru. I já.

„Co všechno ti ukázal?“ zeptal jsem se.

„Je to, jako když někdo rozsvítí pochodeň v jeskyni,“ zasnila se. „Magie je o dvou různých věcech – mít nadání a umět ho použít.“

„Něco jako mít sílu a vědět, jak soupeři zlomit ruku?“ zajímal jsem se a současně jsem si ukrojil první sousto. Málem jsem přitom slintal.

„Strašný příklad,“ ohradila se, ale potom přikývla. „Jo, přesně tak. Dřív jsem nevěděla, co si se svou silou počít. A teď vidím ty úžasné možnosti, stačí jen vědět jak. Pochopit, tvořit kouzla a…“

Její nadšení mě znervózňovalo, na druhou stranu přitom vypadala nádherně.

„Proč tě učí?“ přerušil jsem ji.

„Nevím,“ zamyslela se. „Je blázen a lidé, co ho znají, tvrdí, že někdy několik měsíců nepromluví ani slovo. Možná se mnou mluví, protože mám také talent, možná protože se ho pokouším léčit.“

Spolykal jsem jídlo rychleji, než jsem sám považoval za možné. S plným žaludkem na mě padla únava, současně zesílila chuť na panáka.

„Potřebuju se napít,“ řekl jsem.

Byl jsem přesvědčen, že mě Tril pošle, abych si šel hledat hospodu. Místo toho zašátrala v truhle, která sloužila jako druhá lavice, a postavila přede mě na stůl láhev pálenky a otlučenou silnostěnnou sklenici. Nechápal jsem, jak se něco takového do jejího stanu dostalo. Buď ji zdědila po svém předchůdci, nebo byla tajný piják, nebo ji tady měla právě pro mě. Raději jsem se neptal. Nalil jsem si a panáka vypil na ex. Alkohol byl kvalitnější než se podle lahve zdálo, příjemně hřál v žaludku a na patře zanechával příchuť jablek. První sklenka je vždy nejlepší, ale ani druhá není k zahození.

Po celou dobu mě pozorovala, nesmyslně se mi zdálo, že má radost z toho, že mi chutná. Znervózňovalo mě to, ale stejně jsem si nalil i potřetí.

„Fauntletovi muži používají hodně divné kuše, střílejí bez nabíjení. Nevíš, o co jde?“ zeptal jsem se.

„Ty kuše jsou jeden z jeho hlavních artiklů. Má jich tisíce. A spoustu dalších věcí. Svůj úspěch založil na vylupování dávno zapomenutých skladišť starověkých čarodějnických klanů,“ odpověděla tiše.

„Ale ty byly přece všechny zničeny před víc než dvěma stovkami let,“ protestoval jsem.

„Jen ty na pevnině. Velká část Zvonového poloostrova byla krátce po Velké válce zatopena. Hloubka není větší než několik desítek metrů. Ve spolupráci s Gythamem, s pomocí zdejších rybářů – lovců perel, našel způsob, jak artefakty vynést nad hladinu. Shromažďuje je a prodává.“

Kriticky se podívala na mast, kterou v průběhu řeči umíchala, a opatrně si k ní přičichla.

„Z města za mnou přijela jedna těžce nemocná žena. Měla těžký zápal plic. Podařilo se mi ji zachránit a tohle by jí mělo pomoci dostat se do pořádku úplně,“ řekla spokojeně.

Jak je to ve skutečnosti jsem se mohl později přesvědčit na vlastní oči. Filip Fauntlet se poté, co jsem osvědčil záchranou Nikity svou spolehlivost, chtěl pochlubit. Spolu s ním a dvěma dalšími muži jsme na na můj vkus příliš lehkém katamaránu s příliš vysokým stěžněm a plachtou, která by slušela třikrát větší lodi, směřovali dle mého názoru bůhvíkam na otevřené moře.Voda za zádí vířila ve zpěněné brázdě, příď se zařezávala do vln a my se museli držet úvazů, aby nás vzpínající se plachetnice nevyhodila z laviček.

„Už jsme tady!“ zařval mi do ucha Fauntlet, aby překřičel svištění větru a hukot vln. Netušil jsem, co má na mysli, ale opatrně jsem se postavil, abych viděl do dálky. Nespatřil jsem nic, ale zanedlouho jsme přistáli u zdálky neviditelné plošiny plovoucí na hladině. Tvořily ji dřevěné pontony pospojované lany, ve středu stála konstrukce trochu připomínající těžební věž, kolem které se motalo několik mužů.

„Před lety jsem při hledání perel objevil truhlu s mapou, na které jsou vyznačená místa bývalých čarodějnických citadel. Z nějakého důvodu jich tu bylo jako máku. Gytham říká, že to mělo něco společného s přístupem k magické moci,“ vysvětloval mi, zatímco jsme škobrtali po pontonech a blížili se k věži.

Já škobrtal, on rutinovaně přeskakoval.

„Tohle je poslední místo, které chci vytěžit, potom zmizím jako Jurns,“ zasmál se.

„Nikdo, kdo půjde se mnou, nebude škodný.“

Docela jsem mu věřil, jenže já své peníze potřeboval do tří dnů.

U dvojramenné páky připomínající pumpu na vodu, kterou jsem kdysi viděl v pouštních městech, kde vyschly artézské studny, se usilovně činila čtveřice mužů. Byli to klasičtí místní rybáři. Menší, podsadití, se silnými pažemi od tahání sítí a křivýma nohama.

„Pumpují dolů vzduch. Odsud až do hloubky dvaceti metrů vede bambusové potrubí! Sám jsem to vymyslel!“ chlubil se Fauntlet.

„Kam do hloubky?“ nechápal jsem.

„Do zvonu,“ vysvětlil.

„Fade, kolik tady máme dnes potápěčů?“ zeptal se muže, který právě kontroloval kotvící úvazy věže.

„Jenom tři a za chvíli končí, mají toho dnes plné zuby, pane. Voda je studená, otočil se vítr!“

„To je dobře,“ obrátil se Fauntlet ke mně a zuby se mu v jeho nadšeném úsměvu leskly. „Budu ti to moct ukázat dole. Kdyby tady byla plná posádka, pletli bychom se jim do práce.“

Ani ho nenapadlo, že mně se třeba „dolů“, ať to slovo znamenalo cokoliv, vůbec nechce.

Bez dalších řečí se začal svlékat. Odložil jsem kabát, sundal si kazajku a okamžitě mě roztřásla zima, ale statečně jsem pokračoval dál. Nakonec jsme oba zůstali nazí jak nás pánbůh stvořil.

Podíval se na mě a zavrtěl hlavou.

„Už ti někdo řekl, že jsi monstrum?“

„Nikdo se neodvážil,“ ušklíbl jsem se.

On sám byl dobře stavěný a na hrudi i nohách neuvěřitelně chlupatý. Skoro jsem věřil, že ho ta jeho srst i hřeje. Staré šrámy ukazovaly, že v minulosti se mu pár lidí pokoušelo dostat na kůži. Jak stál a bez přemýšlení vyrovnával vlnění moře pod našima nohama, rýsovaly se mu pod kůží dlouhé a pružné svaly.

„To bylo skoro do srdce,“ ukázal jsem na kruhovou jizvu pod levým prsním svalem.

„Nebylo, naštěstí je to jen mateřské znaménko,“ poklepal na klikatý šrám v boku.

„Tohle mě málem zabilo. Od žraloka.“

Polkl jsem a nadával si, že jsem raději nedržel hubu. Bylo mi lépe, dokud jsem o žralocích nic nevěděl.

O chvíli později jsem stál na kraji otvoru u paty věže. Dírou kamsi do modré hlubiny pokračovalo uzoučké potrubí z bambusových trubek. Všechno se podle rytmu vln pohupovalo sem a tam, dřevo skřípalo.

Fauntlet skočil šipkou do vody a plaval kolmo dolů. Já jsem v ruce držel snad dvacetikilogramový kámen přivázaný na laně, který mi měl cestu ke dnu usnadnit. Naposledy jsem se rozhlédl po okolí. Muži u pumpy i potápěči, kteří právě skončili s prací, mě zkoumavě pozorovali. Věděl jsem, že s mým svaly oplátovaným tělem mi to dolů půjde snadno, protože svalovina je těžší než tuk i voda. Horší je to vždy vzhůru. Zhluboka jsem se nadechl a skočil.

Voda byla studená a o chvíli později ledová, až se tajil dech. Nevadilo to, protože jsem stejně neměl co dýchat. Zvolna jsem klesal dolů, lano se nade mnou odvíjelo, světla ubývalo. Ne však tolik, abych neviděl do modrých dálek. V šeru pode mnou se objevil šedý disk a postupně se zvětšoval. Byl nejvyšší čas, protože už jsem se potřeboval nadechnout. Klesl jsem ještě o pár metrů, podplaval spodní okraj konstrukce a pustil kámen. Tlak vody smáčkl můj hrudník a tělo ztratilo vztlak. Musel jsem si pomoci několika tempy, abych vyplul na hladinu ve zvonu.

Zaskočilo mě šero a skřípavý zvuk týraného dřeva. Šlapal jsem vodu a zhluboka oddychoval. V uších mi bolestivě zalehlo. Fauntlet se přidržoval jednoho z bočních úchytů a pyšně se šklebil.

„Skvělé, že! Zvon z dřevěných desek z jedné strany utěsněný jako sud a z druhé jako lodní trup! Tři metry v průměru, pět na výšku. Pumpy sem vhánějí čerstvý vzduch. Pod námi je závaží, které zvon stabilizuje, aby se nepřevrátil!“

Nesdílel jsem jeho nadšení ani v nejmenším.

„Jak jsme hluboko?“ chtěl jsem vědět.

„Patnáct, dvacet metrů.“

„A jak hluboko ještě musíme?“ zajímal jsem se.

„Tak dalších deset,“ připustil. „Tohle skladiště už je skoro prázdné. Jsou tam dveře označené tímhle obrazcem.“ ukázal na nákres na stěně zvonu. „Za ně nechodíme. Znamená to nebezpečí, zakázané hlídané prostory. Kdysi jsme to zkoušeli a spousta lidí na to zařvalo, jasný?“

Beze slova jsem přikývl.

Fauntlet možná byl hochštapler, ale na tohle své dílo byl hrdý právem. Nebylo jednoduché vyrvat moři jeho tajemství a on to dokázal.

Natáhl se po skleněném flakónku uvázaném ke kruhu zapuštěném do stěny zvonu, zaklonil hlavu a kápl si několik kapek do každého oka.

„Abys pod vodou dobře viděl,“ vysvětlil. „Gythamův výtvor. Použil k tomu nějaké věci, co jsme našli dole.“

Napodobil jsem ho, párkrát zamrkal a svět se rozmyl v nezřetelných skvrnách. Fauntlet se nadechl a zmizel pod hladinou. Snažil jsem se nepřipustit si, že už teď jsem dvacet metrů pod vodou, a následoval ho.

Náhle jsem viděl naprosto zřetelně, jako bych se díval skleněným oknem. Dno se mi zdálo na dosah ruky, ale než jsem ho dosáhl, musel jsem udělat několik temp. Fauntlet už zmizel v tunelu směřujícím do skály. Potlačil jsem pud sebezáchovy a následoval ho. Tak tady objevil své samonabíjející kuše a spoustu dalších tajemství. Očividně jsem se ocitl v chodbách nějaké staré pevnosti. Světla ubývalo, pochopil jsem, k čemu jsou leštěná ocelová zrcadla umístěná všude kolem stěn. Po pár metrech následovala místnost, ze které se dalo pokračovat třemi dalšími směry. Kopl jsem nohama, abych nepřekážel Fauntletovi, který se vznášel uprostřed. Při pohybu jsem zavadil o dno a odřel si prsty. Nejraději bych se už vrátil na hladinu. Pro něj to bylo možná fascinující, ale mně docházela zásoba vzduchu v plicích a svaly mi tuhly chladem. Fauntlet se naklonil nad podlahou a něco zkoumal. Svým kopnutím jsem odhrnul nános prachu a usazenin a on objevil nějaký poklop. Byl z nazelenalého kovu a i v příšeří jsem dokázal rozeznat dva ryté obrazce. Dokonce se zdálo, že světélkují. Jeden byl stejný, jako ten, co mi ukazoval ve zvonu.

Pocit, že se každou chvíli utopím, se znásobil, otočil jsem se a co nejrychleji se vrátil zpět do zvonu a odtud na hladinu.

Fauntlet se vynořil, až když jsem byl vydýchaný. Vypadal zamyšleně. Ani se neosušil a zamířil k potápěčům, kteří si už oblečení dopřávali pozdní oběd, nebo brzkou večeři.

„Objevili jsme dole novou chodbu, kolmo dolů. Chci, abyste se tam podívali a přinesli, co uvidíte. Pak to zabalíme.“

Překvapilo mě, že se nezmínil o značce nebezpečí. Muži sice nevypadali nijak nadšeně, ale neodmlouvali. Dojedli, vysvlékli se, vzájemně se namazali tukem a jeden po druhém zmizeli ve vodě. Čtveřice pořízků se postavila k pumpě a dala se do práce.

Po chvíli, která mi připadala jako věčnost, někdo zaškubal lanem. Opatrně jsme ho vytáhli, na jeho konci byla uvázaná truhlička. Fauntlet ji odnesl do lodi a místo ní přivázal na lano kámen, který hodil zpátky do vody.

„Co ta značka? Jak to, že se jí nebojí?“ zeptal jsem se.

„Zamazal jsem ji blátem. Musím vědět, co tam dole je. Ten druhý diagram jsme totiž nikdy nepotkali. Je to označení čarodějnické zbrojnice,“ řekl a dál upíral oči k hlubině.

„Co to!“ vydechl najednou.

Dole se objevilo cosi bílého a hnalo se to vzhůru.

„Všichni pryč!“ zařval jsem a rozběhl se k lodi.

Plošina se naklonila, ztratil jsem rovnováhu, ale ještě jsem se stačil odrazit dopředu. Věž se zhroutila, lana spojující pontony praskala jedno za druhým. Obrovská bublina pokrytá opaleskující blánou zbortila hladinu a vytvořila několik metrů vysoký hrbol. Loď byla pár kroků ode mě, v mezeře mezi prkny se objevil potápěč, v jedné ruce držel sekeru, druhou na mě mával, obličej zkřivený hrůzou. Zastavil jsem se, hrubou silou v okamžiku vyrval několik desek a chytil ho za volnou ruku. Vytrhl jsem ho z vody, jako by nevážil nic, a hnal se k lodi. Ve chvíli, kdy jsem se levačkou zahákl za bort, bublina praskla a svět explodoval.

Někam jsem dopadl, potom mě proud strhl dolů a vzápětí jsem se zase dostal na vzduch. Zhluboka jsem se nadechl, v poslední chvíli zavřel ústa před přívalem pěny.

Soustředil jsem se jen na stisk svých rukou. Praskalo mi v uších, jak jsem byl střídavě v hloubce a na vzduchu. Nakonec se chaos uklidnil.

Podíval jsem se před sebe. Stále jsem se držel bortu katamaránu, který se mezitím stal obyčejnou lodí bez stěžně, stále jsem držel potápěče. Ohlédl jsem se a úsměv mi zamrzl na rtech. Nedržel jsem potápěče, ale jen to, co z něj zbylo. Tělo od pasu dolů chybělo. Sebral jsem mu sekeru, kterou křečovitě držel v ruce, hodil ji do lodi a pustil mrtvolu. Lidské torzo pomalu klesalo do hlubin a nechávalo za sebou tmavou stopu krve. Opatrně jsem přelezl bort a lehl si na dno. Celé tělo mě bolelo, na kůži mi jedna vedle druhé naskakovaly rudé podlitiny.

„Hej! Bakly!“ zburcoval mě známý hlas.

Fauntlet ke mně vesloval na člunu, který zřejmě původně patřil potápěčům.

„Máš tu truhlici?“ staral se okamžitě.

„Mám.“

„Štěstí přeje odvážným!“ zajásal.

To, že trojice potápěčů a čtyři muži posádky neměli možnost volby být odvážní, nebo zbabělí, pominul. Já mu to nepřipomínal.

„Co to tam dole mohlo být?“ zeptal jsem se.

„Netuším,“ zavrtěl hlavou, „už jsem si zvykl, že s magií člověk nikdy neví. Doufám, že co jsme našli, bude stát za to.“

Vztyčili jsme malý stěžeň, natáhli na něj rezervní plachtu a loď se rozjela o něco rychleji. Fauntlet kormidloval, já seděl na lavičce a pozoroval malou truhličku před sebou. V průběhu času, kdy ležela ve vodě, získal její povrch nazelenalou barvu. Možná byla z bronzu. Zámek nebo otvor pro klíč jsem nikde neviděl, víko bylo ozdobené množstvím nesmyslně vyhlížejících reliéfů. Pak jsem si uvědomil, že to není výtvor opilého dekoratéra, ale že jednotlivé obrazce se nápadně podobají znakům, které jsme objevili na poklopu do podzemí. Raději jsem začal přemýšlet, jak co nejrychleji získat peníze v případě, že Nikita své slovo nedodrží. Fauntletovi ta bednička stála za životy sedmi lidí. Já bych ji klidně vyměnil za dvě stě zlatých.

Po hodince plavby jsme se vrátili zpátky do tábora.

„Nechceš pro mě pracovat? Platím dobře. Večer budu s muži probírat nějaké věci, představil bych tě,“ zeptal se, když jsme přistávali.

Okamžik jsem to zvažoval a potom jsem zavrtěl hlavou. Poslední termín splátky se blížil, nic jiného mě nezajímalo.

Nepřemlouval mě, jen pokrčil rameny.

Zamířil jsem k Trilianinu stanu. Nebyla uvnitř, ale oheň ještě hořel a ve vzduchu se vznášela vůně připravovaných léčivých mastí a odvarů. Posadil jsem se na lavici a přisunul si láhev k sobě. Kupodivu ji neschovala. Celta kryjící vchod do stanu se rozhrnula, dovnitř vstoupil starý muž. Kdysi byl vysoký, stáří a sehnutá záda mu však z výšky hodně ubíraly. Dlouhé šedé vlasy se mu vlnily v neuspořádaných spletencích a padaly mu do obličeje.

„Co tady hledáte?“

Vzhlédl ke mně. Levý oční důlek měl prázdný, vyplňovala ho zvrásněná zubatá jizva, jako by ho do něj kdysi někdo bodl. Část obličeje vypadala ochable jako u mrtvého, kůže byla hladká a bílá, zato pravou půlku pokrývala vráska vedle vrásky. Okamžik mě pozoroval svým jediným okem.

„Tril se zase stará o raněné a ty jsi ten její, co ji sem donesl,“ odhadl.

Zornice mu na okamžik uhnula stranou, jako by nedokázal potlačit šilhání.

„Počkám tu na ni,“ oznámil mi a těžce si sedl na truhlu.

Pohyboval se nemotorně, měl problémy s ovládáním levé ruky a nohy.

Nalil jsem si sklenku a půlku hned vypil. Pozoroval mě žádostivým pohledem. Dopil jsem, znovu sklenici naplnil a posunul ji před něho. Když po ní sahal, třásla se mu ruka.

„Už celý roky jsem si ničeho nelokl,“ zachraptěl a překlopil panáka do sebe. „Dávají pozor, abych se k ničemu nedostal. Mají strach.“

„Vy jste kdo?“ zeptal jsem se, i když jsem už odpověď tušil.

„Gytham,“ odpověděl a vrátil mi sklenku.

S čarodějem jsem ještě v životě nepil. Nalil jsem si a pozvolna upíjel.

„Prý jste pomohl Tril,“ nadhodil jsem.

„Ukázal jsem jí, jak na to. Je mnohem talentovanější než já nebo ten břídil, který po ní šel. Když se o to pokusil znova, dala mu ťafku, že se z toho musel určitě vzpamatovávat několik dní.“

Netušil jsem, že se dá o čarování mluvit ve smyslu dát někomu ťafku.

„Jenomže moc času plýtvá studiem léčebných technik, to jí nepomůže, až půjde do tuhého,“ pokračoval.

Dopil jsem sklenici, naplnil ji a posunul před něho. Pálenky povážlivě ubývalo a já pochyboval, že Tril má v zásobě ještě jednu.

„Co tady vlastně děláte?“ vyptával jsem se, dokud byl můj společník v sdílné náladě.

„Živo…“ začal, pak náhle zmlkl a jeho zornice plavala v bělmu sem a tam.

Nic jsem neříkal, jen ho pozoroval. Po chvíli mu začaly z pootevřených úst kapat sliny a já znervózněl.

„…řím tady,“ dopověděl větu, jako by se nic nestalo, a napil se.

Jeho oko zase vypadalo normálně. Všiml si, že je poslintaný, a znechuceně se utřel.

„Tyhle výpadky jsou různě dlouhé, jednou jsem o sobě nevěděl celý rok. Teď je to lepší, Tril mi pomohla. Proto jsem tady, protože jinde by se o mě nepostarali. Pomáhám Fauntletovi s jeho hledáním a on se o mě stará, když jsem mimo.“

Vzpomněl jsem si, že právě Gytham mezi rybáře Fauntleta s jeho matkou kdysi přivedl.

„Jste nemocný?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou a překlopil do sebe zbytek obsahu sklenky. V lahvi zbylo tak na půl panáka pro každého.

„To ta rána,“ vysvětlil a ukázal si na oko, „můj společník se mě kdysi pokusil zabít a vrazil mi do oka dýku. Nejen do oka, do mozku. Šla na šířku dlaně do hloubky. Nějakým zázrakem jsem to přežil, ale částečně jsem ochrnul a občas o sobě nevím.“

Starému čaroději se začal trochu plést jazyk, postrčil jsem před něho sklenku a dolil ji až po okraj. Vyšlo to tak akorát.

„Byl chytrej, po čertech chytrej a všemi mastmi mazanej. A k tomu tvrdší, než jsem předpokládal. Věděl jsem, že si na něj musím dávat pozor, zvlášť až budeme končit všechny kšefty. On tu holku miloval, i to svý dítě. Přečet jsem si to v něm. Oni dva byli má pojistka, aby se na mě náhodou nevykašlal. Jenomže pak zabil Harta a pokusil se sejmout i mě. Nechtěl se dělit. Zmizel se všema penězma, co jsme nakradli. Spořádaně zaplatil daně a stal se z něj boháč, který si někde v impériu žije a nemusí se ničeho obávat.“

Napjatě jsem poslouchal.

„Jurnsův trik se tomu říká dodneška. Vyrýžovat prachy a odejít odtud. Každý o tom sní,“ dokončil své vzpomínky.

„Filip Fauntlet je Jurnsův syn,“ řekl jsem nahlas.

„Správně mladej,“ odpověděl starý muž a opatrně se postavil. „Ale nemysli si, že jsem ti to řekl kvůli tý troše kořalky. Měl jsem chuť si popovídat s někým jiným než s místními rybožrouty. Filip je celý on. Chytrý, obratný a tvrdý. Sám ale neví, čí je syn. Někdy si říkám, že ho zabiju, jenomže Jurns by se to nedozvěděl a nic bych z toho neměl. Musí si myslet, že kluk je stejně dávno po smrti. Řekl jsem mu tehdy, že jsem je zavřel do sklepa, že tam beze mě umřou žízní a hlady. Stejně bodl.“

Stařec se zachechtal a odbelhal se pryč. Na Tril zřejmě zapomněl. Přemýšlel jsem nad tím, co jsem se právě dozvěděl. Jablko nepadá daleko od stromu. Jurns byl gangster a jeho syn se mu podobal. I když měl mnohem zdatnější konkurenci. Doufal jsem, že se s Gythamem ještě setkám. Zajímalo mě, jakým způsobem své peníze vydělávali tenkrát.

Vyšel jsem ze stanu a prozkoumal okolí. Ostrov nebyl moc velký, z centrálního nevysokého pahorku šel přehlédnout celý. Neměl v průměru víc než kilometr. Přesto jsem z výšky rozeznal lesklou linku nejméně dvou potoků vlévajících se do moře. Zřejmě právě kvůli přítomnosti pitné vody si ho Fauntlet vybral za základnu. Vrátil jsem se zpátky k pobřeží a prohlížel si lodě vytažené na břeh. Na to, kolik lidí zde tábořilo, jich bylo až příliš. A všechny natřené tmavými barvami. Když jsem se podíval do podpalubí největší plachetničky, našel jsem dvoje sady plachet – jedny bílé a druhé tmavě modré splývající s tmou a hladinou oceánu. Filip Fauntlet skutečně provozoval pašeráctví jako živnost. Když jsem míjel člun, na kterém jsme se vrátili z naší dopolední výpravy, spatřil jsem na dně potápěčovu sekeru. Ocel se leskla a nebyla na ní ani stopa rzi. To znamenalo, že ji nenašel na dně, ale pracoval s ní. Jenomže k čemu pod vodou sekeru potřeboval? Vzal jsem ji a zkusmo potěžkal. Nevážila víc než kilogram a dobře seděla v ruce. Deset kroků daleko, překlopené dnem vzhůru leželo děravé torzo trupu člunu. Rozmáchl jsem se a hodil. Sekera se za letu otočila a ostřím zaťala do dřeva. Potěšilo mě to. Bůhvíproč jsem se nikdy nenaučil pořádně házet nožem. Dobře se trefím jen na vzdálenost šesti kroků. Pokud je cíl blíž, nebo dál, nůž se mi obvykle nezabodne. Můj trenér ve škole gladiátorů mi tvrdil, že nemám cit pro rovnováhu. Nesmysl, protože při zápase člověk smysl pro rovnováhu potřebuje neustále. Zašel jsem si pro sekeru a hod zopakoval, tentokrát větší silou. Opět se zaťala. Do třetice jsem se do toho opřel pořádně, prolétla prkny ostřím napřed a zmizela v útrobách lodi.

Hrál jsem si tak docela dlouho a zjistil jsem, že dokážu zasahovat cíl na jakoukoliv vzdálenost. Přitom jsem uvažoval, co podniknu dál. V každém případě jsem se potřeboval co nejrychleji vrátit na pevninu, ať už s Nikitinými penězi nebo bez nich. Už jsem jí nic nedlužil. Ona zachránila Tril, já ji samotnou. Pokud by mě vyplatila, stačilo odeslat dlužnou částku na správné konto a vyrovnat tak poslední splátku. Pokud ne, měl jsem dva dny na to, abych peníze sehnal.

Vrátil jsem se zpátky do osady se sekerou v ruce. Tril jsem našel ve stanu. Seděla u stolu a před sebou měla rozložené zažloutlé pergamenové svitky.

„Ahoj,“ vzhlédla ke mně a usmála se.

„Měla bys odsud odejít. Fauntletovi se nedá věřit, navíc jeho boj s Kurganem bude pokračovat. Odhaduji, že se vše ještě přiostří,“ řekl jsem první věc, která mě při pohledu na ni napadla.

Čarodějky by neměly vypadat jako krásné ženy s měkkýma hlubokýma očima. Nepřál jsem si, aby po tom všem, co se stalo, zbytečně přišla k úhoně.

„Mají spoustu raněných, někteří by bez mé pomoci nepřežili,“ odpověděla a já věděl, že to myslí vážně.

„Pořád budou mít nějaké raněné, pořád někde budou nějací ranění, nemocní. Tady s největší pravděpodobností umřeš. Kurgan má mnohem víc lidí a víc zdrojů. Ve městě je čaroděj a císařův člověk, kteří po tobě pátrají. Mohu ti pomoci s útěkem. Zařídil jsem Nikitě několik únikových cest, jednu můžeš použít ty sama,“ snažil jsem se ji přesvědčit a netušil jsem, proč to dělám.

V poslední době jsem propadal špatnému zvyku starat se o druhé. Nikdy v životě se mi to nevyplatilo.

„Dnes na jedněch dveřích zamazal znaky varování jen proto, aby se jeho muži nebáli jít dovnitř. Všichni umřeli. Až po tobě bude chtít otevřít nějakou truhličku, dej si pozor,“ upozornil jsem ji.

„Díky,“ přikývla a dívala se na mě, jako by čekala, co ještě řeknu.

Bylo mi jasné, že dříve nebo později na svou starostlivost o druhé doplatí, ale víc jsem pro ni udělat nemohl.

Písek zaskřípal, jak se někdo přiblížil ke stanu. Otočil jsem se a ustoupil stranou, sekeru jsem přitom držel těsně u těla, aby nebyla ihned vidět.

Dovnitř nahlédla Nikita. Když viděla, že tam jsem s Tril sám, vstoupila a podala mi těžký balík zabalený v kůži. Podle váhy tam mohlo být jediné. Až do tohoto okamžiku jsem nevěřil, že peníze doopravdy dostanu. Nikita se podívala na mě, potom na Tril. Vypadala výkonně a sebevědomě jako v kasinu, nebo ve chvílích, kdy chladnokrevně likvidovala Kurganovy muže. Přemýšlel jsem, zda si stále ještě vzpomíná, co se uplynulé noci stalo, nebo skutečnost překryla vlastními představami.

„Do tří dnů to skončí, Filip našel člověka, který od něj koupí všechno najednou. Potom odsud odjedeme,“ řekla klidné. „Díky za všechno, co jsi pro mě udělal.“

Cítil jsem se hloupě. V ruce jsem držel balík jejího vlastního zlata, v zádech jsem cítil Trilianin pohled.

„Máte ve svých řadách zrádce. Ten nám umožnil proniknout tak snadno do kasina. A také věděl, že budete nakládat něco obzvlášť cenného,“ připomněl jsem jí.

„Říkala jsem to Filipovi. Tvrdí, že zradil někdo z mého personálu. Naprosto svým lidem důvěřuje. Mají podíl na zisku a těžko jim někdo může nabídnout víc.“

Pokrčil jsem rameny.

„Přeješ si, abych pro tebe pracoval i dál?“ zeptal jsem se, i když jsem to původně neměl v úmyslu.

Peníze jsem měl.

„Ano. Za jakoukoliv užitečnou informaci zaplatím prémii, když budu potřebovat, pošlu ti po někom vzkaz. Doufám, že všechno dobře dopadne,“ poslední téměř zašeptaná věta prozradila, že v to moc nevěří.

„Vyplujete po setmění, bylo by pro tebe nepříjemné, kdyby tě někdo s rybáři viděl,“ dokončila, rozloučila se úklonou hlavy a odešla ze stanu.

Tril už neseděla, ale stála a podezíravě si prohlížela sekeru.

„Ta věc,“ ukázala, „je kouzelná!“ řekla tiše, ale důrazně. „Jsem si jistá. V okamžiku, kdy ses hýbal, jsem to cítila.“

Před pár dny bych sekeru v tom okamžiku pustil na zem a snažil se, abych od ní byl co nejdál. Teď mi to skoro připadalo užitečné.

„Nechám si ji. Lepší něco než nic. Bude tě rušit, když tady do odjezdu zůstanu?“ zeptal jsem se.

Tril jen s úsměvem zavrtěla hlavou a sklonila se ke svým svitkům.

Přemýšlel jsem o Fauntletovi. Na můj vkus mi toho ukázal příliš mnoho a příliš málo mě přemlouval, abych pro něj pracoval. A také se příliš málo zajímal o případného zrádce. Všechno mohlo být způsobeno tím, že jeho akce právě spěla k vrcholu a měl za to, že ji nikdo a nic nemůže překvapit. Na druhou stranu byl zatraceně bezohledný a zbytečně by neriskoval nic.

Jak se nejsnadněji zbavíte chlápka v brnění na moři? Shodíte ho do vody. Jednoduché. Možná jsem byl jen zbytečně podezřívavý.

„Nemáte tady někde balzu? Nebo dřevo korkového dubu?“ vyrušil jsem Tril ze studia.

Pátravě se po mně podívala, v očích se jí zablesklo.

„Ty myslíš –?“ větu nedokončila. „Pod celtami ve stanu v kopci jsou korkové pásy, které používají, když potřebují vyložit zboží do vody,“ odpověděla mi.

Za hodinu jsem měl kolem trupu uvázané tři kusy korku, které by mě v případě nutnosti nadnášely. Jestli by mě doopravdy udržely nad vodou, jsem netušil, a doufal jsem, že se to ani nedozvím. Balík peněz jsem si přivázal na kožený popruh a ten si přehodil přes rameno pod kabát. Navíc jsem si připravil ještě jeden přibližně stejně velký balík, do kterého jsem nacpal kameny. Ten jsem nesl v ruce. K sekeře jsem si přivázal poutko, abych si ji mohl navléct na zápěstí. Když jsem se vracel k Tril do stanu, viděl jsem, že ke břehu odcházejí první muži a hemží se kolem lodi.

Trilian už skončila studium a místo toho opět chystala své lektvary.

„Něco jsem pro tebe připravila,“ řekla, když mě uviděla, a podala mi plátěný váček.

Tázavě jsem nazdvihl obočí. Ve stanu už panovalo šero, mou tvář ozařovaly plameny ohně, ale její jsem neviděl.

„Mast na zastavení krvácení. Podobná té, kterou používají gladiátoři, k tomu jehla a vyvařená niť napuštěná šťávou z aloe. Nic víc,“ vysvětlila.

Celý život jsem na rány používal prášek umletý ze sušených bylin, ale mast mohla být také dobrá.

Protože jsem nevěděl, co říct, mlčel jsem.

„Už na tebe čekají.“

Stoupla si na špičky a políbila mě na tvář.

„Ať se ti ten dluh podaří vyrovnat,“ popřála mi.

Až na lodi jsem si uvědomil, že věděla o mém závazku. Ochinot si pustil hubu na špacír. Chvíli jsem byl vzteky bez sebe, ale potom jsem si uvědomil, že jsem ho nikdy o mlčenlivost nežádal. Přišlo mi to tak nějak samozřejmé.

Jeli jsme na jednostěžňové plachetnici. Vál pouze mírný vítr a moře ani příliš nehoupalo. Čtyři muži posádky si hleděli své práce a nikdo se se mnou nebavil. Stál jsem na přídi a dával pozor, abych věděl, kde který z nich je. Proti obloze pokryté hvězdami se zvolna začal zvedat temný pruh pobřeží, vítr se ještě víc zklidnil a už jsme po hladině jen líně klouzali.

„Vytáhneme spinakr,“ zabručel jeden z rybářů, „budete tam vepředu překážet, musíte přejít na záď.“

Dva muži právě chystali lana, jeden stál u kormidla a poslední si hrál s balíkem, který byl pravděpodobně spinakrem. Opatrně jsem přecházel po palubě a snažil se na nic nešlápnout. Nebylo vidět ani na krok a rybáři nerozsvítili žádná světla. Asi pašerácká zvyklost. Opatrně jsem se protáhl pod ráhnem, ve chvíli, kdy jsern se narovnával, mi někdo z ruky vytrhl balík s kameny, vzápětí jsem ucítil závan vzduchu a svět definitivně zčernal.

Kapitola dvacátá čtvrtá – ZTRÁTY A NÁLEZY

Voda mi stříkla do očí. Bylo jich o jednoho víc. Celou dobu čekal, až mě bude moci shodit do vody, uvědomil jsem si. Můj záchranný pás mi sklouzl až do podpaždí, ale v kombinaci se závažím zlata a sekery mě udržel nad hladinou a ve svislé poloze. Proto jsem se neutopil. Zatím. Hlava mě pekelně bolela, a když jsem si sáhl na zátylek, nahmatal jsem podezřele opuchlé a na dotek měkké místo. Zhoupl jsem se na větší vlně a na okamžik se mi otevřel výhled do dálky. Hvězdnaté nebe se přede mnou spojovalo s dalekým horizontem. Žádná loď v dohledu. S mrazivým pocitem kolem páteře jsem zakormidloval rukama a otočil se opačným směrem. Chvíli trvalo, než se objevila větší vlna. Úlevou jsem vydechl. V neurčité vzdálenosti přede mnou se zdvihal černý pás osvícený sporadickými světly lidských příbytků. Proudy ani vítr mě na otevřené moře zatím neodnesly. Začal jsem neohrabaně plavat. Plášť mě sice omezoval v pohybech, na druhou stranu zabraňoval studené vodě v přístupu k tělu a nebyla mi taková zima. Sekeru ani zlato jsem odhodit nemínil. Neohrabaně, jako velký neforemný brouk, jsem se metr po metru přibližoval ke břehu. Nevěděl jsem, zda je to díky mému úsilí, nebo přirozené a šťastné konstelaci větru a mořských proudů.

Plaval jsem až do umdlení, chvíli odpočíval a zase plaval. Nakonec mě roztřásla zima naplno a nedokázal jsem potlačit cvakání zubama.

Za úsvitu, když hvězdy na východě už nebyly vidět, jsem pod nohama ucítil pevnou zemi. Nedokázal jsem vstát, svaly jsem měl ztuhlé zimou. Vyplazil jsem se až za čáru přílivu a čekal, až mě slunce prohřeje a křeče povolí. Časem jsem si začal uvědomovat kořenitou vůni tlejících chaluh vyvržených vlnami na pláž, kousek vedle mě ležela leklá ryba. Nemohla tam být dlouho, protože ještě moc nepáchla. První pokus vstát jsem učinil, když slunce začalo barvit vrcholky kopců. Výsledek nebyl uspokojivý, takže jsem se zase svalil na písek. Zanedlouho se na pobřeží objevil stařec s malým vozíkem taženým starou mulou.

Jezdil cikcak po písku, pochopil jsem, že hledá, zda moře nevyvrhlo něco užitečného. Taky způsob obživy.

„Hej, kde to jsem!“ zavolal jsem na něho.

Přijel blíž a zkoumavě si mě prohlížel.

„Tak ono to není mrtvé, Matesi,“ promluvil na své zvíře, „a ani to nevypadá, že to chce umřít. Dneska máme smůlu, žádný utopenec. Pojďme dál, Matesi, ještě nás čekají dvě zátoky. Ať jsme tam dříve, než ostatní.“

Odešel a já osaměl. Nakonec jsem se dokázal zvednout a vydal jsem se na cestu směrem, kde jsem viděl úzkou kamenitou cestu. Věděl jsem, že nemohu zabloudit. Město se rozkládalo všude kolem. Tohle musela být jedna z nehostinných zátok, která se nehodila k ničemu. Chůze mi udělala dobře. Zahřál jsem se a ztuhlost pominula. Po půlhodině pomalé chůze jsem potkal žebřiňák naložený travou, majitel souhlasil, že mě za stříbrňák sveze do zabydlenějších částí. Asi by mu stačilo i méně, ale já žádné měďáky neměl. Od něj jsem se dozvěděl, že jsem se ocitl v Pikové zátoce, kam proudy obvykle snášejí mrtvá těla. Takže mi spíš pomohlo moře než mé plavecké úsilí.

Cestou se mi v hlavě rozležel způsob, jak si vyjasnit vztahy s Kurganem a jeho lidmi. V osm hodin ráno jsem stál před mým penziónem. Nepředpokládal jsem, že mě v něm po třech dnech bude někdo hledat, a potřeboval jsem si odpočinout. Majitelka a kuchařka v jedné osobě vytřeštila oči, když jsem se, stále ještě mokrý, objevil v jídelně.

„Hodně jídla, hodně masa, džbán vína – a pivo,“ objednal jsem si. „Přineste mi to do pokoje.“

Pomalu jsem stoupal do schodů a zanechával přitom za sebou mokré skvrny.

Otevřel jsem dveře do pokoje a strnul. Na židli u stolu seděl Křivák a podřimoval. Když mě uslyšel, probudil se.

„Ty vypadáš,“ okomentoval můj vzhled. „Museli sme se z kasina rychle zdekoval, protože se tam objevili císařský vojáci. Spousta lidí bylo zraněnejch a spousta jich tam zůstala. Kurgan chystá další akci a dává dohromady ty nejlepší. Všichni si myslí, že si zařval už v tom pitomým sále. Řek sem si ale, že se sem párkrát mrknu, jestli ses náhodou nevrátil a nepotřebuješ felčarskou pomoc. Co si vlastně prováděl celou tu dobu?“

Má těžkopádná kolečka v hlavě rotovala nejvyšší možnou rychlostí, která nebyla nijak závratná. Stalo se, co jsem si přál, nikdo netušil, že jsem Nikitě pomohl v útěku. Neodvažoval jsem se v to doufat, ale štěstěna stála při mně. Pokud bych se chtěl před Kurganem a jeho lidmi skrývat, musel jsem Křiváka zabít. Nebo jsem mohl hrát vabank. Nesměl jsem však zapomenout na zrádce v řadách Fauntletovych rybářů. V krátkém čase, který jsem ještě potřeboval, by mě však ohrozit neměl. Navíc jsem pro něj už byl mrtvý.

„Nikita Klaar se chtěla ještě s nějakým chlápkem ztratit na člunu. Chtěl jsem ty peníze, skočil jsem do druhého a pronásledoval je. Mířili k nějakému ostrovu. Nezvládl jsem to a rozbil člun o skaliska. Ti dva pokračovali dál. Na ostrově jsem dřepěl do včerejška, než se otočil vítr. Postavil jsem si vor a na něm se vrátil. Zaneslo mě to do Pikové zátoky, vody jsem si užil až dost.“

Křivákův zvědavý výraz vystřídal smích.

„On na veslici narazil do Dodova ostrůvku, to snad není možné!!!“ rozesmál se na plné kolo.

„Nevidím na tom vůbec nic směšného,“ zavrčel jsem a posadil se. Nechtěl jsem se svlékat, aby Křivák neviděl můj balík zlata. Sekeru jsem odložil na stůl.

„Nechápu, co se to v kasinu dělo, byl tam strašný zmatek. Něco mi vyrazilo meče z ruky a potom byla všude spousta dýmu. Ženská tam nebyla, tak jsem pelášil dál,“ snažil jsem se ho přimět k hovoru.

„To si měl štěstí!“ souhlasil. „Chlápka přede mnou rozsekl jeho vlastní meč shora dolů. Vlastně kromě mě a tebe tam snad zařvali všichni. Bomby, co vybuchly, roztrhaly jen ty, co je hodili. Nikdo to nechápe. Zato venku sme neměli žádný velký problémy. Objevili sme zajímavý věcičky. Hračky, co střílí šipky jako kuše, ale nemusíš je natahovat, vystřelíš pětkrát, nasadíš novej zásobník a znova. Truhly s nějakejma svitkama, z těch maj šéfové snad ještě větší radost, a spoustu dalších věcí. Každej dostal prémii deseti zlatejch navíc.“

„Večer se pro ně stavím,“ řekl jsem a snažil se do hlasu vložit trochu radosti.

„Možná bys měl jít hned. Kurgan chce mít všechny akceschopné chlapy pohromadě,“ znervózněl Křivák.

„Jsem grogy. Celou noc jsem strávil na moři, zatímco vy jste si cpali břicha. A tady přichází má snídaně,“ otočil jsem se ke dveřím, když sama paní domu v doprovodu dvou pomocníků přinesla mou objednávku.

„Nejdříve se objevím večer, pokud se vzbudím. Jak se má tvá přítelkyně?“ zvolil jsem slovo, i když jsem si nebyl jist, zda je správné.

Křivák se rozzářil.

„Byla špatná a vypadalo to na zápal plic. Už se ale uzdravuje.“

Když jsem osaměl, odstrojil jsem se a všechno nechal ležet na jedné hromadě na podlaze tak, jak to ze mě spadlo. S úlevou jsem se posadil na postel. Kůži jsem měl po mnohahodinovém pobytu ve vodě stále svraštělou a studenou. Někdo zaklepal na dveře, do pokoje vstoupila pomocnice.

Stydlivě odvrátila pohled, když zjistila, že sedím do půl pasu nahý s přikrývkou přehozenou přes nohy.

„To je pro vás, pane. Vzkaz, který vám přišel, když jste byl pryč.“

Byla boubelatá s velkými prsy a červenými tvářemi. Při odchodu si mě kradmo prohlížela. Už dávno jsem zjistil, že některé typy žen mé proporce fascinují.

Vzkaz byl od snoubence Juany Huspitzové. Psal, že mluvil s jejím otcem. Nákotníček byl skutečně od něj. Byl rád, že má jistotu o její smrti. Odjížděl na obchodní cestu na moře a plánoval se vrátit až za dlouhou dobu.

Sotva jsem se dal do jídla, vyrušil mě Ochinot. Vypadal snad ještě spokojeněji než jindy.

„Už jsem se tady stavoval včera, ale nebyl jste doma. Od Henryho Fabula jsem získal vyšetřovací spis ve věci pátrání po dívkách zmizelých na Gletowově území. Moc tam toho není, snad jen o jedné z nich, té, co se vlastně ztratila u nás. Buďte tak laskav, a až si to přečtete, vraťte mi to. Jak se jinak daří?“

„Dostal jsem přes hlavu, ale nestěžuji si. Chystá se válka gangů. Najděte si místo, kde budete co nejvíc v bezpečí,“ doporučil jsem mu vážně.

Měl jsem pocit, že každý, kdo je trochu víc spojen s Belfontem juniorem, se od jeho tvrdých obchodních přátel může nadít nepříjemného překvapení. Zvláště, pokud by ho podezřívali, že jim vidí pod pokličku.

„Nechystá. Pan Varatchi, císařův,“ pokrčil rameny, „likvidátor horkých problémů, ale tak se mu říká jen potichu a opatrně, nakonec mým prostřednictvím předložil hraběti Belfontovi finančně i politicky výhodnou nabídku, která mu bude kompenzovat ztráty, jež zásahem císařské armády ve městě utrpí. Gangsteři budou vypuzeni ze svých děr,“ oznámil mi s úsměvem překvapivou novinu.

„Takže vy si myslíte, že on o machinacích na guvernátě neví,“ zeptal jsem se

„To nevím. I kdyby ano, a oni ho něčím drželi v šachu – pokud budou zničeni, nemůže na tom tratit. I kdyby s nimi předtím spolupracoval,“ odpověděl.

„Zdá se, že se z té bryndy dostane. Předpokládám, že je to tajná informace.“

„Jednání ještě neproběhlo…“

„Nechám si to pro sebe. V tomhle kšeftu končím. Zbývá mi jen zaplatit a jít. Už mám čím,“ dokončil jsem, potáhl za kožený popruh balíku se zlatem, abych ho vytáhl zpod hromady mokrého šatstva.

Zůstal jsem sedět bez dechu, s vytřeštěnýma očima. Kožený balík v jednom rohu povolil a vypadal poloprázdný. Vrhl jsem se na podlahu, v jediném okamžiku ho otevřel úplně. V louži slané vody leželo osm zlatých mincí. Rozmetal jsem věci po pokoji a na podlaze jsem objevil devátý zlaťák, to bylo všechno. Ochinot mě nejistě pozoroval.

Peníze se musely vysypávat postupně a já si úbytek váhy při svém boji s mořem neuvědomil.

„Tady jsem měl dvě stě zlatých,“ řekl jsem a hlas mi přitom vynechával. „Teď jsou roztroušené na několika kilometrech čtverečních bůhvíkde v moři.“

Měl jsem chuť ničit, rozbíjet, vlastníma rukama drtit nábytek, trhat prkna z podlahy. Vzápětí mě opanovalo nutkání uvázat si kolem krku smyčku a skončit to. Místo toho jsem se začal hlasitě smát, jako člověk pohybující se na hranici příčetnosti. Doopravdy moc nechybělo a zbláznil jsem se. Po chvíli jsem si uvědomil, že mlčím a pohled upírám na lesklou sekeru ležící na podlaze opodál. Kolečka v mé hlavě se točila bez mého vědomí, jako bych jim vlastně ani neporoučel. Musel jsem ty peníze mít. Za každou cenu, i kdybych měl kvůli nim zabít každého, koho potkám. Stálo mi to za to. Už jsem věděl, co udělám. Byla to hodně hazardní hra, ale já na jistotu neměl čas. Prostě ještě jednou, tentokrát sám, obejdu nevěstince platící Kurganovi výpalné. Když to nebude stačit, budu pokračovat v obchůzce. Pak mě sice jeho lidé zabijí, ale peníze budou odeslány a všechno bude v nejlepším pořádku.

„Budu muset ještě nějaké zlato sehnat,“ řekl jsem a začal se soukat do svých přesolených svršků.

Ochinot mě pozoroval a tvářil se vážně.

„Kolik ti chybí?“ zeptal se.

„Dvě stě zlatých,“ odpověděl jsem a zapnul sponu opasku. Kov studil a mokrá látka přes stehna nepříjemně pnula.

Ochinot sáhl do náprsní kapsy kabátce, vytáhl svazeček pergamenů, pero a miniaturní zlatem zdobenou keramickou lahvičku. Obrátil se ke stolu a něco chvíli psal. Mezitím jsem si oblékl vatovnici a začal se strojit do zbroje. Páchla rybinou.

„Tady,“ obrátil se Ochinot zpátky ke mně a mával v ruce pergamenem, aby inkoust rychleji zaschnul, „máš šek na sto devadesát pět zlatých. Víc nemám. Přístup k mé hlavní hotovosti spravuje pobočka imperiální banky v Ribenodu. Je dočasně zavřena, protože tam došlo k nějakým nepřístojnostem. Podle bankovního posla byl jeden z úředníků zavražděn. Pomohou ti ty peníze?“

Zíral jsem na něho stejně jako před chvílí na prázdný balík.

„Ty mi jen tak půjčíš skoro čtvrt tisícovky zlatých. Je to celé jmění,“ vydechl jsem. „Proč?“

Vypadal, jako by ho má otázka zaskočila.

„Přátelé si mají pomáhat, ne?“ řekl nakonec.

Přátelé? Nevěděl jsem jistě, co tím slovem míní. Já jsem žádné přátele neměl.

„Nemůžeš vědět, jestli ti ty peníze vrátím,“ poznamenal jsem a pomalu si šek vzal.

„Když budeš jen trochu moci, vrátíš je,“ dodal a potom, jako by chtěl celou věc ukončit, rázně mávl rukou.

„Den teprve začíná a mě v něm očekává spousta příjemných dobrodružství!“ změnil téma, rozloučil se úklonou a odešel.

Držel jsem v ruce kus papíru a nechápal jsem, co se právě stalo. Ochinot možná onemocněl, dostal zápal mozkových blan, nebo ho postihl záchvat krátkodobého šílenství. Nechal jsem rozumování na jindy, dooblékl se, vytáhl ze skrýše na půdě zlato a nejkratší cestou šel do pobočky První imperiální. Byl jsem nervózní jako před svým prvním zápasem, stále jsem se rozhlížel a hledal zloděje, kteří by mě chtěli připravit o můj poklad. Chlápka, který se o mě v zástupu lidí nechtěně otřel, jsem pákou na zápěstí poslal k zemi, a to mohl mluvit o štěstí, že jsem ho nepřetáhl sekerou, kterou jsem držel v druhé ruce.

Konečně jsem stál před vchodem do banky. Leštěná žula, livrejovaní portýři, nenápadně nápadní strážní. Když jsem stoupal do nepohodlně nízkých schodů, všichni mě nepřívětivě a s obavami pozorovali.

„Co si přejete, pane?“ zastoupil mi cestu ramenatý chlápek v dokonale padnoucím šedém kabátci. V prvním okamžiku jsem ho chtěl shodit ze schodů.

„Jdu si uložit na účet peníze,“ řekl jsem místo toho.

„Se zbraní dovnitř nemůžete,“ podíval se významně na mou sekeru.

Podal jsem mu ji toporem napřed.

„Až půjdu zpět, vyzvednu si ji u tebe.“

Že mu utrhnu hlavu, pokud ji nebude mít, jsem si nechal pro sebe. Z mého hlasu to bylo dostatečně jasné.

Neochotně mi ustoupil, jeho kolegové mě nesouhlasně pozorovali.

V bance to už bylo jiné. Pokud jsem prošel kordonem strážných, byl jsem zákazník, ať jsem vypadal, jak jsem vypadal.

Posadil jsem se ke stolu a za okamžik ke mně přispěchal úředník.

„Nejprve chci vybrat tuhle částku,“ strčil jsem mu před obličej Ochinotův šek.

Napůl jsem čekal, že to nepůjde. Připadalo mi divné vyplatit dvě stovky zlatých chlapovi, jako jsem já, po předložení kusu pergamenu.

Mužík si text přečetl, položil směnku na stůl a za okamžik se vrátil s tlustou knihou.

„Podpisové vzory,“ vysvětlil mi.

Za pomoci velké lupy pečlivě zkoumal Ochinotův rukopis.

„V pořádku, ty peníze vám vyplatíme,“ rozhodl po chvíli.

Málem jsem nevěřil vlastním uším.

„A potom bych je chtěl, spolu s tímhle,“ položil jsem na stůl kožený vak, až to zachřestilo, „poslat na jedno konto ve vaší bance. Okamžitě.“

Pár mincí z vaku vypadlo a zachřestilo na mramorové desce stolu. Zákazníci a zaměstnanci u vedlejších stolů se zvědavě otočili. Bylo zajímavé, jaký problém jim dělalo vrátit se zpět ke svým záležitostem. Zlato má skutečně velkou přitažlivost.

„Ani to nebude problém,“ prohlásil muž.

Měl pravdu. Ani ne za hodinu jsem odcházel z banky s certifikátem, že banka přejímá odpovědnost za transakci, a ta bude vyřízena do doby jednoho týdne.

Stál jsem venku, bůhvíproč celý nesvůj a kolena se mi třásla. Konec. Posadil jsem se na schody a pozoroval ruch na ulici přede mnou. Občas na mě někdo bezmyšlenkovitě pohlédl, zaregistroval mě jako překážku, nebezpečný předmět, kterému je radno se vyhnout. Strážný mi vrátil sekeru a víc si mě nevšímal. Všichni se někam hnali, za něčím se pachtili, o něco usilovali. Měli svá přání, touhy. Možná se ráno probouzeli s utkvělou myšlenkou na nějaký problém, možná večer usínali a modlili se ke štěstěně, aby jim byla nakloněna. Byly tu dívky, ženy, které snily své sny o lásce, jiným ležel na srdci osud jejich blízkých nebo usilovali dostat se v pyramidě moci o stupeň výš. Všichni měli nějaký cíl, důvod proč žít. Můj vlastní život právě doběhl do konce. Žádné dluhy, žádné pohledávky. Uvědomil jsem si, že to vlastně není pravda, protože jsem si od Ochinota půjčil spoustu peněz. Ale to nebyl žádný velký problém. Prostě jen jedna nepříjemná povinnost na závěr. Nemusel jsem se pouštět do žádných dalších velkých dobrodružství, dříve nebo později je vydělám a vrátím.

Kapitola dvacátá pátá – NA DNO PEKLA

Postavil jsem se a vstoupil do lidské řeky. Proud se přede mnou rozděloval a za mnou zase spojoval. Nikita mi stále ještě platila, a to velmi dobře. Čím dříve se zbavím posledních závazků, tím lépe. Obešel jsem kanceláře karavanních průvodců, pohovořil s nimi a připomněl, aby s mou sestrou počítali. Potom jsem zamířil do přístavu. Rybí trhy už skončily, rybáři většinou opravovali výstroj a připravovali se na další lovy. Hledal jsem někoho z ostrovanů a uspěl jsem. Na samotném konci rejdy se v silných vlnách kymácela na pohled křehká plachetnice. Nízký ponor a ploché dno jí umožňovaly vjíždět i do nejmělčích zátok a obratně manévrovat mezi ostrovy. S křižováním proti větru to bylo asi horší. Zastavil jsem se před lávkou vedoucí na palubu. Tři snědí chlapíci spravující sítě a plachty mlčeli a zvědavě si mě prohlíželi.

„Znáte mě?“ zeptal jsem se.

Holohlavý muž s neúměrně dlouhými pažemi a příliš krátkýma nohama přikývl.

„Vím, kdo jsi,“ odpověděl

V ruce držel silnou dratev a ani na chvíli neustal v práci.

„Potřeboval bych mluvit s Hyanem,“ podařilo se mi vybavit si jméno šéfa Nikitiných bodygárdů.

„Vyřídím, ale nevím, jestli on bude chtít mluvit s tebou. Objev se zítra, pozítří ráno tady. Třeba se potkáte,“ navrhl mi.

Poděkoval jsem a zamířil zpět do města. Do večera pár hodin chybělo a suchá postel se mi zdála nejvhodnějším místem, kde je strávit. Požádal jsem majitelku penziónu, aby mě vzbudila před večeří. Protože se při mé objednávce večeře tvářila značně nevrle, použil jsem poslední zbytky hotovosti, abych uhradil dosavadní účet a přidal ještě něco navíc. Před usnutím jsem ještě letmo nahlédl do složky od Ochinota. Na poslední stránce stálo, že otec zmizelé Rosemary Hanwoodové, jeden z nejvýše postavených lidí hned po samotném gletowském guvernérovi, šlechtic a obchodník, vypsal odměnu sta zlatých za jakékoliv informace o jejím osudu a pěti set zlatých, pokud by ji někdo přivedl domů živou a zdravou. Složku jsem nechal ležet na stole a ponořil se do říše snů. V mém případě přesněji nočních můr.

Spánek byl kratší, než bych si přál, ale pomohl mi zbavit se největší únavy. Navlékl jsem se do šatů, které už mezitím stačily uschnout. Byly čisté, jen ze záhybů se sypaly krystalky soli, boty se po mnohahodinovém máčení ve vodě scvrkly a dřely. Zbroj už stačila zrezivět a rezavý povlak ulpíval na látce. Kůže by zasloužila pořádně namastit, ale neměl jsem na nic takového čas. Prošel jsem se po pokoji a vyzkoušel, jak mi šaty a řemeny po slané koupeli sedí. Bylo to příšerné, kůže vrzala, přezky drhly a zbroj při každém pohybu skřípěla. Bylo to, jako bych se snažil všechny upozornit: Pozor, tady je chlap, který má na sobě navěšeno víc železa, než je zdrávo. Nasadil jsem si náramek Velbloudího pláště. Změna byla neuvěřitelná, stal se ze mě duch noci. Zkusil jsem promluvit. Ticho bylo absolutní. Náramek jsem sundal a schoval do opasku.

Snědl jsem všechno, co jsem si objednal, domácí byla viditelně nespokojená. Zřejmě doufala, že zbude a ona ušetří na jídle pro ostatní hosty. Během jídla jsem přeslabikoval materiály týkající se pátrání po dívkách. Téměř všechny záznamy se týkaly Rosemary Hanwoodové, zmizení ostatních vyšetřovatel nepřikládal žádný význam. Zřejmě bylo pod jeho důstojnost, aby se zabýval osudem pradlen, prodavaček na trhu, švadlen a dalších. Zmiňoval pouze místa, kde byly dotyčné naposledy viděny. Většinou někde nedaleko místa, kde pracovaly nebo bydlely. Pouze jedna z nich se ztratila, když byla na návštěvě u svých přátel tady, v Belfonty spravované oblasti. Poslední člověk, který s ní mluvil, uvedl, že se chystala navštívit Malininy lázně. Juana Huspitzová se také těsně předtím, než zmizela, koupala ve stejném podniku. A její přítelkyně tam na ni dokonce čekala. Mohla to být náhoda, jenomže jsem se neměl čeho jiného chytit a rozhodl jsem se, že se tam při nejbližší příležitosti podívám. Vzhledem k tomu, že to byly ženské lázně, musel jsem je navštívit mimo provozní dobu a pokud možno bez vědomí majitele.

Když jsem odcházel se sekerou zavěšenou v provizorním závěsu na boku, umínil jsem si, že se musím důkladně podívat po svých zbraních. Meč vykoval můj otec a katzbalgr já. Nechtěl jsem, aby zůstaly někomu jinému. Plánoval jsem, že si je vezmu s sebou na druhou stranu řeky, přes kterou převáží jednooký převozník.

V Tračově hospodě mě přivítali jako starého známého a potom, co se mě Elegán v Kurganově přítomnosti vyptal na pár věcí, které mohl stejně tak slyšet od Křiváka, jsem dostal svých deset zlatých. Překvapovalo mé, že Kurgan do rozhovoru nikdy nezasahoval. Jako by svou bandu řídil z pozadí, prostřednictvím svých lidí. Prozatímní rozkazy byly jednoduché: Být připraven na akci, chodit ozbrojen a každý večer se objevit v Tračově hospodě. Nemusel jsem být cvičený agent, abych pochopil, že Kurgan čeká na zprávu svého člověka ve Fauntletových řadách.

Po audienci jsem se zastavil u baru. Muži mi ochotně dělali místo, už jsem stačil získat jistou proslulost.

„Kde máš svý meče, kámo?“ zeptal se vyzáblý chlapík.

Měl bezkrevná ústa, protáhlou tvář a při hovoru vyklepával do barové desky komplikovaný rytmus. Prsty měl dlouhé a obratné, vyzbrojen byl pouze nožem v pouzdře na opasku. Čepel byla dlouhá a úzká.

„Přišel jsem o ně v kasinu. Ale já si je najdu, neboj,“ řekl jsem, napil se piva a čekal, co bude dál.

Jeho tón byl příliš pobavený, než aby to byla jen obyčejná otázka.

„Já náhodou vim, komu teď říkaj pane!“

Usmíval se a vypadalo to, jako když stahujete králíka a doděláte svou práci jen do poloviny.

„Pat je našel a nemyslím si, že se jich bude chtít vzdát,“ zachechtal se.

Okamžik mi trvalo, než jsem si vybavil, kdo Pat je. Můj přítel kolohnát, který ode mě už jednou dostal ránu do břicha.

„On mi je jenom hlídá, aby je nikdo neukradl,“ odpověděl jsem s úsměvem, „rád mi je vrátí, uvidíš. Nevíš, kde teď právě je? Nechci ho tím zatěžovat víc, než je nezbytně nutný. Musí na ně dávat dobrý pozor.“

„Zeptej se šéfů, ti ho někam poslali,“ poradil mi.

V souboji úšklebků byl lepší.

Z hospody jsem se vytratil, jak nejrychleji to bylo možné. Odhadoval jsem, že Fauntletův zrádce přijde právě sem, i když možná ne do hlavního sálu. Kurgan měl do svých pokojů v patře ještě jeden samostatný vstup.

Bylo ještě poměrně brzy, zábava v putykách se teprve začínala rozbíhat a po ulicích přecházela spousta lidí. Rozhodl jsem se projít si nejbližší přístavy kolem Tračovy hospody a zkusit odhadnout, který bych si vybral, kdybych chtěl co nejnenápadněji proklouznout do města, s někým se sejít a zase co nejrychleji vyplout na moře. Protože právě tohle musel zrádce provést.

První přístav byl velký, osvícený lampami a mezi dvěma moly kotvily jen samé velké a dobře udržované lodě. Tohle místo by si určitě nevybral. Další přístav se mi zamlouval víc a v dalším už bych ho nenašel, ani kdyby právě připlul. Lodě tam kotvily přivázané jedna ke druhé a na pevninu se přecházelo po jejich palubách. Pochyboval jsem ale, že by zvolil právě takové místo. Někdo mohl k jeho plachetnici připoutat svou vlastní a tím ho uvěznit. Potom jsem zkoušel najít cestu, kterou by se měl ubírat, pokud by opravdu šel do Tračovy hospody. Nebyl jsem úspěšný, protože přístavů byla spousta a všechny cesty se setkávaly až u cíle.

Noc mezitím pokročila. Vítr se ztišil a odér rybiny v uličkách nejblíže moři zesílil. Poctiví lidé se ztratili do svých domovů a zanechali ulice opilcům a nám, zlodějům, vrahům a dalším zločincům. Nasadil jsem si náramek, vyhrnul si límec kabátu a beze spěchu došel až k lázním. Cestou jsem potkal hlídku Tuhukových mužů. Jako bych pro ně neexistoval.

V oknech lázní už byla tma. Prošel jsem kolem bloku domů, do kterého lázně patřily, dvakrát dokola a potom ještě počkal opřený o stěnu protějšího domu. Nikde nikdo, tma a ticho. Podle toho, co mi vyprávěla Sílena, lázně tvořily dvě budovy – hlavní, s bazény, saunou a šatnami, a vedlejší, kde se pralo prádlo a připravovalo občerstvení pro hosty. Dovnitř jsem se mohl dostat třemi různými vchody: hlavním vstupem pro hosty, dvoukřídlou branou, za kterou se rozkládal dvůr, a dveřmi pro personál. Ty ústily do úzké spojovací uličky mezi dvěma hlavními třídami. Předpokládal jsem, že dveře budou chatrné a neudržované. Opak se ukázal pravdou. Byly neobvykle bytelné, zavíraly se na klíč a ještě k tomu masivní petlicí. Panty i mechanismus zámku někdo nedávno naolejoval. Lázně vypadaly na opravdu dobře vedený podnik. Nakonec jsem se rozhodl přelézt bránu do dvora.

Postavil jsem se na závoru, uchopil sekeru a natáhl se, jak nejvíc to šlo, vzhůru. Zobanem ostří jsem dosáhl právě na horní okraj brány a dokázal jsem se zaháknout. To už jsem balancoval na špičkách. Opatrně jsem se jednou rukou přitáhl vzhůru. Za sebou jsem zaslechl přibližující se kroky. Střídavě jsem pozoroval dvůr na jedné a ulici na druhé straně. Chodec měl spoustu práce s udržováním vlastní rovnováhy a nevšiml si mě, za branou byla tma a ticho. Ne úplné ticho. V jednom rohu se probudil k životu cvrček a na střechách vpravo se mrouskaly kočky. Přelezl jsem na druhou stranu, chytil se oběma rukama a spustil se dolů. Teprve potom jsem skočil. Dopadl jsem na dlážděnou cestu do mírného podřepu. Díky náramku jsem nezpůsobil sebemenší hluk, dokonce ani cvrček si mě nevšiml.

Rozhodl jsem se začít s hospodářskou částí, byla menší. Chvíli mi trvalo, než jsem zprovoznil zlodějskou lampičku – malou olejovou lucernu uzpůsobenou tak, že vrhala úzký a jen mírně se rozšiřující paprsek světla.

I tyhle dveře byly zamčené, ale závora byla naštěstí chatrná a zámek malý a jednoduchý. Zřejmě by ho otevřel každý adept zlodějského řemesla, jenže já ne. Mně postačily dva údery sekerou a byl jsem uvnitř. Místnosti plné polic s prostěradly, cíchami a župany, velký hluboký sklep na víno a potraviny, prádelna, žehlírna. Nic zajímavého. Vrátil jsem se ven, počkal, až si oči opět přivyknou na temno dvora, a bez světla, se zavřenou lucernou přešel dvůr. Dveře do hlavní budovy vypadaly obdobně jako předešlé, až na jediný rozdíl – byly otevřené. Klíč jsem nahmatal z druhé strany, visací zámek jsem našel zavěšený za oko petlice.

Se zatajeným dechem jsem naslouchal, ale budova se zdála prázdná. Seřídil jsem lucernu, aby paprsek světla byl co nejužší, a opatrně vykročil. Musel jsem dávat pozor, abych světlem nevzbudil pozornost na ulici. Dům se zevnitř zdál větší než zvenku. Spousta místnůstek, vyhříváren, odpočíváren s lehátky a malými stolky. Propracovával jsem se postupně od nejvyššího podlaží dolů do přízemí, kde byly soukromé koupelny a bazénky. Nakonec jsem skončil v největší místnosti s oválným bazénem obezděným velkými kameny. Vzduch byl vlhký a teplý, hladina se ve světle leskla jako dokonalé zrcadlo. Jen v jednom místě se světelné odlesky nepatrně houpaly – tam přitékal horký pramen.

Chvíli jsem hledal odtok, ale žádný jsem neobjevil. Musel být umístěný někde u dna. Ticho a tma mě začínaly znervózňovat, připadal jsem si sám trochu jako duch. Lampa náhle zhasla, zůstal jsem stát bez pohybu v absolutní černi. Prohlídka mně zřejmě trvala mnohem déle, než jsem soudil, olej dohořel. Vypadalo to, že jsem zbytečně strávil noc v opuštěných lázních. Najednou jsem nevěděl, co jsem čekal, že najdu. Spousty naolejovaných zamčených dveří? Pokoušel jsem si připomenout, co Juanina přítelkyně říkala. Rozešly se někde tady a potom už ji před lázněmi nepotkala? Rozhlédl jsem se, ale viděl jsem jen čerň. Tichem se rozlehlo žbluňknutí kapky uvolněné ze stropu, slaboučké pableskování hladiny se rozvlnilo. Musel jsem mít halucinace, protože žádné světlo tady nebylo. Přesto se mi zdálo, že v jednom směru něco vidím. Po chvíli se mi z usilovného zírání do jednoho bodu začala před očima převalovat různobarevná kola. Odložil jsem sekeru, plášť a v duchu se za svou zbytečnou tvrdohlavost proklínal. Opatrně jsem vlezl do bazénu, voda byla až bolestivě horká. Postupoval jsem kupředu za tušeným světlem, hladina pomalu stoupala a dosahovala až po prsa. Po pár krocích jsem narazil na zeď. Zblízka jsem si byl jist – spárou těsně pod hladinou prosvítalo světlo.

Vrátil jsem se pro sekeru, ostří klínu zasunul a zapáčil směrem k sobě. Kámen se kupodivu hnul. Sice jen o vlásek, ale hnul. Několik minut mi trvalo, než jsem ho povysunul natolik, abych ho dokázal uchopit konečky prstů. Potom to šlo lépe. Celý blok přesně umístěný do zdi měl tloušťku dobrých třiceti centimetrů a vážil skoro metrák. Opatrně jsem ho položil na dno. Otevřel se přede mnou šikmo se svažující tunel, po jehož dnu čůrkem protékala voda. Vsoukal jsem se dovnitř jako přerostlý had a začal se plazit za světlem. Rameny jsem dřel o stěny, občas jsem se doopravdy bál, abych neuvázl. Po několika metrech se tunel rozšířil a šlo to snáze.

Dostal jsem se do mramorovými deskami obkládané místnosti s křížovou klenbou táhnoucí se přede mnou do dálky. Vypadalo to na zbytky starého sklepa přizpůsobené jakési zvrácené módě. V nepravidelných rozestupech stály na kachlíčkované podlaze bizarní konstrukce z leštěného bronzu a železa, světlo pronikalo do tunelu poloodhrnutým závěsem přede mnou. Uvědomil jsem si, že slyším tlumený zvuk hovoru – rozmlouvalo spolu několik lidí. Zacinkalo sklo, někdo se hrdelně zasmál. Když už jsem se dostal až sem, mínil jsem se tu pořádně porozhlédnout. Voda přitékající tunelem se shromažďovala v nádržce a pak odtékala přepadem a mělkým kanálkem podél pravé stěny pryč směrem k závěsu. Systém malých stavidel umožňoval vodu z nádrže vypustit na podlahu, jako by ji někdo chtěl udržovat čistou.

Přistoupil jsem k první konstrukci. Poznal jsem pouta na ruce i nohy; kožené řemeny, kterými se fixovala hlava. Druhé zařízení mi bylo povědomější, bota, která přitahováním šroubů umožní mučiteli rozdrtit chodidla i holenní kosti, je známá skoro všude. Jenomže umístění bot mi přišlo nezvyklé a rovněž tak i řemeslné provedení. To bylo naprosto dokonalé. Kov se leskl, že jsem v něm viděl svůj vlastní zdeformovaný obraz, kožené části byly pečlivě vypracované a někdy dokonce ozdobené stříbrnými výšivkami. U třetího zařízení mi konečně došel smysl jednotlivých konstrukcí. První konstrukce v podstatě ani nebyla mučící nástroj. Sloužila jen k dokonalému zafixování těla v poloze na čtyřech, s hlavou u země a koleny roztaženými daleko od sebe. Tenhle příšerný sál si zařídil někdo, kdo měl rád sex a bolest. Po zádech mi přejel mráz a cítil jsem, jak mi naskakuje husí kůže. Pomalu jsem kráčel dál podél důvtipně a dokonale sestrojených nástrojů k mučení, ponižování, mrzačení a zabíjení. Hluk hovoru zesiloval, mezerou v závěsu jsem postupně viděl větší a větší výsek vedlejší místnosti.

U dvou stolů u protější stěny sedělo několik mužů, některé z nich jsem od vidění znal z Tračovy hospody. Hlučně se bavili, na stole stály skleničky a několik lahví. Na stěně nad jedním ze stolů visel staromódně vyhlížející klíč. Ještě víc jsem se přiblížil a minul jsem dřevěný špalek, do kterého byla zaražena obrovská popravčí sekera s dlouhou násadou. Dokonalé ostří zdobily leptané vzory a vtepávané zlato, dřevo černé tmavým povlakem bylo pokryto nespočetnými záseky. Na rozdíl od hladkého železa ho zřejmě nešlo dokonale vyčistit. Celá série různě velikých pout umožňovala ke špalku připoutat kteroukoliv končetinu. Juana Huspitzová neumírala lehce.

Otevřel se mi pohled na zbytek sklepení. Za mříží, rozdělující prostor na dvě části, se tísnilo množství žen. Všechny seděly, některé si objímaly kolena, jiné si schovávaly obličej v dlaních. Pár jich jen odevzdaně hledělo do zdi. Poznal jsem Silenu. Proto nepřišla do práce. Krčila se v koutě a měla prázdný pohled člověka, který už ztratil naději. Znal jsem to. Ale to nebylo všechno, co je ještě čekalo.

Ještě si prožijí své soukromé peklo, poznají bolest, utrpení rozmělní jejich osobnost na malé kousíčky a pak je zase spojí do něčeho jiného, co bude loutkou podobající se původnímu člověku. Svět pro ně přestane existovat, své blízké vymažou z myslí, ztratí úctu samy k sobě, přestanou se považovat za člověka. Mučitel se pro ně stane bohem, budou ho milovat a nenávidět, udělají pro něj všechno na světě. A nakonec, pokud to bude trvat opravdu dlouho a ony se nezblázní, budou toužebně očekávat smrt, která všechno skončí. Znal jsem to.

Pomalu jsem začal couvat. Tohle nebyl můj byznys. Navíc, těch chlapů u stolů bylo dvanáct, všichni ozbrojení. Já sám a s holýma rukama, protože svou jedinou zbraň jsem nechal nahoře. Do mého zorného pole opět vplula popravčí sekera.

„Máme o dvě víc, než po nás šéf chtěl! Co kdybysme si taky trochu užili!“ řekl někdo.

„Nejlepší je prej, když jí přitom podřízneš krk. Fajn sebou cuká!“

Nechtěně jsem do něčeho za sebou strčil. Naštěstí jsem se stále pohyboval naprosto bezhlučně a ve výbuchu smíchu, který následoval, by si nikdo nevšiml ani armády ozbrojenců.

„Hej, Dzude, sáhni pro klíč a vytáhni jednu ven. Ale zavři ji do vidličky, ať sebou zbytečně necuká,“ poznal jsem Patův hlas.

Vidlička byla tradiční otrokářská pouta, která zamezovala člověku v jakémkoliv pohybu kromě pomalého cupitání.

„A ty přijdeš na řadu až jako poslední. Protože bys ji moh podříznout moc brzo!“ následoval další Patův rozkaz.

Musel jsem sebou hodit, pro případ, že by se rozhodli použít některou z rafinovaných věciček v mučicím sále. Dzud se natáhl po klíči. Byl to malý chlapík a musel vylézt na stůl, aby na něj dosáhl. Jediným pohybem jsem vypáčil sekeru ze špalku, vážila dobrých dvanáct kilo. Uchopil jsem ji obouruč, zaklonil se, vzpažil a po způsobu starověkých bojovníků ji horním obloukem vrhl vpřed. Mihla se vzduchem jako stříbrný blesk a ocelový klín se Dzudovi zasekl do zad rovnoběžně s páteří. Muž zůstal ve své nepohodlné poloze přišpendlený ke stěně jako nějaký gigantický hmyz. Cítil jsem, jak se mi po zápěstí levé ruky smeklo něco studeného, náramek s tichým cinknutím dopadl na zem. Nebylo mi jasné, proč jsem udělal, co jsem udělal, ale cítil jsem se najednou mnohem lépe.

Vykročil jsem vpřed a rozhrnul závěs. Všichni na mě zírali v němém úžasu, Dzudova krev stékala po mramoru dolů.

„Co ty tady děláš?“ vydechl Pat.

Nikdy jsem nebyl moc dobrý ve vymýšlení výmluv a lhaní.

„Přišel jsem vás všechny zabít,“ odpověděl jsem proto po pravdě.

„Jenomže nás je dvanáct!“ řekl Pat a tvářil se stále zmateněji.

„Jedenáct,“ opravil jsem ho, „ale já mám proti vám jednu velkou výhodu. Nezáleží mi na tom, zda tady dnes nějakou náhodou zemřu.“

Dva muži se zvedli skoro současně. Jeden s mečem, druhý s dlouhým nožem. Meč byl rychlejší. Napřáhl se k seku, přisunul jsem se na jeho vnější stranu, pravačkou mu uchopil zápěstí útočící paže, vytáhl ji co nejvýš, vzápětí skrčil v lokti a hodem sekem ho poslal do cesty jeho společníkovi. Bylo to tak rychlé, že ani jeden z nich nestačil zareagovat, a šermíř se zhroutil s ranou po noži v prsou.

Útočníka to zastavilo jen na okamžik, vzápětí vyrazil divokým šikmým seknutím. Srazil jsem jeho paži malíkovou hranou levačky, přebral ji pravou rukou, zatlačil na loket a pákou ho poslal k zemi. Nepustil jsem ho, zápěstí povolilo jako první a loket jen o chvíli později.

„Devět,“ řekl jsem, „kdo bude další?“

Svět se omezil jen na pohybující se loutky přede mnou, končetiny a trupy, jejich pohyby ukazující, jak kdo je rychlý, agresivní, nebo naopak opatrný. Nesměl jsem jim dát čas. Přiblížil jsem se a vyprovokoval další tři k útoku. Krátký zásek ploskou levé nohy – obušek se válel na zemi, meč zaskřípěl na mém boku, můj příliš těsný únik úklonem, rotace trupem, podmet, současně zachycení zápěstí a páka dokončená setrvačností jeho vlastního pohybu.

Ráně boxerem jsem nedokázal úplně uhnout, okované prsty mi sklouzly po tváři, před očima se mi zablesklo. Druhá rána na žaludek. Zkrátil jsem vzdálenost, praštil zespodu dlaní do brady a odhodil bezvládnou loutku proti nové vlně útočníků. Čas zápasnických fines skončil, nezbylo než rány rozdávat a přijímat.

Dva další, bronzový biják zleva a těžký tesák zprava. Jejich synchronizovaný útok. Srazil jsem tesák, příliš pomalu. Ostří zaskřípalo po chráničích předloktí, biják místo mé hlavy zasáhl nárameník. Využil jsem vlastního úhybu, zakročením se dostal za tesák, strhl ho přes svou pravou nohu a vzápětí z lehu z nečekaného úhlu prokopl bijákovi koleno.

Chvíle klidu, slyším svůj vlastní dech, po čele mi stéká krev, srdce buší, žádná bolest ani zvuky. Jen postavy vyčkávající přede mnou. Muž na zemi se pohnul a zašátral po noži. Bez nápřahu jsem ho kopl do spánku, znehybněl.

„Já toho hajzla dostanu!“ Pat se vyřítil s mým vlastním mečem. Rozmáchlý vodorovný sek, odlesk světla na oceli, vržený nůž odražený od mého pancéřovaného hrudníku.

Druhý Patův výpad, jeho muži vyčkávají. Ustupuji dozadu. Stojnou nohu přesunuje daleko vpřed, aby na mě při dalším útoku dosáhl. Teď. Srážím čepel stranou, najednou jsme nalepení jeden na druhého, držím jeho ozbrojenou pravici, loket i zápěstí, rychlá otočka, poddává se mému tlaku, bolestí pouští zbraň, jeho muži nám vyráží vstříc, nejrychlejší se sráží s Patem.

Zvedl jsem meč. Dlouhá, štíhlá a lehká zbraň, moje zbraň. Šavle zaváhala, ale už byl příliš blízko, nestačil krýt, hrot se ztrácí v jeho hrudi, jeho druzi do něj naráží, nečekaně přepadá dopředu a vytrhává mi jílec z ruky.

Vyrážím vstříc vlně nepřátel. Není kam ustupovat. Blok jedovatého seku, úder na čísi kořen nosu, ostří skřípe na mé hrudi, v levém oku exploduje čísi okovaná pěst. Masa těl, chaos rukou a nohou. Kosti, klouby praskají, nože zakrvácené čísi krví, řev, sténání a supění. Proboxovávám si cestu skrumáží, najednou jsem volný, na nohou se kromě mě drží už jen tři muži. Dva se nejistě otáčí k tunelu, jediné cestě ven, třetí s boxerem a nožem mi vychází vstříc. Něco říká, ale nerozumím mu. Viklají se mi přední zuby.

Jeho jedovatý hák, nůž v záloze. Tlačím se na něho. Zoufale seká a já jdu pořád blíž a blíž, už jeho nůž držím, lámu mu ruku, boxer naposledy zatancuje na mém obličeji, ale stále se držím na nohou a jedinou ranou mu zarážím nos někam za lícní kosti, hluboko do mozku.

Jeden muž z dvojice klesá na kolena, z rány na boku se mu řine víc a víc krve, poslední se kolem mě snaží vyděšeně proběhnout. V pohybu nahmátnu jeho krk, podvlékám mu předloktí pod bradou a lámu vaz. Je to tak snadné.

Cítím, že se mi trochu třesou kolena, ale ještě dokážu chodit. Škrábu se na stůl, jsem rád, že jsem do zdi předtím zasekl tu sekeru, protože se za ni mohu přidržet. Konečně se mi daří sundat klíč. Je těžký a téměř ho neunesu. Otevírám dveře vězení.

„Jděte domů,“ říkám těm mlhavým figurkám, které se choulí u stěn.

Čert ví proč se přitom usmívám. Některé z nich se rozpláčí, ale všechny jdou.

„Pane, zabodli do vás nože,“ říká mi jedna.

„To jsou jenom takový nožíky,“ slyším se odpovídat, „nic, co by mě rozházelo.“

Poslední odchází Silena. Nevím, odkud ji znám, jen to jméno.

Pláče a objímá mě.

„Tak jdi, maličká,“ pobízím ji a tlačím k východu.

„Zkus na tohle všechno zapomenout,“ radím jí, ale vím, že to nepůjde. Konečně odchází a já mohu dodělat, co je třeba. Nebudu raněné mučit, zabiji je, jak nejrychleji to umím. A jsem v tom opravdu dobrý. Při práci zjišťuji, že mám do stehna opravdu zabodnutou ošklivě vyhlížející dýku. Při každém pohybu se látka kalhot obarví novou krví. Bolí to, ale nijak moc. Nic, co bych nezvládl. Vytahuji ji z rány. Až tady skončím, budu muset dlouho šít. U Pata se zastavuji jako u posledního. Má zlomených několik žeber a jedno z nich mu propíchlo plíce. Nepamatuji si, jak jsem mu to udělal.

„Ty tomu vůbec nerozumíš,“ říká.

Má pravdu, já jen vím, že co se tu dělo, se mi nelíbilo, nic víc, nic méně. Otevírám mu tepnu ve slabinách a než usíná, šeptá ještě nějaká jména, ale nedává mi to smysl a i já usínám v kalužích krve, své i cizí.

Podlaha byla studená, všechno mě tlačilo a cítil jsem se zatraceně nepohodlně. Posadil jsem se. Na bílých kachličkách ležela spousta mrtvých a všude se černala krev. Došlo mi, že tuhle spoušť mám na svědomí já. Detaily jsem si vybavoval jen velmi matně. Sáhl jsem na mrtvého Pata. Spodní čelist už mu začala tvrdnout, ale dál posmrtná ztuhlost ještě nepostoupila a mrtvolné skvrny se objevovaly teprve sporadicky a nezřetelně. To znamenalo, že jsem byl v limbu zhruba hodinu. Přesto nebylo dobré zůstávat tady delší dobu. Postavil jsem se. Šlo to, ale musel jsem si dávat pozor na rovnováhu. Nejhorší byla rána ve stehně, opět začala silně krvácet, na levé oko jsem neviděl. Sebral jsem meč i katzbalgr a z místnosti s vězením se pomalu začal belhat do schodů. Vystoupal jsem skoro dvě patra a musel otevřít troje dveře. Dostal jsem se do místnosti před velkým bazénem. Sebral jsem sekeru a oblékl si kabát – alespoň nebylo vidět, jak jsem zřízený. Ve svém stavu už jsem těžko mohl šplhat přes vrata. Jednoduše jsem si otevřel okno a vylezl ven přímo do hlavní ulice. Noc byla ještě temná bez stopy po svítání a nikdo v dohledu. Když jsem zahýbal za roh, zaslechl jsem, jak před uličkou vedoucí ke služebnímu vchodu zastavuje kočár.

Kapitola dvacátá šestá – KUSY SKLÁDAČKY

Do penziónu jsem se dostal bez problémů. Posadil jsem se na postel, odšrouboval hlavici katzbalgru a dal se do čištění a zašívání ran. Vzpomněl jsem si na Trilianinu mast a používal ji místo svého pudru. Účinkovala přímo zázračně. Tišila bolest a měl jsem pocit, že se rány hojí přímo před mýma očima. To se mi ale zřejmě jenom zdálo – i když u čarodějů nikdo neví. Stará niť mi došla, musel jsem použít tu od Tril. Při šití se mi postupně vybavovaly úseky boje ve sklepení. Měl jsem štěstí, že to byli amatéři, ale neudělal jsem jedinou chybu. Jehla mi vypadla na zem. Vzpomněl jsem si na poslední Patova slova před smrtí. Nedávala smysl, vůbec jsem tomu nerozuměl. Ale věděl jsem, kde se mohu přesvědčit o jejich pravdivosti. Z poloprázdné lahve poslední záchrany jsem si párkrát pořádně lokl. Pálenka pálila na oděrkách v ústech, které jsem bůhvíjak utrpěl. Po šití to byl docela příjemný pocit. Sebral jsem zbraně a vyšel do noci. Napadlo mě, že si budu muset pořídit klobouk se širokou krempou, aby zakrýval mou poničenou tvář. Na to ale byl čas až ráno.

Nemělo smysl, abych šel do Belfontovy rezidence pěšky. První drožku, na kterou jsem narazil, jsem zastavil a nevybíravě donutil kočího, aby mě tam zavezl. Když spatřil, jak vypadám, přestal se cukat. Noční vítr chladil ve tváři a otupoval bolest rozbitého obličeje. Nechal jsem se vysadit před branou a dál pokračoval pěšky. Nikde žádní strážní ani sloužící. Došel jsem až před hlavní vchod, bylo otevřeno. Svítilo se jen v několika místnostech. Jedna z nich byla v křídle, kde sídlila Rosalinda, Belfontova milenka. Zamířil jsem rovnou tam. Pomalu jsem kráčel zšeřelými salóny, dokud jsem nedošel až do jejího apartmá. Kamna byla ještě teplá, vše nasvědčovalo, že ještě nedávno o sídlo pečovaly desítky sloužících. Teď jsem nepotkával nikoho. Našel jsem ji v knihovně. Stála u stolu zády ke mně. Nešel jsem nijak tiše, přesto mě neslyšela. „Ahoj,“ pozdravil jsem. Otočila se.

Obličej měla jednu velikou modřinu, nos přeražený a bílý župan byl potrhaný. Zdálo se mi, že v jejím výstřihu vidím krvavé šrámy. Pozorovala mě jako zjevení, netvora z hlubin.

„Jaký byl Drexler Belfonte milenec?“ zeptal jsem se. „Byl normální?“

Spodní ret se jí chvěl, musela napínat všechny své síly, aby se nesesypala. Meč mi vypadl z rukou, přece jen jsem nebyl v takové formě, jak jsem si myslel. Pomalu jsem ho zdvihl, přitom se mi zatočila hlava. Podala mi pohár s vínem a sobě nalila také. Napil jsem se. Víno vonělo, bylo silné a dobré. Napil jsem se ještě. „Tak jaký? Komu patřilo vedlejší opuštěné apartmá?“

„Drexler nebyl nikdy normální. Vydržoval si dvě milenky. Mě a Narcii. Ji týral a ode mě se nechal týrat. Nebylo to nic strašného, pár ran hedvábným bičem, trochu svazování. Vycházely jsme spolu dobře, myslím Narcií. Co jsem já dělala jemu, on prováděl jí. Jenomže jednoho dne byla pryč a nikdo nikdy o ní neslyšel. Později už za mnou nepřišel, a přesto mě tady nechal i nadále. Nevím proč.“

Začala se mi klížit víčka, musel jsem se chytit židle, abych neztrácel balanc.

„Občas míval strašně proměnlivou náladu, byl to děs s ním vyjít. Jindy byl samý žert. Pak někdo ze sloužících našel jeho příšerně zakrvácené šaty. Bála jsem se, snažila se na to nemyslet. Dnes se tady před hodinou objevil s pěnou u úst a výrazem šílence. Všechny lidi vyhodil, několik jich poranil. Vrhl se na mě, ztloukl mě a pořezal mě na prsou. Kdyby sem vzápětí nepřišli Kurganovi lidé, to prase by mě zabilo. Nepřišli ale kvůli mně. Chtěli, aby pro ně něco udělal.“

Sklenice mi vypadla z ruky i se zbytkem vína. Tupě jsem pozoroval šarlatovou skvrnu na huňatém světlém koberci.

„Ty teď pro Kurgana pracuješ, že jo,“ zeptala se.

Podíval jsem se na ni a snažil se zaostřit.

„Jo,“ potvrdil jsem. „A pro další lidi také. Ale tobě něco dlužím. Sbal si věci, peníze, šperky. Zítra odjíždí karavana, kde jsem pro svou sestřenku – pro tebe – rezervoval místo v kočáru. Budeš si muset nějak poradit, ale dostaneš se odtud. Mám pocit, že tady teď půjde všechno šejdrem.“

„Ty ses na mě nevykašlal? Já…“ zoufale se podívala na pohár vína na zemi.

Přestal jsem vnímat své tělo.

„Ty jsi mě otrávila!“ pochopil jsem, vztáhl k ní ruku a pokusil se udělat krok vpřed.

„Oni mi slíbili, že když jim pomohu…!“ vydechla zoufale.

Skácel jsem se dopředu, bílý koberec zčernal.

Leželo se mi pohodlně, ale bylo mi příšerné horko. Zvedl jsem hlavu. Před sebou jsem spatřil bosá chodidla ozářená mihotavým světlem. Chodidla přecházela v dokonale vysoustruhované kotníky a plná lýtka. Dál jsem neviděl. Zvedl jsem se na všechny čtyři, v hlavě mi hučelo. Nohy přede mnou patřily Rosalindě. Ležela na zádech s mým katzbalgrem v prsou. Župan se jí při pádu rozhrnul. Byla nahá a na jejím těle tancovaly stíny plamenů. Už to nebyla Rosalinda, ale jen kus mrtvého masa. Horko. Pochopil jsem, že hukot nemá na svědomí má pošramocená hlava, ale oheň. Zadní místnost a levá část sálu byly v plamenech. Vytrhl jsem jí zbraň z hrudi, přitom můj pohled padl na knihu, kterou si prohlížela. Bylo to poslední vydání imperiálních zemských desek s rodokmeny všech šlechtických rodů. Měla nalistováno na stránce věnované rodu Belfontů. Písmena se mi míhala před očima, ale dokázal jsem pomalu číst:

Hraběnka Elemary Drexlerová byla stejného roku, sedmého září provdána za svého nevlastního bratra Drexlera Belfonte. Vzhledem k pokrevní nespřízněnosti nebylo nutné žádat císaře o výjimku.

Sáhl jsem po stránce, ale ze stropu se uvolnil hořící trám a smetl stůl i s knihou. Vzal jsem nohy na ramena. Cestou jsem se zastavil ve stájích a kupodivu jsem objevil vůz se zapraženými koňmi. Zvířata byla neklidná a víc než ochotně mě poslechla, když jsem odbrzdil vůz a pobídl je ke klusu. Ve chvíli, kdy jsem projížděl branou, vypadalo sídlo hraběte jako jedna obrovská hranice. A na východě se objevil světlý pruh svítání.

Cestou jsem přemýšlel, zda jsem Rosalindu zabil právě já. Mohl jsem to udělat, ale asi bych k tomu nepoužil čepel, ale ruce. A určitě bych potom nezapálil palác. Nejspíš měli vše na svědomí „ti oni“, o kterých se zmiňovala. Kurgan to podle Rosalindiných slov nebyl, Fauntletovy styky nesahaly tak vysoko. Logickou možností byl Varatchi a jeho nindžové. Museli být v paláci současně se mnou, nebo se tam kvůli něčemu vrátili. Vyslechli mou rozmluvu s Rosalindou a zjistili, že už jim nebude dál užitečná. Zabili ji a stopy nastražili tak, aby to bylo na mě. Jenomže pokud Varatchi opravdu vyšetřoval Montemeryho zločiny, byl podobný postup podivný.

A zápis v zemské knize mi už vůbec nedával smysl. Kdo tedy byl hrabě Drexler Belfonte? Vzal si dceru starého pána a přitom už nosil jeho jméno. A nebyl s ním pokrevně příbuzný. To znamenalo, že ho starý pán adoptoval. Ale proč? Myšlenka se vynořila v okamžiku, kdy jsem přijížděl k budově guvernátu. Protože budoucí Drexler Belfonte měl hodně peněz legálního původu. Ochinot se kdysi zmiňoval, že rozkvět Belfontů začal před nějakým čtvrtstoletím, to by odpovídalo možné době sňatku. A já jsem věděl o člověku, který někdy v té době vydělal hodně peněz. Podrazil své společníky a zmizel pryč ze Zóny. Zůstal tady po něm jen syn, o kterém neměl ani tušení. Dnes zhruba pětadvacetiletý muž s mateřským znaménkem na stejném místě jako jeho otec, stejně bezohledný a podnikavý. A protože Drexler dobře věděl, kolik se v Zóně točí peněz, vrátil se v pozici legálního leníka a pověřil funkcí vlastního syna. Zřejmě věřil, že podobnou akci, kterou dokázal zorganizovat on, už nemůže provést někdo jiný. Spletl se. Něco se mu přestalo líbit a chtěl se přesvědčit, zda je všechno v pořádku. Dokonce mi už bylo jasné, jak dokázal zrušit převod mých peněz na konto. Použil k tomu metod ze své gangsterské minulosti, vloupal se do banky, peněžní příkaz ukradl a zabil odpovědného úředníka.

Seskočil jsem z kozlíku, mávl strážným u vchodu a oni mě nechali projít. Ve vstupní hale hlavní budovy jsem se téměř srazil s Krispem, Montemeryho sekretářem, a Divem, šéfem služebnictva.

„To je náš člověk,“ řekl Div s úlevou Krispovi.

O něm jsem věděl, že patří ke Kurganovým lidem, o sekretáři ne.

„Tak co, už je máte? Kdy budou připravené? Není s ním k vydržení, zavřel se u sebe v kanceláři a šílí!“ šeptal horečně Krisp.

„Já jsem mu říkal, že mu toho svinstva nemá dávat tolik,“ podíval se nevraživě na Diva.

Netušil jsem přesně, o čem mluví, proto jsem jen zavrtěl hlavou.

„Ještě to chvíli potrvá, potřebuji s ním mluvit!“

„S nikým nechce mluvit!“

„Se mnou bude!“ prohlásil jsem jistě. „Nechte mě o samotě, zastavím se pak u vás!“

Vyběhl jsem do patra. Cesta na kozlíku mi udělala dobře, trochu jsem se vzpamatoval. Překvapilo mě, že ani jeden nijak nekomentoval můj vzhled. Asi na to v poslední době byli u Kurganových lidí zvyklí.

Prošel jsem chodbou, několika místnostmi a v každé jsem za sebou zamknul. Poslední, luxusní mahagonové dveře do Montemeryho pracovny, už zavřené byly. Zámek byl na klíč. Neměl jsem čas na přemlouvání ani na hledání beranidla. Postavil jsem se před ně, sevřel ruku v pěst a bez nápřahu od pasu přímočaře udeřil. Pohyb vyšel z beder, ruka v pancéřované rukavici prošla dveřmi jako máslem. Nahmatal jsem klíč a odemkl si.

Montemery Belfonte mě vyděšeně pozoroval a krčil se za stolem. Hlavou přitom tupě kýval ze strany na stranu a v koutku úst mu bublaly sliny. Vzpomněl jsem si na chlapa z nevěstince, který pořezal jednu z prostitutek.

„Přicházím od Kurgana,“ řekl jsem.

Do očí se mu vrátila trocha rozumu.

„Už je máte? Já to potřebuju! Potřebuju! Chci deset žen! Jinak povolím Varatchimu, aby císařskými vojáky obsadil město! Rozumíte mi!“ vyrážel přerývaně.

Dokázal jsem si představit, že právě teď desítky zabijáků v celém městě honí ženy, aby ukojily zvrácené vražedné choutky tohohle na nudrogu závislého maniaka. A snažili se zbytečně, protože po tom, co Varatchi nechal spálit Belfontovu rezidenci, s ním určitě vyjednávat nemínil. Ale možná, že ano – já neviděl do všech karet.

„Už je máme, všech deset. Samý krásný mladý holky, pojďte se mnou,“ řekl jsem konejšivým hlasem.

Přestal kývat hlavou a obešel stůl.

„To je dobře,“ skoro dětsky se usmál.

Vzal jsem ho pod paží, ze stolu sebral malý perořízek, jediným řezem proťal krční tepnu a ukročil, abych se neušpinil. Složil se v půvabné piruetě, proud krve potřísnil stěny a zařízení kanceláře. Vtiskl jsem mu perořízek do ruky a odešel.

„Nestihl jsem to,“ oznámil jsem na schodech Divovi s Krispem. „Naříkal a skučel, než jsem se k němu dostal, podřízl si krk. Pošlete někoho ke Kurganovi, ať ty holky přestanou nahánět, vzbudí to zbytečný rozruch. Já mám nějakou práci s těma ksichtama, co nám pořád oddělávají lidi.“

Nechal jsem je stát na chodbě a vyrazil na dvůr. Kupodivu vypadali vděční za každý rozkaz. Nejraději bych si popovídal s Tuhukou, vzhledem k době, po kterou tady sloužil, mi mohl leccos prozradit, ale nechtěl jsem, aby se mě ti dva příliš vyptávali. Nasedl jsem na kozlík, trhl opratěmi a odjel do tmy. Vůz jsem nechal stát nedaleko svého penziónu. Věděl jsem však, že tady do rána zůstat nemohu. Příliš mnoha lidem jsem dnes udělal čáru přes rozpočet a všichni budou vědět, že hraji svou vlastní hru.

Těžce jsem vystoupal po schodech. Únava už na mě zase začala padat. Než jsem sáhl po klice, všiml jsem si, že se uvnitř svítí. Meč jsem opřel o stěnu a s katzbalgrem v ruce opatrně otevřel. Ochinot seděl na mé jediné židli, v ruce držel sklenici a právě si z ní přihýbal. Láhev na stole byla prázdná.

„Díky bohu, že jdeš! Vykradli mě!“ řekl místo pozdravu.

Nechápal jsem, proč je tak vystrašený.

„A objevili mou tajnou schránku, kde jsem schovával skutečné poznámky o analýze Belfontova účetnictví!“ vysvětlil.

„To znamená, že se tě v nejbližší době pokusí zabít,“ řekl jsem tiše.

„Já vím,“ souhlasil a najednou vypadal úplně bezradně.

Někteří lidé, když se ocitnou tváří v tvář násilí, ztrácí nad událostmi veškerou kontrolu. On byl jeden z nich.

„Zavezu tě k Leermanovi. Je to nejsilnější muž v okolí, vážený obchodník se soukromou armádou. Požádáš ho o dočasný azyl,“ navrhl jsem mu a nečekal na odpověď. „Jdeme.“

Sám jsem se sem nehodlal vracet a dokonce už jsem věděl, kde si najdu nový pokoj. V blízkosti Tračovy putyky, abych měl na očích každého návštěvníka. Když to nepůjde, budu se muset zamaskovat za žebráka a povalovat se někde v příkopu. V mém stavu docela jednoduché.

Z penzionu jsme zamířili rovnou k povozu, nikdo ho zatím neukradl.

„Musíš mi říkat kudy,“ pobídl jsem Ochinota.

Zatímco mi říkal, kam na které křižovatce zahnout, seznamoval jsem ho se svým plánem.

„V přístavu je loď. Její majitel si myslí, že pracuji pro Drexlera Belfonta. Předal jsem mu poukázku na zálohu a on čeká na mé rozkazy. Ví, že odsud bude někoho odvážet. Jakmile se dostanu k Tril, zavedu ji tam a tobě pošlu vzkaz, ať se k nám připojíš. Vypadneme odtud všichni společně. Pokud se do dvou dnů neobjevím nebo o sobě nedám nijak vědět, něco se nepovedlo a ztrať se odtud sám. Kapitánovi řekni, že tě posílá Bakly.“

Popsal jsem mu, kde můj člověk kotví a jak jeho loď vypadá. Ochinot po mém strohém výkladu vypadal ještě nervózněji.

„Všechno dobře dopadne,“ uklidňoval jsem ho, „vím, co dělám!“

Příliš to nezabralo. Chlácholení jsem nikdy moc neuměl.

Zastavil jsem na dohled Leermanovy rezidence, počkal, až Ochinota vpustí dovnitř, a práskl do koní. Obloha už bledla i na západě, na východě se hvězdy vytratily docela. Dlouhá noc končila a začínal ještě delší den. Zamířil jsem do přístavu, kde jsem měl domluvenou schůzku s Hyamem, náčelníkem Nikitiných bodygárdů. Kočár jsem nechal stát v zastrčené uličce a přímo do přístavu došel pěšky. Koně začínali být docela unavení a nespokojení. Já na tom byl mnohem hůř. Trilianina mast však opravdu působila zázračně. Ani jedna z ran při pohybu nekrvácela, dokonce ani nebolely. Musela použít nějaká kouzla. Byl jsem jí za to vděčný. Postavil jsem se k molu a čekal. S překvapením jsem si všiml, že hladinu vody v přístavu brázdí ostré žraločí ploutve. Došlo mi, že právě o tomhle asi mluvil Filip Fauntlet.

Až po chvíli jsem zaregistroval muže stojícího ve stínu opuštěné strážní budky, který mě klidně pozoroval. Když zjistil, že jsem si ho všiml, přistoupil ke mně. Byl to Hyam.

„Žraloci, za to může severozápadní pasát. Teď není dobré spadnout do vody ani v přístavu,“ okomentoval mé předchozí zírání na hladinu.

„Něco bych od vás potřeboval. Ne pro sebe, ale pro Nikitu,“ přešel jsem přímo k věci.

„Udělám pro ni všechno na světě, pokud za to nezaplatí moji lidé,“ odpověděl klidně.

„Vy ji milujete,“ skoro jsem ho obvinil.

Na jeho ze žuly vytesané tváři se na okamžik objevil úsměv.

„Miluji, zbožňuji, co na tom?“ řekl tiše.

„A proč ne vy? Proč zrovna takový bastard?“ nechápal jsem.

„Jsem náčelníkem svého lidu, potomkem jednoho z nejsilnějších rodů. Žijeme roztroušeni na spoustě ostrůvků, ale já, když si vezmu tu správnou ženu, mám šanci několik kmenů sjednotit. A mé děti sjednotí další. Nesmím si vzít jinou manželku.“

Mně to moc nedávalo smysl, ale já nebyl domorodý král.

„Měl jste ho zabít,“ vysvětlil jsem mu svůj pohled na věc.

„Milovala ho,“ řekl a pokrčil rameny, jako by to všechno vysvětlovalo.

„Nikita mi platí za to, abych ji odtud dostal pryč, až všechno půjde ke dnu. A totální krach se vznáší ve vzduchu,“ seznamoval jsem ho se situací. „Kurgan Fauntleta napadne při nějaké jeho obchodní transakci. Věřím, že to bude blízko vody, protože Fauntlet hodně spoléhá na své lodě. Doufám, že zjistím, kdy a kde to bude. Potřebuji, abyste mě tam zavezl a potom i s Nikitou odvezl.“

„Budu tady na vás čekat s lodí.“

Přikývl jsem na znamení souhlasu a otočil se k odchodu. Stručnost, to je moje.

O hodinu později už jsem ležel na stole zabalený v dekách a z polohy ležícího střelce pozoroval ruch před Tračovou hospodou. Měl jsem štěstí, pokoj jsem sehnal na nejvýhodnějším místě na první pokus. Únavou se mi zavíraly oči. Přestože jsem se snažil, nedokázal jsem udržet oční víčka. Doufal jsem jen, že zrádce nepřijde za dne. Všechny krysy milují tmu.

Po poledni jsem se probral, něco jsem snědl a rychle se vrátil do okna. Podle toho, že se mi deska stolu začínala zdát nepohodlná, jsem se cítil lépe. Nechal jsem si koupit arch papíru a olůvko na psaní. Svým kostrbatým písmem jsem sepsal všechny své dohady týkající se minulosti hraběte Drexlera Belfonta a jeho syna. Nevěděl jsem přesně proč, ale někomu by se to mohlo i po mé smrti hodit. Papír jsem ukryl do kapsy svého pláště. Můj muž se objevil ve chvíli, kdy se začalo smrákat a já uvažoval, že se přesunu ven, aby mi náhodou v šeru neproklouzl. Byl to Kahuk, ani mě to nepřekvapilo. Vstoupil do Tračovy hospody soukromým Kurganovým vchodem a nezdržel se tam víc než pár minut. Když vycházel, byl jsem už venku a sledoval ho jako stín. Mířil k moři, ale k přístavišti, o kterém jsem při svém předchozím průzkumu neměl ani tušení. Dohonil jsem ho, ještě než došel k lodi. Mohl tam mít společníky, i když jsem tomu moc nevěřil. Zrada je sólová hra.

V šumění vln a vrzání stěžňů zakotvených lodí mě neslyšel. Uchopil jsem ho zezadu za zápěstí a zkroutil mu ruku, aby ho bolest vyšponovala až na špičky. Teprve potom jsem se mu ukázal.

„Ty?“ šeptal nevěřícně.

„Jsem nesmrtelný,“ ušklíbl jsem se.

„Teď mi hodně rychle vyklopíš všechno, co jsi prozradil Kurganovi. Nebo pošlu malou zprávičku Fauntletovi.“

„Ale já tě do vody shodil na jeho rozkaz!“ vyhrkl a zbledl.

A to jsem mu neřekl, co mu provedu, až mi to vyklopí.

Vypadlo to z něj rychle. Fauntlet už své zboží ve spolupráci s jinými lidmi tajně prodával několik dnů a právě teď osobně ukončoval poslední velký obchod. Vybral si k němu opět skladiště těsně u vody na kraji města, kam snadno mohl se svými loděmi. Nikita i Tril byly s ním. Starý čaroděj mezitím umřel. Tipoval jsem, že při otvírání jisté truhly.

„On nás všechny chtěl okrást!“ zakončil Kahuk rozhořčeně.

„Co ti Kurgan slíbil za tvou zradu?“ zeptal jsem se.

„Peníze,“ odpověděl rychle.

„A ještě něco,“ pobídl jsem ho. Pamatoval jsem si na Elegánova slova, že někdy peníze nejsou tím pravým lákadlem.

„Nikitu,“ připustil.

Mohlo mě to napadnout už při jeho žárlivé prohlídce stop, když nás vyzvedl na Dodově ostrůvku. Jenomže na některé věci jsem prostě příliš hloupý.

„Umíš plavat?“ změnil jsem téma.

„Samozřejmě!“ ohradil se.

Viděl, že bezprostřední násilí z mé strany nehrozí, a trochu se uklidnil.

Shodil jsem ho z mola do vody. Plavat uměl, ale žraloci byli o fous rychlejší. V posledních hodinách jsem zabil opravdu hodně lidí a kupodivu mi to nepůsobilo žádné výčitky svědomí.

Otočil jsem se a spěchal za Hyamem. Kurgan měl hodinový náskok a já nepochyboval, že ho dokáže dokonale využít.

Kapitola dvacátá sedmá – RUDÁ ŽEŇ

Místo střetnutí dvou gangů jsme viděli už z dálky – spolehlivě ho označovaly hořící lodě. Kurgan se zřejmě poučil a postaral se o to, aby mu protivník nemohl upláchnout. Možná mu do zad na lodích dopravil i své vlastní lidi. Přiblížil jsem se v těsné blízkosti břehu na dosah příbojových vln. Podle napjatých tváří Hyamových mužů to byla plavba na ostří nože. Vítr k nám strhával oblaka dýmu, vzduch rozechvívaly exploze bomb, slyšeli jsme nesrozumitelný křik a zatím dálkou tlumené řinčení oceli.

„Projedem kolem jednoho z mol! Musíš přeskočit!“ křikl Hyam. „Budeme připraveni ve tmě, v okamžiku, kdy se na molu objevíte, přijedeme a připoutáme se, jasný?“

Přikývl jsem na znamení, že rozumím, vyhoupl se na okraj paluby a čekal na nejvhodnější okamžik k přeskoku. Lano, kterého jsem se přitom držel, bylo vlhké a na omak klouzalo. Loď se teď houpala mnohem víc a můj žaludek o sobě opět dával vědět. Byl bych mizerný námořník. Najednou se mi zdálo, že ujíždíme přímo závratnou rychlostí. Už jsme byli jen dva metry daleko, vzápětí vzdálenost začala opět narůstat. Se vzpomínkou na žraloky jsem se na vrcholu vlny odrazil. Ve chvíli, kdy se mé nohy dotkly dřevěných prken, jsem už myslel jen na muže, kteří mi budou chtít zabránit v dosažení mého cíle.

Rozběhl jsem se směrem ke vstupu do budovy. Nebylo to víc než zchátralé třípatrové, dávno opuštěné skladiště. Na straně k přístavu se už nebojovalo, viděl jsem však pár mrtvých. Hlavní šarvátky se podle hluku odehrávaly na ulici před budovou. Přeběhl jsem volné prostranství s mečem v jedné a katzbalgrem v druhé ruce. Přízemí bylo prázdné, zato shora se ozýval zvuk boje. To znamenalo, že obránci jsou už zatlačeni do nejvyššího patra a možná dokonce na střechu. Schodiště končilo v prvním patře, musel jsem hledat pokračování. Všude byli mrtví, velká většina zastřelena z opakovačích kuší nebo spálena na popel. Nechápal jsem, co je zabilo, ale na průzkum nebyl čas. Konečně jsem našel další schodiště, klení, křik a třesk mečů se ozývaly přímo nade mnou. Bral jsem schody po třech, kabát za mnou vlál. Dva šermíři a muž se sekerou a štítem střídavě dotírali na dva rybáře bránící jim postupovat širokou chodbou dál. Sekerníka jsem probodl zezadu, levý šermíř se ke mně stačil otočit a pozvednout meč. Skluzem jsem čepel odvrátil a druhou zbraní ho sekl přes tvář, jeho partner právě dostal jednoho z rybářů a obrátil svou pozornost na druhého. Nůž proti meči neměl šanci, na zemi se válely opakovači kuše, pochopil jsem, že jim došly šipky.

Než jsem stačil zaútočit, zhroutil se druhý rybář se šrámem přes prsa. Šermíř se okamžitě obrátil ke mně. Bez náramku už jsem nedokázal zabíjet tak bezhlučně. Škoda.

Byl dobrý, uměl to. Jenomže já šermoval dvěma meči, byl jsem bezohledný, spěchal jsem a nezáleželo mi na nějakém tom šrámu. Kvartou s tvrdým protisekem jsem rozbil jeho střeh a rubem ho sekl přes krk. Proběhl jsem chodbou a dostal se do místnosti u výlezu na střechu, kde se tísnila Tril, Nikita, Fauntlet a další rybář. Z místností ve vzdálenější části budovy se také ozýval zvuk boje. Do horního patra vedla dvě schodiště! Fauntlet byl bledý, na hrudi měl krvavou skvrnu, opíral se o stěnu, Tril mu na ránu přikládala obvaz.

„Tys to přežil,“ zachrčel.

Nůž přitom uchopil, jako by se ho chystal hodit. Přistoupil jsem k oknu. Už jsem chápal, proč se nejvíc bojuje tam. Ulici zaplňovalo několik vozů, Kurganovi lidé usilovali o kořist.

„Na moři na nás čeká loď, stačí, když se dostanem k molu,“ řekl jsem klidně. „Máme málo času, nesmíme dlouho váhat.“

Zvuk boje vzadu utichl, vzhlédl jsem ke dveřím. Právě je vyplnila postava chlapa se sekerou. Nikita bez váhání pozvedla kuši a od boku vystřelila. Šipka muže zasáhla do prsou a zblízka ho doslova srazila k zemi. Vzápětí se za ním objevil další, v ruce držel zapálenou bombu.

„Ne!“ vykřikla Tril, vztáhla k útočníkovi ruku. Chlap zmizel odmrštěn nárazem neviditelného taranu, spatřil jsem ho ležet u protější stěny s rozdrcenými kostmi, jeho tělo vyhloubilo do zdi mělkou prohlubeň. Magie opravdu měla něco do sebe, byl jsem rád, že Tril je moje kamarádka.

„Jdeme!“ zavelel jsem!

Sáhl jsem do kapsy a podal Nikitě papír se svými poznámkami.

V tu chvíli se Fauntlet bleskově pohnul, ale ne ke mně, k Tril. Jediným pohybem ji vystrčil z okna. Zůstal jsem v úžasu stát, Nikitě vypadla kuše z ruky.

„Přišels mě zabít, ale já se nenechám. Neboj, čarodějové neumírají snadno, o tom jsem se už přesvědčil. Můžeš ji zkusit zachránit!“ zachraptěl šíleným hlasem.

Nikita vypadala zoufale a prosebně zároveň. Nechal jsem vztek odeznít. Byl blázen, nezadržel by mě ani na sekundu. Vyskočil jsem na parapet okna. Tril dopadla na plachtu vozu přistaveného těsně před budovou a teď právě seskakovala na zem. Ulice byla slepá, únikovou cestu blokovali Kurganovi muži likvidující poslední obránce nákladu a Fauntletovy lidi. Někteří z nich si už Tril všimli a vyrazili k ní.

„Zabte tu čarodějnici!“

Pochopil jsem, že na uhel spálené mrtvoly měla na svědomí právě ona. Pokusila se zaútočit na nejbližšího muže stejným způsobem, jako předtím na bombometčíka, ale kouzlo ho jen na okamžik srazilo k zemi. I její zásoby sil byly omezené.

Skočil jsem dolů a po dvou kotoulech se postavil. Pořez s bijákem na mě koukal jako na zjevení. Sekl jsem ho přes bok a dorazil ranou na hlavu.

„Drž se za mnou, to zvládneme!“ křikl jsem přes rameno a rozběhl se vpřed.

Viděl jsem sedm, osm chlapů, přes které jsme museli přejít. Nic nemožného, už jsem to v minulosti dokázal.

Šermíř s jezdeckým mečem přesně vystihl rytmus mých kroků, pohrozil bodem a zaútočil sekem na břicho. Čepele se střetly, dlouhý skluz, záraz, byl jsem těžší a v pohybu, odhodil jsem ho a současně se od něho odrazil, sekem přes ruku jsem ho zasáhl do krku a katzbalgrem srazil výpad druhého protivníka. To už jsme ale byli tělo na tělo. Navalil jsem se na něho, zevnitř se zaklesl za jeho stojnou nohu a podmetl ho. Setrvačností jsem spadl na něho. Než jsem vstal, podřízl jsem mu krk.

Bomba dopadla jen kousek ode mě, kopl jsem do ní, o okamžik později vybuchla, střepiny zařinčely na pancíři, jedna mě štípla do nohy. Vzduchem se mihla další červeň hořícího doutnáku. Sekl jsem po ní, kalená ocel prošla měkkým železem a rozdělila ho na dvě části. Výbušný prach neškodně vzplál přímo ve vzduchu.

Prošel jsem už přes osm chlapů, ale ti neměli bomby, napadlo mě. To už jsem však běžel vpřed, Tril za mnou.

Další v pořadí, podsaditý muž s armádním mečem a štítem, opravdu uměl. Několik trýznivých okamžiků jsem před ním ustupoval, jeho druhové se blížili. Zkusil jsem projít jeho obranou, ale kryl se bezchybně, hranou štítu mi při otočce málem přerazil ruku. Stáhl jsem se a víc se kryl. Noha mě bolela, cítil jsem na stehně teplou krev. Riskoval stále odvážnější výpady. Při jednom si nedal pozor na přední nohu, naznačil jsem útok na koleno, bleskově mou zbraň srazil štítem, ale na sek na krk už nedosáhl.

Dva další bojovníci už byli na dosah. Prvnímu jsem pohrozil bodem do obličeje, můj útok hravě zablokoval a sám zaútočil na rameno. Kryl jsem odsmykem, držel zbraň příliš pevně a vypadla mu z ruky. V poslední chvíli jsem příliš pomalou septimou odrazil útok jeho kumpána, do boku se mi zahryzla dýka odzbrojeného muže. Čepel vedená šikmo vzhůru prošla mezi jednotlivými pláty loriky, vzápětí mi poklesla kolena po úderu, který mě zasáhl do ramene po mém nedokonalém krytu. Přes to všechno jsem se nezastavil a mezerou mezi nimi se jim prodral za záda. Přímo z otočky jsem zaútočil oběma zbraněmi současně. První skončil s krvácejícím hrudníkem, druhý musel před padajícím druhem ustoupit, ztratil rytmus – dostal jsem ho dlouhým výpadem bodem do hrudníku.

„Jdeme dál!“ otočil jsem se k Tril.

Cítil jsem, že se nepohybuji rychle jako dřív, rána v boku pekelně bolela. Stejně jsem se dal do běhu. Hlouček tří mužů deset metrů daleko. Jen jeden z nich drží meč, ostatní bomby, doutnáky zapálené.

Vrhli je těsně za sebou. Odrazil jsem se, vytáhl se do výšky, kopl levou a vzápětí pravou nohou. Obě bomby jsem zasáhl, ale při tom jsem ztratil rovnováhu a přepadl na záda. Zbroj zachřestila, bolestivě jsem lapal po dechu. Vyděšený výraz ve tvářích mužů, exploze těsně nad jejich hlavami. Záplava střepin svištící nad hlavou.

Pomalu a nejistě vstávám, cesta vpřed je volná.

„Jdeme!“ křičím na Tril.

Je živá, mrazivý strach v mém srdci mizí. Otáčím se vpřed, v ulici teď zase někdo stojí, ale je to jen jeden muž a nemá žádnou zbraň. Jako by tam ani nebyl. Snažím se běžet, ale zvládám sotva pomalou chůzi. Nevadí, zabiju ho i tak. Muž vztahuje ruce v gestu napodobujícím mávání křídel kondora a křičí slova beze smyslu. Země se otřásá, padám na dlažbu. Už vím, kdo to je, přede mnou stojí Elop Boon, Varatchiův čaroděj. Dívám se na Tril. Je bledá, ale drží se na nohou, zdá se mi ještě menší než jindy. Zase to gesto, kterým dokáže lámat kosti, ale Boon se jenom zapotácí. Sundává si plášť, na sobě má postroj a na něm zavěšenou spoustu drahokamů. Jenomže Tril už opět čaruje, tentokrát jinak, Boon křičí bolestí, jeden z krystalů se tříští. Snažím se uspořádat si myšlenky. Nade mnou se žene bouře, země se chvěje, vzduch je zvířený prachem, dlažba okolo Tril puká a ona stojí, odkrvené fialové rty, prsty se jí třesou. Už se na ni nebudu dívat. Vzduch kolem Boona se tetelí, snad žárem, nevím. Vztekle křičí, jeho drahokamy začínají světélkovat. Už chápu, jsou to artefakty, pozůstatky po starých čarodějích, a ty mu teď pomáhají v souboji. Vím, že svět není spravedlivý, ale stejně nechápu, proč všichni moji přátelé vždy bojují proti přesile. Pomalu se plazím vpřed. Není to nic, co bych nedokázal, nezvládl. Musím jí pomoci. Před Boonem se teď formuje mlhavý oblak. Už není průsvitný, zmenšuje se, září stále oslnivějším a oslnivějším světlem. Boonovo oblečení hoří v náporu Trilianiných kouzel, ale on si toho nevšímá, obklopuje ho aura vycházející z jeho drahokamů. Konečně se mi daří postavit se, jdu proti němu, hroty meče i katzbalgru sledují ohnivý bod. Mává rukou, světlo mi vyráží vstříc, ale zůstává přilepeno k ostřím čepelí, ocel se na okamžik rozzáří, vzápětí ji pokryje síť prasklin, exploze mě sráží k zemi, meče se rozpadají v prach. Nechápu to, ale vím, že ani kousek kouzla přeze mě nepřešel.

Boon opět křičí, na jeho čele se objevuje krvavá skvrna, jako by mu něco vykouslo kus masa. Další skvrna, mává rukama, svíjí se bolestí, jeho drahokamy září, ale Tril dále útočí, krev z něj crčí na desítkách míst, kůže mizí, zůstává jen panák ze svalů, šlach a kostí, vůlí se držící na nohou. Kouzlo pokračuje, nakonec se mění v kostlivce a konečně padá na zem. Zvítězili jsme. Vstávám. Vždycky vstanu, když potřebuji.

Ohlížím se po Tril. Tvář má popelavě šedou a netváří se ani trochu spokojeně. Možná je moc unavená.

„Jdeme!“ šeptám a obracím se zpět.

Řada těžkooděnců schovaná za štíty a meči se znaky císařské pravidelné armády nám právě uzavírá cestu. Nechápu to, ale mám ještě sekeru. Prý je kouzelná, i když nevím jak. Mohu se pokusit prorazit. Musím to zkusit. Síly mě najednou opouštějí, mé srdce bije pomaleji a pomaleji, ruce i nohy mi chladnou od konečků prstů. Tohle vypadá jako smrt. Snažím se s ní bojovat, protože musím Tril prorazit cestu, ale nějak na to už nemám.

Kapitola dvacátá osmá – HRY MOCNÝCH

Někdo mě hladí po vlasech. Ten pocit jsem si nepamatoval ani z dětství, ale přesto jsem věděl, že je to tak. Otevřel jsem oči. Ležel jsem uprostřed ulice přikrytý pláštěm s hlavou v Trilianině klíně, obloha bledla, rozednívalo se.

„Nejsem mrtvý,“ pochopil jsem.

„Nejsi. Uspalo tě mé kouzlo. Vypadal jsi jako mrtvý a vojáci tě nechali ležet.“

„Velel jim Varatchi?“ zeptal jsem se.

Přikývla.

Cítil jsem se plný sil a nevnímal jsem žádné z utrpěných zranění. Přesto se mi nechtělo vstát a dál jsem si vychutnával ten pocit být hlazený.

„Co všechno se dělo?“

„Vojáci naložili všechny raněné schopné pohybu na vozy a potom i s nimi odjeli. Hledali mě, ale,“ pokrčila rameny, „bez čaroděje, nebo alespoň některých pomůcek, neměli šanci mě najít. Probudila jsem tě a ošetřila. U tebe to bylo snadné. To je vše.“

„A mé zbraně? Odvrátily jeho kouzlo!“

„Ano,“ souhlasila, „možná jsem ti to měla říct už dřív. Ty, stejně jako tvůj otec, vlastně čarodějové jste. Jenomže svůj talent nijak nevyužíváte, právě naopak, vaše vědomí ho zašlapává, až o něm sami nevíte. Ale když děláte věci, na kterých vám opravdu záleží, dokážete do nich intuitivně vložit něco z magické moci. Netuším jak, sama toho znám jen velmi málo. Ale tvé meče jsou dokonalým příkladem. Po všech těch soubojích na sobě neměly jediný zub, na to si pamatuji. A ty sám. Kolikrát jsi byl v životě zraněn? Mnohokrát. Máš nějaké trvalé následky? Ne. Jizvy? Jen pár.“

„To je díky mé tělesné konstituci, dobře se hojím.“

„Může být,“ přikývla. „Ale když tě léčím, nemusím používat svou moc, stačí mi magie nashromážděná tvým vlastním tělem.“

Napadlo mě, že mého otce vlastně upálili právem. Přesto jsem jim to odmítl odpustit.

„A ty jsi asi hodně dobrá čarodějka,“ nadhodil jsem opatrně.

„Vypadá to tak. Umím toho zatím velmi málo, ale Gytham tvrdil to samé a dnes jsem odolala několika starým artefaktům. Bojíš se mě proto?“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou a posadil se.

„Musím ještě zjistit, o co tu vlastně jde, co Varatchi sleduje. Jen se podívám, co s těmi vozy udělá, a vrátím se,“ vysvětlil jsem.

Popsal jsem jí loď a řekl jí, ať tam na mě a Ochinota den počká. Pokud by ani jeden z nás nepřišel, měla odjet sama. Věřil jsem, že si s kapitánem poradí.

Dveře jednoho z domů se otevřely a ven nedůvěřivě vykoukl břichatý plešatý muž. Všiml jsem si opatrného pohybu i za okny dalších domů. Za chvíli bude ulice plná zvědavců, kteří se až dosud rozumně schovávali někde ve sklepeních svých obydlí. Byl nejvyšší čas zmizet. Stačilo, aby se sem některý z Varatchiových nindžů vrátil. Třeba sám šéf, Dell Neviss. Bestie strachu vyklouzla z doupěte a usídlila se někde pod mým žaludkem, mráz mi přejel po zádech.

„Děje se něco? Zbledl jsi,“ zeptala se okamžitě Trill.

Nechápal jsem, jak si toho mohla na nesčetnými strupy, ranami a sedřeninami pokrytých troskách mého obličeje všimnout.

Postavil jsem se a jí pomohl na nohy. Zase vypadala tak malá, jak jsem byl zvyklý.

„Mizíme, za chvíli tu bude rušno,“ ukázal jsem na první odvážlivce prohledávající mrtvé.

„Jsme domluveni, potkáme se na lodi,“ řekl jsem na první křižovatce, kde se naše cesty rozdělovaly, a povzbudivě se usmál.

Ještě chvíli jsem se za ní díval. Šla rychle, svazek bronzových, sponou sepnutých vlasů se kýval ze strany na stranu, a postupně se ztrácela v šeru. Až po chvíli jsem si uvědomil, že v ústech stále cítím chuť jejích rtů a na rozloučenou jsem ji jen tak bezostyšně pohladil – plácl přes boky. Možná by si muž něco podobného k čarodějnicím neměl dovolovat, mohly by ho za to spálit na popel. Bůhvíproč jsem se nebál.

Dál jsem se nezdržoval a vyrazil jsem za svým cílem. Sledování bylo poměrně snadné. Zranění na vozech krváceli a zanechávali za sebou na dlažbě zřetelnou stopu, navíc se kolona držela těch největších a nejsnáze průjezdných ulic. Po půlhodině rychlé chůze jsem pochopil, že míří pryč z města.

Rady domů postupně řídly, stavení vypadala stále méně udržovaně a obydleně. Volná místa víc a víc zaplňovaly trnité keře a další houževnatá vegetace schopná přežít na místní neúrodné půdě. Znervózněl jsem, protože už se rozednilo docela a byl jsem tady nápadný jako nosorožec v královském parku. Pokud by se Varatchiho lidé vraceli stejnou cestou, padl bych jim přímo do náruče. Naštěstí dlážděná ulice brzy skončila, vystřídaly ji vyježděné koleje klikatící se mezi nesjízdnými pahorky. Sešel jsem stranou a sledoval stopy vozů zdálky. Obloha byla bez mráčku, slunce pálilo, vypadalo to na horký den. Byl jsem tomu rád, teplo mi nikdy nevadilo a zimy jsem si užil v posledních dnech dost. Opatrně jsem se přehoupl přes nízký hřeben a dal si pozor, abych nikde zbytečně nestál proti volnému horizontu. Na dně údolí přede mnou stálo několik vozů bez koní a vedle nich něco leželo. Když jsem opatrně, přebíháním od keře ke keři, sestoupil níž, zjistil jsem, že jsou to těla lidí naskládaná do několika úhledných hromad. Poznal jsem některé Kurganovy muže, některé Fauntletovy, spoustu mrtvých jsem nikdy neviděl. Část jich byla oblečená do brnění císařské armády, někteří na sobě měli nezvykle a cizokrajně vyhlížející zbroje. Zdálo se, že mrtví ve spodních řadách jsou na onom světě déle, než ti nahoře. Vůbec jsem netušil, co to má znamenat. Vozy, které zde zůstaly, byly prázdné a v mizerném stavu. Možná nevhodné pro delší cestu.

Při své prohlídce jsem objevil jednu z Fauntletových kuší – opakovaček. S překvapením jsem zjistil, že lučiště bylo připevněno jen na oko a ke střelbě se vůbec nepoužívalo. Šipky vyletovaly z otvoru v pažbě, která byla delší a mohutnější než u obvyklých kuší. V horní části byl kovem vyložený otvor, do kterého se zasunoval zásobník. Ten jsem nikde neviděl. Zavánělo to kouzly, ale v poslední době jsem si na ně skoro zvykl.

Bzučení much zesílilo, na obloze se objevili první havrani a zahlédl jsem pár kojotů. Všichni si obhlíželi místo hostiny a čekali, až odejdu.

„Pomoc!“ zaznělo tak slabě, až jsem měl pocit, že je to jen má představa.

Přesto jsem šel za zvukem a pár kroků za posledním vozem jsem v trávě našel ležet lékárníka Bapeta. Na sobě měl příliš velkou drátěnou košili se zdvojenou hrudní vrstvou a v levém boku, těsně pod spodními žebry, ránu, ze které vyčníval konec střely z kuše.

„Pomoc!“ zopakoval a otevřel oči.

Jemu už pomoci nebylo. Bledý jako křída, oči zapadlé hluboko do lebky a rty bezbarvé, téměř neviditelné. Ztratil příliš mnoho krve, navíc byla rána zatraceně hluboká a musela mu pocuchat játra. Byl zázrak, že ještě žil.

„Co se tady stalo?“ zeptal jsem se.

„Nevidím vás,“ oznámil a oči přitom upíral přímo na mě.

Už jsem myslel, že to jsou jeho poslední slova, ale po chvíli pokračoval.

„Přišli si pro mě dneska v noci. Magno, můj osobní strážce, dva zabil, ale potom mě tam nechal a sám unikl. On – myslím – pracoval ještě pro někoho dalšího. Přivedli mě sem. Všechno bylo zorganizované. Přijížděla spousta vozů, naložených zbraněmi a ještě čímsi jiným, císařští vojáci sem sváželi další a další lidi, raněné i zdravé, všechny spoutané. Navlékali je do zbrojí a potom do nich stříleli. Vysoký hubený chlap to všechno řídil, on –“

Bapet se rozkašlal a z rány se mu vyřinula další krev. Byla řídká a jasně červená.

„On zkoušel, kolik který pancíř vydrží a z jaké dálky jde prostřelit. Všechno se zapisovalo. Jednu z těch zbraní se pokusili rozebrat, ale toho člověka…“

Další záchvat kašle, zornice zapadly až za oční víčka.

„– to zabilo. Pak mě vyslechli, postavili před vůz a střelili z takové malé kuše. Probral jsem se na hromadě mrtvol, než přinesli další, odplazil jsem se do tmy sem.“

Bestie strachu v mém břiše povyrostla. Byla kluzká, a jak se pohybovala, poléval mě střídavě mráz a horko. Netušil jsem, o co tady vlastně jde. Jak mohl Varatchi, šlechtic, císařský emisar, udělat něco takového? A proč? Do čeho jsem se to vůbec zamotal?

„Na co se vás vyptávali?“ položil jsem otázku.

„Na nudrog. Nevěřili, že mě sem vyslala gilda lékárníků. Měl jsem ho nakoupit za dobrou cenu. Je to dobrý lék, uklidňuje a pomáhá se soustředit. Magno – musel o tom vědět víc než já. Často uvažuju nahlas a on se občas mým závěrům po…“

Bapet umřel uprostřed slova.

Nechal jsem ho ležet na místě a bez dalšího zdržování vyrazil zpátky k městu. Cestou sem jsem nikoho nepotkal, museli se vrátit jinudy, setkání s Varatchiovými lidmi jsem se proto už neobával. Ničemu jsem nerozuměl, ale měl jsem pocit, že čím dřív odsud všichni zmizíme, tím lépe. Lidský život v Zóně v poslední době ztrácel na ceně. Neohlížel jsem se. Jak jsem se vzdaloval, havrani krákali častěji a hlasitěji, zdálo se mi, že v jejich křiku slyším radost.

Šel jsem rovnou do Leermanova domu, abych vyzvedl Ochinota. Čím víc lidí jsem na ulicích potkával, tím podezřívavější jsem byl a nejraději bych měl oči i v zátylku. Utěšovalo mě, že alespoň část Varatchiových nindžů už odjela. Dokonce se mi cestou podařilo potkat prázdnou nájemnou drožku a svezl jsem se.

Kapitola dvacátá devátá – OBĚTI A KATI

Leermanův dům vypadal ve dne ještě lépe než v noci. Dům bohatého muže, který má rád pohodlí. U dveří stál jediný livrejovaný hlídač, a když jsem přicházel, nepohnul se na jeho tváři ani sval. Musel jsem vypadat příšerně, v zakrváceném, očouzeném a na mnoha místech rozervaném kabátu, s obličejem připomínajícím roztříštěný meloun.

„Jdu za panem Ochinotem, měl by být hostem pana Leermana,“ řekl jsem a uvažoval, zda mě vyhodí rovnou, nebo se půjde ještě někoho zeptat.

Musel jsem se dovnitř dostat stůj co stůj.

„Počkejte v salónku, za chvíli pro vás někdo přijde,“ odpověděl mi kupodivu, uvolnil cestu a zatáhl za šňůru visící vedle dveří.

Vešel jsem do vstupní místnosti se stoly, pohovkami a spoustou dalšího nábytku, který měl hostům zpříjemnit čekání. Zůstal jsem stát, protože všechny ty přezdobené hračky mi připadaly příliš titěrné. Letmo jsem se rozhlédl, zpoza jednoho z křesel vykukovala hlava Bystyho Broua, nejlepšího zápasníka, co kdy po zemi chodil. Někdo ho přikryl plachtou, ale látka se svezla stranou. Na silném krku svítila temně rudá strangulační rýha.

Vytrhl jsem ze závěsu sekeru, vytočil se na patě a hodil ji po strážném, který se ke mně právě blížil. Dokonce se snažil usmívat. Sekera se mu zaťala přesně do středu hrudníku a úsměv už mu na tváři zůstal. Periferním viděním jsem zahlédl pohyb vlevo, instinktivním krytem jsem srazil vržený nůž, dech jsem zatajil právě včas, abych se vyhnul oblaku bílého dýmu, který se kolem mě bůhvíjak vytvořil.

Už jsme byli v kontaktní vzdálenosti, v ruce držel svůj štíhlý meč. Sekl šikmo vzhůru, hrot mě polechtal na prsou, ale než se stačil vrátit a dokončit započatou práci, držel jsem jeho zápěstí a tvrdě ho udeřil pod žebra.

Zvuk za mými zády, snažím se uhnout, rána se sveze po lebce, hlavní zásah inkasuje rameno, dokážu udeřit ještě jednou, a když se snažím ustoupit, sráží mě další úder do nicoty. Proč mě vždycky musí tlouct do hlavy?

Stojím a pouta se mi zařezávají do rukou, ramenní klouby protestují proti nepřirozené poloze. Pouta se mi zařezávají do masa a ramena bolí, protože mě nohy nenesou – pochopil jsem vzápětí a pokusil se odlehčit zmučeným pažím. Trvalo ještě dlouho, než se mi přestala podlamovat kolena. V okamžiku, kdy bolest kloubů pominula, jsem si uvědomil, že mi pekelně třeští hlava.

Přenesli mě do sklepa, který už zjevně jako vězení kdysi sloužil. Kromě olejových lamp pověšených na hácích zaražených do stěn osvětloval prostor oheň rozdělaný v plechové vaně uprostřed místnosti. Rošt nad plameny byl rozzářený doruda, kouř stoupal vzhůru, ale přesto se ho do vzduchu rozptýlilo dost na to, aby štípal v očích.

„Bál jsem se, že jsi mrtvý, visel jsi tak hodně dlouho,“ řekl někdo.

Otočil jsem hlavou, krční obratle zaprotestovaly. Ochinot stál zády ke stěně s rukama v okovech rozpaženýma v poloze ukřižovaného. Tak nějak jsem zřejmě vypadal i já.

„Co se vlastně stalo?“ zeptal jsem se.

Všechno, co jsem udělal, bylo špatně, byl jsem moucha zaplétající se do sítí pavouků. Na intriky musí být člověk asi o poznání chytřejší než já.

Ochinot pokrčil rameny a očima přitom těkal po místnosti. Měl by být vystrašený, ale vypadal stejně optimisticky naladěn jako jindy.

„Nikdy bych netušil, že počestný obchodník, jako je pan Leerman, bude mít pod svým domem vězení spojené s mučírnou,“ okomentoval naše okolí.

Rozhlédl jsem se a dal mu za pravdu. Byl tu napínací žebřík, kladky k vytahování vězňů v kozelci ke stropu, oheň, mučící železa, deska s pouty na znehybnění. Rozžhavený rošt asi také nesloužil k pečení vepřového. Bestie v mých střevech povyrostla ještě o kousek a dospěla. Začal jsem se doopravdy bát, a přestože mi bylo chladno, čelo se mi v mžiku orosilo potem. Uvědomil jsem si, že jsem beze zbroje, pouze v kalhotách a botách, má sekera, pancíř i kabát ležely v prachu opodál.

„To znamená, že pan Leerman není, zač se vydává,“ dokončil Ochinot svou úvahu.

V šeru napravo vrzly dveře, světlo zvenčí vykreslilo zatím neviditelnou část sklepa a dovnitř vešli čtyři muži. Jeden z nich byl svázaný a už jsem ho někdy viděl.

„Jsem rád, že se opět setkáváme, pane Leermane!“ ozval se hlasitě Ochinot.

Musel se zbláznit, nebo to byl jeho způsob, jak se vyrovnat se strachem. Já žádný takový neměl. Bál jsem se a věděl jsem, že v boji se svým vlastním já nezvítězím. Začaly se mi třást ruce. Muži, kteří přivedli Leermana, byli typičtí nindžové. Černé hedvábí, tiché mokasíny, bezvýrazně tváře, rukavice a pohyby dravců. Lidožravých dravců.

„Začneme tímhle,“ řekl chlapík s vlasovou jizvou přes čelist a ukázal na Leermana, „ty, Gussi, pokračuj v prohledávání domu,“ přikázal jednomu ze společníků.

„Budeme se vás vyptávat. Nezapomeňte, že toho víme už hodně a pokaždé, když vás přistihneme při lži, to bude bolet, rozumíte? Začneme triviálními věcmi,“ oznámil Leermanovi a dal se do práce.

Leerman byl tvrdý, tvrdší, než bych u obchodníka očekával. Vydržel zarážení třísek pod nehty, vydržel strhávání nehtů. Při vykloubení lokte omdlel, ale i potom stále mlčel. Vydržel, i když mu z jeho tlustého břicha stahovali úzké pásky kůže.

Oba jsme to všechno s Ochinotem pozorovali a kousali si rty do krve, protože jsme si uvědomovali, že dříve či později to čeká nás. Prohlédl jsem si, jak je Ochinot přikován. Pouta i řetěz byly silné a nové, kruh ve zdi, k němuž byly připevněny, naopak vypadal starší a rezavý. I tak to však byl víc než palec silný kus železa. Poprvé jsem se zapřel proti svým poutům. Cítil jsem, jak mi nabíhají žíly a svaly se nalévají krví. Nepostřehl jsem ani náznak nějaké změny, ale bylo to lepší než stát a nechat se požírat vlastním strachem, bestií, která se hemžila mezi mými střevy a tlačila mi žaludek vysoko do hrdla.

Zjizvenec vykouzlil z brašny, kterou s sebou přinesl, nějakou věc. Po chvíli jsem poznal jeden z roubíků v Montemeryho mučícím sále. Roubík obsahoval šroub a když jím člověk točil, celý mechanismus se v jednom směru rozevíral.

„Vypadá to jako šikovná věcička, dobrá na cesty. Uvidím, jak je účinná,“ prohodil nezávazně k Leermanovi i k nám. Bodrý chlapík, co si rád poklábosí o nástrojích své obživy.

Věděl, že tohle divadlo mu později, až se bude vyptávat nás dvou, ušetří spoustu námahy. Na rozdíl od jeho parťáka, který si po celou dobu zachovával kamennou tvář, ho práce zjevně bavila. Společně strčili Leermanovi oválný roubík do úst, z jejich rozhovoru jsem pochopil, že ho zapřeli napříč proti zubům. Když vypáčili první hrst stoliček, Leerman se zlomil. Jakmile dozněla ozvěna jeho zoufalého řevu, vysypal jim všechno. Užasle jsem poslouchal a další kousky skládačky zapadly na svá místa. Věci byly ještě mnohem složitější a propletenější, než jsem si vůbec představoval. Pan Leerman byl ve skutečnosti Hartem, třetím z triumvirátu dávných zločinců. Drexler Belfonte zpackal obě vraždy.

Před čtvrtstoletím společně získali jakés takés postavení v místním podsvětí. Potom Gytham náhodou objevil kouzlo, které mu umožňovalo změnit sny člověka v noční můry. V připravené noční můry. Po třech měsících čarování byl tehdejší guvernér oblasti totální troskou a člověku, který by ho vyléčil z jeho domnělé nemoci, by dal úplně všechno. Nechtěli peníze, žádali obchodní výhody, krytí svých vlastních čachrů. Postupovali velmi podobně jako teď. Přes to všechno se jim nedařilo většinu příjmů zlegalizovat a při odchodu ze Zóny by o velkou část přišli. Drexler to vyřešil po svém – zbavil se svých společníků a císaři zaplatil přesně dle zákona. Později jako šlechtic usiloval o získání guvernátu v Zóně. Dobře věděl, kolik peněz se tu dá i legálně vydělat. Ničeho se nebál, protože předpokládal, že Gytham i Hart jsou mrtví. Zpackal to. Hartovi trvalo několik let, než se v nové počestné identitě vyškrabal ode dna, současně však velmi obezřetně zorganizoval gang a vůdcem v něm ustanovil tvrdého chlapa bez fantazie, který splnil každé jeho slovo. Potom se v Cevinu objevil nový guvernér, Drexlerův syn. Hart, teď už vlastně vážený pan Leerman, ze střípků informací obsažených v Montemeryho vyprávěních zjistil, kdo je ve skutečnosti otec mladého šlechtice, a rozhodl se pomstít. Chtěl to udělat tak, aby byl rod Belfontů obviněn z daňových úniků, zločinu, který císař nikdy nepromíjí, a on sám na tom nesmírně vydělal. Čekal jen na příležitost, páku, která by mu umožnila vydírat nového guvernéra a zopakovat tak starý trik. Zkoušel všechno možné a nenápadně nabízel mladému guvernérovi jablka ze zahrad zakázaných rozkoší. Potom se objevil nudrog, tajemná droga, při velkém dávkování měnící některé muže v sexuální sadisty. Stačilo zorganizovat orgie, při kterých byla zabita žena z významného rodu, a Montemery Belfonte byl v pasti. Leerman „stvořil“ dva rádoby obchodníky, kteří pro něj vydělávali na obchodech s guvernátem spoustu čistých peněz. Jenomže situace se zkomplikovala. Do nelegálního podnikání se vmísil druhý Drexlerův syn a uzurpoval si pro sebe větší a větší místo, navíc se později bůhvíproč objevil císařův emisar Varatchi, který s pomocí nindžů a jejich vražedných metod rozbil Kurganův klan a po výslechu jeho a pobočníků se dostal až k samotnému Leermanovi.

„To už asi bylo opravdu všechno,“ přikývl zjizvený nindža, když Leerman, alias Hart, skončil svou zpověď.

Podíval se na mě a na Ochinota.

„S kterým z vás mám začít?“

V ruce se mu náhle objevil nůž, bodl zmrzačeného muže do prsou a potom se zájmem sledoval, jak se v ráně objevuje krev smíšená s bublinami vzduchu a Leerman stále víc lapá po dechu.

Opětoval jsem jeho pohled a pohrdavě se ušklíbl.

„Toho velkého ne. Sám Dell se s ním kdysi mořil. Řval, brečel, posral se a pochcal, ale neřekl nic, vůbec nic,“ řekl druhý nindža.

Leerman zmlkl, měl to za sebou. Záviděl jsem mu, strašně moc jsem mu záviděl. Netušil jsem však, na co se nás dvou chtějí vyptávat, nepřipadalo mi, že vím něco, co by je mohlo zajímat.

Zjizvenec vytáhl z kapsy svého kabátce malou tenkou kazetu a otevřel ji. Věděl jsem, co v ní je. Jehlice. Tenké jehlice, některé skoro jako vlas, až se zdá nemožné něco podobného vyrobit. Dokáží je zabodnout do správných míst v těle, stimulovat nervy k bolesti, která jde daleko za hranici fyzického utrpení způsobeného primitivním mučením, při němž teče krev. Viděl jsem chlapa, který měl tři stříbrné jehlice zaražené hluboko do lebky a žil. Stačilo jednu z nich odstranit a bolestí se ukřičel k smrti.

„Od té doby už jsme se něco naučili,“ zamyslel se nahlas zjizvenec a prohlížel si přitom obsah kazety. „Sám jsem přišel na pár nových triků. A třeba časem trochu změkl.“

Jeho partner však už odvazoval Ochinota. Předtím mu spoutal nohy a hlavu mu upevnil do kovového chomoutu působícího bolestivé napnutí šíje znemožňující jakýkoliv prudší pohyb.

Za chvíli už Ochinot ležel nahý, připoutaný na stůl rudý ještě nezaschlou Leermanovou krví.

„Strašně rád vařím,“ řekl beze smyslu. „Naposledy se mi povedl nadívaný divočák s brusinkami,“ v obličeji se mu objevil zasněný výraz.

„Od vás, jednoho nebo druhého,“ řekl hlasitě zjizvenec, „chci odpověď na jedinou otázku. Kde je ta malá čarodějnice, co zabila Elopa Boona? Pro císaře má větší cenu než deset lodí naložených zlatem.“

Zíral jsem s otevřenými ústy. Tril na nás bude ještě celý den čekat na lodi. Svět není spravedlivý, to už vím dávno, ale proč musí trpět i ti, co si to ani trochu nezaslouží. A proč jsou to vždycky ti, které mám rád?

Stiskl jsem zuby a napřel se proti řetězům. Věděl jsem, že Ochinot vydrží jen pár minut. Pak jim prozradí, kde Tril najdou. Nemohl jsem mu to vyčítat, já bych asi nevzdoroval ani tak dlouho.

Zjizvenec vytáhl z ohně do malinové červené rozpálené železo a přitiskl ho Ochinotovi na jeho blahobytné bříško.

Bolestivé kvílení se odrazilo od stěn, Ochinot několikrát křečovitě zaškubal nohama. Jako králík, kterému špatně zlomíte hřbet. Zjizvenec železo oddálil a chvíli studoval tvar vypáleného otisku.

„Tak kde je?“ zeptal se.

„Ta pečeně byla skvělá, servíroval jsem ji Alessandře. Měla na sobě modré šaty s korzetem a vlasy obarvené do rezava, voněla růžemi a lehkým nádechem něčeho svěžího,“ pokračoval Ochinot ve svém monologu, oči upřené ke stropu. V dalším okamžiku se mu na tváři objevil náznak úsměvu.

Zjizvenec zaklel, vytáhl z ohně další cejch a přitiskl ho na jemnou kůži slabin. Zabral jsem proti železu.

Jekot dozněl a z klenby se sypal prach.

„Kde je?“ zazněla opět stejná otázka.

„Když jsme dojedli a dopili poslední víno, začal jsem jí korzet rozepínat. Alessandra má krásná ňadra, nemám rád oblečení, které je tak svírá. Ale to osvobozování miluju,“ navázal Ochinot.

Po tvářích mu tekly slzy, rty měl krvavé, ale oči upíral kamsi daleko, do svého světa dobrého jídla, pití a krásných žen.

Napínal jsem veškerou svou sílu. Napínal a povoloval, napínal a povoloval. I železo můžete unavit, když jste dostatečně trpěliví – a silní. Abyste ho unavili, musíte s ním pokaždé aspoň trochu hnout, jinak o vás vůbec neví. Myslel jsem v duchu na kruh za mými zády, rezavý a zasazený do kamene, a napínal a povoloval a napínal a povoloval. Srdce bušilo, cítil jsem jeho údery ve spáncích, svět rudl, jak mi vypětím praskaly žilky v očích. Nesměl jsem omdlít, ale musel jsem zlomit ten příšerný kruh. Ochinot zatím bojoval svůj marný boj s mučiteli, ale stále nic neprozradil. Zjizvenec začal používat jehly. Museli malého muže připoutat lépe, protože sebou zmítal tak silně, že přerval provazy. Ve chvílích oddechu, které mu dopřávali jen proto, aby zjistili, zda už ho zlomili, popisoval ženy, které miloval, jejich spodní prádlo, vůni, chuť.

Čas plynul, já zabíral a povoloval, křik, ticho, bolest, ticho, křik.

Vrzly dveře, dovnitř vstoupil Guss a před sebou vedl malou postavu zavázanou jako mumie, na místech kryjících oči měla do obvazů vsazené pečetě zdobené reliéfy a v ústech roubík, který jsem už kdysi viděl.

„Můžete toho nechat! Máme ji, chytili jsme ji ve městě!“ zahalekal radostně.

V tu chvíli kruh povolil. Dokázal jsem se ještě odrazit, v letu jsem srazil zjizvence pod sebe, překulil se i s ním přes hranu ohniště a přimáčkl mu hlavu obličejem na rozpálený rošt. Druhý nindža zaklel, kopl mě do spánku. Dokázal jsem, aby mě pata zasáhla do čela, zatmělo se mi před očima, ale ještě jsem stačil jeho nohu zachytit. Zjizvenec řval, pokusil se zvednout. Přirazil jsem ho k roštu ještě větší silou a současně druhou rukou stiskl. Kotník zapraštěl, stiskl jsem ještě víc, mezi prsty mi prosakovala krev. Guss se na mě hnal s mečem v ruce, v levém prsním svalu jsem měl najednou zaseklou vrhací hvězdici. Pustil jsem zjizvence a podíval se po sekeře. Byla příliš daleko. Najednou jsem ji držel v ruce, čepel zasvištěla a vykreslila hluboký krvavý šrám přes můj hrudník, Guss se skácel dozadu s rozťatou lebkou.

Natáhl jsem ruku a opět sekeru držel v ruce. Už jsem věděl, v čem spočívá její magičnost. Poslouchala vůli majitele – vracela se do ruky. Pustil jsem kotník, který jsem až dosud držel, a odstrčil muže od sebe.

„Rozdrtil jsi mi kosti,“ zasípěl a neodvažoval se postavit.

„Ne,“ zakroutil jsem hlavou, „já tě zabil,“ řekl jsem a v té chvíli už to byla pravda.

Zjizvenec se potácel, rukama si ohmatával svůj dočerna spálený obličej, oči mu žárem vytekly.

„Myslel jsem, že vy, nindžové, dokážete bojovat i poslepu!“ zavrčel jsem, sebral ze země Gussův meč, a jak přede mnou stál, jediným švihem jsem ho sťal.

Nejsilnější nápor zuřivého amoku pominul a už jsem krvelačnou bestii v sobě ovládal. Zvedl jsem Tril ze země, kam ji předtím Guss srazil, uvolnil jí ruce a nechal ji, ať se rozváže sama. Dál jsem se věnoval Ochinotovi.

„To bylo úžasné, nevěřil bych, že je něco takového vůbec možné!“ díval se na mě a v očích měl náznak radosti, který tam dřív býval vždy. Byl pobledlý a oči měl lesklé.

„Máš pár ošklivých ran, ale nic, co by tě natrvalo poznamenalo,“ uklidňoval jsem ho a rychle odvazoval.

„Ne,“ zavrtěl hlavou, kterou jsem mu právě uvolnil, „už od dětství mám slabé srdce. Doktoři mě varovali před velkou námahou. Obávám se, že nevydrželo. Ale bylo dobrý…“

Větu nedokončil. Milovník života, nejtvrdší muž, kterého jsem kdy potkal, můj jediný přítel, umřel přede mnou na krví zbroceném mučicím stole. A já ho nedokázal zachránit.

„Nemůžeš mu pomoct?“ obrátil jsem se na Tril, která se zatím vymanila ze svého kokonu.

Postavila se ke stolu těsně vedle mě a položila mu ruce na hrudník.

„Trvalo by mi hodiny, než bych rány, které má uvnitř, dala do pořádku. Mozek by už byl dávno mrtvý.“

Zatlačil jsem Ochinotovi oči a začal si oblékat košili. Cítil jsem se prázdný, zbytečný, můj život neměl žádnou cenu. Vlastně to nebyly nijak nové pocity.

„Chci tě o něco požádat,“ řekla tiše a podívala se mi do očí.

Stál jsem a čekal. Udělal bych pro ni všechno na světě. Všechno, co by bylo v mých silách.

„Dell Neviss odjíždí s nákladem výbušného prachu k severní hrázi a chystá se ji vyhodit do vzduchu.“

„Tak ale zaplaví několik set čtverečních kilometrů půdy a zabije statisíce lidí. Proč?“ nechápal jsem.

„Netuším, ale vyslechla jsem hovory jeho mužů. Spěchají. Měli mě najít a zmizet odtud. Za pár hodin jim vyprší lhůta.“

„Měli bychom odsud co nejrychleji zmizet také,“ usoudil jsem.

„Dožeň ho, zastav ho, zabij ho, prosím,“ řekla tiše.

Vlastně to bylo logické. Požádala mé, abych se postavil člověku, kterého jsem se bál, který mě strašil ve snech, který mě zlomil, zadupal do země.

Udělal bych pro ni všechno na světě, vše v mých silách. A o to ostatní bych se aspoň pokusil.

„Pojedu za ním,“ přikývl jsem, „ale řekni mi, proč spolu neutečeme a nenecháme tuhle nesmyslnou krvavou záležitost jejímu osudu?“

„Musíme zachránit lidi, co tu bydlí,“ řekla, jako by starost o druhé byla v našem světě tou nejobvyklejší věcí.

Z kusu provazu jsem si vyrobil nový závěs pro sekeru, k opasku si připnul Gussův meč. Má zbroj byla k ničemu – aby mě z ní dostali, museli přeřezat většinu řemenů a teď připomínala krunýř rozšlápnutého raka.

„Co chceš dělat ty?“ zeptal jsem se.

„Přinutím lidi k odchodu, protože i když v tom teď Nevissovi zabráníš, může to zopakovat někdo jiný.“

To byla pravda. Neptal jsem se, jak chce lidi donutit, aby opustili své domovy. Čarodějnice asi mají své způsoby.

„Kolik jich venku je?“ zeptal jsem se na cestě ke dveřím.

„Tři. Ale já je zvládnu. Připravují k transportu velký náklad výbušného prachu a já už vím, proč byla tahle látka na listech se seznamem nebezpečných substancí, kterým je třeba se za každou cenu vyhnout.“

Opatrně jsme se dívali z okna. Tři nindžové právě zapřahali koně do vozu naloženého zatlučenými sudy.

„Je nebezpečná, protože je velmi jednoduché ji na dálku zapálit. Dokáže to i člověk s nejmenší stopou nadání, to znamená každý druhý. Ochránit něco takového kouzly je náročné,“ pokračovala Tril ve vysvětlování a najednou se odmlčela.

V dalším okamžiku vůz vybuchl, tlaková vlna rozrazila všechna zavřená okna i dveře, ze střechy se začaly sypat došky. Když se dým rozptýlil, zbyl na cestě místo vozu jen hluboký kráter. Opravdu nebezpečná substance.

„Nemůžeš to odpálit Nevissovi takhle na dálku?“ zeptal jsem se.

„Musím to vidět, nebo alespoň přesně vědět, kde prach je,“ zavrtěla hlavou.

O chvíli později už jsem sedlal koně. Stáje byly naštěstí na odvrácené straně domu a zvířata se moc nepoplašila.

„Odjeď se mnou. Já nevím, jestli ho dokážu zastavit,“ řekl jsem v náhlém popudu.

Jen zavrtěla hlavou. Už jsem ji trochu znal a věděl jsem, že to myslí vážně.

„Alespoň jak nejdříve to půjde, prosím,“ slevoval jsem.

Tentokrát přikývla. Políbil jsem ji na rozloučenou a vyšvihl se do sedla. Ještě okamžik jsem podržel její dlaň ve své a vyrazil jsem.

Kapitola třicátá – KONEČNÉ ZÚČTOVÁNÍ

Jel jsem, jak nejrychleji to valach vydržel. Na třech místech jsem si bez ptaní vyměnil koně. Na malém statku se mě snažili zastrašit kuší, ale čeledínovi, co na mě mířil, jsem přerazil čelist a kuš mu vzal. Nebyla to bůhvíjaká zbraň, ale mohla mi pomoct. Mohl jsem ho zabít z dálky. Malá naděje, ale naděje. Nebál jsem se smrti. Pokud si někdo zaslouží umřít, jsem to právě já. Udělal jsem za svůj život mnoho špatných věcí. Obával jsem se pouze bolesti. Dell Neviss byl mistr mučení. Pokud však chtěl vyhodit hráz do vzduchu, měl jen omezený čas, navíc by mě v souboji pravděpodobně zabil. Lidé v Zóně, stejně jako všichni ostatní na celém světě, mi byli fuk, nelitoval jsem je. Nic jsem jim nedlužil. Za celý život mi kromě Ochinota nikdy nikdo nepomohl. A ten byl mrtvý. Bál jsem se o Tril, protože pokud neuspěju, ona zahyne. Přemýšlel jsem, plánoval, přemýšlel a bičoval koně až do úpadu. Po pěti hodinách zuřivé jízdy se přede mnou začal zvedat val severní hráze. Myriády a myriády kamenů navršených do výšky zadržující moře na správné straně. Skoro se zdálo nemožné, aby trocha prachu narušila takovou hráz. Jenomže jsem viděl kráter po výbuchu vozu a věděl jsem, že moři stačí skulina, aby rozrušilo prastarou stavbu.

Dvě hodiny jsem projížděl kolem hráze a hledal stopy. Mohl se skrývat kdekoliv, ale pokud vezl prach, musel mít vůz. Půda byla měkká, trochu podmáčená, stopy kol bych neměl přehlédnout. Pomohl mi soumrak. Před sebou, za terénní nerovností jsem zahlédl záblesk ohně. Sesedl jsem z koně a šel k tábořišti pěšky. Modlil jsem se, abych měl štěstí. Plazil jsem se kupředu kousek po kousku, tiskl se k zemi, do mazlavého bahna, využíval k úkrytu každý větší kámen, mělkou prohlubeň. V okolí hrází nic nerostlo a nebylo se kam schovat. Proklínal jsem se, že nejsem menší. Nakonec jsem se dostal na patnáct kroků k ohni. Seděl zády ke mně a něco si vařil. Vůz byl prázdný. Prach už byl zřejmě na místě. Jeho záda poskytovala dokonalý terč. Se zatajeným dechem jsem odložil meč a pečlivě namířil. Můj ukazovák se dotkl spouště. Byla drsná, nedokonale ohoblovaná. Plynulým pohybem jsem ji stiskl. Tětiva zadrnčela, šipka zasáhla, ocel zazvonila. Musel se vymrštit ještě než střela vyletěla a instinktivním krytem ji srazil. On byl jeden z těch, co neměli jen šestý smysl, ale i sedmý a další.

Postavil jsem se, meč v jedné, sekeru v druhé ruce. Ještě jsem měl jeden pokus.

Díval se na mě – stejný, jak jsem si ho pamatoval, jak vypadal v mých snech. Středně vysoký, s širokými rameny a úzkým pasem, malýma rukama a pohyby hranostaje. Protože stál zády k ohni, neviděl jsem mu do obličeje.

„Nikdy bych nevěřil, že se s tebou ještě někdy setkám. Ty jsi jeden z těch, co přežijí všechno, nebo skoro všechno,“ opravil se. Podle pohybu kůže na lícních kostech, ty jediné oheň trochu ozařoval, se usmál. Věděl jsem to, protože jsem jeho tvář znal do všech podrobností. Kdysi jsem se před ním plazil v prachu a snažil se vytušit každé jeho přání.

„Proč chcete zaplavit poloostrov a zabít všechny obyvatele?“ zeptal jsem se na věc, která mi celou dobu strašila v hlavě.

Zasmál se.

„Varatchi tady není kvůli Leermanovým a Belfonteho čachrům. Zlato a pár mrtvých holek ho nezajímá. Přijel, protože někdo zaplavil trh velkým množstvím magických zbraní a artefaktů. Dalo to strašnou práci, skoupit je, aby nepadly do rukou nepřátel císařství. Velké opakovací kuše probijí na sedmdesát metrů i nejtěžší pancíře. Dokážeš si představit, co by dvě stě střelců udělalo s jádrem imperiální armády? Císařova železná pěst by jim byla pro smích. Varatchi přijel, aby to zastavil, ale už bylo příliš pozdě. Příliš mnoho mocných šlechticů, králů, kteří rádi vzpomínají na starou nezávislost, už vyjádřilo svůj zájem. Víme, že Fauntlet prodal tisíce kusů lidem, kteří nemají impérium rádi. A nakonec získal obrovské množství materiálu, ze kterých by zbraně sám mohl vyrábět. Už to nešlo zastavit. Ty věci jsou ukryty všude po poloostrově ve skladištích a na tajných místech. Dříve nebo později budou vyneseny. Pokud je nemůže získat impérium, nesmí je mít nikdo.“

Bez nápřahu ramene, jen pohybem v lokti, jsem vrhl sekeru. Letěla přesně, ale on se stejně vyhnul, úkrokem a úklonem. Rychlé precizní pohyby, plynulé jako tekoucí voda. Možná znal každou mou myšlenku, každý čin dřív, než jsem ho zrealizoval.

S mečem v ruce jsem se opatrně v pravém střehu přibližoval. Oheň se v nočním vánku chvěl, občas nás obklopil oblak kouře. Musel si dřevo přivézt s sebou, tady žádné nebylo. Tasil, až když jsem byl jen dva a půl kroku od něj. Ocel se dotkla oceli, čepele po sobě klouzaly, četli jsme jeden druhého. Měl lehké ruce, jako by ani žádný meč nedržel.

„Jsi lepší než kdysi, ale ne dost,“ řekl a já zaútočil.

Můj vmyk a následný bod hravě odrazil, kontroval krátkým sekem na bok a před mou odvetou odtančil vzad. V poslední chvíli jsem částečně úklonem unikl, ale stejně mě poznamenal šrámem přes předloktí. To ještě většinu jeho úderu pohltil chránič. Bodl na tvář, šel jsem do zárazu, než jsem ho stačil vyvést z rovnováhy, vyhnul se úkrokem, současně sekl přes ruku. Až v poslední chvíli jsem jeho útok kryl a otočkou se ho pokusil seknout přes záda. Podklouzl pod mou čepelí a protipohybem mě předešel. Byl to jen záblesk bolesti, ale ztratil jsem rytmus a tak tak se udržel na nohou. Zasáhl mě hluboko. Cítil jsem příval krve na prstech ruky, kterou jsem se snažil ránu ucpat. Nezbývalo mi moc času. Zuřivě jsem zaútočil shora dolů na rameno. Kryl se, ale síla úderu ho zpomalila, nepustil se do protiútoku. Věděl jsem, že bude vyčkávat, dokud mě neopustí síly. Krčil jsem se bolestí, ale dával jsem do útoku všechno, zraněný bok jsem si držel rukou. Vystihl jeden z mých seků na krk, srazil ho a vzápětí mě bleskovým přetlakem dostal do nevýhodné polohy, celý bok jsem měl najednou nechráněný a už jsem ani neměl sílu na ústup. S úsměvem propnul paži v lokti a skosený hrot jeho meče mi přibodl triceps k tělu a pronikl dál do trupu.

Věděl jsem to, čekal jsem to. Byl jsem připraven na bolest, na smrt. Při bodu jsem pohnul paží kryjící trup a strhl jeho bod na vnější stranu. Nezasáhl mě do srdce ani do žaludku, ale někam jinam. Nebylo důležité kam. Důležité bylo, že jsem dokázal vést ještě jednu ránu, poslední ránu. Zasáhl jsem ho do ramene, rozťal chránič, ocel prosekla klíční kost a uvízla hluboko v lopatce. Tvář mu zpopelavěla, zešedla. Zapotácel se, meč mu vyklouzl z rukou.

Někdo se smál. Já jsem se smál. Protože co jsem cítil, bylo jen slabým odvarem toho, čeho jsem se bál. Sekl jsem ho ještě jednou, přes břicho, a teprve potom jsem i já pustil meč.

Ležel jsem skrčený bolestí vedle něho a díval se, jak z něj stejně jako ze mě odchází život. Snažil se dosáhnout k ohni, ale nedařilo se mu to.

Tma houstla a stíny dosahovaly stále blíž ke mně, k mému srdci. Umírání opravdu nebylo tak strašné.

A pak přišla bolest, křičel jsem, naříkal, můj mučitel neměl slitování, stíny bledly a já se pomalu a neochotně vracel ke světlu. Nechtěl jsem. Už jsem nechtěl. Ne. Opravdu.

Otevřel jsem oči. Nade mnou klečela Tril, tvář měla zkřivenou grimasou úsilí.

„To… tos byla ty, kdo mě trápil,“ koktal jsem.

Nedávné utrpení způsobilo, že mě ústa a jazyk neposlouchaly jako dřív.

„Nenechala jsem tě umřít,“ zašeptala, „s pomocí tvé i mé síly.“

Kroutil jsem hlavou a chtěl jsem říct, že to dělat neměla, ale uvědomil jsem si, že bych lhal. Chtěl jsem žít, strašně moc. S ní.

Podíval jsem se na Della Nevisse. Ještě žil, ale na první pohled už s převozníkem urazil pěkný kus cesty. Vypadal spokojeně a usmíval se, v jedné ruce držel dohořívající klacek. Rychle jsem se rozhlédl. Jeho úsměv nevěštil nic dobrého. Úsměv hajzlů jako on nikdy nevěštil nic dobrého. A pak jsem vysoko ve svahu hráze zahlédl blikající a rychle se přesunující světélko zápalné šňůry.

„Tril!“ zařval jsem a ukázal vzhůru.

Hráz explodovala.

Kapitola třicátá první – OCHRÁNCE

Ribenod byl sice hnusný město, ale pořád dost dobrý na to, aby se v něm dalo pít. A hlavně – nebyl daleko.

Dopil jsem panáka a hned se chopil dalšího. Na tácku na mém stole jich čekal celý tucet. Ještě teď ji vidím stát s nohama zapřenýma do země, jako by na ramenou nesla tíhu světa. Nebyl to svět, ale moře. Magií díru v hrázi ucpala a já mohl pozorovat, jak se v modré vodě hemží ryby a připlouvají prozkoumat okno do nového světa. Zpočátku ještě mohla mluvit. Vysvětlila mi, že k udržení magické stěny potřebuje množství energie, kterou bere z okolního světa. Jenomže ještě nedokázala čarovat tak dokonale, jak by měla, a malá část z ohromného množství moci proudícího jejím tělem se uvolňovala. Dost velká na to, aby ji to spálilo. Přemlouval jsem ji, že ji odnesu, že pak může kouzlo zrušit, ale odmítala. Pak přestala mluvit a žár sálající z jejího těla byl patrný i bez doteku. A lidé, vystrašeni iluzemi, které vyvolala, utíkali s malými ranci toho nejnutnějšího ze Zvonového poloostrova pryč. Byly jich celé řeky.

Dal jsem si dalšího panáka. Svět se začal zamlžovat, jak jsem to měl rád.

Druhý den večer začaly kameny kolem ní měknout a za šera červeně zářit. Ještě stále mě slyšela. Dávala mi znamení. A lidé pochodovali a pochodovali, nekonečný proud uprchlíků. Přemlouval jsem, prosil, sliboval. Třetího dne se změnila v tající sochu. Odešel jsem jako poslední, a když se vlny vevalily dírou v hrázi, výbuch páry, ve kterou se voda při střetnutí s žárem změnila, otřásl zemí.

Další panák. Vzdáleně jsem si uvědomoval, že sedím v hospodě, ve které to všechno kdysi začalo. Vrzly dveře, někdo vešel do sálu. Nedíval jsem se, bylo mi to jedno. Ještě jsem měl v kapse pár zlatých. Až je propiju, skončím to. Dluhy, které se daly vyrovnat, byly vyrovnány, Ochinot byl mrtvý, Tril byla mrtvá. Vzpomněl jsem si na Nikitu. Pokud už ji Fauntlet nepotřeboval, byla také mrtvá. Všech mi jich bylo líto. Uměl jsem zabíjet, projít přes ulici plnou ozbrojených chlapů, ale nezvládl jsem ochránit pár lidí, na kterých jediných mi záleželo. Byl jsem k ničemu.

Velký tlustý chlap, pasák místních štětek, se rozhlížel po svém království. Od doby, co jsem ho viděl naposledy, mu břicho ještě víc povyrostlo a vypadal blahobytněji. Jeden ze štamgastů se přihrnul k ženě, která si právě sedala k jednomu z prázdných stolů, její plášť se leskl deštěm. Ona byla zřejmě posledním příchozím hostem. Nechápal jsem, co ji do takového pajzlu přivádí. Položil jí ruku na rameno a zafuněl něco do ucha. Najednou zkameněl, zahlédl jsem odlesk od nože opírajícího se o jeho rozkrok. Zbledl a bez dalšího vybavování odešel zpět ke svému místu. Žena si odložila plášť. Způsob, jakým se pohybovala, mi byl povědomý, vzápětí jsem ji poznal podle vlasů. Byla to Nikita a už nebyla tak štíhlá jako dřív. Kdo ji neznal tak jako já, by si toho možná nevšiml, ale bylo jasné, že o dítě nepřišla – rostlo. Podívala se ke dveřím, jako by někoho čekala. Zahlédl jsem její oči.

Měla v nich odtažitý nepřítomný výraz, podobný jako té noci, kdy jsme se milovali. Dnes už jsem ho dokázal přečíst. Byl to pohled zoufalce, totálního zkrachovalce, který si sám se sebou, se světem neví rady. Odmrštěný chlapík se s pár kumpány zvedl a zamířil ven. Chtěli si na ni počkat a ukázat jí, kdo je pánem. Věděla to, ale neudělala nic. Bylo jí to jedno.

Opatrně jsem se zvedl, tácek s pálenkou si vzal s sebou.

„Ahoj,“ řekl jsem a svezl se na židli.

Podívala se na mě a chvíli jí trvalo, než zjistila, kdo jsem.

„Už jsem mu nikdy úplně nevěřila. Ale potřeboval mě, byl těžce raněný. Potřeboval ty nejlepší lékaře a neměli jsme peníze. Dostala jsem se s ním až sem do Ribenodu a promluvila s hrabětem Drexlerem,“ navázala na náš dávný rozhovor.

V průběhu řeči sáhla po jednom z panáků. Jemně jsem jí ho sebral z prstů a mávl na číšníka.

„Horké sladké víno ředěné vodou,“ poručil jsem.

„Neměla bys teď pít kořalku,“ řekl jsem a ukázal pohledem na její břicho.

„Dohoní mě a zabijou,“ řekla bez souvislosti. „Neprozradila jsem mu všechno, ale dost na to, aby částečně uvěřil, že Filip je jeho syn. Sehnal lékaře, léky. Všechno. Byla jsem jeho hostem a dávala si pozor.“

Počkala, až před ní číšník postaví džbán s vínem, a dlouze se napila.

„Včera byl Filip poprvé schopný udržet se při vědomí. Dlouho s hrabětem mluvili. Sami. Uvědomila jsem si, že jsou stejní, bezohlední a myslící jen na sebe. Večer jsem nešla spát do svého pokoje, ale sbalila jsem si věci a čekala. Po půlnoci chodbou přišel neznámý člověk s dýkou v ruce. Vešel do mého pokoje a zase vyšel. Teď jsem tady.“

Díval jsem se jí do očí. Měla v nich lítost. Lítost, že nezůstala ve svém pokoji a neměla to už za sebou.

„Víš toho o nich příliš mnoho,“ řekl jsem. „Museli se pokusit tě zabít.“

„Ano,“ odpověděla tiše.

Hospodský prošel okolo nás a podíval se, zda nic nepotřebujeme. Nevypadali jsme jako běžní návštěvníci jeho pajzlu.

„Co najít nějaké klidné místo v horách, pryč od velkých měst, jen s pár lidmi v okolí, kde bychom mohli vychovat toho malého?“ ukázal jsem na její břicho a až se zpožděním mi došel význam mých slov.

Podívala se na mě, jako by mi nevěřila.

„Proč bys to dělal?“

Mlčel jsem, protože jsem neznal důvod. A pak se přede mnou vynořil, jednoduchý a jasný. Byla na dně, zoufalá, ve svých vlastních očích zbytečná, připravená umřít. Stejný zkrachovalec jako já. Ale já, já jí mohl pomoci. Nahlas jsem neřekl nic a pokrčil rameny.

„Oba bychom odtud měli co nejdříve odejít. Zvlášť, když Drexlera budeme chtít připravit o trochu zlata, abychom měli něco do začátků,“ rozvíjel jsem dál svou myšlenku. „Možná ho pak nezabiju. Možná.“

Nečekal jsem, co na to řekne, vyšel ven a čekající trojici rozmluvil jejich plán. O chvíli později jsme spolu odcházeli najít si ubytování v alespoň trochu slušnějším podniku. Cestou jsem se zastavil na dvoře, abych se vymočil. Seděl jsem v hospodě už od poledne. Déšť mi bubnoval na temeno a příjemně chladil, kousek ode mě přetékala na zem voda z plného žlabu. Ze sálu vyšel pasák, postavil se vedle mě a také si ulevoval. Podle jeho nejisté chůze toho vypil víc, než na kolik stačil.

„Jednou jsem rozpáral ženskou, štětku, kámo,“ svěřoval se mi v opilecké sdílnosti.

„Strašně řvala a můžu říct, nebylo to špatný. Vona byla mý štěstí, vod tý doby se mě bojej, holky šlapou jako hodinky a mám se dobře. Vobčas, když začnou jančit, šmik a –“ výmluvně si přejel přes hrdlo. „Už mám vobsazený tři hospody a přibydou další. Jednou budu velkej boháč, kámo. A to všecko kvůli jedný štětce. Jo, člověk by nevěřil.“

Skoro udiveně zakroutil hlavou.

Počkal jsem, až si zapne poklopec.

„Jsi silný?“ změnil jsem téma.

„Na to vem jed, kámo!“ zakřenil se.

„Když se zvedneš, nechám tě jít,“ odpověděl jsem, praštil ho do žaludku a zkřiveného bolestí ho dovlekl ke žlabu.

„Já nejsem moc dobrej člověk, spíš naopak, a tohle není ani zdaleka nejhorší věc, co jsem kdy udělal a udělám,“ vysvětlil jsem, ponořil mu hlavu do vody a držel ho za rozbředlý zátylek.

Druhou rukou jsem se chytil sloupku, aby to neměl tak jednoduché.

Bojoval asi minutu a druhou předstíral, že je mrtvý. Po dalších dvou minutách jsem ho přehodil přes okraj a nechal ležet ve vodě. Opilcům se stávají různé věci.

Nikita se po mně tázavě podívala, když jsem konečně přišel ke koním.

„Měl jsem takovou rozpravu se starým známým. Bavili jsme se o tom, jestli je výhodné byt silný.“

„A ty jsi samozřejmě tvrdil, že ano,“ poznamenala.

„Jo,“ přikývl jsem, „a nakonec se mnou souhlasil i on,“ dokončil jsem svou pohřební řeč a vzal si otěže.

EPILOG

Šimon Dolog doleštil poslední sklenici a postavil ji k ostatním. Po očku přitom pozoroval partu dřevorubců, kteří zde seděli už od oběda. Moc by za to nedal, že mnozí z nich, zvláště Dag, nemají právě čistou minulost a jsou drsní jako borová kůra, ale on sám koneckonců nebyl jiný. A uměl si s nimi poradit.

Se zalíbením se podíval na svou ženu Reb, jak nosí na stůl. Už to nebyla ta útlopasá plavovlasá kráska, za kterou se všichni otáčeli. Zbaculatěla, zaoblila se, ale pořád se pohybovala jako tenkrát. Ale stejně jako tenkrát jí každý večer rozčesával vlasy. To by ale nikomu na světě za nic nepřiznal. Škoda jen, že neměli děti. Od doby, co se vrátil z moře, to byl jediný kaz na spokojeném životě. S tím už se ale smířil. Po dvaceti letech společného života už ani nedoufal. Jeho myšlenky se zatoulaly ke Kell, dívce, kterou zaměstnávali jako pomocnici v kuchyni skoro pět let. Byla sirotek a on stejně jako Reb si zvykl o ní přemýšlet jako o vlastní. V poslední době se kolem ní začínali točit mládenci a jeden z nich se mu zamlouval. Pokud věděl, tak Kell také. Možná by, napadlo ho, jí mohli s Reb dát nějaké věno, až se rozhodne vdát. Vlastní myšlenka ho překvapila. Pak si uvědomil, že ji vlastně má od Reb, naznačovala něco podobného už několik týdnů. V duchu se zasmál, znala ho a věděla, že přímo s ním nic nepořídí. Miloval ji.

Dveře vrzly, do místnosti zavanulo vlhko a chlad. Prostor mezi zárubněmi beze zbytku vyplnil muž. Byl mohutný s býčí šíjí a v závěsu na boku se mu houpala sekera. Jiné zbraně neměl. Po nakrátko ostříhaných vlasech mu stékala voda, těžkou hranatou bradu zdůrazňovalo ocelově šedé strniště vousů. Vrásky kolem koutků očí způsobovaly, že se permanentně mračil. Právě u očí se Šimon Dolog zarazil. Studené, nemilosrdné, kalkulující. Zamrazilo ho.

Muž přelétl sál jediným pohledem a ustoupil stranou. Místo něho první vstoupila žena. Byla vysoká, ale kabát, který jí byl groteskně velký, spadal až ke kotníkům. Na hlavě měla pánský klobouk se širokou krempou. Šimon pochopil, že obě věci patří cizinci. Muž jí zdvořile pomohl z kabátu a oba se posadili ke stolu v prázdném rohu. Až nyní bylo vidět, že žena čeká dítě.

Šimon se podíval na Reb. Přikývla. Ona to postřehla mnohem rychleji. Ti dva se nechovali jako muž a žena a Šimon by vsadil denní tržbu, že dítě není cizincovo. Dag zamumlal něco ke svým kumpánům, společnost se hlučně zasmála. Potom se zvedl a kolébavým krokem zamířil ke dvojici. S nádechem jasnozřivosti Šimon věděl, co bude následovat. Ten hlupák se pokusí ženu urazit a cizinec ho za to na místě zabije. Jednou rukou se opřel o pult, odrazil se a lehce ho přeskočil. To už držel v pravačce pískem plněný obušek. Dva kroky, rána do zátylku, Dag zvláčněl. Šimon ho opatrně položil na zem.

„Odneste ho do stáje a dejte na něho pozor, nebo u mě máte pro dnešek utrum!“ houkl na muže u stolu.

Nikdo z nich neprotestoval.

Potom zamířil ke stolu cizince.

„Budete si přát?“

„Něco k jídlu, cokoliv teplého a ať je toho hodně,“ řekl muž chraplavým hlasem.

„K pití,“ jeho pohled zamířil k policím s lahvemi kořalky, „k pití velký džbán svařeného vína, dva poháry a…“ podíval se na ženu.

„Mléko,“ doplnila, „hrnek horkého mléka.“

„A nedala byste si do něj trochu medu, nebo kakaa, milé dítě?“ vmísila se do hovoru Reb.

Šimon se na ni překvapeně podíval. Kakao bylo drahé a kupoval ho dole ve městě jako delikatesu právě pro ni.

Mladá žena vděčně poděkovala a na mužově tváři se poprvé objevil náznak úsměvu.

„Koupili jsme farmu nahoře v lesích i s okolními pozemky,“ prozradila.

„Ale tam v kopcích těžko můžete něco pěstovat! A ten dům už úplně zpustnul!“ skoro se vyděsila Reb.

„Nechceme nic pěstovat, byl jsem… jsem kovář,“ odpověděl cizinec.

Šimon viděl, že se Reb dvojice zamlouvá. Ani se jí nedivil. Pokaždé, když se muž na svou společnici podíval, vypadal tak nějak měkčeji, víc jako člověk.

„V sobotu je ve městě trh a nebudeme mít žádné hosty,“ obrátila se Reb na manžela.

Šimon věděl, kam míří, ale byl si jist, že muž nabídnutou pomoc odmítne. Znal takové a sám kdysi nebyl jiný.

„Mohli bychom vám pomoci s opravou,“ navrhl, „ve více lidech se i víc udělá a vám bude na začátku každá ruka dobrá.“

Cizinec se nadechl k odmítnutí, ale žena mu položila dlaň na ruku. Překvapeně se na ni podíval, jako by ho její gesto překvapilo, a opatrně její dlaň sevřel.

„To by od vás bylo moc milé,“ usmála se.

„Vlastně budete naši nejbližší sousedé,“ řekl muž zamyšleně a postavil se.

„Nikita,“ ukázal na svou společnici. „Já se jmenuji Bakly,“ nabídl ruku ke stisku.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai